tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
S/S Österbotten

S/S Österbotten oli suomalainen Tornion ja Pietarin välillä liikennöinyt siipiratashöyrylaiva, joka syttyi tuleen 20. elokuuta 1874 Kolmikunnan lähellä Reposaaren pohjoispuolella. Onnettomuudessa kuoli 18 henkilöä (toisen lähteen mukaan 17).
Valmistus.
Alus oli rakennettu vuonna 1857 J. W. Dudgeonin konepajassa Lontoossa, ja sen omisti alkuaan turkulainen Österbottniska Ångfartygs Aktiebolag -varustamo. Laivan mitat olivat 180 x 24 x 9 jalkaa ja vetoisuus 143,5 lästiä, ja se saattoi ottaa 140 matkustajaa, joista 40 sisätiloihin. Laivan höyrykoneen teho oli 100 hevosvoimaa.
Palvelus.
"Österbotten" liikennöi vuodesta 1857 Oulusta ja Pohjanlahden rannikkokaupungeista Pietariin. Myöhemmin reittiä pidennettiin vielä Tornioon saakka, ja alus teki 5–6 matkaa vuodessa avoveden aikana. Ennen vuoden 1874 onnettomuutta se ehti ajaa karille vuonna 1865 Vaasan lähellä ja törmätä venäläiseen tykkiveneeseen vuonna 1870 Suomenlinnan lähellä, mutta näissä turmissa ei menetetty ihmishenkiä.
Onnettomuus.
Alus lähti Reposaaren satamasta kohti Pohjanlahtea mukanaan 35 matkustajaa ja runsaasti erilaista rahtitavaraa, jota oli lastattu myös laivan kannelle. Kansilastin joukossa oli myös tulenarkaa tavaraa, kuten tulitikkuja ja tappura- eli tilkepaaleja. Kansilasti syttyikin matkalla tuleen erään kannella tupakoineen matkustajan varomattoman tulenkäsittelyn vuoksi. Laivan perämies ei saanut alusta ohjatuksi kohti rantaa, vaan se alkoi ajelehtia palavana avomeren suuntaan. Laivan ankkuri saatiin kuitenkin laskettua, ja myös pelastusvene laskettiin vesille. Vene kuitenkin kaatui paniikin valtaan joutuneiden matkustajien rynnättyä siihen, jolloin ihmisiä jäi veden varaan.
Lähistöllä oli Rosenlewin hinaaja "Azalea", joka oli parhaillaan hinaamassa purjealusta avomerelle. Apuun tulleet hinaaja "Azalea" ja Porin satamasta tullut höyryhinaaja "Salama" onnistuivatkin pelastamaan vedestä ja palavasta laivasta useita henkilöitä, mutta 18 henkilöä joko kuoli palossa tai hukkui veteen. Matkustajien joukossa oli myös seitsemän italialaista posetiivaria, jotka onnistuivat pelastumaan apinoineen mutta menettivät posetiivinsa.
Aluksen lasti, johon kuului muun muassa kahvia, kankaita, sikareita, savukkeita ja kirjoja, tuhoutui täysin tulipalossa. Palo saatiin lopulta sammutettua vasta Reposaaren satamassa, jonne alus oli saatu hinattua.
Kumo.
Hylky myytiin huutokaupalla porilaisen merikapteeni C. V. Nordbergin Satakunta Ångbåts Ab -yhtiölle, ja uusi omistaja korjautti siitä "Kumo"-nimisen potkurilaivan. Alus palasi entiselle reitilleen elokuussa 1875, ja se liikennöi vuoteen 1878 Pietarin ja Pohjanlahden välillä. Satakunta Ångbåts Ab teki konkurssin vuonna 1878 vähäisten matkustajamäärien vuoksi, ja "Kumo" myytiin huutokaupassa Pietariin. Vuodesta 1878 se liikennöi sitten Pietarista Nevaa pitkin Laatokalle. Viimeksi "Kumo" myytiin armenialaiselle kauppayhtiölle, ja se kuljetti puutavaraa Kaspianmerellä. "Kumo" ajoi karille Derpentin lähellä ja upposi vuonna 1884.
Heide Rühle

Heide Rühle (s. 5. marraskuuta 1948 Heilbronn, Saksa) on saksalainen poliitikko. Hän on ollut Euroopan parlamentissa Saksan vihreiden (Liittouma 90/Vihreät) edustajana vuodesta 1999. Hän on jäsenenä Sisämarkkina- ja kuluttajansuojavaliokunnassa ja Talous- ja raha-asioiden valiokunnassa.
Rühle on opiskellut psykologiaa Tübingenissä. Hän on toiminut Vihreiden ja Liittouma 90/Vihreät -puolueen puoluehallituksen poliittisena sihteerinä 1991–1998.
Alesha Dixon

Alesha Anjanette Dixon (s. 7. lokakuuta 1978 Welwyn Garden City) on brittiläinen laulaja, sanoittaja, malli sekä televisioesiintyjä. Hänen musiikkityyliinsä kuuluvat pop, r&amp;b ja jazz. 
Alesha Dixonin kappale ”The Boy Does Nothing” nousi kotimaansa singlelistalla viidenneksi. Se pärjäsi myös Suomen singlelistoilla menestyksekkäästi vuoden 2008 loppupuolella.
Mis-Teeq -yhtyeessä julkisuuteen noussut Dixon on voittanut vuonna 2007 Tanssii tähtien kanssa -ohjelman britannialaisen version Matt Di Angelon parina. Alesha Dixon kävi Suomessa 21. helmikuuta 2009 Huuma-ohjelmassa esittämässä hittinsä The Boy Does Nothing.
Dixon toimii tuomarina Britain's Got Talent-ohjelmassa vuodesta 2012 lähtien. Vuonna 2015 Dixon julkaisi singlen ”The Way We Are”.
Hän juontaa vuoden 2023 Eurovision laulukilpailun yhdessä Hannah Waddinghamin, Julia Saninan ja Graham Nortonin kanssa.
Helga Trüpel

Helga Trüpel (s. 21. heinäkuuta 1958 Moers, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Hän on Liittouma 90/Vihreät -puolueen edustajana Euroopan parlamentissa. Hän on kulttuuri- ja koulutusvaliokunnan varapuheenjohtaja ja budjettivaliokunnan jäsen. Europarlamentissa hän kuuluu Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmään.
Trüpel toimi Bremenin osavaltion kulttuurista ja ulkomaalaisten kotouttamisesta vastaavana senaatin jäsenenä 1991–1995 ja Bremenin maapäivien varapuhemiehenä 2003–2004.
Hän on valmistunut filosofian tohtoriksi Bremenin yliopistosta 1988.
S/S Urania

Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiöllä oli kaksi S/S Urania -nimistä matkustaja-alusta, jotka molemmat menettettiin niiden upottua.
Vanhempi S/S "Urania".
Tämä matkustajahöyrylaiva liikennöi vuodesta 1891 pääasiassa Suomi – Kööpenhamina – Hull-linjalla, ja se upposi 3. helmikuuta 1913 Kattegatissa Kullenin luoteispuolella törmättyään sumussa yhteen norjalaisen S/S "Fancy -"laivan kanssa. "Urania" oli tällöin matkalla Hullista kohti Kööpenhaminaa. "Uranian" matkustajat ja miehistö saatiin pelastettua pahoja vaurioita saaneeseen S/S "Fancyyn", joka vei heidät Tanskan Elsinoreen.
"Urania" oli rakennettu vuonna 1891 Wigham Richardson &amp; Co:n telakalla Newcastlessa. Laivan pituus oli 68,6 metriä, leveys 10,11 metriä, nopeus 12 solmua ja vetoisuus 1 136 bruttorekisteritonnia. Kolmisylinterisen trippelihöyrykoneen teho oli 1 600 hevosvoimaa. Laivassa oli 22 I luokan, 34 II luokan ja 186 III luokan matkustajapaikkaa.
Uudempi S/S "Urania".
Tämä alus ostettiin Kattegatissa uponneen S/S "Uranian" tilalle. Se kunnostettiin Earle's Shipbuilding &amp; Engineering Co. Ltd:n telakalla Hullissa ja asetettiin liikenteeseen joulukuussa 1913 Suomi – Kööpenhamina – Hull-linjalle. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua laiva jäi Hullin satamaan, ja se vuokrattiin vuonna 1915 Venäjän laivaston käyttöön. S/S "Urania" törmäsi miinaan ja upposi Kuolan niemimaan pohjoisrannikolla lähellä Kap Gorodetskiä 12. heinäkuuta 1915. Laiva oli tällöin matkalla Liverpoolista Arkangeliin. Alus upposi minuutissa, mutta miehistö onnistui pelastautumaan.
Uudempi S/S "Urania" oli rakennettu vuonna 1897 Sunderland Shipbuilding Co.:n telakalla Sunderlandissa. Se liikennöi ennen Suomeen ostoa S/S "Russie -"nimisenä Marseillessa toimineen Societé Generale des Transports Maritimes à Vapeur -varustamon omistuksessa.
AU Microscopii

AU Microscopii (AU MIc) on punainen kääpiö noin 32 valovuoden päässä Maasta. Tähdeltä on löydetty pölykiekko, joka vastaa Aurinkokunnan Kuiperin vyöhykettä. AU Microscopiin ikä on vain noin 12 miljoonaa vuotta, eli se on tähdeksi nuori. Tähden valovoima on 0,029 aurinkoa, mutta sen säteilyntuotto on, mukaan lukien infrapuna, noin 0,1 Aurinkoa.
Tähden ikä on 8–20 miljoonaa vuotta, keskimääräinen arvio on 12 miljoonaa vuotta. Tähti on BY Draconis -muuttuja ja nopea pyörijä. AU Microscopii on flare-tähti, eli se leimahtelee.
AU Microscopiin pölykiekko ulottuu ainakin 35:stä yli 100 AU:n päähän. Kiekossa on harva tai tyhjä alue noin 1–17 AU:n sisäpuolella. Optisella alueella ei pölyä näy 12 AU:n sisällä ja IR-alueesta pöly puuttuu 17 AU:n sisältä. Aukon koko riippuu käytetystä mittausaallonpituudesta.
Marcel Rodman

Marcel Rodman (s. 25. syyskuuta 1981 Rodine, Jugoslavia) on slovenialainen entinenjääkiekkoilija. Rodman oli pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut muun muassa OHL- ja DEL-liigoissa sekä Itävallan pääsarjassa. Boston Bruins varasi Rodmanin yhdeksännellä varauskierroksella numerolla 282. Kaudeksi 2012–2013 hän siirtyi Saksan kakkossarjan SC Bietigheimiin.
Rodman on pelannut myös Slovenian maajoukkueessa. Myös Rodmanin veli David Rodman on jääkiekkoilija.
X (DVD)

X on Nicolen musiikki-DVD, joka julkaistiin vuonna 2009. Sen pääpainona on yhtyeen 10-vuotisen uran juhlakeikkataltiointi, joka kuvattiin Seinäjoen Rytmikorjaamolla syksyllä 2007.
DVD debytoi suomen virallisem DVD-listan ensimmäisellä sijalla.
Palopituuskoneisto

Palopituuskoneisto on etupäässä ilmatorjuntatykeissä käytetty ajoituslaitteisto. 
Palopituuskoneisto on kellopohjainen. Siihen liittyy valmiiksi laskettu taulukko, josta katsotaan haluttua ammuksen räjähdyskorkeutta vastaava ajoitus. Sen jälkeen ajoitus säädetään kojeistoon liittyvästä kellotaulusta ja tykki ladataan aikakranaatilla, jossa on oma kellotoiminen aikasytyttimensä. Kun tykki laukaistaan, aikasytytin käynnistyy ja räjäyttää kranaatin säädetyllä korkeudella. 
Menetelmä oli hyvin tehokas muun muassa Helsingin suurpommituksia torjuttaessa alkuvuodesta 1944. Sittemmin palopituuskoneistot syrjäytyivät vähin erin tutkasytyttimien kehittyessä. 
Aikasytytintä käytetään nykyisin vain valokranaateissa.
Opsonisaatio

Opsonisaatio on prosessi, jossa elimistöön päässeen mikrobin tai muun vierasaineen pintaan tarttuu siihen erikoistunut vasta-ainemolekyyli eli opsoniini, jonka avulla syöjäsolut eli fagosyytit tunnistavat ja tuhoavat ne. 
Vasta-aineet vaikuttavat monin tavoin elimistön immuunipuolustuksessa. Ne voivat auttaa fagosytoosia tarttumalla bakteerin pintaan eli opsonisoimalla bakteerin. Bakteeri, jolla on pinnassaan fagosytoosia estävä kapselirakenne, joutuu fagosytoitavaksi, kun kapselivasta-aineet opsonisoivat sen. Opsonisaatio on siis tärkeä fagosytoivien solujen toimintaa tehostava mekanismi ja samalla tärkeä vasta-aineiden toimintamekanismi.
Eräjärven vaakuna

Eräjärven kunnanvaakuna on saanut aiheensa kunnan nimestä. Eräjärven nimi viittaa muinaisiin eränkävijöihin, ja vaakunassa esiintyvä puiset ongenkoukut olivat näiden kalastuksessa käyttämiä alkukantaisia työkaluja.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 10. huhtikuuta 1962. Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä kolme hopeista, puusta tehtyä ongenkoukkua vieretysten”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi vuonna 1973 Eräjärven yhdistyttyä Oriveden kuntaan.
Kantojärvi

Kantojärvi on kylä Tornion kaupungissa. Se sijaitsee Torniosta Arpelaan menevän seututie 927:n varrella. 
Kantojärven asutus sai alkunsa samoihin aikoihin kuin Arpelan asutus, omana kylänä Kantojärvi mainitaan 1845. Kylässä sijaitseva järvi kuivatettiin 1855 heinämaaksi niin, että paikalla oli parhaimmillaan 64:n ladon latomeri. Järvenpohjapellot muuttuivat hiljalleen kuitenkin märäksi turvemaaksi, eikä sitä voitu enää viljellä. Kyläläisten yhteisen ponnistuksen tuloksena Kantojärvi on 1900-luvun lopulla kunnostettu ja muutettu takaisin järveksi. Kunnostettu järvi on ylpeyden aihe kyläläisille, lisäksi se mahdollistaa monenlaista virkistys- ja harrastustoimintaa. Järvellä pidetään vuosittain pilkkikilpailut, joista saatava tuotto käytetään kylätoiminnan hyväksi.
Kantojärven kyläyhdistyksen toiminta on aktiivista, toimitiloiksi hankittiin vanha kyläkoulu. Kantojärvellä
on yhteistä tanssilavatoimintaa Yliliakan kanssa. Kylä on hankkinut myös suurtelttoja vuokratakseen
niitä eri tilaisuuksiin. Karungin kanssa toteutetaan yhteistä vaellus-hiihtoreittiä, jonka on määrä
valmistua 2007. Kantojärvellä on kolme maatilaa ja yksi lammastila. Lisäksi kylällä on parturi. (2006)
Toukokuussa 2018 kuuluisa kyyttökasvattaja Ilmari Majuri osti vanhan maatilan kylältä. Majuri kasvattaa tilallaan itäsuomenkarjan lisäksi suomenhevosia, maatiaiskanoja sekä venäjänvinttikoiria. Hän hoitaa tilan työt perinteisin menetelmin pääasiallisesti hevosvetoisilla työkoneilla. 
Tilastoja.
Kantojärven tilastoalueella on 168 asukasta. Vuoteen 2004 verrattuna väestö lisääntyi kahdeksalla
hengellä. Vertailtaessa ikäryhmiä suurin ikäryhmä on 0-14-vuotiaat, mutta melkein yhtä paljon
on 35-44-vuotiaita. Suhteellisesti Kantojärvessä onkin enemmän tähän alle 45-vuotiaiden ryhmään
kuuluvia kuin Torniossa yleensä. Esimerkiksi viereisessä Arpelan kylässä 45 täyttäneiden ikäluokka 
on mainittua nuorempaa ikäluokkaa huomattavasti suurempi. 25-34-vuotiaiden ryhmä on Kantojärvessäkin
pienin. (2005) Lapsiperheistä eniten on sellaisia, joilla on kaksi alle 18-vuotiasta lasta (9).
Kantojärvessä muita yrittäjiä kuin maatalousyrittäjiä on suhteellisen vähän (2,9 % työvoimasta), mutta
maatalousyrittäjiä suhteellisen paljon (11,8 %). 1950-, 1980- ja 1990-luvut olivat Kantojärvellä vilkasta
rakentamisen aikaa. Suurin osa nykyisin käytössä olevista pientaloista rakennettiin mainittuina vuosikymmeninä. (2004)
Jepuan vaakuna

