Lost Highway (elokuva)

Lost Highway on David Lynchin ohjaama elokuva vuodelta 1997. Se on film noir -tyyliä muistuttava rikoselokuva, joka sisältää surrealistisia aineksia. Lynch laati elokuvan käsikirjoituksen yhdessä Barry Giffordin kanssa, ja musiikin sävelsi Angelo Badalamenti. Elokuvassa esiintyy Rammsteinin musiikkia. Elokuva muistuttaa vuonna 2001 valmistunutta David Lynchin ohjaamaa "Mulholland Drive" -elokuvaa käsikirjoituksen ja roolihahmojen tyylin perusteella, olematta kuitenkaan häiritsevästi samanlainen.
Juoni.
Fred Madisonin ovipuhelin soi. Fredin vastatessa siihen, joku tuntematon henkilö sanoo sieltä, että Dick Laurent on kuollut. Fred ei tunne ketään Laurentia eikä hän näe ikkunasta kuka sanoja on ollut. Myöhemmin hän löytää kotitalonsa ulkoportailta videokasetin. Siinä on kuvattuna Fredin ja hänen vaimonsa koti ulkoa päin ilman mitään selityksiä. Seuraavana aamua löytyy jälleen videokasetti, mutta tällä videolla joku on kuvannut heidän kotiaan sisältä päin. Kolmannessa videossa Frediä ja hänen vaimoaan kuvataan kun he nukkuvat sängyssään. Nyt he kutsuvat poliisit paikalle, mutta mitään konkreettista ei löydy selittämään asiaa. Myöhemmin eräänä aamuna Fred herää murhattu vaimo viereltään. Jälleen on uusi video, jossa nähdään murhattu vaimo. Fred saa syytteen vaimonsa murhasta, mutta hän kiistää sen. 
Elokuva saa täyden uuden suunnan, kun sellissä oleva Fred muuttuu toiseksi henkilöksi eli nuoreksi Pete Daytoniksi. Poliiseille ei selviä mihin Fred on kadonnut ja miksi Pete on hänen sellissää, joten Pete vapautetaan. Peten elämään ilmestyy nainen, gangsteri Mr. Eddyn / Dick Laurentin naisystävä, joka ulkonäöllisesti muistuttaa Fred Madisonin murhattua vaimoa. 
Monitasoinen tarina sekoittaa aikatasoja keskenään sekä unta ja todellisuutta. 
Tuotanto.
Idea ja käsikirjoitus.
Elokuvan idea lähti liikkeelle elokuvan nimestä. Lynch kertoi Chris Rodleylle kirjassa "Lynch on Lynch": "Eräs Barry Giffordin "Night People" -romaanin henkilö käytti ilmausta "kadonnut valtatie". Lost Highway kuulostaa unimaiselta ja mielikuvituksekkaalta. Tuo ilmaus sytytti kipinän." 
Näistä kahdesta sanasta lähtivät David Lynch ja Barry Gifford ideoimaan käsikirjoitusta eteenpäin. 
Vuoden 2006 haastattelussa David Lynch avasi elokuvan käsikirjoitukseen johtanutta omaa ideaansa seuraavanlaisesti: ”Katselin usein O.J. Simpsonin murhaoikeudenkäyntiä, johon olin kehittänyt pakkomielteen. Minua kiehtoi erityisesti se, kuinka joku voi tehdä murhia ja jatkaa sen jälkeen normaalia elämäänsä. Selvitin asiaa ja käytökselle löytyi lääketieteellinen termi: ’Dissosiatiivinen pakkovaellus’ (Psychogenic fugue). Tuolloin mieli huijaa tai suojelee itseään ja tekee mitä tahansa piilottaakseen hirveän tapahtuman. Kuten omaksumalla toisen identiteetin."
Mysteerin merkitys.
Rodleyn haastattelukirjassa Lynch puhuu elokuvan vaikeatajuisuudesta ja mysteerin merkityksestä: "Tarkoitus ei ole hämmentää vaan kokea mysteeri. Mysteeri on hyvä ja hämmennys huono asia, eikä niillä ole keskenään paljonkaan tekemistä. En mielelläni puhu näistä asioista, koska puhuminen on latistavaa. Elokuva sisältää kaikki oikeaan tulkintaan tarvittavat johtolangat. Juoni on monessa mielessä päivänselvä. Vain muutamat asiat ovat hieman poissa tolaltaan."
"Mysteeri on kuin magneetti. Tuntematon vetää aina puoleensa." 
"Irtonaisen osan näkeminen tuntuu väkevämmältä kuin kokonaisuus. Kokonaisuus on johdonmukaisempi, mutta ympäristöstään irronnut pala on abstraktiona korvaamaton. Siitä voi tulla pakkomielle."
Musiikki ja ääniefektit.
Lynch kertoo Rodleyn haastattelussa elokuvan musiikista ja ääniefekteistä mm. seuraavaa: 
Näyttelijät / Roolit.
Lähde: IMDb