tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vartiomoottorivene 3

Vartiomoottorivene 3 (VMV 3) oli Suomen merivartioston vartiomoottorivene.
Valmistus.
Komentajakapteeni Väinö Miettinen (merivartiolaitoksen päällikkö 27. kesäkuuta 1930) suunnitteli 1929 alkaen merivartiolaitoksen perustamista (laki esitys 28. helmikuuta 1930) sisäasiainministeriön toimeksiannosta. Esityksen mukaan merivartiostolle tuli hankkia kahdeksan nopeaa ja ajanmukaista vartiolaivaa. "Vartiomoottorivene 3" oli yksi esitetyistä aluksista.
Alus tilattiin U. Suortin Veneveistämöltä Helsingistä. Se valmistui 1930, minkä jälkeen se otettiin palvelukseen vastaperustetussa merivartiostossa. Se oli ensimmäinen tilattu vartiomoottorivene, mutta myöhästymisensä johdosta "VMV 1" ja "VMV 2" ehtivät valmistua ennen sitä, joten se sai nimen "VMV 3".
Tuhoutuminen.
Vene tuhoutui 11. kesäkuuta 1931 konehuonepaloa seuranneessa polttoainesäiliön räjähdyksessä. Palossa ei tullut henkilövahinkoja, koska sammuttamista yrittäneet ehtivät hypätä veteen ennen räjähdystä. Tuhoutumista tutki ulkopuolinen tutkijalautakunta, joka suositteli bensiinimoottoreista luopumista ja lisäksi Miettinen lupasi kiinnittää tarkempaa huomiota ammattitaitoisen henkilöstön palkkaamiseen.
Veneen tuhon jälkeen tehtiin teknisiä parannuksia seuraavien alusten tilauksiin. Näitä olivat muun muassa polttoainesäiliöiden sijoittaminen eristettyihin osastoihin, polttoaineputkien suojaaminen ja niiden johtaminen säiliöiden yläosaan, pääputkijohto sulkeminen kannelta mahdollistettiin, parannettiin tuuletusta ja akun paikkaa vaihdettiin.
Vartiomoottorivene 5

Vartiomoottorivene 5 (VMV 5) oli Suomen merivartioston vartiomoottorivene, joka tilattiin Uudenkaupungin Veneveistämöltä ja valmistui 1931. Se kuului kolmanteen vartiomoottoriveneiden tilausvaiheeseen "VMV 6":n tavoin.
Palvelus merivartiostossa.
"VMV 5" aloitti palveluksensa 1932 merivartiostossa. Alus oli 2. heinäkuuta partiomatkalla, jolloin se kohtasi Russärön majakan luona nopeakulkuisen moottoriveen, joka pysähtymismääräyksen jälkeen lähti pakoon kohti Viron rannikkoa. Veneestä heitettiin mereen spriikanistereita sen keventämiseksi ja siten nopeuden lisäämiseksi. "VMV 5" ei pysähtynyt keräämään pois heitettyä spriitä, vaan se jatkoi takaa-ajoa ampuen varoituslaukauksia kivääreillä ja tykillä. Lähellä Viron aluevesirajan lähestyessä kahden merivartijan onnistui hypätä veneeseen ja pysäyttää sen moottori. Tarkastuksessa veneestä löytyi vielä 720 litraa spriitä, yksi suomalainen ja kolme virolaista salakuljettajaa, joista yksi oli haavoittunut päähän kuollen seuraavana päivänä Hangossa.
"VMV 5" palveli 1938 Suomenlahden länsipiirissä.
Palvelus laivastossa.
"VMV 5" toimi sotien aikana vuosina 1939–1940 sukellusvenehävittäjälaivueessa, vuonna 1941 vartiomoottoriveneryhmässä, vuonna 1942 2. vartiomoottorivenelaivueessa, vuonna 1943 1. vartiomoottorivenelaivueessa ja vuonna 1944 1. vartiomoottorivenelaivueessa sekä 2. vartiomoottorivenelaivueessa.
Uusrokokoo

Uusrokokoo oli 1800-luvulla vaikuttanut sisustuksen tyylisuuntaus. Tyyli kehittyi ranskalaisen rokokoon pohjalta, ja sille olivat tyypillisiä kiillotetusta tummasta puusta valmistetut kaarevalinjaiset huonekalut sekä kukkakuvioiset tekstiilit.
Vartiomoottorivene 6

Vartiomoottorivene 6 (VMV 6) oli Suomen merivartioston vartiomoottorivene, joka tilattiin Uudenkaupungin Veneveistämöltä ja valmistui 1931.
Palvelus.
Vene kuului kolmanteen vartiomoottoriveneiden tilausvaiheeseen "VMV 5:n" tavoin. Se osallistui 1935-1936 yhdessä "VMV 5":n kanssa Risto Orkon ohjaaman Suomifilmin elokuvan VMV 6 tekemiseen. Elokuva kuvattiin pääosin Pirttisaaressa ja Söderskärillä ja se esitettiin ensimmäisen kerran 1936.
"VMV 6" palveli vuosina 1939–1940 varmistuslaivueessa, vuonna 1941 vartiomoottoriveneryhmässä, vuonna 1942 2. vartiomoottorivenelaivueessa ja vuosina 1943–1944 1. vartiomoottorivenelaivueessa. Alus upotti 22. toukokuuta 1943 Vaindlon itäpuolella yhdessä "Ruotsinsalmen" ja "Riilahden" kanssa syvyyspommein Neuvostoliiton laivaston sukellusveneen "Štš-408".
Sotien jälkeen "VMV 6" oli ensin miinanraivaustehtävissä, minkä jälkeen se palasi rajavartioston käyttöön. Aluksen pohja uusittiin 1949 ja sen kansi ja keskikone uusittiin 1953.
Vartiomoottorivene 7

Vartiomoottorivene 7 (VMV 7) oli Suomen merivartioston vartiomoottorivene.
Valmistus.
Alus tilattiin vartiomoottoriveneiden neljännessä tilausvaiheessa Turun Veneveistämöltä. Se valmistui 23. elokuuta 1932 ja luovutettiin merivartiolaitokselle..
Palvelus.
"VMV 7" oli 1. lokakuuta 1933 partiomatkalla Suomenlahdella, kun aluksen konehuoneessa räjähti. Miehistö yritti lähes tunnin sammuttaa räjähdyksen aiheuttamaa tulipaloa ennen kuin jätti aluksensa. Kaksi räjähdyksessä loukkaantunutta miehistönjäsentä siirrettiin lähistöllä olleeseen salakuljetusalus "Omariin".
Ensimmäinen Marokon kriisi

