tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sotasaalista Itä-Karjalasta

Sotasaalista Itä-Karjalasta: suomalaistutkijat miehitetyillä alueilla 1941-1944 on Tenho Pimiän kirjoittama tietokirja suomalaisten tutkijoiden toiminnasta suomalaisten jatkosodassa valloittamien Itä-Karjalan alueiden kansankulttuurin parissa.
Teos liittyy tekijän vuonna 2009 julkaistuun etnologian alaan kuuluvaan väitöstutkimukseen "Tähtäin idässä : suomalainen sukukansojen tutkimus toisessa maailmansodassa".
Typpyjäärät

Typpyjäärät ("Acmaeops") on sarvijäärien heimoon kuuluva kovakuoriaissuku. Maailmanlaajuisesti sukuun kuuluu seitsemän lajia. Suomessa suvusta on tavattu neljä lajia: reunustyppyjäärä, niittytyppyjäärä, pohjantyppyjäärä ja vihertyppyjäärä.
Tiopropatsaatti

Tiopropatsaatti (Suomessa: "Dartal", "Dartalan" - muualla: "Dartan", "Artalan") on eräs neurolepti eli antipsykoottinen lääkeaine. 1970-luvun aikaan, oli tiopropatsaatti Suomessa hyväksytty lääkevalmiste. Tarkemmalta ryhmitykseltään tämä lääkeaine kuuluu piperatsiinifentiatsiineihin. Näistä läheisin lienee perfenatsiini. Lääkeaineryhmän kehitys oli 1960-luvun aikaan nopeaa, ja useita samaan ryhmään kuuluvia, hieman toisistaan poikkeavia lääkeaineita kehiteltiin. Omassa ryhmässään, on kuitenkin "Dartal"-lääkeainenimellä esiintynyt ollut kaikkein ensimmäisimpiä, sillä se tunnettiin Suomessa jo vuonna 1960.
"Dartalan"ia valmisti lääkeyritys nimeltä "Searle". Lääkkeen annostusmuoto on ollut tabletti, jonka vahvuudet olivat 5 ja 10 milligrammaa. Lääkkeen annostelu saattoi tapahtua 1 - 3 kertaa päivässä.
Muualla myös Mannheimissa, Saksassa sijainnut "Boehringer" valmisti tätä lääkeainetta.
"Dartalan"in merkittävimmät hoitoaiheet olivat: erityyppiset psykoositilat, neuroosit ja geriatria. Tiopropatsaatti kuuluu lääkkeisiin, jotka eivät saavuttaneet kovin laajaa suosiota. Sen käyttöaiheet, vaikutus muihin lääkkeisiin nähden, sivu- ja haittavaikutukset ovat jokseenkin samansuuntaisia muiden piperatsiinifentiatsiinien kanssa. Maksavauriot, verisairaudet ja luuydinlama ovat olleet lääkkeen käytölle vasta-aiheisia.
Lääkkeen annostelu.
Normaali suositusannos oli 3x 10 mg:n tablettia päivässä, muihin hoitoaiheisiin liittyen: paitsi pahoinvointi ja oksentelu, jolloin antiemeetikkona 3x 5 mg/vrk. Sivuvaikutusten esitettiin olevan vähäisiä näiden annostelujen rajoissa.
Muuta erityistä.
Epilepsia-potilaiden osalta tuli näiden saamaa antikonvulsanttista (kouristelua ehkäisevää) hoitoa eli lääkitystä tarkistaa. Muut sedatiivit saattoivat potentoida eli lisätä lääkkeen aiheuttamaa vaikutusta. Lääkkeen erityinen hoitoaihe on ollut Huntingtonin tauti eli ns. "tanssitauti". Joissain syöpäsairauksissa, varsinkin taudin loppuvaiheissa on voitu käyttää "Dartalan"ia, etenkin jos kasvainta ei ole voitu leikata. Tällöin tarkoituksena on ollut lähinnä kivun ja ahdistuksen sekä syöpäsairauden hoitoon (kuten sädehoito, sytostaatit) liittyvän pahoinvoinnin lievitys. Suurilla annoksilla on saattanut esiintyä ekstrapyramidaalisia oireita (EPS) ja niin kutsuttua pseudoparkinsonismia (lääkkeiden indusoimaa parkinsonismia).
Luettelo William Wordsworthin runojen suomennoksista

