tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Evelyn Venable

Evelyn Venable (18. lokakuuta 1913 Cincinnati, Ohio – 15. marraskuuta 1993 Coeur d’Alene, Idaho) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi muun muassa elokuvissa "Kuoleman lepopäivä" (1934), "Pikku eversti" (1935) ja "19-vuotiaana" (1935). Hän oli Sinisen haltiattaren äänenä Disneyn "Pinocchio"-animaatiossa (1940).
Oltuaan stipendillä Vassar Collegessa Venable opiskeli Cincinnatin yliopistossa. Elokuvauraltaan vetäydyttyään hän opiskeli Kalifornian yliopistossa Los Angelesissa pääaineinaan kreikka ja latina. Hän liittyi lopulta kyseisen yliopiston henkilökuntaan.
Venable oli naimisissa elokuvaaja Hal Mohrin kanssa vuodesta 1934 tämän kuolemaan vuonna 1974 saakka. Pari sai kaksi tytärtä. Venable kuoli syöpään 80-vuotiaana. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Päivi von Hertzen

Päivi Maria von Hertzen on suomalainen tanssija ja koreografi. Hänen merkittäviä koreografioitaan on "Big Boss" (1987). Von Hertzen on tanssinut muun muassa Tanssiteatteri Hurjaruuthissa ja Tanssistudiossa. Rollossa hän on myös ohjannut esimerkiksi produktion "Rock'n Rollo" (1985).
Roukko

Roukko on Valkeakosken 6. kaupunginosa pohjoisosassa kaupunkia keskustan välittömässä läheisyydessä. 
Asutus on muodostunut etupäässä 1950-luvun rintamamiesasumisella. Roukossa on myös kerrostaloja. Roukonperän pienalue onkin uudempaa ja kaukaisempaa. Roukko on alueena erittäin mäkistä ja luonnonläheistä. 
Roukon kylä.
Roukko on myös yksi Sääksmäen vanhoista kylistä. Roukon kylä on sijainnut Lotilanjärven pohjoispäässä nykyisen 7. kaupunginosan rajalla. Se on kuulunut isossajaossa samaan jakokuntaan Lotilan kartanon ja Vanajaveden Rauttunselän rannalla sijaitsevien Annilan ja Salon kylien kanssa.
Valkeakosken nykyisistä kaupunginosien ulkopuolisista asuinalueista Roukon maarekisterikylään kuuluu kaupungin koillislaidalla sijaitseva Vanhakylä. Viuhan tavoin Vanhakylä on rakennettu pääosin 1940-luvulla. Vanhankylän koillisosaan rakennettiin Lintulan lähiö, jossa pidettiin vuoden 2009 Asuntomessut.
7. kaupunginosa (Valkeakoski)

7. kaupunginosa Valkeakoskella on rakentunut Lotilan kartanon ympärille. Kaupunginosa sijaitsee Lotilanjärven rannalla ja rajoittuu lännessä uuteen Juusonrannan kaupunginosaan. 7. kaupunginosaan kuuluvia alueita ovat Lotila, Matinmäki, Mäntylä, Vääräkoivu ja Roukonperä, ja siihen rajoittuu Lotilanvainion koulukeskittymä. Lotilan ympäristö on lähellä kaupungin palveluita. Alueella on luonnonläheisyyden ansiosta hyvät virkistyspalvelut. Suurehkon Lotilanjärven kiertää "Lotilan lenkki". Lotila on myös hyvien liikenneyhteyksien äärellä.
Osa-alueita.
Lotilanvainio.
Lotilanvainio on vanhoja Lotilan kartanon maita, josta on lohkottu Hämeen ammattikorkeakoulun kampusalue.
Matinmäki.
Matinmäki on 1970- ja 1980-luvuilla rakennettua omakotialuetta.
Mäntylä.
Mäntylä on asuinalue 7. kaupunginosassa kaupungin pohjoisosassa. Mäntylää ruvettiin rakentamaan 1950-luvun rintamamiestaloilla. Aluetta on sittemmin täydennetty 1970-luvun kerrostaloilla. Mäntylän keskustassa on ollut kauppa.
Vääräkoivu.
Vääränkoivun tornitaloista koostuva pienalue on rakennettu 1960-luvun loppupuolella.
Lintulanmäki.
Lintulanmäen pienalue on rakennettu Mäntylän taakse pääosin 1970-luvulla omakoti- ja rivitaloilla. 
Lähialueita.
Juusonranta.
Juusonranta (22. kaupunginosa) on yksi kaupungin uusimmista asuinalueista. Se on 2000-luvulla rakennettua omakotialuetta.
Maijankoski.
Kaupunginosiin kuulumaton Maijankoski sijoittuu pienenä asuinalueena Pispantallin eteläpuolelle. Sen asutus keskittyy pääosin "Raksantie"n varteen.
Eerola (Valkeakoski)

Eerola on Valkeakosken 16. kaupunginosa kaupungin keskustaajaman pohjoisosassa. Alue on rakennettu pääosin 1970- ja 1980-luvuilla. Alue koostuu niin kerros- ja rivitaloista kuin omakotitaloista. "Eerolankaari" valmistui pääosin 1990-luvulla. Eerola on lähellä palveluita ja Eerolassa oli vielä 2000-luvulle asti toiminnassa kauppaposti. Eerola kärsi aikoinaan levottomasta maineestaan ja alueen "hurjimmat vuodet" sijoittuivat 1980- ja 1990-luvuille. Erityisesti "Rekikuja" oli varsin pahamaineinen ja leima on säilynyt nykyisyyteen asti. Eerola on hyvien virkistysmahdollisuuksien äärellä ja alueena luonnonläheinen kuten Mäntyläkin. Alueen katujen nimeämisteemana on ollut tukinuitto ja siihen liittyvät käsitteet. Katuja on muun muassa "Savottatie", "Uittotie", "Nipputie" ja "Lauttatie". Kujia on muun muassa "Rekikuja", "Pankkokuja" ja "Lamuskakuja". Alueen pääkatu on kahdesta tieosuudesta koostuva "Eerolantie".
11. kaupunginosa (Valkeakoski)

11. kaupunginosa Valkeakoskella koostuu pienistä Pohjankorven ja Tyryn asuinalueista kaupungin koillisosassa.
Pohjankorven asuinalue on rakennettu 1950-luvulla rintamamiesasutuksena. Alue on varsin pieni ja asutus sijoittuu pääosin "Notkotie"n ja "Pohjankorventie"n varteen. Alue on rakennettu suoperäiseen maastoon. Lähimmät palvelut ovat Roukossa.
Notkotien päässä on myös kaupungin yksi neljästä matonpesupaikasta.
Tyryn asuinalue on rakennettu pääosin 1940- ja 1950-luvulla. Sen asutus on omakotiasutusta ja hieman hajanaista. Alueen halkoo vanha "Kangasalantie". Alue on luonnonläheinen, erityisesti "Heritynniemi". Tyryssä sijaitsee kaupungin vesilaitos.
Freetime Machos

Freetime Machos on Mika Ronkaisen ohjaama dokumenttielokuva maailman pohjoisimmasta ja "kolmanneksi huonoimmasta" rugby-joukkueesta, oululaisesta OYUS Rugbysta. Elokuvassa seurataan joukkueen jäsenten elämää yhden kauden aikana rugbyn SM-sarjassa vuonna 2007. 
Julkaisu.
Elokuvan ensiesitys oli maailman suurimman dokumenttielokuvafestivaalin, International Documentary Film Festival Amsterdamin pitkien dokumenttielokuvien pääkilpasarjassa 22. marraskuuta 2009. Elokuvan teatteriensi-ilta Suomessa oli 12. maaliskuuta 2010 ja se julkaistiin Suomessa DVD:llä 21. lokakuuta 2010.
Freetime Machos sai Pohjois-Amerikan ensi-iltansa New Yorkissa huhtikuussa 2010 Tribecan elokuvajuhlien pääkilpasarjassa, missä se sai runsaasti huomiota.
Musiikki.
Elokuvan score-musiikkina on käytetty Samuli Putron Elämä on juhla -levyn jousiraitoja. Samuli Putro myös kirjoitti elokuvaa varten Minä rakastan sinua -nimisen kappaleen. Lisäksi elokuvassa käytettiin musiikkia suomalaisyhtyeiltä Jolly Jumpers, Magyar Posse ja Brüssel Kaupallinen sekä ruotsalaisartistilta Moto Boy. 
Palkinnot.
Freetime Machos voitti Erikoispalkinnon Tampereen elokuvajuhlien yli 30-minuuttisten elokuvien sarjassa maaliskuussa 2010. Sosiaali- ja terveysministeriön Tasa-arvoasiain neuvottelukunta palkitsi Mika Ronkaisen Miehen työ -palkinnolla yhdessä "Miesten vuoro" -elokuvan ohjaajien Joonas Berghällin ja Mika Hotakaisen sekä "Miehen kuva" -elokuvan ohjaajan Visa Koiso-Kanttilan kanssa.
Arvioita Suomessa.
Suomalaisten kriitikoiden antamat tähdet vaihtelivat viidestä tähdestä (Pauliina Siekkinen/Keskisuomalainen) yhteen tähteen (Tapani Maskula/Turun Sanomat). Nyt-liitteessä neljä kriitikkoa antoi elokuvalle pistekeskiarvon 2,5.
José Arribas

