Vali Myers

Vali Myers (1930–2003) oli australialainen kuvataiteilija, tanssija sekä eläintenhoitaja. Hänet tunnettiin eksoottisesta ulkonäöstään, voimakkaista piirroksistaan ja boheemista elämäntyylistään. Hän syntyi Sydneyssä ja aloitti uransa modernina tanssijana, mutta myöhemmin hänestä tuli underground-taiteen ja 1960-luvun vastakulttuurin ikoni. 
Hän vietti vuosia erakkona Italian Positanossa, missä hän loi yksityiskohtaisia, unenomaisia piirroksia, joissa oli usein mystisiä ja eläimellisiä elementtejä. 
Elämänsä loppuaikoina hän palasi Melbourneen, missä hän jatkoi kuvataiteensa tekemistä kuolemaansa saakka. Hänen töitään ja elämäntyyliään ihailivat monet aikansa taiteilijat, kuten rocktähti ja runoilija Patti Smith ja kuvataiteilija Salvador Dalí. Myersista tehtiin myös useita dokumenttielokuvia, ja hän vaikutti syvästi 1960- ja 1970-lukujen underground-kulttuuriin.
Elämä.
Varhaiset vuodet.
Vali Myers syntyi 2. elokuuta 1930, Sydneyssä Australiassa. Hänen isänsä oli merivoimissa ja hänen äitinsä uusiseelantilainen viulisti. Jo varhain Vali oli erilainen kuin muut lapset. Hän ei kyennyt samaistumaan muihin ihmisiin vaan vietti päivänsä yksin luonnossa. Kun hänet pakotettiin kouluun, hän istui tuntikausia luokan perällä piirtäen mielikuvituksestaan. Neljätoistavuotiaana, kyllästyneenä kouluun ja kotiin, hän jätti molemmat taakseen. Hän vuokrasi itselleen huoneen St. Kildasta ja työskenteli taiteilijoiden mallina rahoittaakseen tanssiopintonsa. 
Seitsemäntoistavuotiaana Vali Myers nousi kuuluisuuteen Melbourne Modern Ballet Companyn tanssijana ja alkoi tulla tunnetuksi pitkistä, villeistä punaisista hiuksistaan, tummaksi rajatuista silmistään, vihreästä samettipuvustaan ja epäkonventionaalisesta käytöksestään. Sodan jälkeinen Melbourne oli hyvin konservatiivinen, ja naisten odotettiin asettuvan aloilleen ja perustavan perheen. Myers tunsi tukehtuvansa tukahduttavassa ilmapiirissä, ja 19-vuotiaana hän nousi Eurooppaan matkaavaan laivaan. Hän muutti Ranskaan.
Pariisi.
Myersin unelma oli elättää itsensä tanssilla Pariisissa, mutta kaupungin synkkä köyhyys vuonna 1950 oli karvas pettymys. Kaupunki oli sodan runtelema, rahaa ei ollut ja töitä oli lähes mahdoton löytää. Myers elätti itseään tanssimalla kaduilla ja kerjäämällä. Hän alkoi elää muiden kodittomien joukossa. Romani-pakolaiset, narkomaanit, köyhät taiteilijat ja pikkurikolliset muodostivat hänen uuden perheensä, ja he pitivät Pariisin kahviloita kotinaan. Valokuvaaja Ed van der Elsken teki Myersistä keskeisen hahmon valokuvakirjassaan "Love on the Left Bank" (1956), joka dokumentoi katujen elämää sodanjälkeisessä Pariisissa. Myers joutui toistuvasti vaikeuksiin poliisin kanssa. Viranomaiset pitivät häntä varkaana ja kulkurina. Tänä aikana hän aloitti myös huumeiden käytön. Hänet karkotettiin lopulta Pariisista vuonna 1952 irtolaisuuden vuoksi.