Ensimmäinen Marokon kriisi eli Tangerin kriisi oli Marokon asemaa koskenut huomattava kansainvälinen kriisi vuosina 1905–1906. Kriisi oli osa laajempaa Marokon sotaa.
Tapahtumat.
Saksan keisari Vilhelm II nousi 31. maaliskuuta 1905 Välimeren-matkallaan kanslerinsa Bernhard von Bülowin kehotuksesta maihin Pohjois-Marokossa Tangerin kaupungissa vahvistaakseen Ranskan imperialismin uhkaamaa Marokon itsenäisyyttä. Britannia ja Ranska olivat 8. huhtikuuta 1904 solmineet puolustusliitokseen entente cordiale -sopimuksen, minkä jälkeen Ranska oli aloittanut ”rauhanomaisen tunkeutumisen” Marokkoon. Saksan politiikan päämäärä oli saada Ranska epäilemään entente cordialea. Ranskan toinen liittolainen Venäjä, joka oli kärsinyt tappion sodassa Japania vastaan, ei halunnut sekaantua mihinkään kansainvälisiin selkkauksiin. Näin ollen Ranska tukeutui Englantiin ja sai Lontoon tuen.
Saksa vaati Marokon kysymyksen selvittämiseksi kansainvälistä konferenssia, tavoitteenaan tuottaa Ranskalle diplomaattinen tappio. Konferenssin oli määrä kokoontua tammikuussa 1906 Espanjan Algecirasissa, ja siihen osallistuisivat kaikki vuoden 1880 Madridin sopimuksen osapuolet. Ranskan ulkoministeri Théophile Delcassé halusi omaksua kovan linjan Saksaa vastaan ja vastusti konferenssia, mutta Ranskan hallitus ei asettunut hänen taakseen, vaan tyytyi Saksan tarjoukseen konferenssin järjestämisestä. Pääministeri Maurice Rouvier varoitti sodan uhasta, ellei Ranska osallistu kokoukseen. Saksan vaatimuksesta Delcassé erosi Marokon kysymyksen takia virastaan 6. kesäkuuta, ja Ranska hyväksyi Marokko-konferenssin 4. heinäkuuta. Saksa ja Ranska sopivat 27. syyskuuta 1905 Marokon sulttaani Abdelazizille tehtävästä ehdotuksesta, jossa esitettiin konferenssin ohjelma. Konferenssin aiheeksi tulisivat muun muassa Marokon talousuudistukset sekä palkkatulojen ja verojen säätely.
Algecirasin konferenssissa (16. tammikuuta – 7. huhtikuuta 1906) yritettiin lieventää Euroopan maiden liittoutumispolitiikassa vallitsevaa jännitystä. Saksa esitti vastalauseen Ranskan Marokon-politiikkaa kohtaan. Vastoin Saksan valtakunnankansleri Bülowin toivomusta Saksan diplomaattinen eristyneisyys vahvistui konferenssissa. Muodollisesti Saksalle myönnettiin Marokossa oikeus avointen ovien politiikkaan, mutta vain Itävalta-Unkari ja Marokko itse tukivat Saksaa tämän vaatimuksen toteuttamisessa. Konferenssin päätteeksi allekirjoitettiin 7. huhtikuuta 1906 Algecirasin sopimus. Siinä suurvallat sopivat, että Marokkoon perustettaisiin poliisivoimat, joita johtaisivat espanjalaiset ja ranskalaiset upseerit. Lisäksi Marokon pankkia ryhtyisivät valvomaan ulkomaalaiset tarkastajat. Marokon suvereniteetti itsenäisenä valtiona säilyi ja yleinen kauppavapaus maassa toteutui.
Saksalainen sotalaiva SMS "Panther" tuli Agadirin kaupungin satamaan 1. heinäkuuta 1911. Seurauksena oli toinen Marokon kriisi.
Astrid Swan

Astrid Swan (oik. Astrid Joutseno, s. tammikuu 1982 Helsinki) on suomalainen säveltäjä, muusikko, laulaja, tutkija ja kirjailija. 
Ura muusikkona.
Hänen pianovetoisista, tunnelmallisista kappaleistaan on usein löydetty yhtymäkohtia sellaisten artistien tuotantoon kuin Tori Amos, Kate Bush ja Laura Nyro. Hänen lyriikoissaan esiintyy angloamerikkalaisen kulttuurin vaikutteiden ohella myös elementtejä kirjallisuudesta. Swanin laulukieli on englanti.
Astrid Swanin instrumentteihin kuuluvat pianon ja koskettimien ohella myös kitara sekä klarinetti, jonka soittoa hän on opiskellut. Näitä instrumentteja hänen kuullaan soittavan myös debyyttialbumillaan "Poverina" (2005, Delphic Recordings). Paikoitellen vahvasti orkestroidun albumin jousisovitukset ovat Jimi Tenorin käsialaa.
Astrid Swan yhtyeineen esiintyi Groningenissa Hollannissa 12. tammikuuta 2006 Eurosonic-festivaaleilla Suomalaisen musiikin tiedotuskeskuksen FIMICin sekä Yleisradion EBU-edustajana. Maaliskuussa 2006 hän esiintyi Yhdysvalloissa ja Kanadassa ruotsalaisen José Gonzálezin lämmittelijänä.
Astrid Swan tunnetaan myös vaihtoehtoista, englanninkielistä kitarapopmusiikkia soittavan Treeball-yhtyeen kosketinsoittajana ja toisena laulajana. Lisäksi Astrid Swan on tehnyt kappaleita oman soolotuotannon lisäksi myös muille esittäjille. 
Maaliskuussa 2017 Swan julkaisi levyn "From the Bed and Beyond", joka kertoo sairastumisesta aggressiiviseen rintasyöpään. Albumi palkittiin Teosto-palkinnolla. Vuonna 2021 ilmestyi albumi D/"Other", joka käsittelee omakohtaisesti äitiyttä, unelmointia ja nukkumista. 
Ura tutkijana.
Swan väitteli filosofian tohtoriksi syksyllä 2021 Helsingin yliopistossa sukupuolentutkimuksen oppiaineessa. Hänen englanninkielinen väitöskirjansa “Life Writing from Birth to Death: How M/others Know” tutkii äitien blogikirjoittamista. Se palkittiin Helsingin yliopiston parhaana väitöstutkimuksena vuonna 2022. Swan työskenteli 2023–2024 Helsingin yliopiston tutkijakollegiumissa ja tutki surua tieteen ja taiteen keinoin. Sen jälkeen hän on työskennellyt professori Hanna Meretojan johtamassa Suomen Akatemian Syövän vastakertomukset -tutkimushankkeessa (2023–2027). 
Kirjallinen tuotanto.
Swanin kaunokirjallinen esikoisteos, omaelämäkerrallinen "Viimeinen kirjani: kirjoituksia elämästä" ilmestyi 2019 Nemolta. Hänen toinen kaunokirjallinen teoksensa, romaani "Noitarakastaja" ilmestyi 2024 Kustantamo S&amp;S:ltä. 
Yksityiselämä.
Swan sairastui aggressiiviseen rintasyöpään vuonna 2014. Heinäkuussa 2017 hän kertoi, että syöpä on uusiutunut ja levinnyt aivoihin, eikä sitä voi enää parantaa. Sairaus on kuitenkin hyvässä hoidossa, ja Swan jatkaa taiteellista ja tutkimustyötään.
Astrid Swanin yhtye.
Astrid Swan esiintyy soolona sekä taustayhtyeensä kanssa, jossa ovat esiintyneet mm.
sekä
Piraatit (kirja)

Piraatit on Ilkka Remeksen ensimmäinen nuortenkirja. Kirjan on julkaissut WSOY vuonna 2003. Kirjan päähenkilö on Aaro Korpi.
Naurettava 90-luku

Naurettava 90-luku on Jope Ruonansuun vuonna 2000 julkaistu kokoelma-albumi. Se julkaistiin kahden CD-levyn yhteiskokoelmana sekä C-kasettina. Kokoelma-albumi sisältää vuosina 1991–1999 levytettyjä kappaleita ja sketsejä. 
Albumi oli vuonna 2001 myynyt kultalevyyn oikeuttavan määrän. Vuonna 2004 albumia oli myyty platinalevyn verran.
Kiti Neuvonen

Kirsi Marjut Onerva "Kiti" Neuvonen (s. 27. lokakuuta 1950) on suomalainen laulaja, radiotoimittaja ja runoilija. 
Neuvosen tunnetuin laulu on Kaj Chydeniuksen ja Anu Kaipaisen ”Nuoruustango” vuodelta 1971. Kappale julkaistiin tuoreeltaan Love Recordsin "Pieni juhlija" -kokoelmalla, mutta singlenä se julkaistiin vasta vuonna 1974.
Levytyksen menestyksestä huolimatta Neuvosen seuraava julkaisu ilmestyi vasta vuonna 1985 ”Kaupungin valot” -singlen muodossa. Seuraavana vuonna puolestaan ilmestyi Neuvosen ensimmäinen pitkäsoittolevy "Kaupungin valot". Julkaisijana näillä äänitteillä toimi PiMu-levymerkki.
Tämän jälkeen Neuvosen levyt ilmestyivät Polarvox-levymerkin kautta. Vuonna 1987 ilmestyi albumi "Minä rakastan sinua kuunkierron verran" ja seuraavana vuonna artistin tunnetuimman levytyksen mukaan nimetty albumi "Nuoruustango".
Neuvosen toistaiseksi viimeisin levyjulkaisu on vuonna 1991 ilmestynyt albumi "Nainen ja ääni", jolle hänelle lauluja teki muun muassa Juice Leskinen.
Kiti Neuvosen Polarvox-albumien tuotannosta on julkaistu myös kokoelmalevy "Parhaat" vuonna 1994.
Neuvonen juonsi Radio Suomen "Valoa ikkunassa"- ja "Yöradio"-ohjelmia vuosina 1990–1997 .
Neuvoselta on ilmestynyt vuonna 2000 runokokoelma "Eräänä aamuna sydämessäni" (Enostone, ).
Lomakiertue