Jepuan kunnanvaakuna on saanut aiheensa kunnan historiasta. Jepua on vanha hevospitäjä, ja vaakunan länget viittaavat alueen maatalouteen ennen sen koneistumisen aikaa.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 28. joulukuuta 1965. Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä kultaiset länget”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi vuonna 1975 Jepuan liityttyä Uudenkaarlepyyn kaupunkiin.
Laukkamakkara

Laukkamakkara on makkaran näköinen suoleen tehty elintarvike, joka muistuttaa perunamakkaraa. Se sisältää ryynejä tai perunaa, sianlihaa ja sipulia.
Laukkamakkara kuuluu länsisuomalaiseen, länsiuusmaalaiseen ja etelähämäläiseen ruokaperinteeseen. Se valmistettiin entisaikoina teurastuspäivänä jauhetusta sianlihasta tai naudanlihasta ja usein myös sisäelimistä siansuoleen. Sekaan laitettiin esimerkiksi ohrasuurimoita tai raakaa perunaa ja mausteita.
Laukka tarkoittaa suolavettä (), jossa laukkamakkarat oli ennen tapana säilyttää. Ennen ne suolattiin raakoina kerroksittain puuastiaan, jossa ne säilyivät sadonkorjuun päätyttyä suoritetusta teurastuksesta loka-marraskuun tienoilta kevättalveen. Laukkamakkaraa käytettiin arkiruokana ja sillä oli tärkeä merkitys kallisarvoista lihaa korvaavana ruoka-aineksena. Nykyään laukkamakkara myydään tuoreena.
A. W. Liljenstrand

Axel Vilhelm Liljenstrand (3. helmikuuta 1821 Kangasala – 2. syyskuuta 1895 Kangasala) oli suomalainen professori, kanslianeuvos ja juristi. 
Liljenstrandin vanhemmat olivat Kangasalan kirkkoherra Abraham Liljestrand ja Gustafva Charlotta Gadelli. Hänen opiskelunsa sijoittui pitkälti Helsinkiin, jossa hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1836. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1842, filosofian maisteriksi vuonna 1844, lakitieteen kandidaatiksi 1847 ja lisensiaatiksi (tohtoriksi) 1851, väitöskirjan aiheenaan "Om kanoniska rättens inflytande på Sveriges lagstiftning". Hänet nimitettiin talousoikeuden ja kansantaloustieteen dosentiksi 1847 ja mainitun alan professoriksi Helsingin yliopistossa, hänen julkaistuaan väitöskirjansa "Ekonomisk-juridisk afhandling om Finlands Strömresningsverk" (1856) ja "Om skifte af jord" (1857). Jo sitä ennen 1853 hän oli julkaissut väitöskirjan "Historik teckning af den i Finland tillämpade lagstiftningens grundsatser för näringarnes och det allmänna välståndets befrämjande". Hänen kaksi ensimmäistä väitöskirjaansa olivat tulleet hylätyiksi mutta ne olivat riittäneet dosentin paikkaan yliopistossa. Hän toimi myös muissa tehtävissä Helsingin yliopistossa, hän muun muassa hoiti kameraali- ja
hallintolainopin sekä valtio-oikeuden professuuria vuosina 1871–1872
sekä syyslukukaudella 1873. Hän oli myös oikeustieteellisen
tiedekunnan dekaani ja rahastontarkastaja vuodesta 1867 lähtien.
Liljenstrandille myönnettiin kanslianeuvoksen arvo 1871. Professorin virasta hän erosi 1877 ja ryhtyi maanviljelijäksi Kangasalla jatkaen aktiivisesti kirjoittamista. Liljenstrand toimi useissa valtion asettamissa komiteoissa, jotka laativat muun muassa uudet merilait ja metsälait, samoin kuin vuosien 1872 ja 1877 valtiopäivien eräiden valiokuntien sihteerinä. Uransa alkupuolella hän toimi vuonna 1849 senaatin talousosaston ylimääräisenä kamarikirjurina. Hän oli myös ahkera sanomalehtiin kirjoittaja, useimmin hänen kirjoituksiaan julkaistiin ruotsinkielisissä lehdissä kuten Helsingfors Dagblad, Nya Pressen ja Tammerfors Aftonblad.
Liljenstrand toimi myös oikeuslaitoksen palveluksessa varsinkin uransa alkupuolella. Hän auskultoi Turun hovioikeudessa, Maskun tuomiokunnassa, aloittaen vuonna 1847 ja sai varatuomarin arvonimen vuonna 1848. Hän toimi myös Satakunnan tuomiokunnan tuomarina vuosina 1852–1853. Hän toimi myös syyttäjänä Krimin sodan aikaisen Töölön jutun päädyttyä oikeuskäsittelyyn. Liljenstrand tunsi ilmeistä sympatiaa syytettyjä kohtaan ja halusi vaatia heille mahdollisimman pieniä rangaistuksia, mutta ei saanut tahtoaan läpi.
Liljenstrandin puoliso vuodesta 1857 oli Hilma Josefina Tallqvist (k. 1929).
Poliittisilta mielipiteiltään Liljenstrand edusti 1800-luvulle yleistä taloudellista liberalismia.
Savio Nsereko

Savio Nsereko (s. 27. heinäkuuta 1989 Kampala, Uganda) on ugandalaissyntyinen saksalaisjalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on edustanut eri seuroja useissa eri maissa vuonna 2006 alkaneella ammattilaisurallaan. Savio pelasi tammikuuhun 2009 saakka Italian Serie B:n Bresciassa, josta hän siirtyi 8,5 miljoonan euron kaupalla englantilaisseura West Ham Unitediin. Hän pelasi Englannin Valioliigassa kymmenen ottelua. Italian Serie A:ssa hän pelasi kaksi ottelua kaudella 2009–2010 Bolognan joukkueessa ollessaan lainalla Fiorentinasta. Sittemmin hän on pelannut Saksassa, Bulgariassa, Romaniassa, Kazakstanissa ja Liettuassa.
Savio on pelannut Saksan alle 16-, alle 19-. ja alle 20-vuotiaiden maajoukkueissa.
Lastheneia Mantineialainen