José Arribas (s. 16. tammikuuta 1921 – 28. syyskuuta 1989) oli espanjalais-ranskalainen jalkapallovalmentaja ja keskikenttäpelaaja. Hänet muistetaan erityisesti nopeuteen, tekniseen peliälyyn ja yhden kosketuksen peliin perustuneesta taktiikastaan, "jeu à la nantaise"sta, jota hän sovelsi FC Nantes Atlantiquen valmentajana.
Ura.
Bilbaossa Baskimaalla syntynyt Arribas joutui jättämään kotimaansa 14-vuotiaana sisällissodan vuoksi ja perhe pakeni Nantesiin Ranskaan. Lyhyellä peliurallaan Arribas edusti Le Mansia 1948–52. Parhaiten hänet kuitenkin muistetaan valmentajana. Hän aloitti uransa amatööriseuroissa luotsaten 1950-luvulla US Saint-Maloa ja Noyen-sur-Sarthea. 
Vuonna 1960 hän sai todellisen mahdollisuutensa näyttää taitonsa, kun Division 2:ssa pelannut FC Nantes Atlantique palkkasi hänet päävalmentajakseen. Arribas kehitti Bill Shanklya esikuvanaan käyttäen Nantesin pelitavaksi modernin "jeu à la nantaisen" ja tulosta tuli. Kaudella 1962/63 seura juhli Division 2:n voittoa ja nousua pääsarjaan. Menestyskulku jatkui myös liigassa, kun Nantes voitti seurahistoriansa ensimmäisen mestaruuden 1965. Nantes pysyi hänen johdollaan Ranskan huipulla koko 16 vuoden mittaisen valmennusjakson ja voitti kolme mestaruutta sekä Coupe de la Liguen 1965. Ranskan cupissa voittoa ei irronnut, vaikka Arribas'n miehistö esiintyikin finaalissa kolme kertaa. 
Nantes-pestinsä aikana Arribas toimi vuonna 1966 neljässä ottelussa Ranskan maajoukkueen valmentajana yhdessä Jean Snellan kanssa. Hän jätti Nantesin 1976 ja valmensi kaudella 1976/77 Olympique Marseillea, mutta menestys jäi vaatimattomammaksi. Vuotta myöhemmin hän siirtyi Lille OSC:n päävalmentajaksi. Hän luotsasi seuraa uransa viimeiset neljä kautta, mutta menestys jäi liigan alemman keskikastin sijoituksiin. Hän jätti valmentajantehtävät 61-vuotiaana 1982.
Arribas kuoli 28. syyskuuta 1989 pitkän sairauden murtamana 68-vuotiaana.
Sotatoimialue

Sotatoimialue on alue, jossa käydään sotaa ja joka on julistettu tämän vuoksi sotatoimialueeksi. Sotatoimialueella vallitsee sotilashallinto, jolloin sotilasviranomaiset saavat määräämisvallan myös alueella oleviin siviiliviranomaisiin nähden.
Sotatoimialueet Suomessa.
Suomen talvisodan aikana puolustusministeriön esittelystä joulukuun 1939 alussa määrättiin 13. elokuuta 1939 annetun asetuksen "läänin- ja poliisinhallinnosta" 6. pykälän perusteella Viipurin läänissä kaikki muut kunnat, kauppalat ja kaupungit lukuun ottamatta Suomenniemen kuntaa, Valkealan kuntaa, Sippolan kuntaa, Miehikkälän kuntaa, Vehkalahden kuntaa, Kymin kuntaa, Pyhtään kuntaa, Virolahden kuntaa, Kouvolan kauppalaa, Kotkan kaupunkia ja Haminan kaupunkia sotatoimialueeksi. Kuopion läänissä sotatoimialueeksi julistettiin Valtimon kunta, Nurmeksen kunta, Rautavaaran kunta, Pielisjärven kunta, Juuan kunta, Enon kunta, Ilomantsin kunta, Tuupovaaran kunta, Värtsilän kunta, Pälkjärven kunta, Nurmeksen kauppala ja Lieksan kauppala. Oulun läänissä sotatoimialueeksi julistettiin Kuusamon kunta, Taivalkosken kunta, Suomussalmen kunta, Puolangan kunta, Hyrynsalmen kunta, Ristijärven kunta, Paltamon kunta, Säräisniemen kunta, Vuolijoen kunta, Kajaanin maalaiskunta, Sotkamon kunta, Kuhmon kunta ja Kajaanin kaupunki. Lapin läänissä sotatoimialueeksi julistettiin Utsjoen kunta, Inarin kunta, Sodankylän kunta, Savukosken kunta, Pelkosenniemen kunta, Sallan kunta, Kemijärven kunta ja Posion kunta. 
Jatkosodan aikana Suomen takaisin valtaamien alueiden lisäksi Suomen haltuun tuli Neuvostoliittoon kuuluneita alueita, joiden hallinto sotatoimialueella järjestettiin Itä-Karjalan sotilashallinnoksi.
Raija-Koivuniemi

Raija-Koivuniemi on Valkeakosken 14. kaupunginosa. Ennen kuntaliitosta Koivuniemi kuului Sääksmäen kuntaan. Alue on rakennettu pääosin 1940- ja 1950-luvuilla. Alue jakaantuu kolmeen pienalueeseen.
Pienalueet.
Koivuniemi.
Koivuniemen asutusalue sijaitsee keskellä Koivuniemiä. Se on alueista suurin ja tiiviisti asuttu. Alue koostuu 1960-, 1970- ja 1980-luvuilla rakennetuista omakotitaloista. Katuja ovat "Lehvätie", "Vihtatie", "Mahlatie" ja "Koivuniementie". Alueen läpi kulkee Valmarinniemeen vievä "Valmarintie". "Leposaarentie" on erillään alueen länsipuolella oleva Leposaareen vievä tie.
Raija.
Raija on alueista pienin. Raija sijaitsee alueen länsipuolella Kärsänlahden tuntumassa. Raijassa on kuusi "Raijantien" varteen 1950-luvulla rakennettua rintamamiestaloa ja kaksi muuta taloa.
Kasuri.
Kasuri on alueista hajanaisin ja itäisin. Alueen talot on rakennettu pääosin "Pälkäneentien" eli seututien 307 varteen tai siltä erkaneville hiekkateille kuten "Jussintielle" ja "Rättästentielle". Kasuri on myös yksi Sääksmäen historiallisista kylistä Mallasveden rannalla.
Palvelut.
Lähimmät peruspalvelut sijaitsevat kaupungin keskustassa, jonne on Koivuniemestä matkaa noin viisi kilometriä. Alueen aivan itäisimmällä laidalla, Kasurissa on Leppälän kyläkoulu, joka on tosin lakkautusuhan alla. Lähin kauppa on Sointulassa.
Virkistysalueet.
Alueella sijaitsee "Valmarinniemen virkistysalue". Alue koostuu muutamasta Mallasveden saaresta. Koivuniemestä on Korkeakankaan hiihtokeskukseen vain noin 2,5 kilometriä.
Osasto Siren