Lomakiertue on Jope Ruonansuun 11. kesäkuuta 2001 julkaistu albumi. Levyllä on myös dataraita, joka sisältää albumin tv-mainokset. Albumin kansilehtinen sisältää Jopen "Lomakiertue"-pelin. Kansilehtisen piirrokset on piirtänyt Jopen veli Seppo Ruonansuu. Kultalevy myönnettiin vuonna 2003. Albumia on myyty yhteensä yli 22 000.
Aamun Koitto

Aamun Koitto on Suomen ortodoksisen kirkon yhteydessä toimivan Pyhien Sergein ja Hermanin Veljeskunnan julkaisema aikakauslehti ja ortodoksisen kirkon äänenkannattaja. Sen kustantajana toimii Kotimaa-Yhtiöt.
"Aamun Koitto" perustettiin Sortavalassa 1896. Se on Suomen vanhimpia kirkollisia lehtiä. Sitä vanhempia ovat Suomen Vapaakirkon julkaisema "Suomen Viikkolehti" (perustettu 1887) ja Suomen luterilaisen kirkon piirissä ilmestyvistä lehdistä "Hengellinen Kuukauslehti" (1888) ja "Sanansaattaja" (1876).
"Aamun Koitto" julkaisi vuonna 2015 viisi 28-sivuista numeroa, joista kolme ensimmäistä kevätkaudella ja kaksi syksyllä. Karjalan hiippakunnan seurakuntien jäsentalouksiin lehti jaetaan seurakuntien tilaamana 44-sivuisena versiona, ja laajempi painos sisältää peruslehden lisäksi 16 alueellisesti toimitettua seurakuntasivua.
Työnnä kännykkä hanuriin

Työnnä kännykkä hanuriin on Jope Ruonansuun 4. marraskuuta 2002 julkaistu albumi. Albumin kappale "Soneranputsausjenkka" on aiemmin julkaistu Ruonansuun albumilla "Neuroopan omistajat" vuonna 1999. Kappale "Markka ja fyrkka" levytettiin vuonna 2001 ja se julkaistiin Edelin kokoelmasinglellä, jossa mukana ovat myös Korsuorkesteri ja Jonna Kantola. Ruonansuu osallistui kappaleella "Markka ja fyrkka" vuoden 2001 Syksyn sävel -kilpailuun, mutta kappale karsiutui loppukilpailusta. Kultalevy myönnettiin vuonna 2002, ja platinalevy 2003. Albumia on myyty yhteensä yli 56 000 kappaletta.
Valeri Gazzajev

Valeri Georgijevitš Gazzajev (, , s. 7. elokuuta 1954 Ordžonikidze, Pohjois-Ossetian ASNT, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jalkapallovalmentaja ja entinen maajoukkuetason hyökkääjä. Kansallisuudeltaan hän on osseetti. Hän toimii FK Alania Vladikavkazin puheenjohtajana ja päävalmentajana.
Ura pelaajana.
Gazzajev aloitti jalkapalloilijanuransa kotikaupunkinsa Spartakissa. Spartakin edustusjoukkueessa hän pelasi vuosina 1970–1973 ja 1975 käytyään välissä Donin Rostovin SKA:ssa. Lisäksi Gazzajev edusti pelaajaurallaan Moskovan Lokomotivia (1976–1978), Moskovan Dynamoa (1979–1985) ja Tbilisin Dynamoa (1986). Vuonna 1984 hän voitti Moskovan Dynamossa cup-mestaruuden. Kaikkiaan hän pelasi Neuvostoliiton liigassa 283 ottelua ja teki 89 maalia.
Neuvostoliiton maajoukkueessa Gazzajev pelasi kahdeksan ottelua ja teki neljä maalia. Neuvostoliiton olympiajoukkueessa hänen saldokseen jäi 11 ottelua ja kaksi maalia. Hän oli voittamassa olympiapronssia 1980 Moskovan kisoissa. Nuorisomaajoukkueissa hän voitti Euroopan-mestaruuden vuosina 1976 ja 1980.
Ura valmentajana.
Valmentajaurallaan Gazzajev on valmentanut Moskovan Dynamoa vuosina 1986–1987 ja uudelleen 1991–1993, kasvattajaseuraansa Spartakia, joka eräässä vaiheessa tunnettiin nimellä Spartak-Alanija, vuosina 1989–1991 sekä 1994–1999. Lisäksi hän on valmentanut Venäjän nuorten maajoukkuetta 2001–2002 ja Venäjän maajoukkuetta 2002–2003. TsSKA:ta hän valmensi ensin vuosina 2001–2003 ja uudelleen vuosina 2004–2008. Valmentajana hänen saavutuksiinsa lukeutuvat Venäjän mestaruudet vuosilta 1995, 2003 ja 2005, Venäjän cupin mestaruus 2002 ja 2005, UEFA Cupin voitto 2005. Gazzajeville on myös myönnetty Venäjän federaation ystävyyden ja ensimmäisen asteen urheilun kunniamerkit.
Toukokuussa 2009 Gazzajev allekirjoitti kolmivuotisen sopimuksen Ukrainan tuoreen mestarijoukkueen Dynamo Kiovan päävalmentajaksi. Gazzajevin johdolla Dynamo ei kyennyt haastamaan FK Šah’tar Donetskia mestaruuskamppailussa, vaan joukkue jäi liigassa kakkoseksi kuusi pistettä donetskilaisten takana. Lokakuun alussa 2010 Gazzajev erosi tehtävistään Dynamon hävittyä Eurooppa-liigan lohkovaiheessa moldovalaiselle FC Sheriffille. 
Tammikuussa 2011 Gazzajevista tuli FK Alania Vladikavkazin puheenjohtaja. Marraskuussa 2012 Gazzajev otti hoitaakseen päävalmentajan tehtävät, kun hänen poikansa Vladimir sai potkut.
Logos (lehti)

Logos on Ortodoksisen Opiskelijaliiton (OOL) julkaisema kulttuurilehti. Lehti ilmestyy kuusi kertaa vuodessa. Opiskelijaliitto kuvaa lehteä näin: "Logos on tiukasti aikaansa ja ortodoksista maailmaa tarkkaileva lehti. Se ilmestyy OOL ry:n julkaisemana kuudesti vuodessa. Jokaisessa numerossa on muun muassa artikkeleita ajankohtaisista ortodoksisista aiheista, purevia ja mietiskeleviä kolumneja ja uutisia maailmalta."
Logoksen vastaavana toimittajana toimii Simo Haavisto (Vaasa) muun toimituskunnan kanssa. Toimitussihteeri on Ortodoksisen Opiskelijaliiton pääsihteeri Satu Hätinen (Helsinki). 
Logos muutettiin vuonna 2012 verkkojulkaisuksi. Jäsenmaksun maksaneet OOL:in jäsenet voivat rekisteröityä lehden lukijaksi.
Finnshits

Finnshits on suomalaiskoomikko Jope Ruonansuun 15. studioalbumi, joka julkaistiin syyskuussa 2003. Albumi on eräänlainen parodia Finnhits-albumisarjasta. Albumin kappaleista ”Annelin silmin” ja ”Stressman” julkaistiin singlenä heinäkuussa 2003. Ruonansuu on kertonut, että ”Annelin silmin” levytettiin studiossa päivää ennen kuin Anneli Jäätteenmäen hallitus erosi kesäkuussa 2003.
"Finnshits" on kuvitteellinen puhelintoivekonsertin, johon puhelinnumero on salainen ja pitää siksi arvata. Kaikki ”soittajat” ovat julkisuuden henkilöitä lukuun ottamatta Pirkka-Pekka Peteliuksen Rampe-sketsihahmoa. 
Albumi menestyi todella hyvin ja ylitti kultalevyrajan jo vuonna 2003. Platinalevyraja ylittyi seuraavana vuonna. Albumia on myyty vuoteen 2013 mennessä yhteensä 40 213 kappaletta ja on Ruonansuun myydyimpiä.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet suomentanut/uudelleen sanoittanut Jope Ruonansuu ja sovittanut Janne Kettunen ja Torsti Spoof, ellei toisin mainita. ”(Nimi) langalla”-kappaleet ovat puhuttuja ja eivät sisällä musiikkia.
TV-mainokset.
Albumista on olemassa kolme erilaista TV-mainosta, joissa esiintyy Jope Ruonansuun lisäksi Pirkka-Pekka Petelius. Ohessa linkit joperuonansuu.com-sivuston Windows Media-muotoisiin tiedostoihin:
Me hirviöt (albumi)