Vali Myers aloitti tämän jälkeen vaelluksensa ympäri Italiaa, Britanniaa, Brysseliä ja lopulta Itävaltaa. Talvella 1952 Wienissä Myers tapasi nuoren arkkitehdin, Rudi Rappoldin, jolla oli samanlainen levoton sielu ja kaipuu vaeltamiseen. Kolmen vuoden ajan he viettivät boheemia kiertolaiselämää matkustaen maasta toiseen. Lopulta, jotta Myers voisi pysyä laillisesti Euroopassa, he menivät naimisiin ja palasivat Pariisiin. Myers asui nyt Pariisissa Saint-Germain-des-Prés’n taiteilijapiireissä. Hänen tuttaviinsa kuuluivat muun muassa kirjailijat Jean-Paul Sartre, Jean Cocteau, Tennessee Williams ja Jean Genet. Myersin taiteen ensimmäinen merkittävä tunnustaja oli "The Paris Review" -lehden perustaja ja kirjailija George Plimpton. Plimpton julkaisi hänen piirrostensa portfolion "The Paris Review’n" numerossa 18 keväällä 1958. Heidän välilleen syntyi pitkäaikainen ystävyys. Pyrkiessään pakenemaan huumeriippuvuutta Vali päätti jättää Pariisin lopullisesti.
Positano, Italia.
Kuukausien vaeltamisen jälkeen Myers ja Rappold päätyivät Positanoon Etelä-Italiaan. Siitä tuli Myersin elämän pääasuinpaikka ja suurin inspiraation lähde. Kesän 1961 alussa italialainen taiteilija Gianni Menichetti muutti asumaan Myersin luo, ja yhdessä he huolehtivat suuresta eläinperheestä, joka kehittyi laaksossa. Eläimet täyttivät myös Valin taiteen. Lukuisten kamppailujen jälkeen paikallispoliisin ja byrokratian kanssa Myers sai lopulta luvan muuttaa laakson luonnonsuojelualueeksi Maailman luonnonsäätiön (WWF) suojeluksessa. 
Hän omisti kaiken rahansa eläinten hoitamiseen. Kaikista rakkain eläin hänelle oli kettu, jonka hän sai kesytettyä. Hän antoi vastasyntyneelle ketunpoikaselle nimen Foxy. Tämä löydettiin nälkiintyneenä sen jälkeen, kun sen emo oli ammuttu. Vali huolehti vastasyntyneestä ketunpoikasesta ja siitä lähtien he olivat aina yhdessä. Foxy näkyy monissa Valin taideteoksissa ja hänen nimi tatuoitiin Valin käsiin muistona heidän neljäntoista vuoden yhteisestä taipaleestaan. 
Ystävyys Marianne Faithfullin ja Donovanin kanssa.
1960-luvulla hänen taiteensa alkoi herättää huomiota. Vuonna 1965 amerikkalaiset elokuvantekijät Sheldon Rochlin ja Flame Schon tekivät dokumenttielokuvan "Vali: The Witch of Positano", josta tuli kulttiklassikko Yhdysvalloissa. Se houkutteli Positanoon monia taiteen harrastajia ja julkisuuden henkilöitä. Rock-laulaja Marianne Faithfullilla on kerrottu olleen suhde Vali Myersin kanssa.
Myös brittilaulaja Donovan ihastui Myersin taiteeseen ja matkusti Positanoon tapaamaan häntä. Hän oli niin lumoutunut Myersistä, että lennätti tämän Lontooseen tanssimaan lavalle Royal Albert Halliin. Tämä esitys on nähtävissä dokumenttielokuvassa "Dope" (1968), jonka ohjasivat Sheldon Rochlin ja Flame Schon. Elokuvassa Myers ja Rappold myös tekevät ostoksia Portobello Roadin kirpputorilla ja ajelevat yöllä taksilla ympäri Piccadilly Circusta. Kaikki kohtaukset kuvattiin alkuvuodesta 1967.
Ystävyys näytelmäkirjailija Tennessee Williamsin kanssa.