Tämä on luettelo William Wordsworthin runojen suomennoksista.
Erlendur Haraldsson

Erlendur Haraldsson (3. marraskuuta 1931 – 22. marraskuuta 2020) oli islantilainen psykologian professori Islannin yliopistolta. Hän tutki myös parapsykologisia ilmiöitä kuten reinkarnaatioväitteitä, kuolemanrajakokemuksia, kummitteluväitteitä sekä väitettyjä ihmeidentekijöitä. Reinkarnaatiotutkimuksen osalta hän teki yhteistyötä Ian Stevensonin kanssa. Ensimmäisen laajan kuolemanrajakokemusta käsittelevän kirjansa Erlendur julkaisi yhdessä Karlis Osisin kanssa vuonna 1977 nimellä "At the Hour of Death".
Erlendur opiskeli filosofiaa aluksi Edinburghin yliopistossa ja sittemmin Freiburgin yliopistossa vuosina 1955–1958. Seuraavat neljä vuotta hän työskenteli toimittajana Reykjavíkissa, Berliinissä, Lähi-idässä ja Intiassa. Toimittajan urallaan hän muun muassa tapasi kurdijohtaja Mustafa Barzanin ja valokuvasi hänet valokuvaan, joka saavutti kuuluisuutta kurdien keskuudessa. Hän kirjoitti kokemuksistaan Peshmergan taistelijoiden luona kirjan islanniksi, joka myöhemmin käännettiin saksaksi. Toimittajan työnsä jälkeen Erlendur jatkoi opiskelua Saksassa Freiburgissa ja Münchenin yliopistossa. Hän valmistui psykologian tohtoriksi Freiburgissa vuonna 1972, jonka jälkeen hän siirtyi luennoitsijaksi Islannin yliopistoon. Vuonna 1974 hän teki tutkimuksen islantilaisten uskosta yliluonnollisiin olentoihin.
Pentti Siimeksen filmografia

Tämä on Pentti Siimeksen filmografia.
Elokuvat.
Siimes teki roolin myös elokuvaan "Häpy Endkö? Eli kuinka Uuno Turhapuro sai niin kauniin ja rikkaan vaimon" (1977), mutta hänen näyttelemänsä osuus leikattiin pois.
Toiminta- ja solidaarisuuspuolue

Toiminta- ja solidaarisuuspuolue (rom. "Partidul Acțiune și Solidaritate") on moldovalainen liberaalinen ja Eurooppa-myönteinen puolue. Puolueen logossakin näkyvä lyhenne PAS tarkoittaa romaniaksi "askelta".
Historia.
Puolueen perusti Moldovan entinen pääministeri Maia Sandu 15. toukokuuta 2016.
Parlamenttivaaleissa 2019 puolue muodosti yhteisen vaaliliiton DA:n kanssa (ACUM-liitto). Vaaliliitto voitti 26 paikkaa parlamentissa. 
Vuoden 2020 presidentinvaaleissa puolueen ehdokas, Sandu, voitti istuvan presidentin saatuaan toisella kierroksella 57,75 % äänistä. Hän ilmaisi myös haluavansa määrätä ennenaikaiset parlamenttivaalit. 
Vuoden 2021 parlamenttivaaleissa puolue voitti absoluuttisen enemmistön maan parlamentissa: 52 % annetuista äänistä, jonka avulla se sai 63 paikkaa. 
Ideologia ja näkemykset.
Puolue katsoo edustavansa poliittiselta kirjoltaan keskusta-oikeistoa. Se kannattaa yksilön oikeuksia, sosiaaliliberalismia..
Vuonna 2016 hyväksytyn poliittisen ohjelmansa mukaan puolue kannattaa mm. seuraavia asioita:
PAS on Euroopan kansanpuolueen tarkkailijajäsen vuodesta 2017.
Jukka Sariola