Me hirviöt on Jope Ruonansuun 25. lokakuuta 2006 julkaistu albumi. Albumin tekoon tai ainakin sen "teemaan" on varmasti vaikuttanut Lordin ensimmäinen euroviisuvoitto Suomelle.
Albumi ylsi parhaimmillaan Suomen virallisen listan sijalle 14. Kultalevy myönnettiin vuonna 2007. Albumia on myyty yhteensä yli 16 000.
Ortodoksinen Kulttuuri (lehti)

Ortodoksinen Kulttuuri on Ortokirja ry:n julkaisema kulttuurilehti. Lehti ilmestyy kuusi kertaa vuodessa. Ortodoksinen Kulttuuri -lehden vastaavana päätoimittajana toimii Petri Piiroinen, päätoimittajana Tiina Juurela ja toimittajina Jarmo Hakkarainen ja Ari Koponen.
Ilpo Saastamoinen

Ilpo Erkki Aslak (Ilja) Saastamoinen (s. 22. heinäkuuta 1942 Pielavesi) on suomalainen säveltäjä, kitaristi, kapellimestari ja basisti. Hän on soittanut kitaraa muun muassa Soulset- ja Karelia-yhtyeessä sekä tehnyt yhteistyötä muun muassa Nils-Aslak Valkeapään ja Jaakko Gauriloffin kanssa. Hän toimi Kajaanin Big Bandin kapellimestarina 1974–1980, ja Piirpauke-yhtyeessä hän soitti bassoa vuosina 1980–1983.
Saastamoinen on säveltänyt oopperatrilogian "Velho" (kantaesitettiin 1993), "Riekko" (1996) ja "Käärme" (1999). Trilogiasta on tehty kaksois-CD "Velhon aika – The Best of Velho Trilogy". Saastamoinen on myös johtanut Pohjantahti-etnomusiikkiyhtyettä. 
Saastamoiselle myönnettiin Kritiikin Kannukset vuonna 1973. Seuraavana vuonna hän julkaisi "Kitarakirjan", joka sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon. Kansanmusiikin ja -tanssin edistämiskeskus nimitti Folklandia-risteilyllä 2009 Saastamoisen Vuoden Wäinöksi.
Koulutukseltaan Saastamoinen on filosofian lisensiaatti (musiikkitieteellinen lisensiaatintyö vuonna 1998 saamelaismusiikista).
Vartiomoottorivene 8

Vartiomoottorivene 8 (VMV 8) oli Suomen merivartioston 1935 valmistunut vartiomoottorivene.
Valmistus.
Eduskunta osoitti 9. tammikuuta 1934 hallituksen käyttöön vartiomoottoriveneiden hankintaan 20 miljoonaa markkaa alkoholin salakuljetuksen jatkuessa Suomenlahdella. Sisäasiainministeriö tilasi Turun Veneveistämöltä kymmenen vartiomoottorivenettä (VMV 8 - 17) ja niihin Ares-kaasuöljymoottorit. Kummankin pääkoneen teho oli 520 ja apukoneen 170 hevosvoimaa. Alus saavutti 23,5 solmun nopeuden. Aluksen pituus oli 25,6 ja leveys 4,3 metriä. Se oli puurunkoinen ja sen aseistuksena oli 20 millimetrin pikatykki. Tilatut vartiomoottoriveneet nostivat viirinsä ensi kertaa samaan aikaan 30. kesäkuuta 1935.
Palvelus.
Alus oli sotien aikana vuosina 1939–1940 varmistuslaivueessa, vuonna 1941 vartiomoottoriveneryhmässä ja vuosina 1942–1944 2. vartiomoottorivenelaivueessa. "VMV 8" tuhoutui 26. helmikuuta 1944 Helsingin satamassa Neuvostoliiton ilmavoimien hyökkäyksessä.
Vartiomoottorivene 9

Vartiomoottorivene 9 (lyhyemmin VMV 9) oli Suomen merivartioston vartiomoottorivene, joka tilattiin Turun Veneveistämöltä ja valmistui 1935. Alus oli osa viidettä vartiomoottoriveneiden tilausvaltuutusta, jonka Turun Veneveistämö voitti keväällä 1934 kilpailun kymmenen uuden vartiomoottoriveneen rakentamisesta.
Valmistus.
Eduskunta osoitti 9. tammikuuta 1934 hallituksen käyttöön vartiomoottoriveneiden hankintaan 20 miljoonaa markkaa alkoholin salakuljetuksen jatkuessa Suomenlahdella. Sisäasiainministeriö tilasi Turun Veneveistämöltä kymmenen vartiomoottorivenettä (VMV 8 - 17) ja niihin Ares-kaasuöljymoottorit. Kummankin pääkoneen teho oli 520 ja apukoneen 170 hevosvoimaa. Alus saavutti 23,5 solmun nopeuden. Aluksen pituus oli 25,6 ja leveys 4,3 metriä. Se oli puurunkoinen ja sen aseistuksena oli 20 millimetrin pikatykki. Tilatut vartiomoottoriveneet nostivat viirinsä ensi kertaa samaan aikaan 30. kesäkuuta 1935.
Palvelus.
Alus oli talvisodan aikana varmistuslaivueessa ja se kuului 1941 Moottoritorpedovenelaivueeseen. Alus joutui 29. kesäkuuta 1941 Söderskärin eteläpuolella kahden venäläisen lentoveneen yllättämäksi, jolloin aluksen päällikkö luutnantti Aarne Mäkelä haavoittui pahoin ja vene vaurioitui pommin sirpaleista. Alus oli 1942-1944 2. vartiomoottorivenelaivueessa.
Martti Mäntylä

Martti Jussi Tapani Mäntylä (s. 11. kesäkuuta 1955) on ollut tietotekniikan professori Teknillisessä korkeakoulussa vuodesta 1987. Vuodesta 2010 alkaen hän on toiminut Euroopan teknologiainstituutti EIT:n tieto- ja viestintätekniikan yksikön EIT ICT Labsin strategiajohtajana. Vuosina 1999–2008 hän toimi Tietotekniikan tutkimuslaitoksen (Helsinki Institute for Information Technology HIIT) tutkimusjohtajana. 
Mäntylä opiskeli Teknillisessä korkeakoulussa, jossa hän väitteli 1983. Hän on toiminut vierailevana tutkijana Stanfordin yliopistossa, IBM Researchissa (T. J. Watson Research Center, Yorktown Heights, New York) ja Fraunhofer-instituutissa (IGD, Darmstadt). Mäntylän kiinnostuksen kohteisiin kuuluvat käyttäjäkeskeinen tieto- ja viestintätekniikan tuotekehitys sekä tulevaisuuden Internet.
Vartiomoottorivene 10

Vartiomoottorivene 10 (lyhyemmin VMV 10) oli vuonna 1935 valmistunut Suomen merivartioston vartiomoottorivene.
Valmistus.
Eduskunta osoitti 9. tammikuuta 1934 hallituksen käyttöön vartiomoottoriveneiden hankintaan 20 miljoonaa markkaa alkoholin salakuljetuksen torjuntaan Suomenlahdella. Sisäasiainministeriö tilasi Turun Veneveistämöltä kymmenen vartiomoottorivenettä (VMV 8–17) ja niihin Ares-kaasuöljymoottorit. Kummankin pääkoneen teho oli 520 ja apukoneen 170 hevosvoimaa. Alus saavutti 23,5 solmun nopeuden. Aluksen pituus oli 25,6 ja leveys 4,3 metriä. Se oli puurunkoinen ja sen aseistuksena oli 20 millimetrin pikatykki. Tilatut vartiomoottoriveneet nostivat viirinsä ensi kertaa samaan aikaan 30. kesäkuuta 1935.
Palvelus.
Alus oli sotien aikana vuosina 1939–1940 varmistuslaivueessa, vuonna 1941 moottoritorpedovenelaivueessa ja vuosina 1942–1944 2. vartiomoottorivenelaivueessa. Vene tuhoutui saksalaisten tykkituleen operaatio Tanne Ostissa Suurkylän satamassa Suursaaressa.
Vartiomoottorivene 11