Osasto Siren oli lentolaivue 28:een kuulunut erillisosasto, jonka päällikkönä oli kapteeni Sven-Erik Sirén. Osasto lensi Ranskan lahjoittamilla Morane-Saulnier M.S.406 -hävittäjillä ja sen tukikohtia olivat Säkylän lentokenttä, Hollolan Pyhäniemen lentokenttä ja Utin lentokenttä. Osasto osallistui Viipurinlahden taisteluihin talvisodan viimeisinä päivinä.
Osasto Siren suoritti lentolaivue 28:een kuuluvien hävittäjien viimeisen taistelun talvisodassa 11. maaliskuuta 1940 Loviisan lähellä, kun kolme DB-3-pommittajaa ammuttiin alas. Yksi Morane-Saulnier M.S.406 teki pakkolaskun.
Erkki Hyytinen

Erkki Lauri Hyytinen (7. elokuuta 1928 Oulainen – 20. toukokuuta 1987 Oulu) oli suomalainen uittopäällikkö, YLE:n Oulun aluepäällikkö ja kirjailija.
Hyytinen valmistui sahateknikoksi 1957. Hän toimi uittopäällikkönä Oulussa vuoteen 1968 saakka ja sen jälkeen hän johti Oulun alueradiota Yleisradion aluepäällikkönä eläkkeelle jäämiseensä vuoteen 1985 saakka.
Hyytinen julkaisi kaksi omiin elämänkokemuksiinsa perustunutta romaania 1960-luvun alussa. Hän poltti julkisesti huhtikuussa 1965 käsikirjoituksen, jonka hän kertoi olleen kolmannen, Oulun historiaan liittyneen romaaninsa käsikirjoituksen. Teko oli vastalause Oulun kaupungin harjoittamalle nuivalle kulttuuripolitiikalle.
Hyytinen julkaisi seuraavan kirjansa vasta 1980-luvun alussa.
Hyytinen kirjoitti lähinnä elämäkerraksi luokiteltavan teoksen, Utajärvellä ja Suomussalmella eläneestä ensimmäisestä suomenkielisestä naislyyrikosta Isa Aspista. Hän kirjoitti lisäksi kaksi näytelmää, "Tapahtui Kurimossa" sekä "Runo ja rauta".
Keskustapuoluelaisen Hyytisen aika Yleisradion Oulun aluepäällikkönä oli radion politisoitumisen aikaa. Hänellä oli koko päällikkökautensa ajan voimakkaita ristiriitoja vasemmistolaisten toimittajien kanssa. Ne veivät häneltä voimia kirjailijana ja paikallisradion uudistajana, jollainen hän olisi halunnut olla. Hän olisi halunnut kuuntelijat entistä näkyvämmin ja kuuluvammin mukaan radio-ohjelmien tekoon. Aika ei ollut tuolloin vielä kypsä hänen näkemyksilleen ja tavoitteilleen.
Erkki Hyytinen toimi Oulun läänin taidetoimikunnan puheenjohtajana 1970-luvun lopulla. Hän käytti 1960-luvulla lehtikirjoituksissaan Liitto-lehteen (nyk. Suomenmaa) nimimerkkiä "Parila".
Paavo Nuotio (urheilija)

Paavo Ferdinand Nuotio (13. maaliskuuta 1901 Heinola – 14. marraskuuta 1968 Lahti) oli suomalainen mäkihyppääjä, yhdistetyn urheilija ja pesäpalloilija.
Paavo Nuotio voitti mäkihypyn SM-kultaa 1925–1927 ja 1932, Salpausselällä vuosina 1925, 1927 ja 1932, Ounasvaaralla 1928 ja 1930, olympiakatsastukset 1928 ja ikämiesten Suomen mestaruuden vuosina 1938 ja 1939. St. Moritzin talviolympialaisissa 1928 hän oli parhaana suomalaisena 12:s, ja vuotta myöhemmin hän sai voiton St. Moritzin kansainvälisissä kilpailuissa ja toisen sijan Davosissa.
Yhdistetyssä Nuotio saavutti 1928 olympiakatsastusten toisen sijan (Esko Järvinen voitti) ja parhaana suomalaisena neljännen sijan St. Moritzin talvikisoissa (Norjan kolmoisvoitto). Holmenkollenilla hän oli parhaimmillaan kolmas.
Paavo Nuotion urheilumenestystä täydensi pesäpallo, jossa hän voitti Lahden Mailaveikkojen joukkueessa SM-kultaa 1925 (suojeluskunnan nimissä) ja 1929–1932. Hän julkaisi vuonna 1933 yhdessä Lauri Valosen kanssa kirjan "Mäenlaskun opas".
Irene Curtoni

Irene Curtoni (s. 11. elokuuta 1985 Échirolles, Ranska) on italialainen alppihiihtäjä, ja joukkuekilpailun MM-mitalisti, joka laskee pujottelua ja suurpujottelua. Myös hänen siskonsa Elena on alppihiihtäjä.
Alppihiihdon maailmancupissa Curtoni kilpaili ensimmäisen kerran Lienzin pujottelussa joulukuussa 2007. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti oltuaan 16:s Mariborin pujottelussa tammikuussa 2008. Kymmenen parhaan joukossa hän debytoi oltuaan kahdeksas Arber-Zwieselin suurpujottelussa helmikuussa 2011. Hän saavutti ensimmäisen palkintokorokepaikkansa oltuaan kolmas Ofterschwangin suurpujottelussa maaliskuussa 2012. Hän sijoittui kolmanneksi myös Courchevelin paripujottelussa joulukuussa 2017. Pujottelussa hänen paras sijoituksensa maailmancupissa on viides sija Åressa maaliskuussa 2012. 
Garmisch-Partenkirchenin MM-kisoissa 2011 Curtoni oli pujottelussa 11:s ja suurpujottelussa 27:s. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 hän sijoittui suurpujottelussa 14:nneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän oli pujottelussa kymmenes. Åren MM-kilpailuissa 2019 Curtoni voitti pronssia joukkuekilpailussa.
Juli

Juli on saksalainen rock/pop-yhtye Gießenistä, Hessenistä. Laulajana yhtyeessä toimii Eva Briegel, kitaristeina Jonas Pfetzing ja Simon Triebel, basistina Andreas "Dedi" Herde ja rumpalina Marcel Römer. Yhtye toimi vuoteen 2001 asti nimellä Sunnyglade.
Historia.
Sunnyglade.
Vuonna 1996 Sunnyglade perustettiin ilman naislaulajaa. Yhtyeeseen kuuluivat tuolloin Andreas Herde, Martin Möller, Jonas Pfetzing, Marcel Römer ja Simon Triebel. Päälaulajaksi yhtyeeseen liittyi pian Miriam Adameit. Tämän jälkeen yhtye äänitti albumin nimeltä "Pictures of My Mind" (1998), jota myytiin 500 kopiota. Kun Adameit ja Möller päättivät jättää yhtyeen vuonna 2000, heidän paikkansa ottivat uusi laulaja Eva Briegel ja yhtyeessä jo aiemminkin rumpuja soitellut Marcel Römer. Yhtye suunnitteli laulujen kirjoittamista englanniksi, ja he nauttivat menestyksestä, kun he voittivat "Hessicher Rockpreis 2000"-palkinnon ja sijoittuivat toiseksi "Deutscher Pop-Preis"-kisassa.
Yhtye solmi ensimmäisen levytyssopimuksen EMIn kanssa vuonna 2001. Sunnyglade aloitti työstämään uutta albumiaan tuottaja Lutz Fahrenkrog-Petersenin kanssa. Yhtye päätti kääntää laulut saksan kielelle. Samalla he päättivät hylätä Sunnyglade-nimen ja kaikki aikaisemmat laulunsa sekä nimesivät yhtyeen Juliksi.
Juli.
Yhtye äänitti ensimmäisen ammattimaisen demon lokakuussa 2002, jonka tuotti Michael Gerlach. Positiivisen palautteen myötä heidän musiikkiaan päätettiin esitellä Oxymoronissa, Berliinissä. Kolme kuukautta myöhemmin, 24. huhtikuuta 2003 Universal Music järjesti "esittelytilaisuuden" muutamille artisteille tuomariston edessä. Laulaja Eva Briegel ja kitaristi Jonas Pfetzing kirjoittivat neljä laulua yhtyeen nimellä.
Ensimmäinen albumi: Es ist Juli.
Yhtyeen todellinen läpimurto tapahtui kesäkuussa 2004, kun yhtye julkaisi debyyttisinglensä "Perfekte Welle". Juli ensimmäinen albumi "Es ist Juli" julkaistiin 20. syyskuuta 2004. Albumi sijoittui sijalle 2 Saksassa, sijalle 4 Itävallassa ja sijalle 7 Sveitsissä, myyden yli 700 000 kopiota muutamassa kuukaudessa. Kesällä 2006 albumi oli myynyt jo yli miljoona kopiota. Albumista tuli vuoden neljänneksi parhaiten menestynyt albumi (pysyi Saksan top 25 -listalla koko vuoden) ja sitä seurasi neljä singleä, vain "Geile Zeit", albumin toinen single, pääsi Saksan top 20-listalle. Laulu voitti ensimmäisen Bundesvision Song Contestin, jossa Juli edusti kotikaupunkiaan Hesseä. Saman vuoden heinäkuussa Juli osallistui Berliinissä järjestettyyn Live 8-konserttiin.
Toinen albumi: Ein neuer Tag.
Heinäkuussa 2006 yhtyeen toinen albumi oli valmis. Aika ennen toisen albumin julkaisua kului PR-töihin. 22. syyskuuta 2006 albumin ensimmäinen single "Dieses Leben" julkaistiin, ja se nousi viiden joukkoon single-listalla. 13. lokakuuta 2006 uusi albumi, "Ein neuer Tag" julkaistiin. Ensimmäisellä viikolla albumi myi 75 000 kopiota ja saavutti sijan 18 kansainvälisellä albumilistalla. Albumi myi platinaa jo julkaisupäivänään. Juli on yksi Saksan eniten soitetuista yhtyeistä radiossa.
Kolmas albumi.
Julin kolmas albumi, "In Love", julkaistiin 17. syyskuuta 2010. 27. elokuuta yhtye julkaisi albumilta ensimmäisen singlen, "Elektrisches Gefühl".
Jakub Kolas