Lastheneia Mantineialainen (, 300-luvun eaa. alku) oli antiikin kreikkalainen filosofi. Hän oli yksi kahdesta Platonin nimeltä tunnetusta naispuolisesta oppilaasta Akatemiassa, Aksiothea Fleiuslaisen ohella.
Lastheneia oli kotoisin Mantineiasta, Arkadiasta Peloponnesoksen niemimaalta. Diogenes Laertios kertoo hänen opiskelleen Akatemiassa mieheksi pukeutuneena. Platonin kuoltua hän jatkoi opiskelua tämän seuraajan Speusippoksen oppilaana. Hänen kerrotaan olleen Speusippoksen rakastajatar. Iamblikhos kuitenkin kertoo Lastheneian olleen Pythagoraan oppilas.
Oksyrhynkhoksesta löydetty papyruskatkelma mainitsee naisen, joka opiskeli Platonin, Speusippoksen ja Menedemoksen oppilaana, ja joka oli ”nuorena ihastuttava ja täynnä teeskentelemätöntä suloutta”. Naisen nimi ei ole säilynyt, mutta kyseessä on todennäköisesti Lastheneia tai Aksiothea.
Varjottomat

Varjottomat on turkkilaisen kirjailijan Hasan Ali Toptaşin romaani. Alkuteos "Gölgesizler" ilmestyi vuonna 1995, ja se oli Toptaşin läpimurtoteos. Tuula Kojon suomennos julkaistiin vuonna 2008 Otavan kustantamana.
Romaani on hyvin sadunomainen mutta realistisesti esitetty kertomus vuoristokylästä, josta kylänvanhin sanoo, että se "on kauempana Jumalasta ja valtiosta kuin yksikään toinen kylä". Tarinan keskeinen hahmo on musta hevonen, joka "juoksi kuin raivopää läähättäen ja hirnuen aivan uskomattomalla äänellä". Tarinassa turkkilaisessa maalaiskylästä katoaa asukkaita. Kylänvanhin yrittää selvittää katoamistapauksia. Yksi kuitenkin katoaa lähtemättä mihinkään, muuttumalla saavuttamattomaksi ja olemattomaksi. Tarinassa on aineksia itämaisesta satuperinteestä, ja sen avulla kirjoittaja luo surrealistisen maailman turkkilaiseen kylään. Absurdi tarina pysyy koossa tarinan taitavalla kuljettamisella, sanavalinnoilla ja siihen kudotuilla elämänviisauksilla., vaikka yltyy välillä painajaismaiseksi kauhutarinaksi. Jos lukija hyväksyy sen, että mikään ei ole niin varmaa kuin epävarma, tarina vie hänet mukanaan. Turkkilaisen kirjallisuuden keskeinen teema, kysymys ”Kuka minä olen, kuulunko itään vai länteen”, sisältyy myös "Varjottomiin".
Toptaşin heittäytymistä vaativan teoksen satumaailmaan eivät pääse sisään kaikki kriitikotkaan, vaan osa kokee, että teos "kohoaa ilmaan ja lopulta häviää raskaaseen, ahdistavaan unenomaisuuteensa" 
Toptaşia on sokkeloissa tarinaa kuljettavana kirjoittajana verrattu Borgesiin ja Kafkaan. Hänen tekstiään ei saa pitää pelkkänä allegoriana vaan se sisältää paljon enemmän. Joku kriitikko kuitenkin nostaa teoksen yhteydessä esiin Turkin köyhyyden ja kansantalouden epätasainen jakautuneisuuden. Ansio ja kiitos kohdistuvat myös kirjan kääntäjälle Tuula Kojolle, joka kääntää suoraan turkista ilman välikieltä ja on ansioitunut myös Orhan Pamukin kääntäjänä.
Teos on Turkissa saanut palkintoja. Vuonna 2009 ensi-iltansa sai Ümit Ünalin ohjaama kirjaan perustuva elokuva "Gölgesizler". Kirjan suomennos on julkaistu EU:n kulttuuriohjelman tuella.
Miya Tachibana

Miya Tachibana (, s. 12. joulukuuta 1974 Ōtsu) on japanilainen taitouimari, maailmanmestari ja viisinkertainen olympiamitalisti. Olympiamitaleista kaksi on tullut pariuinnista ja kolme joukkueohjelmasta. Parikilpailussa Tachibanan parina on uinut Miho Takeda. Tachibana ja Takeda voittivat parikilpailun MM-kultaa Fukuokan kotikisoissa 2001. Tachibana on myös nelinkertainen Aasian kisojen kultamitalisti: vuosien 1998 ja 2002 kisoissa hän voitti sekä yksilö- että parikilpailun. 
Tachibana aloitti taitouinnin harrastamisen alakoulun neljännellä luokalla. Kesällä 2008 hän toimi Yhdysvaltain parhaimpiin kuuluvan Santa Clara Aquamaids -taitouintiryhmän valmentajana Santa Clarassa, Kaliforniassa.
Gagarin Cup

Gagarin Cup () on palkintopokaali, joka annetaan KHL-jääkiekkoliigan voittaneelle joukkueelle. Palkinto jaettiin ensi kerran kauden 2008–2009 pudotuspelien päätteeksi. Palkinto on saanut nimensä venäläisen kosmonautin Juri Gagarinin mukaan. Gagarin oli ensimmäinen ihminen avaruudessa. Palkinnon nimeämiseen Gagarin Cupiksi on oletettavasti vaikuttanut se, että avauskauden viimeinen mahdollinen finaaliottelu olisi pelattu 12. huhtikuuta, joka on myös Gagarinin avaruuslennon vuosipäivä.
Igor Larionov esitteli Gagarin Cupin ensi kertaa julkisuudessa yhteydessä 10. tammikuuta 2009.
Nimeämishistoriaa.
KHL:n komissaarin Aleksandr Medvedevin mukaan Cup nimettiin Gagarinin mukaan, koska venäläiset yhdistävät Gagarinin nimen erityiseen saavutukseen ja mies itse on kuvattu kansakunnan symbolina. Liigan perustajien mielestä Gagarinin läpimurto avaruuslentona toimii metaforana tavoitteelle, jossa KHL suorittaa läpimurron jääkiekossa.
Toinen vahva nimiehdokas palkinnolle oli neuvostoliittolaisen jääkiekkolegendan Anatoli Tarasovin nimi. Tarasovia pidetään "neuvostoliittolaisen jääkiekon isänä", jonka saavutukset ovat poikkeukselliset ja kiistattomat. Myöhemmin päätettiin, että yksi KHL-liigan neljästä divisioonasta nimetään hänen mukaansa.
.es

.es on Espanjan Internet-maakoodi verkkotunnuksia varten. Sitä hallinnoi Network Information Center of Spain.
Toisen tason tunnukset.
On olemassa myös joukko toisen tason tunnuksia:
Vaihtoehdot.
Marraskuuhun 2005 asti .es-tunnuksen rekisteröinti oli kallista ja hankalaa verrattuna muihin ccTLD:iin. Toisen tason nimen piti olla joko Espanjassa voimassa oleva tavaramerkki, yrityksen tai yhdistyksen tarkka nimi tai ainakin yksityishenkilön sukunimi. Yleiset nimet ja paikannimet eivät olleet kelvollisia. Nimen tuli olla myös vähintään kolme merkkiä, tosin oli joitakin poikkeuksia, kuten hp.es(Hewlett-Packard Espanja) ja pp.es(Kansanpuolue). Vaihtoehtoisesti monet espanjalaiset yhdistykset käyttivät tunnusta .com, .org tai .net.
Käyttö.
Vaikka .es on Espanjassa hyvin suosittu, sitä on käytetty tunnusten hakkeroimiseen, kuten geociti.es, nettisivu peilaten Geocities, beach.es myyden rantalomia ja yksityissivusto thejones.es.
Pomponius Bassus