Vartiomoottorivene 11 (VMV 11) oli vuonna 1935 valmistunut Suomen merivartioston vartiomoottorivene.
Valmistus.
Alkoholin salakuljetuksen jatkuessa Suomenlahdella Eduskunta osoitti 9. tammikuuta 1934 vartiomoottoriveneiden hankintaan 20 miljoonaa markkaa. Sisäasiainministeriö tilasi Turun Veneveistämöltä kymmenen vartiomoottorivenettä (VMV 8–17) ja niihin Ares-kaasuöljymoottorit. Kummankin pääkoneen teho oli 520 ja apukoneen 180 hevosvoimaa, tosin piirustuksissa apukoneen teho on 100 hevosvoimaa. Alus saavutti 23,5 solmun nopeuden. Aluksen pituus oli 25,6 ja leveys 4,3 metriä. Se oli puurunkoinen, ja sen aseistuksena oli 20 millimetrin pikatykki. Tilatut vartiomoottoriveneet nostivat viirinsä ensi kertaa samaan aikaan 30. kesäkuuta 1935.
Palvelus.
Alus palveli sotien aikana vuosina 1939–1941 moottoritorpedovenelaivueessa ja vuosina 1942–1944 2. vartiomoottorivenelaivueessa.
Alukseen uusittiin sodan jälkeen koneet, ja vuonna 1955 se sai tutkan. 1960-luvulla aluksen kannet ja messinkiosat maalattiin harmaiksi. Alus telakoitiin Suomenlinnaan vuonna 1969 odottamaan tulevaa museointia.
Nykyisin alus on entisöitynä museoaluksena Merikeskus Vellamossa Kotkassa olevassa Merivartiomuseossa. Se lienee ainoa säilynyt alus sarjastaan.
Vartiomoottorivene 12

Vartiomoottorivene 12 (VMV 12) oli 1935 valmistunut Suomen merivartioston vartiomoottorivene.
Valmistus.
Eduskunta osoitti 9. tammikuuta 1934 hallituksen käyttöön vartiomoottoriveneiden hankintaan 20 miljoonaa markkaa alkoholin salakuljetuksen jatkuessa Suomenlahdella. Sisäasiainministeriö tilasi Turun Veneveistämöltä kymmenen vartiomoottorivenettä (VMV 8 - 17) ja niihin Ares-kaasuöljymoottorit. Kummankin pääkoneen teho oli 520 ja apukoneen 170 hevosvoimaa. Alus saavutti 23,5 solmun nopeuden. Aluksen pituus oli 25,6 ja leveys 4,3 metriä. Se oli puurunkoinen ja sen aseistuksena oli 20 millimetrin pikatykki. Tilatut vartiomoottoriveneet nostivat viirinsä ensi kertaa samaan aikaan 30. kesäkuuta 1935.
Palvelus.
Alus oli talvisodassa vuosina 1939–1940 varmistuslaivueessa. Jatkosodassa alus oli vuonna 1941 vartiomoottoriveneryhmässä ja vuosina 1942–1944 2. vartiomoottorivenelaivueessa. Vene tuhoutui satamaan Helsingissä 6. helmikuuta 1944 Neuvostoliiton ilmavoimien hyökkäyksessä.
Referaatti

Referaatti on kuullun tai luetun tekstin lyhennelmä, jossa tuodaan esille tärkeimmät asiat. Joskus on tarpeen selostaa jonkin tekstin sisältö sellaiselle, joka ei tunne tekstiä entuudestaan. Tällöin kirjoittajan on perehdyttävä tekstiin huolellisesti ja sen jälkeen pyrittävä kertomaan tekstin ydinsisältö. Referaatti ei kuitenkaan ole aivan sama asia kuin tiivistelmä. Referoitavasta tekstistä on mainittava heti alussa sen kirjoittaja, tekstin koko nimi (esimerkiksi artikkelin nimi), sekä lehti tai kirja, josta teksti on referoitu. Referoijan on huolehdittava siitä, ettei hän sekoita referaattiin omia mielipiteitään eikä väritä asiaa omilla näkemyksillään. 
Referaatteja on kolmea lajia: perusreferaatti, kommentoitu referaatti ja popularisaatio. Perusreferaatissa toistetaan toiselle lyhemmin alkuperäisen tekstin ydinsisältö. Kommentoituun referaattiin voi lisätä omia mielipiteitä. Popularisaation tarkoituksena on muuntaa teksti niin sanotulle "kansankielelle", jotta kaikki voisivat ymmärtää vaikeankin tekstin sisällön.
Vartiomoottorivene 13

Vartiomoottorivene 13 (VMV 13) oli 1935 valmistunut Suomen merivartioston vartiomoottorivene.
Valmistus.
Eduskunta osoitti 9. tammikuuta 1934 hallituksen käyttöön vartiomoottoriveneiden hankintaan 20 miljoonaa markkaa alkoholin salakuljetuksen jatkuessa Suomenlahdella. Sisäasiainministeriö tilasi Turun Veneveistämöltä kymmenen vartiomoottorivenettä (VMV 8 - 17) ja niihin Ares-kaasuöljymoottorit. Kummankin pääkoneen teho oli 520 ja apukoneen 170 hevosvoimaa. Alus saavutti 23,5 solmun nopeuden. Aluksen pituus oli 25,6 ja leveys 4,3 metriä. Se oli puurunkoinen ja sen aseistuksena oli 20 millimetrin pikatykki. Tilatut vartiomoottoriveneet nostivat viirinsä ensi kertaa samaan aikaan 30. kesäkuuta 1935.
Palvelus.
Alus oli talvisodassa vuosina 1939–1940 sukellusvenehävittäjälaivueessa. Jatkosodassa alus oli vuonna 1941 varmistuslaivueessa, vuonna 1942 1. vartiomoottorivenelaivueessa ja vuosina 1943–1944 2. vartiomoottorivenelaivueessa. "VMV 13" oli toinen Neuvostoliiton laivaston sukellusveneen "Štš 311:n" upottajista 12. lokakuuta 1942. Vuodesta 1972 alkaen alus oli vesibussina Kalajoella (m/s "Kalla IV"), Kemijärvellä 1989-1993 (m/s "Lapinhelmi") ja Kajaanissa 1993-1999 (m/s "Pinja Tuulia"), jossa se romutettiin polttopuiksi 2000-luvun alussa.
Vartiomoottorivene 14

Vartiomoottorivene 14 (VMV 14) oli 1935 valmistunut Suomen merivartioston vartiomoottorivene.
Valmistus.
Eduskunta osoitti 9. tammikuuta 1934 hallituksen käyttöön vartiomoottoriveneiden hankintaan 20 miljoonaa markkaa alkoholin salakuljetuksen jatkuessa Suomenlahdella. Sisäasiainministeriö tilasi Turun Veneveistämöltä kymmenen vartiomoottorivenettä (VMV 8 - 17) ja niihin Ares-kaasuöljymoottorit. Kummankin pääkoneen teho oli 520 ja apukoneen 170 hevosvoimaa. Alus saavutti 23,5 solmun nopeuden. Aluksen pituus oli 25,6 ja leveys 4,3 metriä. Se oli puurunkoinen ja sen aseistuksena oli 20 millimetrin pikatykki. Tilatut vartiomoottoriveneet nostivat viirinsä ensi kertaa samaan aikaan 30. kesäkuuta 1935.
Palvelus.
Alus oli talvisodassa vuosina 1939–1940 sukellusvenehävittäjälaivueessa. Jatkosodassa alus oli vuonna 1941 varmistuslaivueessa, vuonna 1942 1. vartiomoottorivenelaivueessa ja vuosina 1943–1944 2. vartiomoottorivenelaivueessa. 
"VMV 14" kuului panssarilaiva "Ilmarisen" varmistusosastoon operaatio Nordwindissä 13. syyskuuta 1941. Alus löysi pinnalta räjähdyksessä surmansa saaneen kansimestarin ruumiin ja toi sen Utön satamaan. Ainoana löytyneenä vainaja haudattiin Hietaniemen sankarihautaan edustamaan tuhossa kaatuneita.
"VMV 14" tuhoutui saksalaiseen tykkituleen operaatio Tanne Ostissa Suurkylän satamassa Suursaaressa.
Kyllikki Solanterä