Jukka Pekka Sariola (28. joulukuuta 1963 Jyväskylä – 2. marraskuuta 2024 Helsinki) oli suomalainen vammaisjärjestövaikuttaja ja kirjailija.
Henkilöhistoria.
Jukka Sariola syntyi Jyväskylässä Yrjö Sariolan ja Anna-Maija Sariolan (o.s. Ahva) kolmanneksi lapseksi. Hän kasvoi kirkollisessa ympäristössä, kun hänen isänsä eteni pappisurallaan Lapuan hiippakunnan piispaksi.
Sariolan liikkuminen lapsena ei ollut missään vaiheessa normaalia. Kuusivuotiaana hänellä diagnosoitiin harvinainen lihastauti, jonka vuoksi Sariola liikkui teini-iästä lähtien pyörätuolilla.
Sariola pääsi ylioppilaaksi Lapuan lukiosta vuonna 1982. Yliopisto-opiskelut loppuivat heti alkuunsa hengitysongelmien takia. Hengityskone oli hänen apuvälineenään 19-vuotiaasta lähtien. Sariola suoritti yo-merkonomin tutkinnon Lapuan kauppaoppilaitoksessa vuonna 1985.
Järjestöura.
Sariolan ensimmäinen kosketus järjestötoimintaan oli, kun hän oli perustamassa Pohjanmaan lihastautiyhdistystä vuonna 1987. Hän toimi yhdistyksen puheenjohtajana vuodet 1990–1997. Alueyhdistyksestä hän siirtyi myös valtakunnalliselle tasolle ja oli eri ajanjaksoina Lihastautiliiton hallituksessa 14 vuotta, joista kahdeksan puheenjohtajana.
Hengityslaitteen myötä Sariola alkoi osallistua myös Hengityslaitepotilaat ry:n toimintaan 1990-luvun puolessa välissä. Parin vuoden jälkeen hänet valittiin Kalle Könkkölän seuraajaksi yhdistyksen puheenjohtajaksi vuonna 1998. 
Sariola toimi Harvinaiset-verkoston vaikuttamistyön suunnittelijana vuoden 2016. 
Heta – Henkilökohtaisten avustajien työnantajaliitto oli kolmas valtakunnallinen järjestö, jonka luottamustehtäväjohdossa Sariola oli. Hän oli hallituksen puheenjohtaja vuodet 2017–2018 ja valtuuston puheenjohtaja vuodesta 2020 alkaen. 
Kirjailijan ura.
Jukka Sariolan ensimmäinen teos "Hyväosainen" julkaistiin vuonna 2002. Se sai julkisuutta näkökulmallaan, että vaikeasti vammainen henkilö voi nähdä itsensä hyväosaisena.
Toinen kirja "Hän vahvistaa minun askeleeni" on hartauskirjan tyyppinen teos, johon oman näkökulmansa tuovat Sariolan ystävän Seija Järvenpään ottamat valokuvat Afganistanista. 
Sariolan kolmas kirja "Ystäväni Seija – kutsumuksena Afganistan" voitti vuoden kristillinen kirja -palkinnon 2015. Voittajan valitsi kansanedustaja Jutta Urpilainen. Kirja voitti myös yleisöäänestyksen. Kirja kertoo Sariolan ystävyydestä Seija Järvenpäähän, joka sai surmansa Afganistanissa vuonna 2014 ollessaan maassa kehitysyhteistyössä.
Tappokone