Val Myers ystävystyi amerikkalaisen näytelmäkirjailijan Tennessee Williamsin kanssa. Heidän välillä on epäilty olleen romanssi. Myers kutsui Tennessee Williamsia ”surullisimmaksi ja sentimentaalisimmaksi ihmiseksi, jonka olen koskaan tuntenut”. Williams perusti vapaamielisen Carol Cutreren hahmon näytelmässään "Orpheus Descending" suoraan Myersiin. Carol kuvataan näytelmässä seuraavasti: ”Hän on yli kolmekymppinen ja, vaikka häneltä puuttuu varsinaista kauneutta, hänessä on omituinen, pakeneva viehätys, jota korostaa lähes fantasiamainen meikkityyli. Tämä tyyli, jonka tanssija nimeltä Valli on viime aikoina tehnyt tunnetuksi Ranskan ja Italian boheemipiireissä, koostuu valkoiseksi puuteroidusta kasvoista ja huulista, mustalla rajatuista silmistä ja sinisiksi sävytetyistä luomista.”
Chelsea hotelli, New York.
Vuonna 1970 Myers matkusti New Yorkiin keskittyäkseen ensimmäistä kertaa taideteostensa myymiseen. Rahattomana hän oli kuitenkin vastahakoinen myymään töitään halvemmalla kuin niiden todellinen arvo. Myersin ensimmäinen tukija New Yorkissa oli Abbie Hoffman, joka esitteli hänelle Chelsea-hotellin ja sen asukkaat. Andy Warhol ehdotti, että Myers painattaisi teoksistaan jäljennöksiä myydäkseen niitä harrastajille. 
Chelseassa Myers tapasi myös rocktähti Patti Smithin, joka pyysi häntä tatuoimaan tämän polveen pienen salamaniskun. New Yorkissa taiteilija Salvador Dalí ylisti Myersin piirrosten laatua ja kannusti tätä järjestämään virallisia näyttelyitä. Hän suositteli Myersia esittelemään teoksiaan Hollannissa, ja vuonna 1972 tämä piti ensimmäisen monista näyttelyistään siellä. George Plimpton julkaisi toisen kokoelman Myersin piirroksia "The Paris Review’n" numerossa 64 vuonna 1975.
Vali Myersin viimeiset vuodet.
Vuonna 1989 australialainen elokuvantekijä Ruth Cullen julkaisi dokumenttielokuvan "The Tightrope Dancer" Myersista. Elokuva vangitsee Myersin kaksoiselämän – erakkomaista elämää Il Portossa Positanossa ja seurapiirielämää New Yorkissa. Elokuvassa Myers kertoo suunnitelmistaan palata Australiaan, ja vuonna 1993 hän lopulta toteutti matkan – 43 vuoden poissaolon jälkeen. Vuonna 1995 hän järjesti ensimmäisen Australian-näyttelynsä Emerald Hill Galleryssä Melbournessa. Myersin viimeiset vuodet kuluivat Positanon ja Melbournen studion välillä lennellen.
Myersillä todettiin mahasyöpä loppuvuodesta 2002, ja hän kuoli vuoden 2003 alussa. Hänen tuhkansa siroteltiin hänen toiveiden mukaisesti valtamereen.
Populaarikulttuurissa.
Vali Myers toimi inspiraationa Carol-hahmolle Tennessee Williamsin näytelmässä "Orpheus Descending".
Vali Myers mainitaan myös Marianne Faithfullin vuoden 1994 omaelämäkerrassa "Faithfull."
Joni Mitchellin kappale "”Ballerina Valerie”" kertoo Vali Myersista.
Blondie-yhtyeen kitaristi Chris Stein on tunnettu Vali Myersin ihailija ja tämän taiteen keräilijä. Hän nimesi tyttärensä Valiksi.
Brittilaulaja Florence Welch on kertonut, että Myers oli suuri vaikuttaja Florence and The Machinen kolmannelle studioalbumille "How Big How Blue How Beautiful".