Tiberius tai Flavius Pomponius Bassus (200-luku) oli roomalainen senaattori 200-luvulla. Hän oli kotoisin arvostetusta senaattorisuvusta ja oli yksi senaatin vanhimpia ja arvostetuimpia jäseniä 260 ja 270-luvulla. Bassus toimi konsulina vuonna 259 yhdessä Nummius Aemilianus Dexterin kanssa ja samoihin aikoihin hän saattoi olla African provinssin prokonsuli. Myöhemmin hän toimi useissa korkeissa viroissa, muun muassa "comes Augustina". 
Keisari Claudius Gothicuksen aikana Bassus nimitettiin Italian Correctoriksi ("corrector totius Italiae"). Claudius nimitti hänet myös senaatin johtoon ("princeps senatus"). Jossakin vaiheessa hän kuului myös "pontifices"-pappiskollegioon. Vuonna 271 Bassus oli toisen kerran konsulina yhdessä Aurelianuksen kanssa. Samoihin aikoihin hänet nimitettiin myös Rooman kaupunginprefektiksi ("praefectus urbi"), missä hän ei kuitenkaan toiminut täyttä kautta. Bassuksen vaimo oli eräs Pomponia Cratidia.
Aksiothea Fleiuslainen

Aksiothea Fleiuslainen (300-luvun alku eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi. Hän oli yksi kahdesta Platonin nimeltä tunnetusta naispuolisesta oppilaasta Akatemiassa, Lastheneia Mantineialaisen ohella.
Aksiothea oli kotoisin Fleiuksesta, Peloponnesoksella sijainneesta kaupungista joka oli Spartan vallan alla. Themistios kertoo Aksiothean lukeneen Platonin "Valtion" ja matkustaneen sen jälkeen Ateenaan tämän oppilaaksi. Diogenes Laertios kertoo hänen opiskelleen Akatemiassa mieheksi pukeutuneena. Platonin kuoltua Aksiothea jatkoi tämän seuraajan Speusippoksen oppilaana.
Oksyrhynkhoksesta löydetty papyruskatkelma mainitsee naisen, joka opiskeli Platonin, Speusippoksen ja Menedemoksen oppilaana, ja joka oli ”nuorena ihastuttava ja täynnä teeskentelemätöntä suloutta”. Naisen nimi ei ole säilynyt, mutta kyseessä on todennäköisesti Aksiothea tai Lastheneia.
Flavius Antiochianus

Flavius Antiochianus (200-luku) oli roomalainen poliitikko. Keisari Claudius Gothicus nimitti hänet Rooman kaupunginprefektiksi ("praefectus urbi"), missä hän toimi vuosina 269–270. Antiochianus toimi konsulina vuonna 270 yhdessä Virius Orfituksen kanssa. Vuonna 272 hän toimi taas kaupunginprefektinä, mikä oli hyvin ainutlaatuinen kunnia. Antiochianuksen vaimo oli eräs Pomponia Ummidia, joka kuului luultavasti arvostettuun Ummidius Quadratiuksen sukuun.
Neljä helmeä

Neljä helmeä () on yhdysvaltalainen episodielokuva vuodelta 1952, jonka kaikki viisi episodia perustuvat O. Henryn novelleihin.
Viisi tarinaa.
1. "The Cop and the Anthem".
Ohjasi Henry Koster, käsikirjoitti Lamar Trotti, näyttelijät Charles Laughton, Marilyn Monroe ja David Wayne.
2. "The Clarion Call".
Ohjasi Henry Hathaway, käsikirjoitti Richard L. Breen, näyttelijät Dale Robertson ja Richard Widmark.
3. "The Last Leaf".
Ohjasi Jean Negulesco, käsikirjoitti Ivan Goff ja Ben Roberts, näyttelijät Anne Baxter, Jean Peters ja Gregory Ratoff.
4. "The Ransom of Red Chief".
Ohjasi Howard Hawks, käsikirjoitti Ben Hecht, Nunnally Johnson ja Charles Lederer, näyttelijät Fred Allen, Oscar Levant ja Lee Aaker.
5. "The Gift of the Magi".
Ohjasi Henry King, käsikirjoitti Walter Bullock, näyttelijät Jeanne Crain ja Farley Granger.
Leon Kelso

Leon Hugh Kelso (1907 Gretna, Kansas – 9. toukokuuta 1982) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä.
Leon Kelso opiskeli Denverin ja Coloradon yliopistoissa ja valmistui 1931. Hän työskenteli Washington D.C.:ssä "Bureau of Biological Survey" toimistossa valtion virkamiehenä 1930–1937. Hän erikoistui tutkimaan pienten lintujen ja nisäkkäiden mahalaukkujen sisältöä. Maisteritutkinnon hän teki Cornellin yliopistossa pöllöstä ("screech owl") vuonna 1938. Tämän jälkeen hän opetti Wyomingin Maastolaboratoriossa.
Kelson varsinainen tutkimusala oli lintutiede, mutta hän tutki laajalti myös Kalliovuorten 
kasvillisuutta. Hän julkaisi yli 900 kirjoitusta, monet venäjäksi. Hän julkaisi sarjan kirjoituksia biologian eri aloilta, "Biological Leaflets", yhteensä 107 julkaisua.
Linnuista Kelso nimesi costaricanvarpuspöllön ("Glaucidium costaricanum").
Kelson nimeämien kasvien tieteellisen nimen perässä käytetään nimen jälkeen liittettävää auktorilyhennettä Kelso.
M2-liekinheitin

M2-liekinheitin (M2-2) on yhdysvaltalainen toisen maailmansodan aikainen liekinheitin, jota käytettiin mm. Iwo Jiman taistelussa. Sen todellinen "polttoaika" oli noin 7 sekuntia ja liekin tehokas kantama noin 33 metriä. Panssarivaunut ja erityisesti panssarivaunuihin asennetut liekinheittimet korvasivat sodan edetessä M2-2:n käyttöä sotilaiden kannalta turvallisempana vaihtoehtona.
M2-2:n käyttöönotto tapahtui kesällä 1944 Guamin kampanjassa. M2-2 painoi 19,5 kg tyhjänä, 31 kg täynnä. M2-2:ssa oli kolme säiliötä: kahdessa säiliössä oli polttoaineena yhteensä 15 litraa napalmia, kolmannessa säiliössä oli ajoaineena typpeä. 
M2-2:ta edeltäviä yhdysvaltalaisia liekinheittimiä olivat M-1 ja sen seuraaja, ensimmäinen napalmia käyttävä liekinheitin M-1-1. M2-2:ssa oli parannettu luotettavuutta ja sytysjärjestelmää M1-1:een verrattuna.
M2A1-7 oli M2-2:stä kehitetty versio. Sitä käytettiin mm. Vietnamin sodassa.
Toivo Jokiniemi

Toivo Matias Gottfrid Jokiniemi (1. syyskuuta 1918 Kokkola – 9. maaliskuuta 1984 Kokkola) oli suomalainen SKDL:ää ja SKP:tä edustanut poliitikko. Jokiniemi toimi kansanedustajana Vaasan läänin vaalipiiristä vuosina 1975–1979 ja hän vaikutti Kokkolan kunnallispolitiikassa.
Jokiniemi työskenteli vuodesta 1936 alkaen kivi- ja kirvestyömiehenä. Sotien jälkeen hän toimi "punaisen" Valpon etsivänä. Vuonna 1956 Jokiniemi siirtyi ja piirijärjestöjen toimitsijaksi. Hän oli samanaikaisesti molempien puolueiden piirisihteeri. Jokiniemi jätti puoluetyön ryhtyessään Kokkolan seudun säästöpankin konttorinhoitajaksi vuonna 1965. Eduskuntaan Jokiniemi nousi vaaleissa 1975. Hän oli myös presidentin valitsijamies vaaleissa 1978.
George Latimer Bates