Jakub Kolas (, oikealta nimeltään Kanstantsin Mihailavitš Mitskevitš, Канстанці́н Міха́йлавіч Міцке́віч; 3. marraskuuta 1882 nykyisin Stoubtsyn kaupunkiin kuuluva Akintšitsyn maatila – 13. elokuuta 1956 Minsk) oli valkovenäläinen neuvostokirjailija.
Jakub Kolas syntyi metsänhoitajan perheeseen. Vuonna 1902 hän valmistui Njasvižin opettajaseminaarista ja työskenteli sen jälkeen opettajana. Ensimmäiset runonsa hän julkaisi vuonna 1906. Vallankumouksellisen toimintansa takia hän oli vankilassa vuosina 1908–1911. Vuosina 1912–1914 Kolas työskenteli opettajana Pinskissä. Vuonna 1915 hänet evakuoitiin perheineen Moskovan lääniin ja kutsuttiin samana vuonna armeijaan. Päästyään siviiliin vuonna 1918 hän toimi opettajana Kurskin läänin Obojanissa. Vuonna 1921 Kolas siirtyi Minskiin, jossa hän kirjallisen, tieteellisen ja opetustoiminnan ohella osallistui aktiivisesti Valko-Venäjän SNT:n poliittiseen elämään. Hän toimi Neuvostoliiton ja Valko-Venäjän korkeimman neuvoston edustajana sekä tasavallan kommunistipuolueen keskuskomitean ja Neuvostoliiton rauhanpuolustajien komitean jäsenenä.
Kirjailijan varhaistuotantoon vaikuttivat Venäjän vuosien 1905–1907 vallankumoustapahtumat, työväen- ja talonpoikaisliike, venäläinen kirjallisuus ja valkovenäläinen kansanperinne. Ensimmäinen runokokoelma "Pesni žalby" (”Murheen lauluja”) julkaistiin Vilnassa vuonna 1910. Vuonna 1912 ilmestyi kertomuskokoelma "Apavjadanni" ja vuonna 1914 kokoelma "Rodnyja zjavy" (”Kotoisia kuvia”). Janka Kupalan ohella Kolasia pidetään valkovenäläisen nykykirjallisuuden perustanlaskijana, jonka kansallisesti omaleimainen tuotanto liittyy kiinteästi valkovenäläisten yhteiskunnalliseen heräämiseen. Sosialistista realismia edustavat neuvostokauden teokset kuvaavat valkovenäläisen talonpoikaiston ja sivistyneistön elämää 1800–1900-luvun vaihteessa sekä sosialistisen yhteiskunnan rakentamista. Niistä tunnetuin on trilogia "Na rostanjah" (”Tienhaarassa”, kolmas osa 1954), johon sisältyvät teokset ”Polesjen sydänmailla” ("U paleskai glušy", 1923) ja ”Kaukana Polesjessa” ("U glybi Palessja", 1927). Vuonna 1946 Kolas sai Stalin-palkinnon toisen maailmansodan partisaaneista kertovista runoistaan. Puolan alueella asuneiden valkovenäläisten alistettua asemaa kuvaava runoelma "Rybakova hata" (”Kalastajan mökki”, 1947) sai Stalin-palkinnon vuonna 1949.
Vuonna 1926 Kolas sai Valko-Venäjän kansanrunoilijan arvonimen. Vuonna 1928 hänestä tuli Valko-Venäjän tiedeakatemian akateemikko. Vuosina 1929–1956 hän toimi tasavallan tiedeakatemian ensimmäisenä varapresidenttinä. Kirjailija on palkittu viidellä Leninin kunniamerkillä.
Nikolai Kiseleff

Nikolai Kiseleff (; 15. helmikuuta 1820 Helsinki – 18. maaliskuuta 1883 Helsinki) oli suomenvenäläinen kauppaneuvos ja mesenaatti. Kiseleffit nousivat Helsingin varakkaimpien kauppiassukujen joukkoon 1800-luvun alussa ja pyrkivät sulautumaan Helsingin ruotsinkieliseen eliittiin. Nikolai Kiseleff johti Kiseleffin kauppahuoneen ohella Töölön sokeritehdasta ja Helsingin kaasulaitosta 1870- ja 1880-luvulla.
Nikolai Kiseleff työskenteli isänsä Feodor (Fjodor) Kiseleffin perustamassa kauppahuoneessa. Hän hankki myös yliopistokoulutuksen, valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1844 ja täydensi opintojaan Moskovan yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa. Isänsä kuoltua vuonna 1847 Nikolai Kiseleff johti F. P. Kiseleff &amp; Söner -nimiseksi muutettua perheyritystä yhdessä veljensä Feodorin kanssa. Tärkeimmän osan siitä muodosti Töölön sokeritehdas, joka muutettiin vuonna 1859 Tölö Sockerbruks Bolag -nimiseksi osakeyhtiöksi. Feodor nuorempi toimi molempien yritysten toimitusjohtajana vuonna 1874 tapahtuneeseen kuolemaansa asti, minkä jälkeen Nikolai oli F. P. Kiseleffin toimitusjohtajana ja Töölön sokeritehdasyhtiön isännöitsijänä omaan kuolemaansa saakka. Molemmat Kiseleffin veljekset olivat myös tärkeitä osakkaita ja johtokunnan jäseniä vuonna 1860 perustetussa Helsingin kaasulaitoksessa. Nikolai Kiseleff omisti 1850-luvulta alkaen Oitbackan kartanon Kirkkonummella ja käytti sitä kesäasuntonaan. Hän rakennutti kartanoon yhdessä Feodor-veljensä kanssa uuden päärakennuksen, jonka suunnitteli kolmas veli, arkkitehti Constantin Kiseleff.
Kiseleff oli myös huomattava mesenaatti. Hän keräsi ulkomaista ja kotimaista taidetta. Hän omisti muun muassa Helene Schjerfbeckin maalauksen "Tanssiaiskengät". Kiseleff tuki Helsingin Svenska Teaternin (tuolloin Nya Teatern) toimintaa ja oli teatterin johtajana vuosina 1867–1876 ja 1878–1880. Hän esiintyi itsekin näyttämöllä ja käänsi ulkomaisia näytelmiä ruotsiksi. Lisäksi Kieseleff kuului vuosikymmenten ajan Suomalaisen Kirjallisuuden Seuraan (SKS), Suomen Taideyhdistyksen johtokuntaan ja Societas pro Fauna et Flora Fennica -tiedeseuraan. Hän lahjoitti SKS:lle 150 hopearuplaa annettavaksi parhaalle suomenkieliselle kirjalliselle teokselle. Kilpailun voitti vuonna 1860 ylioppilas Alexis Stenvall eli Aleksis Kivi tragediallaan "Kullervo".
Kiseleff kuului vuodesta 1875 Helsingin kaupunginvaltuustoon. Hän sai vuonna 1876 kauppaneuvoksen arvonimen. Hän kuoli vuonna 1883 sydänkohtaukseen.
Tim Hug