Kyllikki Solanterä (vuoteen 1935 Solander, o.s. Wegelius; 3. elokuuta 1908 Messukylä – 12. marraskuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen laulaja, laulunopettaja ja sanoittaja. Hän suomensi ja teki iskelmämusiikin sanoituksia muun muassa salanimillä Donna (ainoastaan "Jussin tango"), Kristiina, K. Nuoli, Timo Nuoli ja K. Sara . Taidemusiikkia hän sanoitti omalla nimellään.
Kyllikki Solanterä pääsi ylioppilaaksi Helsingin maanviljelyslyseosta 1928 ja opiskeli sitten vuoden ajan kieliä Helsingin yliopistossa. Hän oli vuodesta 1933 Lyyli Wendelinin yksityisoppilaana ja opiskeli sitten Helsingin konservatoriossa 1935–1938. Vuonna 1946 Solanterä teki opintomatkan Ruotsiin opiskellen siellä laulua Adelaide von Skilondzin oppilaana. Kyllikki Solanterä piti ensikonserttinsa Helsingissä 1936. Hän piti konsertteja Suomen ohella Tukholmassa, Kööpenhaminassa ja Oslossa.
Solanterän sanoituksista tunnetuimpia ovat muun muassa Kipparikvartetin levyttämä "Pieni ankanpoikanen" (säv. Bernard Zaritsky) ja Georg Otsin esittämä "Unohtumaton ilta" (säv. Vasili Solovjev-Sedoi). Solanterän omia esityksiä on säilynyt levytyksenä vain kaksi 78-kierroksen savikiekkoa, joissa kummassakin toisella puolella esiintyy Matti Lehtinen . Levyillä hän esittää kappaleet "Hyvä neuvo" ja "Kesäpäivä kultainen" Ensio Kostan johtaman HMV-orkesterin säestyksellä. Laulut ovat alun perin elokuvasta "Liisa ihmemaassa".
Kyllikki Solanterä meni naimisiin 3. elokuuta 1929 kanttori-urkuri ja nuotinpiirtäjä Lauri (Lasse) Mattias Solanterän (ent. Solander, 1902–1977) kanssa. Hän toimi laulunopettajana yli 25 vuotta Sivistysjärjestöjen Kansan­konservatoriossa 1937–1963.
Kansalliskirjastossa säilytettävä Kyllikki ja Lauri Solanterän arkisto sisältää suomalaisten säveltäjien, heidän joukossaan muun muassa Erik Bergman, Aarre Merikanto ja Ahti Sonninen, sävellyskäsikirjoituksia, jotka jäivät Lauri Solanterälle teoksia puhtaaksi piirrettäessä. Arkistossa on myös runsaasti Kyllikki Solanterän suomentamia lauluja nuottipainatteina.
Solanterä on haudattu Honkanummen hautausmaalle Vantaalle.
Vartiomoottorivene 15

Vartiomoottorivene 15 (VMV 15) oli 1935 valmistunut Suomen merivartioston vartiomoottorivene.
Valmistus.
Eduskunta osoitti 9. tammikuuta 1934 hallituksen käyttöön vartiomoottoriveneiden hankintaan 20 miljoonaa markkaa alkoholin salakuljetuksen jatkuessa Suomenlahdella. Sisäasiainministeriö tilasi Turun Veneveistämöltä kymmenen vartiomoottorivenettä ("VMV 8" - "VMV 17") ja niihin Ares-kaasuöljymoottorit. Kummankin pääkoneen teho oli 520 ja apukoneen 170 hevosvoimaa. Alus saavutti 23,5 solmun nopeuden. Sen pituus oli 25,6 ja leveys 4,3 metriä. Se oli puurunkoinen ja sen aseistuksena oli 20 millimetrin pikatykki. Tilatut vartiomoottoriveneet nostivat viirinsä ensi kertaa samaan aikaan 30. kesäkuuta 1935.
Palvelus.
Alus oli talvisodassa vuosina 1939–1940 sukellusvenehävittäjälaivueessa. Jatkosodassa se oli vuonna 1941 varmistuslaivueessa, vuonna 1942 1. vartiomoottorivenelaivueessa ja vuosina 1943–1944 2. vartiomoottorivenelaivueessa. Se oli toinen Neuvostoliiton laivaston sukellusveneen "Shtsh 311:n" upottajista 12. lokakuuta 1942. "VMV 15" vaurioitui ilmahyökkäyksessä Koivistolta länteen 18. kesäkuuta 1944.
Vartiomoottorivene 16

Vartiomoottorivene 16 (VMV 16) oli 1935 valmistunut Suomen merivartioston vartiomoottorivene.
Rakentaminen.
Eduskunta osoitti 9. tammikuuta 1934 hallituksen käyttöön vartiomoottoriveneiden hankintaan 20 miljoonaa markkaa alkoholin salakuljetuksen jatkuessa Suomenlahdella. Sisäasiainministeriö tilasi Turun Veneveistämöltä kymmenen vartiomoottorivenettä (VMV 8 - 17) ja niihin Ares-kaasuöljymoottorit. Kummankin pääkoneen teho oli 520 ja apukoneen 170 hevosvoimaa. Alus saavutti 23,5 solmun nopeuden. Sen pituus oli 25,6 ja leveys 4,3 metriä. Se oli puurunkoinen ja sen aseistuksena oli 20 millimetrin pikatykki. Tilatut vartiomoottoriveneet nostivat viirinsä ensi kertaa samaan aikaan 30. kesäkuuta 1935.
Palveluskäyttö.
Alus oli talvisodassa vuosina 1939–1940 sukellusvenehävittäjälaivueessa. Jatkosodassa se oli vuonna 1941 varmistuslaivueessa, vuonna 1942 1. vartiomoottorivenelaivueessa ja vuosina 1943–1944 2. vartiomoottorivenelaivueessa. Se romutettiin Turun Hirvensalossa 1975.
Vartiomoottorivene 17

Vartiomoottorivene 17 (VMV 17) oli Suomen merivartioston vuonna 1935 valmistunut vartiomoottorivene.
Valmistus.
Eduskunta osoitti 9. tammikuuta 1934 hallituksen käyttöön vartiomoottoriveneiden hankintaan 20 miljoonaa markkaa alkoholin salakuljetuksen jatkuessa Suomenlahdella. Sisäasiainministeriö tilasi Turun Veneveistämöltä kymmenen vartiomoottorivenettä (VMV 8 - 17) ja niihin Ares-kaasuöljymoottorit. Kummankin pääkoneen teho oli 520 ja apukoneen 170 hevosvoimaa. Alus saavutti 23,5 solmun nopeuden. Sen pituus oli 25,6 ja leveys 4,3 metriä. Se oli puurunkoinen ja sen aseistuksena oli 20 millimetrin pikatykki. Tilatut vartiomoottoriveneet nostivat viirinsä ensi kertaa samaan aikaan 30. kesäkuuta 1935.
Palvelus.
Alus oli talvisodassa vuosina 1939–1940 varmistuslaivueessa. Jatkosodassa se oli vuonna 1941 moottoritorpedovenelaivueessa, vuonna 1942 1. vartiomoottorivenelaivueessa ja vuosina 1943–1944 2. vartiomoottorivenelaivueessa. Se vaurioitui 22. toukokuuta 1943 tykkitulessa ollessaan partiomatkalla, jolloin kaksi miehistönjäsentä kaatui ja yksi haavoittui. Alus kuitenkin onnistui upottamaan kaksi vihollisen venettä. "VMV 17" tuhoutui Neuvostoliiton ilmavoimien pommituksessa 18. kesäkuuta 1944 Tiurinsaarella Koiviston maalaiskunnassa.
Kiyomizu-dera