George Latimer Bates (21. maaliskuuta 1863 Abingdon, Illinois Yhdysvallat − 31. tammikuuta 1940 Chelmsford Iso-Britannia) oli yhdysvaltalainen luonnontieteilijä.
Bates opiskeli Knox Collegessa Galesburgissa ja Chicago Theological Seminaryssa. Vuonna 1895 hän asui Kaakkois-Kamerunissa ja elätti itsensä maata viljelemällä. Matkoillaan hän keräsi luonnonhistoriallista materiaalia ja lähetti niitä British Museumiin Lontooseen.
Vuonna 1928 Bates muutti Englantiin, missä hän kirjoitti teoksen "Handbook on the Birds of West Africa" (1930). Hän opetteli arabiaa ja vieraili Arabian niemimaalla tutkien alueen linnustoa. Hän kirjoitti käsikirjoituksen "Birds of Arabia" mutta ei saanut sitä julkaistuksi. Richard Meinertzhagen käytti käsikirjoitusta myöhemmin. Bates kirjoitti useita artikkeleita Arabian linnuista "The Ibis"-lehteen.
Bates nimesi useita uusia lintulajeja, muun muassa malinruusupeipon ("Lagonosticta virata").
Dave Gibbons

Dave Gibbons (s. 14. huhtikuuta 1949) on brittiläinen sarjakuvapiirtäjä, joka tunnetaan erityisesti Alan Mooren kanssa tehdystä "Vartijat"-minisarjasta. Gibbons on piirtänyt DC Comics- ja 2000 AD -kustantamoille useita toimintasarjakuvia. Hän on piirtänyt muun muassa "Vihreä Lyhty-," "Salama-" ja "Doctor Who" -sarjakuvia. Myös Frank Millerin käsikirjoittama ja Gibbonsin piirtämä "Give Me Liberty" (1990) on tunnettu.
Ilkka Villi

Ilkka Villi (s. 4. elokuuta 1975 Helsinki) on suomalainen freelance-näyttelijä, joka on esiintynyt teatterissa, elokuvissa ja suomalaisen peliyhtiö Remedyn videopeleissä. Lisäksi hän on ollut käsikirjoittamassa "Outolintu"-sarjaa. 
Perhe.
Ilkka Villin perhe asui pojan kouluvuosina metsäntutkijana toimineen isän työn mukana eri maissa, ensin Yhdysvalloissa, sitten Britanniassa ja Itävallassa. Villi oli vaihto-oppilaana Chilessä. Villin äiti työskenteli puheviestinnän lehtorina, ja veli on journalistiikan professori Mikko Villi. Villi ei ole veljesten alkuperäinen sukunimi, vaan he ottivat sen aikuisiällä käyttöön Virolahdella asuneen esi-isänsä mukaan.
Opinnot ja ura.
Villi opiskeli journalistiikkaa Laajasalon opistossa ja työskenteli pari vuotta Ylen radiouutisissa, kunnes kiinnostui näyttelijän työstä Ilves-Teatterin piirissä. Hän opiskeli teatteri- ja elokuva-alaa Helsingin ammattikorkeakoulu Stadiassa ja työskenteli pari vuotta Kotkan ja Savonlinnan kaupunginteattereissa.
Villi on näytellyt Savonlinnan kaupunginteatterissa (nyk. Savonlinnan Teatteri) ja "Alan Wake" -videopelin päähenkilöä. Hänen kasvonsa ja liikkeensä animoitiin ja siirrettiin pelihahmolle, jonka äänenä toimi kuitenkin Matthew Porretta. Hän palasi Alan Waken rooliin "Alan Wake 2" -videopelissä. Hän juonsi "SuomiLove"-televisio-ohjelmaa vuosina 2014–2016.
Villi on toiminut myös äänikirjojen lukijaäänenä. Hän on muiden muassa useiden Frank Herbertin, Ian Rankinin ja Milan Kunderan kirjojen kertoja.
Jack McCartan

Jack William McCartan (s. 5. elokuuta 1935, Saint Paul, Minnesota, Yhdysvallat) on entinen jääkiekkomaalivahti, joka saavutti kultaa vuoden 1960 talviolympialaisissa. Hän kuuluu United States Hockey Hall of Fameen ja vuodesta 1998 IIHF Hall of Fameen.
McCartan opiskeli University of Minnesotassa, josta valmistuttuaan hän meni armeijan palvelukseen. Siellä McCartan liittyi USA:n olympiajoukkueeseen. Hänen huikeat torjuntansa siivittivät joukkueen voittoon Kanadan, Neuvostoliiton ja Tšekkoslovakian nimekkäistä joukkueista ja varmistivat isäntämaalle kultaa Squaw Valleyn kisoissa.
Ura National Hockey Leaguessa ei ollut yhtä menestyksekäs.
McCartan toimi myöhemmin Vancouver Canucksin kykyjenetsijänä.
Loftleiðir

Loftleiðir eli Icelandic Airlines Loftleiðir oli yksityinen islantilainen lentoyhtiö, joka toimi vuosina 1944–1973. Vuonna 1973 se yhdistettiin Flugfélag Íslandsin kanssa, ja niistä muodostui Icelandair.
Historia.
Loftleiðirin perustivat 10. maaliskuuta 1944 kolme nuorta islantilaista lentäjää sen jälkeen kun he olivat palanneet koulutuksesta Kanadasta. Ensimmäisinä toimintavuosina yhtiö hoiti vain kotimaanliikennettä Reykjavíkin lentoasemalta.
Kansainvälinen lentoliikenne alkoi Islannin itsenäisyyspäivänä 17. kesäkuuta 1947 reitillä Reykjavíkista Kööpenhaminaan Douglas DC-4/C-54 Skymaster-koneella.
1950-luvulla lentoliikenteessä oli tiukka sääntely, ja yhtiö sai lentää matkustajia ja rahtia vain maasta ja maahan, johon se oli rekisteröity. Loftleiðir myi liput eurooppalaisiin kaupunkeihin kahdessa osassa, niin että matka päättyi Islantiin, josta se jatkui edelleen määränpäähän.
1960- ja 1970-luvulla Loftleiðir aloitti halpalennot, joiden lähtöpaikka oli Luxemburg, ja lento kulki Pohjoismaiden ja Islannin kautta Pohjois-Amerikkaan. Lennot olivat suosittuja, mutta yhtiö joutui erimielisyyksiin IATAn kanssa.
Kahden islantilaisyhtiön kilpailu oli ankaraa, ja seurauksena oli taloudellisia vaikeuksia. Siksi yhtiöt yhdistettiin 1973, ja syntyi Icelandair. Nimi Flugfélag Íslands tuli jälleen käyttöön 1997 kun Icelandair ja Flugfélag Nordurlands yhdistyivät, ja se oli käytössä yhtiön kotimaantoiminnassa. Vuodesta 2003 alkaen Loftleiðir Icelandic on hoitanut muiden yhtiöiden tilauslentoja, ja se kuuluu Icelandair-ryhmään.
International Renewable Energy Agency

The International Renewable Energy Agency (IRENA) on kansainvälinen hallitusten muodostama organisaatio, joka pyrkii edistämään uusiutuvaa energiaa maailmassa. IRENA perustettiin 26. tammikuuta 2009. Perustajina oli 75 valtiota. Viisi kuukautta perustamisen jälkeen IRENAn jäsenvaltioiden määrä oli kasvanut jo 136:een. Viraston toiminta käynnistyy vähitellen vuoteen 2010 mennessä. Vuoden 2009 budjetti on 25 miljoonaa euroa.
IRENAn idean takana on Eurosolarin pääjohtaja ja europarlamentin jäsen Hermann Scheer, joka on ajanut projektia eteenpäin jo 1990-luvulta lähtien.
Brasilian vaakuna