Tim Hug (s. 11. elokuuta 1987 Solothurn) on sveitsiläinen yhdistetyn hiihtäjä. 
Yhdistetyn maailmancupissa Hug kilpaili ensimmäisen kerran 26. tammikuuta 2008 Seefeldissä. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Kuusamossa marraskuussa 2009 oltuaan normaalikilpailun 21:s. Kaudella 2013–2014 Hug saavutti ensimmäisen voittonsa (ja palkintosijansa) maailmancupissa voittamalla Tšaikovskin ensimmäisen osakilpailun. Kaudella 2016–2017 hän oli toinen Sapporossa.
Hug sijoittui Liberecin MM-kilpailuissa 2009 suurmäen Gundersen-kilpailussa 30:nneksi, yhteislähdössä 39:nneksi ja normaalimäen Gundersen-kilpailussa 41:nneksi. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän oli joukkuekilpailussa yhdeksäs, suurmäen Gundersen-kilpailussa 33:s ja normaalimäen vastaavassa kilpailussa 35:s. Oslon MM-kilpailuissa 2011 Hug oli joukkuekilpailun kahdeksas ja suurmäen Gundersen-kilpailun 32:s. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 hän oli suurmäen Gundersen-kilpailun 33:s ja normaalimäen kilpailun 39:s. Šotsin olympialaisissa 2014 hän oli suurmäen Gundersen-kilpailun 24:s ja normaalimäen 27:s. Falunin MM-kilpailuissa 2015 suurmäen Gundersen-kilpailussa 15:nneksi. Lahden MM-kilpailuissa 2017 hän oli suurmäen Gundersen-kilpailussa neljästoista ja normaalimäessä viidestoista. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän tuloksensa olivat täysin samat, mitä edellisissä olympialaisissa. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 Hug sijoittui suurmäen Gundersen-kilpailussa 19:nneksi.
Nicholas Fairall

Nicholas Fairall (s. 6. heinäkuuta 1989 New London, New Hampshire) on yhdysvaltalainen uransa lopettanut mäkihyppääjä. Fairallin valmentaja toimi Jochen Danneberg.
Mäkihypyn maailmancupissa Fairall kilpaili ensimmäisen kerran 19. joulukuuta 2008 Engelbergissä. Parhaimmillaan hän on sijoittunut maailmancupissa sijalla 23 Tauplitzissa tammikuussa 2009.
Fairall kaatui pahasti 5. tammikuuta 2015 Keski-Euroopan mäkiviikolla Bischofshofenin kilpailun karsinnassa ja halvaantui lantiosta alaspäin.
Vinkkilän rautatieasema

Vinkkilän rautatieasema (, ratakm 244+352) on Uudenkaupungin radalla Vehmaan Vinkkilässä sijaitseva lakkautettu rautatieasema. Vinkkilän vanhan aseman päässä on puomeilla varustettu tasoristeys nimeltään Vinkkilä.
Historia.
Vinkkilän asemarakennus valmistui Jarl Ungernin piirustusten mukaan vuonna 1923 ja se avattiin liikenteelle seuraavana vuonna. Rautatien avaaminen aiheutti sekä Vinkkilän kylän että alueen kiviteollisuuden voimakkaan kasvun ja seudulle syntyi useita kivilouhimoita. Teollisuuden ja väestön kasvun myötä Vinkkilän taajama oli jo vuonna 1970 Vehmaan kirkonkylää suurempi. Asema muutettiin miehittämättömäksi vuonna 1982 ja tavaraliikenne asemalta lakkautettiin 1987. Asema palveli henkilöliikennettä koko radan lakkauttamiseen 1. tammikuuta 1993 saakka. 
Vuonna 2007 asema siirtyi Senaatti-kiinteistöjen myyntikohteeksi, jolloin myyntiin tulivat 2,2 hehtaarin tontilla sijaitseva asemarakennus, asuintalo, sauna ja kaksi ulkorakennusta sekä tavarasuoja. Rakennukset siirtyivät uudelle omistajalle vuonna 2008. Aseman yhteydessä sijaitsee myös Hankkija-Maatalouden entinen viljavarasto, jonka toiminta lopetettiin vuonna 2010.
Tügölbai Sydykbekov

Tügölbai Sydykbekov (kirgiisiksi Түгөлбай Сыдыкбеков, ; 14. toukokuuta 1912 nykyisen Kirgisian Tjupin piirin Ken-Sun kylä – 2000) oli kirgisialainen neuvostokirjailija.
Sydykbekov syntyi köyhän kirgiisitalonpojan perheeseen. Kirjallisen toimintansa hän aloitti vuonna 1928. Aluksi hän kirjoitti runoja ja myöhemmin myös proosaa. Romaanien "Ken-Su" (1937–1938) ja "Temir" (1939–1940) aiheena on maatalouden kollektivisointi. Maaseudun elämää toisen maailmansodan aikana kuvaava romaani "Bizdin zamandyn kišileri" (”Aikamme ihmiset”, 1948) sai Stalin-palkinnon vuonna 1949. Vuonna 1953 ilmestyi romaani ”Vuoriston lapsia” ("Too baldary"). Kirjailijan pääteos on ensimmäisen romaanin pohjalta muokattu "Too arasynda" (”Vuorten keskellä”, 1955–1958). Vuonna 1966 ilmestyi kaksi ensimmäistä osaa trilogiasta "Zajyptar" (”Naiset”).
Sydykbekov sai vuonna 1954 Kirgisian tiedeakatemian akateemikon ja vuonna 1968 Kirgisian kansankirjailijan arvonimen. Hän toimi Neuvostoliiton ja korkeimpien neuvostojen edustajana. Kirjailija on palkittu Leninin ja työn punaisen lipun kunniamerkeillä.
Tauno Alhava

Tauno Onni Alhava (entinen Byckling) (1. lokakuuta 1909 Nastola – 21. marraskuuta 1958 Lahti) oli suomalainen pesäpalloilija.
Tauno (Tanne) Alhava sai aikanaan lempinimen "Varavahtien kuningas" varmasta kiinniottotyylistään ja salamannopeasta palautuksestaan, joka tapahtui harvinaisella kyynärvarsivippauksella. Alhavan ensimmäinen Suomen mestaruus tuli juhlavissa puitteissa, sillä hän täytti samana päivänä 16 vuotta, jolloin Lahden SK voitti vuoden 1925 loppuottelussa Tampereen Pyrinnön 8–4. Seuraavan mestaruuden hän sai Viipurin Pallonlyöjäin riveissä 1928. Vuosina 1929–1932 hän kuului puolestaan Lahden Mailaveikkojen mestariyhdeksikköön. Hän pelasi kahdessa Itä–Länsi-ottelussa ja kerran maaottelussa Viroa vastaan. Hänelle on myönnetty PPL:n hopeinen ansiomerkki.
Ruvim Frajerman

Ruvim Isajevitš Frajerman (; 22. syyskuuta 1891 Mogiljov – 28. maaliskuuta 1972 Moskova) oli neuvostoliittolainen kirjailija.
Ruvim Frajerman syntyi köyhään juutalaisperheeseen. Vuosina 1914–1917 hän opiskeli Harkovan teknisessä korkeakouluissa, työskenteli sen jälkeen eri ammateissa ja osallistui Venäjän kansalaissotaan. 1920-luvulta lähtien hän työskenteli toimittajana ja kirjailijana. Suurin osa Frajermanin Venäjän kaukoitään sijoittuvista kirjoista on suunnattu lapsille ja nuorille. Hänen pääteoksensa on vuonna 1939 ilmestynyt lyyrinen pienoisromaani ”Villikoira Dingo eli Tarina ensi lemmestä” ("Dikaja sobaka Dingo, ili Povest o pervoi ljubvi").
Olivier Jacque