Kiyomizu-dera (, ’puhtaan veden temppeli’) on buddhalainen temppeli Higashiyama-kun suuralueella Kiotossa Japanissa. Temppeli tunnetaan virallisemmin nimellä Otowasan Kiyomizu-dera (). Nimensä se on saanut temppelin alueella sijaitsevalta vesiputoukselta, johon virtaa vettä viereisiltä vuorilta. 
Historia.
Temppeli perustettiin vuonna 778, joten se on vanhempi kuin Kioto. Perustuksesta on useita tarinoita: legendan mukaan buddhalainen munkki Enchin sai näyssä tietää löytävänsä kirkkaan Yodojoen lähteen. Etsintänsä aikana Enchin kohtasi askeetti Gyōein. Gyōei antoi hänelle puupalan, johon oli asettunut armon ja myötätunnon bodhisattvan Kannonin henki. Palasesta kaiverrettiin Kannonin kuva ja Enchin asetti sen puumajaan perustaen siten Kiyomizu-deran. Legendan jatko kertoo, miten keisarin kenraali Sakanoue Tamuramaro kohtasi Enchinin ollessaan peurametsällä. Enchinin puhe eläinten tappamista vastaan sai Tamuramaron katumaan, ja tämä määräsi rakennettavaksi paikalle kunnollisen temppelin.
Vuonna 798 Tamuramaro rakennutti temppelin päähallin uudelleen ja käytti sen rakennusosiksi Nagaoka-kyōn hylätyn palatsin hallia. Kiyomizu-dera toimi yhdessä Naran Kōfuku-jin kanssa Narasta peräisin olevan Hossō-suuntauksen temppelinä, ja kiotolaiset Hieivuoren munkit polttivat sen useita kertoja. Suurimman osan temppelin nykyisistä rakennuksista on rakennuttanut shōgun Tokugawa Iemitsu vuonna 1633. 
Temppeli.
Kiyomizu-dera sijaitsee vuoren rinteellä Kioton yläpuolella, joten näkymä kaupunkiin on hieno. Päähallilla on suuri veranta, jota kannattelevat yhteensä 139 viisitoista metriä korkeaa puupylvästä. Nykyisessä temppelissä on säilynyt rakennuksia 1400–1600-luvuilta. Temppelin alueella sijaitsee myös šintolainen pyhäkkö, "Jishū-jinja", jossa asuu rakkauden ja hyvän avioliiton kami. Pyhäkkö on epätavallinen, sillä Meiji-restauraation jälkeen šintolaiset ja buddhalaiset temppelit yleensä erotettiin toisistaan ("shinbutsu bunri"). Yhteensä temppeliin kuuluu yli 30 rakennusta. 
Ennen päähallia lännestä tultaessa ovat vuonna 1596 rakennettu kellotorni, vuonna 1633 uudelleenrakennettu kolmikerroksinen pagodi, sutra-halli "Kyōdō", jossa pidetään käsikirjoituksia, ja vuonna 1728 uudelleenrakennettu "Jishin-in" (armon temppeli), joka oli Toyotomi Hideyoshin lempipaikka. Seuraavaksi vastaan tulevassa Nagaokasta 700-luvun lopussa siirretyssä "Kanisandōssa" (perustajan hallissa) on Gyōein, Enchinin ja Tamuramaron kuvia.
Keisari Tenmun pojan rakennuttaman "Asakuradōn" takana on "Hondō" eli päähalli. Hallin rakennutti uudelleen vuoden 1629 tulipalon jälkeen Tokugawa Iemitsu. Viereiseltä puupilareilla rotkon ylle korotetulta terassilta näkyy Kioto ja rotkon toisella puolella "Koyasu-no-tō"-pagodi. Pagodissa on turvallisen synnytyksen jumalatarta esittävä patsas. Päähallin alapuolella on vesiputous "Otowa-no-taki" (, ’höyhenten äänen putous’), jonka veden sanotaan auttavan sairauksiin. Palvojat ottavat sen vettä kauhoilla. 
Kiyomizu-dera kuuluu Kioton suosituimpiin nähtävyyksiin. Se otettiin yhdessä muinaisen Kioton muiden kulttuuriaarteiden kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1994.
Vestonomi (AMK)

Vestonomi (AMK) on vaatetusalan ammattikorkeakoulututkinnon tutkintonimike. Vestonomikoulutus on monialaista koulutusta, joka koostuu liiketalouden, tekniikan ja kulttuurin alueista. Opetusministeriön valtakunnallisessa luokittelussa vestonomikoulutus kuuluu kulttuurin alaan. Erona muihin kulttuurialan koulutuksiin on, että vestonomikoulutukseen ei sisälly taideopintoja. 
Vestonomin koulutus on laajuudeltaan 240 opintopistettä, ja opinnot kestävät 4 vuotta. Koulutusta tarjoaa tällä hetkellä Metropolian ammattikorkeakoulu, jonka kulttuurikampus sijaitsee Helsingin Arabianrannassa. 
Liiketalouden alaan kuuluvat mm. ostotoiminnan, budjetoinnin ja hinnoittelun sekä alihankinnan opinnot. Keskeistä on globaalin toimintaympäristön hallinta, asiakaslähtöisyyden ymmärtäminen sekä alihankintaosaaminen. 
Kulttuurin alan opinoissa on keskeisellä sijalla kaupunkikulttuurin hallinta. Opintoihin kuuluvat mm. pukeutumisen kulttuurin ja historian, muotipiirustuksen sekä mallisto- ja valikoimasuunnittelun opinnot. Kulttuurialan opinnoissa korostuu trendien, tiheästi vaihtuvien valikoimien, kaupunkikulttuurin, kulttuurin kerrostumien ja kansainvälisten bisnes- ja messukäytäntöjen hallinta. Keskeistä on myös budjetoinnin ja hinnoittelun sekä mallisto- ja valikoimasuunnittelun yhteyden ymmärtäminen. 
Vaatetustekniikkaa edustavia opintoja ovat mm. vaatteen muodon ja materiaalin hallinnan opinnot. Keskeistä on kolmiulotteisen vaatteen sekä kaksiulotteisen kaavan suhteiden hallitseminen, ohjeistusosaaminen, teollisten toteutusratkaisujen sekä vaatetusteollisuuden tuotantoprosessien ymmärtäminen. 
Vestonomikoulutuksessa korostuu kokonaisprosessin hallinta sekä globaalissa toimintaympäristössä toimiminen. Varsinaisia suuntautumisvaihtoehtoja vestonomikoulutuksessa ei ole, mutta tutkintoon sisältyviä vapaasti valittavia opintoja voi ottaa liiketalouden, vaatetustekniikan tai kulttuurin alalta. Näin tutkinnon sisältöä voi painottaa esimerkiksi ostotoiminnan, mallistosuunnittelun tai kaavoitusosaamisen suuntaan. 
Vestonomit toimivat vaatetusalan suunnittelu- markkinointi- ja kehittämistehtävissä. Vestonomi voi työskennellä alihankintaan ja valmistuttamiseen liittyvissä tehtävissä, kaavakoordinaattorina, mallimestarina, mallistosuunnittelijana, suunnitteluassistenttina, tuotannonsuunnittelijana, tuotepäällikkönä, valikoimasuunnittelijana tai vähittäiskaupan sisäänostajana. Tyypillistä on, että aluksi työskennellään avustavissa tehtävissä ja työkokemuksen karttuessa työtehtävien vaativuus kasvaa. Vestonomi työskentelee useimmiten keskusliikkeessä, maahantuontiyrityksessä, pesulayrityksessä, tuotantoyrityksessä tai vaatekaupan parissa. 
Peritia Vestio ry.
Vestonomiopiskelijoille on oma opiskelijayhdistys, jonka nimi on Peritia Vestio ry. Yhdistyksen päätavoitteena on tuoda tunnettavuutta tutkinnolle, sekä yhdistää opiskelijat ja yritykset toisiinsa jo opintojen aikana; yritysvierailuiden, tapahtumien ja erilaisten yhteistöiden kautta. Peritia Vestio ry järjestää syksyisin oman muotinäytöksen, jossa vestonomiopiskelijat esittelevät omia luomuksiaan yleisölle. Tapahtuma järjestettiin ensimmäistä kertaa vuonna 2023, ja se oli nimeltään Vol. 1.
Tienhoito