Brasilian vaakuna () on Brasilian liittotasavallan kansallistunnus lipun, sinetin ja hymnin ohella. Sen suunnitttelivat Artur Sauer ja Luís Grüder, ja vaakuna otettiin käyttöön 19. marraskuuta 1889 annetulla asetuksella, neljä päivää sen jälkeen kun Brasiliasta tuli tasavalta.
Vaakunan muoto on punaisella rajattu pentagrammi, jonka sakarat ovat viherkeltaisia. Kuvio symboloi liittovaltion yhtenäisyyttä. Pentagrammin keskellä on sininen ympyrä, johon on kuvattu Etelän risti -tähtikuvio, jota ympäröi sinisellä kehällä 27 tähteä symboloiden 26 Brasilian osavaltiota ja liittovaltion piiriä. Vaakunan vasemmalla puolella on kahvipensaan oksa ja oikealla tupakan oksa, jotka olivat vuonna 1889 maan tärkeimpiä tuotteita. Vaakunan alapuolella on sininen nauha, johon on kirjoitettu portugaliksi maan virallinen nimi, Brasilian liittotasavalta, ja sen perustamispäivä 15. marraskuuta 1889, "República Federativa do Brasil 15 de Novembro de 1889". Nykymuotoinen vaakuna otettiin käyttöön vuonna 1992.
Tammelan vaakuna

Tammelan kunnanvaakuna on saanut aiheensa kunnan nimestä. Vaakunan tammenoksat lehtineen ovat suora viittaus paikkakunnan nimeen, mikä tekee vaakunasta puhuvan.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 29. joulukuuta 1953. Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä kolme tammenlehteä, joiden varret yhtyvät haaruristiksi, varsien yhtymäkohdasta versoaa kummallekin sivulle terho; kaikki hopeaa”.
Elli Juntunen

Elli Maria Juntunen (27. huhtikuuta 1901 Viitasaari – 18. tammikuuta 1990 Kiuruvesi) oli suomalainen SKDL:ää edustanut poliitikko. Juntunen toimi kansanedustajana Kuopion läänin läntisestä vaalipiiristä vuosina 1951–1954 ja hän vaikutti Kiuruveden kunnallispolitiikassa. Juntunen oli presidentin valitsijamies vaaleissa 1950 ja 1956.
Juntunen työskenteli pääasiassa kirjanpitäjänä 1920-luvulta 1970-luvun puoliväliin. Vuosina 1944–1948 hän oli Kiuruveden kansanhuollon apulaisjohtaja.
Lidia Ravera

Lidia Ravera (s. 6. helmikuuta 1951 Torino, Italia) on italialainen kirjailija, toimittaja, esseisti ja käsikirjoittaja. Hän kuuluu merkittävimpiin italialaisiin nykykirjailijoihin. Hän asuu Strombolilla ja Trasteveressa Roomassa.
Ravera nousi julkisuuteen 1975 teoksellaan "Porci con le ali", jonka hän kirjoitti yhdessä Marco Lombardo Radicen kanssa. Romaani käsittelee vuoden 1968 tienoon tarinoita ja ihanteita. Hänen romaaninsa käsittelevät usein perhesuhteita. Vaikka aihepiiri liikkuu usein vuoden 1968 tapahtumissa ja hän sanoo kuuluvansa ajatusmaailmaltaan yhä 1960-luvun sukupolveen, hän ei katso kuuluvansa yhteiskunnallisiin kirjailijoihin vaan on sitä mieltä, että politiikalle on luontevampia väyliä. Kirjoissa politiikka ja yhteiskunnalliset kysymykset luovat vain taustan.
Ravera on tehnyt useita käsikirjoituksia elokuviin ja televisiolle ja kirjoittanut näytelmiä. Toimittajana hän kirjoittaa "L'Unità" ja "Corriere della Sera" -lehtiin, jotka ovat kaksi Italian merkittävintä sanomalehteä. Hän kirjoittaa myös muoti- ja kulttuurilehtiin.
Raveran teoksista on suomennettu "Eterna ragazza" (2006, suom. "Peilikuvaleikki", 2008).
Aulis Juvela

Aulis Alarik Juvela (25. elokuuta 1927 Parkano – 3. huhtikuuta 1999 Rauma) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko, joka toimi SKDL:n kansanedustajana Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä vuosina 1966–1983. Hän oli myös Parkanon kunnanvaltuuston ja Rauman kaupunginvaltuuston jäsen.
Juvela työskenteli sotavuosien jälkeen metsä- ja uittotöissä Parkanossa, ja lähti politiikkaan isänsä esimerkin innostamana. Vuonna 1950 Juvela suoritti Sirola-opiston ja pääsi järjestötöihin Suomi–Neuvostoliitto-Seuran toimitsijaksi. Vuodesta 1952 lähtien hän työskenteli "Satakunnan Työn" Rauman aluetoimittajana. Rauman kaupunginvaltuustoon Juvela valittiin ensimmäisen kerran vuoden 1953 kunnallisvaaleissa ja eduskuntaan vuoden 1966 eduskuntavaaleissa. Presidentin valitsijamiehenä hän oli vusien 1968, 1978 ja 1982 presidentinvaaleissa. 
Juvela kuului SKP:n Satakunnan piirikomiteaan. Lisäksi hänellä oli luottamustehtäviä muun muassa Keuhkovammaliitossa. Vuosina 1969–1970 hän toimi Kulttuurityön Keskuksen puheenjohtajana.
Juvela oli naimisissa vuodesta 1954 lähtien ja hänellä oli kolme lasta.
Corriere della Sera

Corriere della Sera on vuonna 1876 perustettu italialainen Milanossa päivittäin ilmestyvä sanomalehti. Se nousi 1900-luvun alkuvuosikymmeninä Italian merkittävimmäksi sanomalehdeksi. Alkujaan lehti ilmestyi iltapäivällä, mistä johtuu sen nimi.
Lehden merkittävimmät kilpailijat ovat roomalainen "La Repubblica" ja torinolainen "La Stampa".
Historiaa.
Corriere della Seran perusti Eugenio Torelli Viollier 5. maaliskuuta 1876. 1910–1920-luvuilla siitä tuli Italian luetuin sanomalehti Luigi Albertinin johdolla. Monet tunnetut italialaiset kirjailijat ja älyköt ovat kirjoittaneet lehteen, muiden muassa Eugenio Montale, Italo Calvino, Pier Paolo Pasolini ja Oriana Fallaci.
Syyskuussa 2014 lehti siirtyi berliner-sivukokoon.
Peilikuvaleikki

Peilikuvaleikki ("L'eterna ragazza") on Lidia Raveran vuonna 2006 ilmestynyt romaani. Se ilmestyi suomeksi 2008, ja sen on suomentanut Helinä Kangas.
Kirjan keskushenkilö on Norma, joka salanimellä kirjoittaa elämänhallintaoppaita. Hän tutustuu sattumoisin naapuriinsa Sergioon, ja heidän välilleen syntyy hankala suhde, jota mutkistaa vielä se,että Sergio murhaa nuoren vaimonsa. Romaani muistuttaa Anne Tylerin kerrontaa, ja hänet Ravera on maininnut esikuvakseen.
Trietyyliboraani

Trietyyliboraani (C6H15B) on organoboraani. Ainetta käytetään muun muassa radikaalireaktioiden herättäjänä.
Ominaisuudet.
Trityyliboraani on väritöntä tai keltaista nestettä. Aine on hyvin herkästi syttyvää ja palaa monien muiden booriyhdisteiden tavoin vihreällä liekillä. Sen sijaan trietyyliboraanin heksaani- ja tetrahydrofuraaniliuokset eivät ole pyroforisia.
Käyttö.
Trietyyliboraania käytettiin sen pyroforisten ominaisuuksiensa vuoksi polttoaineena. Muun muassa Pratt &amp; Whitney J58 -moottorissa trietyyliboraania poltettiin moottorin ja jälkipolttimen sytyttämiseen.
Orgaanisessa kemiassa trietyyliboraanille on useita sovellutuksia. Ensimmäinen aineen käyttötarkoitus oli radikaalireaktioiden initiaattorina eli käynnistäjänä toimiminen. Trietyyliboraanin etuna on, että se on tehokas myös matalissa lämpötiloissa. Tämä on eduksi stereoselektiivisissä, eli vain yhtä stereoisomeeriä tuottavissa reaktiossa ja reaktioissa, joiden tuote on pysymätön korkeissa lämpötiloissa. Trietyyliboraanin on huomattu myös olevan käyttökelpoinen aine hydroksiketonien selektiivisessä pelkistämisessä.
Trietyyliboraania voidaan myös käyttää litium-, natrium- ja kaliumhydridien kanssa valmistettaessa erittäin voimakkaita pelkistimiä.
I Was a Communist for the FBI