Olivier Jacque (s. 29. elokuuta 1973 Villerupt) on ranskalainen entinen ratamoottoripyöräilijä. Hän voitti 250cc-luokan maailmanmestaruuden vuonna 2000.
Olivier Jacque aloitti kilpauransa vuonna 1990. Hän ajoi 125-kuutioisten Ranskan sarjassa ikääntyneellä kalustolla niin hyvin, että hänet pyydettiin vuonna 1993 250-kuutioisten Ranskan nuorisotiimiin. Joukkue kiersi Ranskan mestaruussarjaa ja EM-sarjaa. Jacquen tallikaverina ajoi Régis Laconi. Ensimmäisenä vuonna hän oli Ranskan sarjan viides ja EM-sarjan kahdeskymmenes. Vuosi 1994 oli Jacquelle parempi, sillä hän oli Ranskan sarjan neljäs ja EM-sarjan toinen häviten tallikaverilleen Laconille.
EM-hopean ansiosta Jacquelle tarjoutui tallipaikka Hondalle MM-sarjaan kaudelle 1995. Hän oli kokonaispisteissä kymmenes ja voitti kauden päätteeksi vuoden tulokas tittelin. Seuraavalla kaudella Jacque voitti uransa ensimmäisen MM-osakilpailun ja oli kokonaispisteissä kolmas. Olivier Jacquen paras kausi oli 2000, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden ja oli 11 kertaa palkintopallilla. Mestaruuskauden jälkeen hän siirtyi MotoGP-luokkaan, mutta siellä hän ei saavuttanut menestystä. Jacque oli parhaimmillaan MM-sarjan kymmenes ja oli kuuden kauden aikana vain kerran palkintopallilla osakilpailussa. Olivier Jacque lopetti kilpauransa kauden 2005 jälkeen ja toimi testikuljettajana kaudella 2006. Hän yritti vielä tehdä comebackin kaudella 2007, mutta lopetti kesken kauden loukkaantumisten vuoksi ja palasi takaisin Kawasakin testikuljettajaksi.
Martín Vásquez

Martín Arturo Vásquez Gomez (s. 24. joulukuuta 1963 Jalisco, Meksiko) on meksikolaissyntyinen yhdysvaltalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. Elokuusta 2011 lähtien hän on toiminut Yhdysvaltain jalkapallomaajoukkueen apuvalmentajana. 
Ura pelaajana.
Vásquez muutti perheensä mukana Meksikosta Yhdysvaltoihin Los Angelesiin 12-vuotiaana. Hän opiskeli Alhambra High Schoolissa, jossa pelasi jalkapalloa koulun joukkueessa. Nuorena hän pelasi myös lyhyen aikaa meksikolaisessa Leones Negrosissa, mutta päästyään 1980 California State Universityyn hän jatkoi pelaamista yliopiston joukkueessa. Vuonna 1984 hän liittyi tuolloin Major Indoor Soccer Leaguessa pelanneeseen Los Angeles Lazersiin. Hän pelasi 1980-luvulla yhdysvaltalaisseuroissa ja haki peliaikaa myös Meksikosta, jossa hän edusti muun muassa FC Atlasta 119 ottelussa.
Vuonna 1996 Vásquez palasi Yhdysvaltoihin siirtyen hiljattain perustetussa MLS-liigassa pelanneen Tampa Bay Mutinyn riveihin. Hän lopetti peliuransa Yhdysvaltain A-Leaguessa pelanneessa Orange County Zodiacissa 1999. 
Maajoukkuetasolla Vásquez pelasi kolme ottelua Meksikon maajoukkueessa 1991–1992. FIFA ei kuitenkaan katsonut otteluita virallisiksi, joten Vasquezille tarjoutui myöhemmin mahdollisuus edustaa myös Yhdysvaltain joukkuetta.
Ura valmentajana.
Peliuransa jälkeen Vásquez siirtyi valmennustehtäviin California State Polytechnic University, Pomonan apuvalmentajaksi. Kahden Pomona-kauden jälkeen hän siirtyi kahdeksi kaudeksi naisten sarjassa pelanneen San Diego Spiritin apuvalmentajaksi. Tämän jälkeen hän valmensi Damien High Schoolin joukkuetta pari vuotta, ennen siirtymistään Los Angeles Galaxyn apuvalmentajaksi kaudeksi 2004. 
Tammikuussa 2005 Vásquez siirtyi Chivas USA:n apulaisvalmentajaksi ja toimi Bob Bradleyn aisaparina runsaat kolme vuotta. Kesällä 2008 hän teki uuden aluevaltauksen Jürgen Klinsmannin otettua hänet valmennustiimiinsä FC Bayern Münchenin apuvalmentajaksi. Pesti päättyi kuitenkin ennen aikojaan, kun Klinsmann ryhmineen sai potkut huhtikuussa 2009. 
Joulukuun alussa 2009 Vásquezista tuli ensimmäistä kertaa urallaan päävalmentaja, kun Chivas USA palkkasi hänet uudeksi päävalmentajakseen. Hänen pestinsä päättyi kuitenkin potkuihin jo lokakuussa 2010, kun Chivas jäi MLS-liigan pudotuspelien ulkopuolelle ensi kerran kauden 2005 jälkeen. 
Elokuussa 2011 Vásquez aloitti Yhdysvaltain jalkapallomaajoukkueen apuvalmentajana.
Egyptiläisistä mysteereistä

Egyptiläisistä mysteereistä (; ) eli Teurgia (, "Theurgia") on Iamblikhoksen nimiin pantu uusplatonilainen teos, joka käsittelee teurgiaa. Iamblikhos oli eri mieltä aiheesta opettajansa Porfyrioksen kanssa, ja teos koostuu pääosin hänen vastauksistaan opettajansa kritiikkiin.
Proklos, joka kirjoitti 100 vuotta Iamblikhoksen jälkeen, vaikuttaa laittaneen teoksen tämän nimiin. Teos eroaa kuitenkin tyyliltään ja joiltakin opinkohdiltaan Iamblikhoksen muista teoksista. Tämän vuoksi jotkut tutkijat ovat kyseenalaistaneet sen, että hän olisi teoksen todellinen kirjoittaja. Teos on joka tapauksessa varmuudella peräisin hänen koulukunnastaan.
Teos pyrkii tarjoamaan filosofiset perustelut tuon ajan polyteistisille kulttitoimituksille. Sellaisenaan se edustaa eräänlaista käännekohtaa uusplatonismin historiassa.
Tekstistä on olemassa useita hieman erilaisia versioita. Joissakin versioissa teoksen alussa on Porfyrioksen egyptiläiselle profeetalle Anebonille osoittama kirje. Tämän jälkeen alkaa varsinainen teos, joka esittää olevansa Abammon-nimisen opettajan vastaus kirjeessä esitettyihin asioihin. Jotkut tekstiversiot sisältävät vain vastineen.
Teos käsittelee muun muassa erilaisia riittejä, symboleja ja uhrauksia; ennustamista; henkiä ("daimonion"), mukaan lukien oma, henkilökohtainen suojelushenki; sekä henkien manaamista hyvän lopputuloksen saavuttamiseksi.
Vjekoslav Šutej

Vjekoslav Šutej (31. heinäkuuta 1951 Rijeka – 2. joulukuuta 2009 Zagreb) oli kroatialainen kapellimestari. Hän aloitti opintonsa Zagrebissa ja valmistui Roomassa, jossa opiskeli Franco Ferraran johdolla.
Ura.
Šutej toimi vuosina 1979–1989 Kroatian kansallisteatterin taiteellisena johtajana ja pääkapellimestarina Splitissä. Hollybush Festivalin taiteellisena johtajana New Jerseyssä hän toimi vuosina 1986–1990, ja vuodesta 1990 vuoteen 1993 hän oli La Fenicen musiikillinen johtaja. Hän oli Espanjassa Real Academia de Bellas Artesin jäsen ja toimi vuosina 1990–1996 Sevillan kuninkaallisen sinfoniaorkesterin taiteellisena johtajana ja pääkapellimestarina. 
Vuosina 1992–1997 Šutej toimi Houston Grand Operan ja vuosina 2002–2005 Dubrovnikin kesäfestivaalin musiikillisena johtajana. Hän johti säännöllisesti muun muassa Wienin valtionoopperassa. Hän vieraili lukuisien oopperatalojen ja orkesterien kapellimestarina. 
Kuolema.
Šutej kuoli sairastettuaan leukemiaa. Hän oli ollut hoidossa Yhdysvalloissa ja saanut luuydinsiirron. Palattuaan Kroatiaan hän päätyi jälleen sairaalaan ja sai uuden luuydinsiirron, mutta menehtyi hylkimisreaktion seurauksiin.
Sergei Antonov