Tienhoito tarkoittaa toimenpiteitä, joilla tiet ja kadut pysyvät rakenteellisesti kunnossa ja niillä on hyvä liikkua.
Kaupungit ja kunnat vastaavat kunnallisesta katuverkosta, maanteiden kunnosta huolehtivat ELY-keskukset. Joitakin asioita on myös yksityisten vastuulla, kuten kiinteistöjen jalkakäytävien kunnossa- ja puhtaanapito. Yleisten alueiden ja päällysteiden kunnosta huolehtiminen on kuitenkin yleensä ELY-keskusten ja kuntien vastuulla. Kaupungit ja kunnat voivat siirtää omia osuuksiaan hoidettaviksi yksityisille yrityksille ostopalveluna. 
Tiet ja kadut on yleensä jaettu hoitoluokkiin niiden koon ja liikennemäärien mukaan. Hoitoluokitus määrää muun muassa, milloin lähdetään poistamaan lunta, jäätä ja roskia, samoin sen, pitääkö päällysteen olla hyvässä vai vain kohtuullisessa kunnossa.
Kunnossapidon taso riippuu siis esimerkiksi seuraavista asioista:
Rikkoontunut tien päällyste korjataan tai tarvittaessa uusitaan kokonaan. Sorapäällysteiset tiet pidetään tasaisina ja yritetään estää niitä pölyämästä. Myös siisteys kuuluu hoitoon. Kasvien lehdet, rikkaruohot, irtonaiset esineet, lika ja roskat poistetaan ajoradoilta ja jalkakäytäviltä.
Talvella auraus on paljon käytetty menetelmä tien puhdistamiseksi lumesta. Tiesuolaa käytetään tietä peittävän jääkerroksen sulattamiseksi. Myös hiekoitusta käytetään parantamaan pitoa.
Yksityisteiden ylläpitoon perustetaan usein tiehoitokunta.
Logitech

Logitech International S.A. on sveitsiläinen tietokoneiden oheislaitteita valmistava yritys. Logitech valmistaa laaja-alaisesti oheislaitteita eri alustoille, kuten tietokoneiden kaiuttimia, matkapuhelimien kuulokkeita ja handsfree-laitteita sekä verkkokameroita henkilökohtaisille tietokoneille ja pelikonsoleille. Yhtiö keskittyy kuitenkin enimmäkseen tietokoneiden oheislaitteisiin. Logitech on PC:n osalta tunnettu erityisesti langattomista tuotteistaan, kuten näppäimistöistä ja hiiristä. Logitech työllistää noin 9 000 henkilöä. Japanissa Logitec-nimi on toisen yrityksen omistuksessa ja Japanin markkinoilla joudutaan käyttämään nimeä "Logicool". Sen vuoksi Logitech-tuotteissa käytetään usein lyhennettä "Logi", joka sopii molempien markkinointinimien lyhenteeksi.
Tuotteet.
Logitech valmistaa monenlaisia elektroniikkatuotteita, joista suurin osa on suunniteltu toimimaan jonkin toisen tuotteen kanssa.
Tomaatit

Tomaatit ("Lycopersicon") on koisokasvisuku, joka on aiemmin ollut käytössä taksonomiassa. Sen on kuvannut Philip Miller vuonna 1754. Tomaatit yhdistetään marjakoisojen ("Solanum") sukuun ja nykyisin niitä pidetään yleensä sektiona "Solanum" sect. "Lycopersicon".
Tomaattien tyyppilaji on Perusta kotoisin oleva vihanneslaji tomaatti eli vihannestomaatti ("Solanum lycopersicum", syn. "Lycopersicon esculentum") ja muita sukuun vietyjä lajeja ovat muun muassa galapagosintomaatti ("Solanum cheesmaniae", syn. "Lycopersicon cheesmaniae"), "Solanum peruvianum" (syn. "Lycopersicon peruvianum") ja herukkatomaatti ("Solanum pimpinellifolium", syn. "Lycopersicon pimpinellifolium").
Agnicayana

Agnicayana ("") on hindujen tulirituaali, joka kestää 12 päivää. Rituaalissa noudatetaan aina samaa tarkkaa kaavaa, jossa muun muassa uhrataan ruokaa Jumalille ja rakennetaan linnun muotoinen tulialttari 10 800 tiilestä.
1975 Frits Staal dokumentoi Keralassa asuvien namboodirien esittämän agnicayanan. Tätä ennen rituaali oli tehty viimeksi 1956 ja namboodirit olivat huolissaan rituaalin säilymisestä. Rituaalia ei ollut seurannut kukaan ulkopuolinen koskaan aikaisemmin. Vuoden 1975 jälkeen rituaaleja on ollut vain muutama.
Tarha-alpi

Tarha-alpi ("Lysimachia punctata") on monivuotinen kukkakasvi. Se kasvaa 80–100 cm korkeaksi. Keltaiset kukat puhkeavat heinä-elokuussa.
Tarha-alpi kasvaa luonnonvaraisena Italian pohjoisosissa, Balkanilla, Mustanmeren ympäristössä ja Kaukasuksella. Suomeen kasvin arvioidaan tulleen 1930-luvun lopussa tai 1940-luvulla.
Tarha-alpin voi sekoittaa ranta-alpiin ("Lysimachia vulgaris") tai ripsialpiin ("Lysimachia ciliata").
Hortonomi (AMK)

Hortonomi (AMK) on puutarha-alan ammattikorkeakoulututkinnon tutkintonimike. Tutkinnon laajuus on 240 opintopistettä, ja sen suorittaminen kestää neljä vuotta. Hortonomiksi voi kouluttautua sekä puutarhatalouden että maisemasuunnittelun linjalta. 
Puutarhatalouden koulutusohjelma.
Puutarhatalouden hortonomi on puutarhakasvien tuotannon, käsittelyn ja tuotekehityksen asiantuntija. Puutarhatalouden koulutusohjelmassa voi suuntautua kasvihuonetuotantoon, avomaan ravintokasvituotantoon, taimitarhatuotantoon ja -kauppaan, luonnonmukaiseen viljelyyn, yritystoimintaan tai puutarhakasvien tuotteistamiseen, kuten tilaviinituotantoon. Hortonomit työskentelevät erilaisissa vastuullisissa tehtävissä kaupan, viljelyn, hallinnon, opetuksen ja neuvonnan alalla. Vankka pohja yritystaloudessa antaa edellytykset toimia haasteellisissa taloustehtävissä.
Maisemasuunnittelun koulutusohjelma.
Maisemasuunnittelun hortonomi on maiseman sekä viherympäristön suunnittelun, rakentamisen ja ylläpidon ammattilainen. Maisemasuunnittelun opinnoissa voi suuntautua joko maisemasuunnitteluun tai viherrakentamiseen. Maisemasuunnittelua opiskelleet sijoittuvat yleensä suunnittelutoimistoihin tai kuntien palvelukseen suunnittelemaan yksityispihoja tai puistoja. Monet perustavat myös oman yrityksen.
Oppilaitokset.
Vuonna 1910 perustettu Lepaan puutarhaopisto oli alkujaan ainut hortonomeja kouluttanut oppilaitos. Nykyisin hortonomeja valmistuu Hämeen ammattikorkeakoulun Lepaan yksikön lisäksi myös ruotsinkielisestä ammattikorkeakoulusta Noviasta (aik. YH Sydväst) Tammisaaresta.
Vuoden Hortonomi.
Hortonomien Yhdistys ry valitsee vuosittain ansioituneen hortonomin Vuoden Hortonomiksi. Vuoden 2012 hortonomiksi valittiin maisemasuunnittelun lehtori Outi Tahvonen.
Iktyonomi (AMK)

Iktyonomi (AMK) (ant. kreik. "iktys" kala) oli luonnonvara-alan ammattikorkeakoulututkinnon tutkintonimike. Tutkinnon laajuus oli 210 opintopistettä. Tutkinto suoritetaan kala- ja ympäristötalouden koulutusohjelmassa, ja opinnot kestivät 3,5 vuotta. Koulutus on sittemmin lakkautettu, mutta sen uudelleenaloittamisesta on käyty keskustelua.
Iktyonomi on kalatalous- ja ympäristöalan asiantuntija, joka voi työskennellä muun muassa vesiensuojeluyhdistyksissä, kalanviljely- ja kalanjalostuslaitoksilla, kalatalouden neuvontajärjestöissä, kalastusalueissa, ELY-keskuksissa sekä tutkimuslaitoksissa, kuten Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksessa. Koulutus antaa myös valmiudet toimia itsenäisenä yrittäjänä. 
Opiskelu.
Iktyonomikoulutusta järjestettiin Turun ammattikorkeakoulun Sepänkadun toimipisteessä. Iktyonomiksi opiskelevan opinnot rakentuivat esimerkiksi kalabiologiasta, vesiekologiasta, limnologiasta, kemiasta, matematiikasta, solubiologiasta, ATK:sta, kalanjalostuksesta, vesiviljelystä, vesistöjen kunnostamisesta, kalavedenhoidosta, kalastus- ja ympäristölainsäädännöstä sekä mahdollisista projektiopinnoista. Opiskeluun sisältyi myös työharjoittelu ja opinnäytetyö.