I Was a Communist for the FBI oli alkujaan The Saturday Evening Postissa 1950-luvun alussa ilmestynyt FBI-agentti Matt Cveticin kokemuksiin pohjautuva artikkelisarja, jonka pohjalta tehtiin myöhemmin kirja, elokuva ja radiokuunnelmasarja. 
Matt Cvetic.
Matt Cvetic oli sukujuuriltaan slovenialainen. Hän pyrki vapaaehtoisena Yhdysvaltain armeijaan, mutta hänet hylättiin liian lyhyenä. FBI värväsi Cveticin palvelukseensa 1941 pitkälti tämän itäeurooppalaisten kielten hallinnan ansiosta, minkä arvioitiin helpottavan tämän soluttautumista syvälle neuvostoliittolaisjohtoisiin kommunistisen puolueen soluihin.
Matt Cvetic liittyi Yhdysvaltain kommunistisen puolueen Pittsburghin osastoon FBI:n pyynnöstä vuonna 1943. Koska Cvetic ei voinut kertoa syytä liittymiseensä edes perheelleen, se johti avioeroon ja välirikkoon ystävien ja sukulaisten kanssa.
FBI kuitenkin erotti hänet 1950 epämääräisen käyttäytymisen takia. Tämän jälkeen Cvetic sai julkisuutta olemalla Yhdysvaltain edustajainhuoneen epäamerikkalaista toimintaa tutkivan komitean vakiotodistaja. Saturday Evening Post teki Cveticistä osittain fiktiivisen artikkelisarjan nimellä "I Posed as a Communist for the FBI", johon Warner Brothers osti elokuvaoikeudet.
Cvetic oli alkoholisti ja 1950-luvun puolessavälissä hänen todistajanlausuntojaan ei enää pidetty kelvollisina.
George Washington -luokka

George Washington-luokka oli Yhdysvaltain merivoimien ensimmäinen ydinkäyttöinen strateginen ohjussukellusveneluokka. 
Suunnittelu ja rakentaminen.
Luokka suunniteltiin pohjautumaan Skipjack-luokan sukellusveneiden jatkamalla runkoa 39,6 metrin ohjusosastolla. Ensimmäiset kaksi venettä tilattiin Electric Boatin Grotonin telakalta 31.12.1957. Telakalla oli tuolloin juuri aloitettu Skipjack-luokan kolmannen veneen, "USS Scorpionin" rakennustyöt. Veneen aloitettu runko katkaistiin kahtia, ja väliin sijoitettiin ohjusosasto. Näin syntynyt ohjusvene laskettiin vesille 9. kesäkuuta 1959 ja se sai nimekseen "USS George Washington". Luokan toisen veneen, "USS Patrick Henryn" rakennustyöt aloitettiin samalla telakalla keväällä 1958. Loput kolme venettä rakennettiin kukin eri telakoilla, ja ne otettiin käyttöön vuoden 1961 loppuun mennessä.
Aseistus.
Kussakin veneessä oli 16 siiloa SLBM-ohjuksille. Alun perin veneissä käytettiin Polaris A1-ohjuksia. Vuodesta 1965 lähtien kaikki veneet käyttivät pidemmän kantaman omaavia Polaris A3-ohjuksia.
Taktisena aseistuksena oli 6 torpedoputkea. Alkuvuosina aseistuksena olivat Mark16 mod 6 tai Mark37 -torpedot, kunnes vuonna 1974 veneet varustettiin uudenaikaisilla Mark48-torpedoilla.
Käytöstä poistuminen.
Veneistä poistettiin ohjukset 1980-luvun alussa Ohio-luokan ohjusveneiden valmistumisen, sekä SALT II-sopimuksen asettamien aserajoitusten myötä. "George Washington", "Patric Henry" ja "Robert E. Lee" palvelivat tämän jälkeen vielä muutaman vuoden tavanomisilla aseilla varustettuina taisteluveneinä, kunnes ne poistettiin käytöstä lopullisesti vuoteen 1985 mennessä. 
Kaikki veneet romutettiin, "George Washingtonin" torni säilytettiin, ja siitä tehtiin myöhemmin muistomerkki New Londoniin, Connecticutiin.
Nettovelkaantumisaste

Nettovelkaantumisaste eli gearing on tilinpäätösanalyysissä tunnusluku, joka kuvaa yrityksen velkaantuneisuutta. Nettovelkaantumisaste kertoo, kuinka paljon yrityksellä on korollista velkaa, jota se ei kykenisi välittömästi maksamaan kassavaroillaan pois. Nettovelkaantumisaste ilmoitetaan prosentteina omasta pääomasta. Mitä alempi nettovelkaantumisaste on, sitä vahvempi on yrityksen pääomarakenne.
Nettovelkaantumisaste-tunnuslukua käytetään varsinkin pörssiyritysten kohdalla ja kansainvälisissä vertailuissa.
Sana "gearing" viittaa velkavipuun.
Laskentakaava.
Nettovelkaantumisaste lasketaan jakamalla korolliset nettovelat yrityksen omalla pääomalla.
formula_1
Jakoviivan yläpuolella olevaa summaa kutsutaan "korolliseksi nettovelaksi". Se on velka, jolle on maksettava korkoa ja josta on vähennetty ne varat, jotka ovat käteistä tai lähellä sitä. Rahavaroina vähennetään rahat ja arvopaperit.
Omaan pääomaan lisätään mahdollinen vähemmistöosuus.
Ohjearvot.
Mitä korkeampi nettovelkaantumisaste, sitä velkaantuneempi yritys. Korkea velkaantuneisuus lisää riskiä sekä rajoittaa yrityksen taloudellista liikkumavaraa ja kasvumahdollisuuksia. Mitä korkeampi nettovelkaantumisaste on, sitä hankalampi yrityksen on saada lisärahoitusta. Matala nettovelkaantumisaste ei toisaalta takaa mahdollisuutta lainan saantiin.
Nettovelkaantumisasteen ”hyvän taloudenpidon” ylärajana pidetään 100 %. Tämä perustuu siihen, että luotonantaja ei normaalisti ota yrityksen toiminnasta suurempaa riskiä kuin omistajakaan. Ohjearvot ovat:
Jos luku on negatiivinen, yhtiö on nettovelaton ja siis erittäin vakavarainen. Silloin yrityksellä ei ole korollista velkaa tai se voitaisiin maksaa pois kassavaroista.
Nettovelkaantumisaste vai omavaraisuusaste?
Rahoitusaseman arvioinnissa nettovelkaantumisaste ja omavaraisuusaste ovat toistensa kanssa samankaltaisia tunnuslukuja. Velkaisuuden mittarina nettovelkaantumisaste on tarkempi. Yrityksellä voi olla paljon velkaa, mutta jos velka on korotonta ja yrityksellä paljon rahavaroja, velka ei huononna yrityksen toimintaedellytyksiä, vaikka omavaraisuusasteesta niin voisi luulla.
Eric Holder

Eric Himpton Holder nuorempi (s. 21. tammikuuta 1951 Bronx, New York) oli Yhdysvaltain 82. oikeusministeri 2009-2015. Holder aloitti virassa 3. helmikuuta 2009 ollen ensimmäinen tummaihoinen tehtävässä. Syyskuussa 2014 hän ilmoitti jättävänsä tehtävän.
Aiemmin Holder toimi apulaisoikeusministerinä Bill Clintonin kaudella.