Sergei Petrovitš Antonov (; 16. toukokuuta 1915 Pietari – 22. huhtikuuta 1995 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Sergei Antonov syntyi insinööriperheeseen. Hän valmistui vuonna 1938 Leningradin maantieinstituutista, työskenteli rakennusinsinöörinä ja osallistui talvisotaan sekä toiseen maailmansotaan. 1940-luvun lopulla hän alkoi kirjoittaa kertomuksia ja pienoisromaaneja. Kokoelma "Po dorogam idut mašiny" (”Teillä kulkee autoja”) sai Stalin-palkinnon vuonna 1951. 1950-luvulla Antonov tuli tunnetuksi Anton Tšehovin kirjallista perinnettä jatkavista novelleista. Hänen teostensa pohjalta on kuvattu useita elokuvia. 1980-luvun lopulla ilmestyi Venäjän maaseudun historiallisia kohtaloita kuvaava trilogia "Tsarski dvugrivennyi" (”Tsaarin kaksiriunainen”), "Vaska" ja "Ovragi" (”Rotkot”). Antonov tunnetaan myös kirjallisuudentutkijana.
Antonov (täsmennyssivu)

Antonov (), naisilla Antonova (Анто́нова) on venäläinen sukunimi. Se perustuu etunimeen Anton (Анто́н).
Nimi voi viitata seuraaviin henkilöihin tai asioihin:
Alexander Pschill

Alexander Pschill (13. heinäkuuta 1970 Wien) on itävaltalainen näyttelijä. Hänen tunnetuin roolinsa on "Marc Hoffmanina" tv-sarjassa Poliisikoira Rex.
Pschill opiskeli 1989–1993 näyttelemistä "Cornish College of the Arts Professional Acting Conservatory"ssa Seattlessa, Yhdysvalloissa. Valmistuttuaan hän palasi Itävaltaan, jossa on näytellyt useissa tv-sarjoissa, sekä elokuvissa.
Eric Stefani

Eric Stefani (s. 17. kesäkuuta 1967) on yhdysvaltalainen muusikko. Hän perusti yhdessä John Spencen ja siskonsa Gwen Stefanin kanssa No Doubt -yhtyeen.
Muusikon uran ohella Stefani on työskennellyt animaattorina muun muassa "Simpsoneissa".
Michael G. Wilson

Michael Gregg Wilson (s. 21. tammikuuta 1942 New York) on yhdysvaltalainen elokuvatuottaja, joka on tuottanut James Bond -elokuvia 1980-luvulta lähtien. Hänen kumppaninsa tuottajana on hänen sisarpuolensa Barbara Broccoli.
Wilsonin isä on näyttelijä Lewis Wilson. Vanhemmat erosivat, ja hän oli 17-vuotias, kun hänen äitinsä Dana meni uudelleen naimisiin elokuvatuottaja Albert R. Broccolin kanssa. Bond-elokuvien pariin hän päätyi jo 1960-luvulla opiskeluvuosinaan, kun Broccoli otti hänet avustajaksi "007 ja Kultasormen" (1964) kuvauksiin. Wilson on valmistunut sähköinsinööriksi Harvey Mudd Collegesta 1963 ja juristiksi Stanfordista 1966.
Wilson alkoi työskennellä Bondien tuotantoyhtiössä Eon Productionsissa vuonna 1972. Hän on toiminut elokuvien toisena tuottajana vuodesta 1984 lähtien ensin Albert R. Broccolin ja sitten tämän tyttären Barbara Broccolin kanssa. Nuorempi Broccoli astui isänsä seuraajaksi vuoden 1995 elokuvasta "007 ja kultainen silmä" alkaen.
Tuottajan roolinsa lisäksi Wilson on näytellyt Bond-elokuvissa vuoteen 2017 mennessä kaikkiaan 18 cameoroolissa. Hän on myös kerännyt harrastuksenaan merkittävän valokuvakokoelman.
E.T. the Extra-Terrestrial (albumi)

E.T. the Extra-Terrestrial on yhdysvaltalaisen laulajan Michael Jacksonin äänikirja sekä soundtrack-albumi. Se tuotettiin soundtrackiksi Steven Spielbergin vuoden 1982 tieteiselokuvalle "E.T.", joka sai Yhdysvaltojen ensi-iltansa kesäkuussa. Elokuvasta muodostui menestys. Soundtrack-albumi julkaistiin marraskuussa Jacksonin sooloalbumin Thriller tapaan, josta kehkeytyi myös kansainvälinen menestys. E.T. the Extra-Terrestrial sai Grammy-palkinnon ”parhaana albumina lapsille” vuonna 1984.
Kappaleluettelot.
LP-versio
MC-versio
Berjozovon piiri

Berjozovon piiri () on kunnallinen itsehallintoalue Hantien ja mansien autonomisen piirikunnan luoteisosassa Venäjällä. Vuonna 1923 perustetun piirin pinta-ala on 90 000 neliökilometriä. Asukkaita oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 25 744 henkeä.
Seudulla virtaavat Malaja Ob ja Severnaja Sosva -joet. Lännessä kohoaa Ural-vuoristo. Ilmasto on ankaran mannermainen.
Piirin kanta-asukkaita ovat mansit, jotka muodostavat noin neljänneksen piirin väestöstä. Heidän lisäkseen siellä asuu mm. venäläisiä, ukrainalaisia ja tataareja.
Seudun talous perustuu maakaasun tuotantoon, kalastukseen ja kalanjalostukseen sekä maatalouteen. Rikkaat mineraalivarat ovat osaksi hyödyntämättä.
Piirin hallintokeskus ja kuntajako.
Piirin hallinnollinen keskus on Berjozovon kaupunkimainen taajama, joka paikallishallinnon alemmalla tasolla muodostaa kaupunkikunnan. Lisäksi siihen kuuluu Igrimin taajama (kaupunkikunta) ja neljä maalaiskuntaa. Piirin kunnat ovat siis vuoden 2010 asukaskukuineen:
Nähtävyyksiä.
Nähtävyyksiin kuuluu kasakoiden vuonna 1593 perustama Berjozovo, joka aikoinaan oli kaupunki ja yksi Siperian tärkeimmistä kauppapaikoista. Siellä on säilynyt 1700–1800-lukujen kauppiastaloja sekä 1800-luvun alusta peräisin oleva Neitsyt Marian syntymän kirkko. Taajamassa toimii sen historiaa esittelevä kotiseutumuseo.
Uralin itäpuolinen rautatie.
Berjozovon piirin saavutettavuus ja taloudellinen merkitys saattaa muuttua merkittävästi lähitulevaisuudessa. Vuonna 2008 hyväksytyn Venäjän rautateiden pitkänajan strategiaohjelman mukaan Uralvuoriston pohjoisosan itäpuolitse rakennetaan vuoteen 2030 mennessä uusi rahtiliikennettä palveleva rautatieyhteys. Se kulkisi reitillä Jamalin Nenetsian Salehard– Hanti-Mansian Berjozovon piirin Saranpaul– Sverdlovskin alueen Ivdelin kaupunkipiirin Polunotšnoje. Ratayhteyden myötä nämä luonnonvaroiltaan rikkaat federaatiosubjektit liitettäisiin entistä laajemmin Venäjän päärataverkkoon, jolloin alueiden kaivannaisia saataisiin helpommin markkinoille.
Pertti Jantunen (pesäpalloilija)

