Pueblot

Pueblot ovat Pohjois-Amerikan alkuperäiskansoja, jotka asuvat puebloiksi kutsutuissa pysyvissä asutuskeskuksissa. Heidän lukumääränsä nousee yli henkeen. Pueblokansojen historiallista kotiseutua on Lounais-Yhdysvallat, erityisesti koillinen Arizona ja luoteinen New Mexico.
Kansat.
Pueblo (espanjaa, ) on nimitys kivestä tai savitiilestä rakennetuille tiiviille asutuskeskuksille, joiden rakennukset ovat monihuoneisia ja -kerroksisia, ja jotka ovat tyypillisiä eräille Lounais-Yhdysvaltain alkuperäiskansoille. Nykyajan pueblokansojen uskotaan periytyvän esihistoriallisesta pueblo-kulttuurista, joka tunnetaan myös anasazeina. He ovat kielellisesti ja kulttuurisesti monimuotoinen ryhmä, jotka karkeasti voidaan jakaa läntisiin ja itäisiin puebloihin.
Itäiset pueblokylät sijaitsevat New Mexicossa Rio Granden varrella. Niiden asukkaat puhuvat kiowalais-tanolaisia ja keresiläisiä kieliä. Tanolaisia kieliä puhuviin kansoihin lukeutuvat esimerkiksi tewat, joiden puheenparsi saattaa olla kaukaista sukua uto-asteekkilaisille kielille. Keres on isolaatti.
Läntisiin pueblokansoihin kuuluvat Pohjois-Arizonan hopit sekä New Mexicon länsilaidan zuñit ja keresiläisiä kieliä puhuvat Acoma- ja Laguna-pueblot. Hopien puhuma kieli on uto-asteekkilainen ja zuñien kuuluu hypoteettiseen penutilaiskielten kuntaan. Arizonalaisessa Hano-pueblossa asuu Rio Granden seudulta saapuneiden tewa-pakolaisten jälkeläisiä.
Historia.
Esihistoriallinen pueblo-kulttuuri sai tunnistettavan hahmonsa ensimmäisen vuosituhannen jaa. jälkipuoliskolla. Varsinkin Rio Granden laaksossa maanviljely oli tärkein elinkeino. Lännessä metsästys ja villikasvien keräily säilyttivät sateiden vähäisyyden vuoksi merkittävän aseman.
Espanjalaiset valloittajat saapuivat Keidas-Amerikkaan 1500-luvun alussa. Tuolloin alueella oli ainakin 70 pueblokylää. Kukin kylä oli poliittisesti itsenäinen, ja sitä hallitsi uskonnollisten yhteisöjen johtajista koostunut neuvosto. Uskonnolliset yhteisöt rakentuivat kiva-seremoniahuoneiden ympärille. Kivat toimivat samalla miesten kokoontumis- ja ajanviettopaikkoina. Fransiskaanimunkki Marcos de Niza julisti Keidas-Amerikan Espanjalle kuuluvaksi alueeksi vuonna 1539. Seuraavana vuonna konkistadori Francisco Vásquez de Coronado teki alueelle sotaretken.
Siirtomaahallinto levittäytyi alueelle 1598, ja vuosisadan vaihdetta pidetään yleensä esihistoriallisen pueblo-kulttuurin ja nykyajan pueblokansojen taitekohtana. Alkuperäisväestö käännytettiin kristinuskoon ja siltä alettiin kerätä veroja Espanjan kruunulle. Tewa-kansaan kuulunut Popé johti vuonna 1680 puhjennutta kapinaa, joka alkumenestyksen jälkeen kukistui 1690-luvun alussa. Pueblot omaksuivat sen jälkeen Espanjan siirtomaavallan piirteitä, jotka sekoittuivat paikalliseen perinteeseen. Espanjalaisilta omaksuttiin esimerkiksi lampaiden kasvatus ja kristillinen synkretismi sekä hallinnollisia käytäntöjä, jotka mahdollistivat pueblojen perinteisen yhteiskuntamallin säilymisen vieraan miehittäjän alaisuudessa.
Euroopasta levinneiden kulkutautien ja espanjalaisten julmuuden seurauksena alkuperäisävestön määrä laski nopeasti. 1700-luvun alussa pueblo-kyliä oli enää 25–30.
Nykytilanne.
Pueblokansoihin kuului 2020-luvun alussa yli henkeä. Heidän kulttuurinsa on sekoitus esihistorialliselta ajalta periytyvää elämäntapaa ja eurooppalaisia vaikutteita. Ihmiset asuvat edelleen pueblokylissä, jotka ovat yhteiskuntajärjestelmän perusyksikköjä. Perinteiset uskonnonharjoituksen muodot ja käsityöt ovat säilyttäneet tärkeän aseman. Toisaalta pueblot esimerkiksi käyttävät nykyaikaisia teollisuustuotteita.
Sukulaisuuteen perustuvilla yhteisöillä on pueblokulttuurissa suuri merkitys. Se voi määritellä esimerkiksi yksilön yhteisölliset ja taloudelliset velvollisuudet tai sen, keiden kanssa hänellä on lupa avioitua. Sukukunnan jäsenyys periytyy vanhemmilta lapsille, ja jokainen suku katsoo polveutuvansa samasta esivanhemmasta. Useista sukukunnista muodostuvia klaaneja voi isossa pueblossa olla yli 30. Saman pueblon klaanit jakautuvat usein kahteen suurryhmään. Rio Granden puebloilla sukupuoliskot vuorottelevat koko kylää koskevien julkisten töiden hoitamisessa. Tanolaisia kieliä puhuvilla puebloilla sukupuoliskojen nimet ovat Kesä- ja Talvikansa, muilla puebloilla esimerkiksi Turkoosi- ja Kurpitsakansa. Kummallakin puoliskolla on omat salaseuransa, joiden uskonnolliset menot liittyvät varsinkin parantamiseen. Läntisillä puebloilla sukukunnat ja klaanit ovat matrilineaarisia, ja jokaisella klaanilla on oma salaseura, joka toimittaa vuodenkiertoon liittyviä rituaaleja, joilla pyritään takaamaan sateet ja yhteisön hyvinvointi.
Uskonto.
Maataloudella ja hedelmällisyyskultilla on keskeinen asema pueblojen perinteisissä uskomusjärjestelmissä. Järjestäytynyt uskonnonharjoitus perustuu miesten salaseuroihin, jotka yleensä kokoontuvat "kivoissa". Sateiden hankkiminen on Antilooppi- ja Käärme-salaseurojen vastuulla. Hopeilla tähän liittyy erityinen käärmetanssi, jossa tanssijat pitävät hampaidensa välissä eläviä kalkkaroita.
"Kachina"-henkiolennot edustavat pueblo-kulttuurille olennaisia ilmiöitä, kuten satoa, sadetta ja metsästystä. "Kachinat" tulivat maan pinnalle maailman keskuksesta ("sipapu"), kun ihmiset luotiin. Myöhemmin ne asettuivat suurelle lännessä sijaitsevalla vuorelle, mistä ne ajoittain saapuvat ihmisten keskuuteen näitä auttamaan. Kaikki elävät olennot saavat niistä elinvoimansa. Henkiolennoista valmistetaan puisia pienoispatsaita, ja uskonnollisten menojen aikana yhteisön jäsenet voivat väliaikaisesti omaksua "kachinan" roolin.