Zachris Castrén (kansansivistysmies)

Zachris Castrén (12. joulukuuta 1868 Oulu – 31. tammikuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen kansansivistysmies, työväenopiston johtaja ja liberaali poliitikko. Hän vaikutti nuorsuomalaisissa ja Edistyspuolueessa.
Elämäkerta.
Zachris Castrén kuului Castrénin sivistyssukuun. Hänen vanhempansa olivat kauppias Zachris Castrén ja Maria Gummerus. Insinööri, yritysjohtaja Matti Castrén oli Zachris Castrénin veli. Kielentutkija Matthias Alexander Castrén oli hänen setänsä. 
Castrén opiskeli uskonnonfilosofiaa, väitteli tohtoriksi 1899 ja nimitettiin käytännöllisen filosofian dosentiksi yliopistoon 1903. Siinä välissä hän oli ylioppilaskunnan puheenjohtajana. Hän kiinnostui liberaaleista filosofeista ja tuli jo nuorena tunnetuksi uskonnonvapauden puolustajana. Hän liittyi nuorsuomalaisiin ja osallistui sortovuosina Kagaalin toimintaan. Castrén valittiin eduskuntaan kerran, vuoden 1909 vaaleissa, mutta kausi jäi lyhyeksi kun eduskunta hajotettiin jo alle puolen vuoden kuluttua. Eduskuntakaudellaan hän oli toimitusvaliokunnan puheenjohtaja. Sosiaalireformistina hän oli K. J. Ståhlbergin tavoin "varpusten" johtajia ja kuului vuosia Nuorsuomalaisen Puolueen hallitukseen.
Castrénin tärkein työsarka oli kansansivistystyö. Hän oli Valvojan päätoimittaja 1906–1908 ja 1914–1919, kansanvalistusseuran puheenjohtaja 1919–1938 ja ennen kaikkea 1914–1938 vasta perustetun Helsingin työväenopiston ja 1917–1938 Työväenopistojen liiton johtaja. Hän uskoi sivistämisen ja kriittisen ajattelun opetuksen työväestölle tasoittavan myös yhteiskunnallista eriarvoisuutta. Castrén veti linjat nk. tieteelliselle työväenopetukselle Suomessa, mutta vastusti marxilaista sosialismia epätieteellisenä ja tuhoisana. Hän puolusti työväenopistoliikkeen johdossa itsenäistä reformilinjaansa sekä konservatiivista kirkkoa että kumouksellista vasemmistoa vastaan.
Sisällissodan jälkeen Castrén kuitenkin vetosi julkisesti punavankien inhimillisen kohtelun puolesta ja tuki maltillisen työväenliikkeen toiminnan uudelleen käynnistämistä. Hän oli valtiomuotokiistassa tasavaltalaisten johtajia ja oli perustamassa Kansallista Edistyspuoluetta, jonka hallitukseen kuului sitten vuosia. Niin ikään hän oli vuosikaudet puolueen pää-äänenkannattajan Helsingin Sanomien johtokunnassa, samoin Otavan. Castrén ei onnistunut palaamaan eduskuntaan, mutta pääsi vielä Ståhlbergin valitsijamieheksi presidentinvaaleissa 1931 ja 1937.
Castrén oli myös 1920–1936 Kunnallisvirkamiesliiton puheenjohtajana ja 1922–1934 Henkisen Työn Yhtymän (myöhempi TVK) varapuheenjohtajana johtamassa nousevan keskiluokan palkkataistelua. Tämä, sekä radikaali kanta uskonnonvapauskysymyksessä, leimasivat häntä ja saattoivat muodostua rasitteeksi puolueellekin. Kuuluessaan pitkään myös Suomen Rauhanliiton johtoon hän joutui 1930-luvulla jopa Etsivän Keskuspoliisin kirjoihin poliittisesti epäilyttävänä. Hänen viimeinen valitsijamiesehdokkuutensa oli samalla myös poliittinen kampanja tällaista poliisivaltiota vastaan.
Castrénilla oli yhteensä kolme puolisoa, Sigrid Lyche vuosina 1894–1905, Elli Kyander 1907–1917 ja Sylvi Maria Heikel 1918 alkaen. Hänellä oli ensimmäisestä avioliitostaan viisi lasta, toisesta kolme ja kolmannesta yksi.
Castrénille myönnettiin professorin arvo vuonna 1928.