Pertti Jantunen (27. maaliskuuta 1930 Viipuri – 25. marraskuuta 1951 Lahti) oli suomalainen pesä- ja jääpalloilija. 
Jääpalloharjoituksissa hukkunut Pertti Jantunen kuului Lahden Mailaveikkojen pesäpalloyhdistelmään, joka saavutti Suomen-mestaruuden 1949–1951; kolmesti hänet valittiin Itä–Länsi-otteluun. Hän oli erittäin lahjakas, kovalyöntinen pelaaja, joka ulkona esiintyi siepparina. Vuonna 1951 hän voitti SM-sarjan lyöjäkuninkuuden. Jääpalloa Jantunen pelasi Viipurin Reippaassa.
Jantunen hukkui Pikku-Vesijärveen marraskuussa 1951, kun hän oli yhdessä kahden muun pelaajan kanssa lähtenyt kokeilemaan jään kestävyyttä. Jantunen luisteli muista kauemmaksi ja takaisin palatessaan vajosi jäihin noin 15 metrin päässä rannasta. Hänet saatiin ylös 15 minuutin kuluttua ja lähdettiin kuljettamaan henkilöautolla sairaalaan. Auto kuitenkin joutui kolariin taksin kanssa Lahden keskustassa ja Jantunen jouduttiin viemään perille toisella ajoneuvolla. Sairaalassa tehty elvytys ei tuottanut tulosta vaan Jantunen julistettiin kuolleeksi kaksi tuntia myöhemmin.
Mikko Hirvonen (uutisankkuri)

Mikko Hirvonen on suomalainen televisiopersoona, joka on työskennellyt uutistenlukijana. 
Hirvonen toimi useita vuosia "Nelosen uutisten" toisena pääuutisankkurina. Hirvonen aloitti työnsä uutisankkurina MTV3:lla vuonna 1996. Vuonna 1998 hän siirtyi Neloselle. Hän ankkuroi Nelosen ensimmäisen uutislähetyksen 11. tammikuuta 1998 sekä viimeisen 6. tammikuuta 2014. Vuonna 2015 hän aloitti Ylen alueellisten tv-uutisten juontajana.
Mercurial

Mercurial (usein lyhenteenä "hg") on alustariippumaton, hajautettu versionhallintajärjestelmä lähdekoodin sekä ohjelmistokehityksen tiimityöskentelyyn ja versionhallintaan. Versionhallintajärjestelmää valittaessa Mercurialia rinnastetaan usein Git- ja GNU Bazaar ("Bzr") -ohjelmistoihin.
Mercurial on toteutettu Python-kielellä.
Mercurial-tuki on saatavilla myös Eclipse-alustaan Mercurial Eclipse -laajennuksen avulla. Vastaavasti tuki Trac-järjestelmään onnistuu TracMercurial-komponentilla. Mercurial-tuki löytyy myös useista ylläpidetyistä kehitysympäristöistä, erityisesti Sunin Kenai-palvelusta sekä Bitbucket-palvelusta. Mercurial-tuki on saatavilla myös Githubiin Hg-Git-rajapinnalla.
Muun muassa Facebook käyttää ja kehittää Mercurialia. Sapling on Mercurialin laajennuksista lähtenyt versionhallintajärjestelmä.
Historia.
Matt Mackall ilmoitti version 0.1 julkaisusta 20. huhtikuuta 2005. Mackall on kertonut Linus Torvaldsilla olleen muutaman päivän etumatka Gitin kehitykseen.
Kolttakönkään kirkko

Kolttakönkään kirkko eli Pyhien Boriksen ja Glebin kirkko on ortodoksinen kirkko Paatsjoen varrella Kolttakönkään kylässä Nikelin kunnassa Petsamon piirissä Venäjällä. Suomelle kuuluessaan se oli yksi Petsamon ortodoksisen seurakunnan kirkoista. Alkujaan kirkko oli ollut Boriksen ja Glebin seurakunnan pääkirkko, mutta Suomeen liittämisen jälkeen seurakunta yhdistettiin Petsamon seurakuntaan. 
Kolttakönkään kirkko rakennettiin Pyhän synodin varoilla vuosina 1871-1874 ja kirkon rakennuttajana oli suuriruhtinas Aleksandr Romanov eli myöhempi tsaari Aleksanteri III. Kirkko pyhitettiin marttyyriruhtinaiden Boriksen ja Glebin muistolle. Kirkko on rakennettu hirrestä ja siinä on lautavuoraus sekä peltikatto. Kirkko on 18 metriä leveä, 18,5 metriä pitkä ja kahdeksan metriä korkea. Kirkossa tehtiin laajamittaisempi korjaustyö vuonna 1933. 
Kirkko jäi ehjänä paikalleen, kun Petsamo luovutettiin Neuvostoliitolle vuonna 1944.
Delfoin Pythian oraakkeli ei enää ennusta runomuodossa

Delfoin Pythian oraakkeli ei enää ennusta runomuodossa (; ) on Plutarkhoksen "Moralia"-kokoelmaan (kirja V, 28) kuuluva tutkielma. Se käsittelee Delfoin oraakkelin antamien ennuslauseiden tyyliä sekä oraakkelin muuttunutta käytäntöä: oraakkelin havaitaan lakanneen antamasta ennustuksia runomuodossa.
Plutarkhoksen teos on säilynyt nykyaikaan kahdessa keskiaikaisessa käsikirjoituksessa lähes kokonaisuudessaan: tekstissä on vain muutamia aukkokohtia.
Teos on muodoltaan dialogi. Se koostuu 30:stä suhteellisen lyhyestä luvusta. Dialogin alussa keskustelevat lyhyesti ystävykset Basilokles ja Filinos, kumpikin mahdollisesti delfoilaisia. Filinos kertoo aiemmasta keskustelusta, jossa olivat hänen lisäkseen osallisina nuori pergamonlainen vierailija Diogenianos, Theon, ateenalainen runoilija Serapion, filosofi ja geometrikko Boethos, sekä kaksi temppelin opasta.
Teos antaa esimerkkejä oraakkelin antamista ennustuksista. Tässä yhteydessä mainitaan muun muassa Kroisos, Battos, Lysandros ja Rhodopis. Ennustuksista tehdään havainto, että ne on esitetty yleensä proosamuodossa, mutta varhaisimpina aikoina runomitassa. Muutoksen syyksi mainitaan se, että nykyaika vaatii yksinkertaisuutta ja suoruutta aiemman hämäryyden ja mahtipontisuuden sijaan. Lopussa Plutarkhos kuitenkin toteaa, että samoin kuin aiemmin jotkut valittivat oraakkelinlausumien olevan liian epäselviä, hänen aikanaan jotkut valittavat niiden olevan liian yksinkertaisia.
Paula Jouhten

Paula Jouhten (s. 6. kesäkuuta 1978) on suomalainen salibandyn pelaaja. Hän on myös väitellyt tekniikan tohtoriksi aiheenaan laskennallinen systeemibiologia. Väitöskirja käsitteli mikro-organismien aineenvaihdunnan mallinnusta ja aineenvaihduntavuoanalyysia.
Salibandyura.
Jouhten edusti Naisten Salibandyliigassa Vantaa Floorball Teamia kausina 1995–1999, Erä III:ta kausina 1999–2000 ja 2002–2008, Porvoon Salibandyseuraa kaudella 2009–2010 ja vielä uudelleen Erä III:ta kausina 2010–2012, joista jälkimmäisellä enää kahden ottelun verran. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1998, 1999, 2000 ja 2007. Hän pelasi liigassa kaikkiaan 249 runkosarjaottelua, joissa hän teki 38 maalia ja sai 75 syöttöpistettä, sekä 100 pudotuspeliä, joissa hän teki 15 maalia ja antoi 17 maalisyöttöä. Hän on pelannut myös ulkomailla, muun muassa ruotsalaisseura Pixbossa kaudella 2008–2009.
Jouhten pelasi Suomen naisten salibandymaajoukkueessa 103 maaottelua, joissa hän teki 16 maalia ja sai 17 syöttöpistettä. Hän toimi maajoukkueen kapteenina vuoden 2009 maailmanmestaruuskilpailuissa. Hän pelasi MM-kilpailuissa myös vuosina 2001, 2003, 2005 ja 2007. Hän voitti maailmanmestaruuden vuonna 2001 sekä saavutti kaksi MM-hopeaa ja kaksi MM-pronssia. Hänet valittiin vuosien 2001 ja 2005 MM-kilpailujen tähdistökentällisen puolustajaksi.
Jouhten saavutti 100 maaottelun rajan 8. tammikuuta 2011.