Tappokone, alkuperäiseltä nimeltään Westworld, on yhdysvaltalainen, vuonna 1973 ensi-iltansa saanut tieteis- ja jännityselokuva. Elokuvan ohjasi ja käsikirjoitti kirjailijana tunnettu Michael Crichton. Elokuvan pääosia esittävät Yul Brynner, Richard Benjamin ja James Brolin.
Juoni.
Elokuva sijoittuu lähitulevaisuuteen, jossa Delos-yhtiö on perustanut syrjäiselle autiomaalle rikkaille asiakkaille suunnatun teemapuiston. Teemapuistossa on kolme toisiinsa kytkeytynyttä ”maailmaa” , joista kukin on saanut inspiraationsa suositusta elokuvan lajityypistä. Nämä maailmat ovat "RomanWorld" eli Antiikin Rooma, "MedievalWorld" eli Keskiaika sekä ”Westworld” eli Villi Länsi. Teemapuistossa ihmiset voivat toteuttaa vapaasti fantasioitaan. Puistoa kansoittavat Delosin valmistamat androidit, jotka toteuttavat kaikki asiakkaiden toiveet. Asiakkaat voivat seikkailla teemapuistossa turvallisesti, sillä androidit on ohjelmoitu olemaan vahingoittamatta ihmisasiakkaita. Androidit voivat kuitenkin surmata toisiaan.
Teemapuistoon saapuvat elokuvan kaksi protagonistia Peter Martin (Benjamin) ja John Blane (Brolin) valitsevat WestWorldin eli Villin Lännen. Blane on vieraillut teemapuistossa aiemmin ja käyttäytyy siellä kuten oletetaan: raiskaa naispuolisen androidin ja tappaa tulitaistelussa mustiin pukeutuneen miespuolisen androidin, Pistoolisankarin (Brynner). 
Blane saa houkuteltua aluksi vastahakoisen Martinin toteuttamaan omia fantasioitaan. Mutta pian teemapuiston tietokoneessa alkaa ilmetä vikoja tai sitten androidit ovat ryhtyneet kapinoimaan ohjelmointiaan vastaan. Androidikäärme puree yllättäen Blanea, ja Medievalworldin Musta Ritari surmaa ihmisasiakkaan. 
Delosin teknikot yrittävät korjata vian, mutta sammuttavatkin vahingossa virran koko teemapuistosta. Jostain selittämättömästä syystä Pistoolisankari saa kuitenkin virtaa ja ampuu Blanen kuoliaaksi. Pistoolisankari alkaa sen jälkeen jahdata puiston ihmisasiakkaita. Lopulta Martin onnistuu tappamaan Pistoolisankarin. 
Jatko-osa ja televisiosarja.
Elokuva sai vuonna 1976 jatko-osan "Tuleva maailma" ("Futureworld"), ja vuonna 2016 alkanut Jonathan Nolanin ja Lisa Joyn luoma televisiosarja "Westworld" perustuu myös "Tappokone"-elokuvaan.
Viipurin Ponteva

Viipurin Ponteva oli Viipurissa toiminut urheiluseura. Sen lajeihin kuuluivat muun muassa yleisurheilu, pikaluistelu, hiihto sekä jalka- ja jääpallo.
Vuoden 1910 jalkapallon SM-kilpailussa Ponteva selvisi välieriin, jossa se hävisi Viipurin Reippaalle. Jääpallossa Ponteva pelasi SM-kilpailun välierissä vuonna 1915 häviten Viipurin Bandy &amp; Jalkapalloseuralle. 1920-luvulla Pontevan urheilijat kilpailivat myös mäkihypyssä. Pontevaa edustivat muun muassa Sulo Jääskeläinen ja Urho Kunttu.
Seuran kunniamarssin on säveltänyt Johan Willgrén.
Työläisnaisten Urheilulehti

Työläisnaisten Urheilulehti oli vuosina 1921–1947 ilmestynyt suomalainen aikakauslehti, joka keskittyi naisten työläisurheiluun. Lehden perusti Työväen Urheiluliiton naisten voimistelu- ja urheilujaosto, ja vuodesta 1924 lähtien sitä kustansi TUL:n naistoimikunta. "Työläisnaisten Urheilulehti" syntyi, kun TUL:ssa vaikuttaneet naiset eivät katsoneet saavansa ääntään kuuluville "Työväen Urheilulehdessä".
Liitto kielsi alun perin lehden julkaisun, jonka jälkeen naiset perustivat vuonna 1921 Kuopion liittokokouksessa sen julkaisua varten osakeyhtiön. TUL:n miespuolinen johto piti naisten hanketta jopa ”liiton hajoitustyönä”. Lehden näytenumerot saavuttivat naisten keskuudessa niin suuren suosion, että lopulta TUL päätti kuitenkin ottaa lehden kustannettavakseen. Sen päätoimittajaksi valittiin vuonna 1922 Helmi Paasonen. "Työläisnaisten Urheilulehden" toimitussihteereinä työskentelivät Aino Malkamäki ja Greta Rajala-Rinne. 
Lehti julkaisi myös erityistä joulunumeroa nimellä "Urheilijattaren Joulu".
FC Hertta

FC Hertta on vuonna 2008 perustettu naisten jalkapalloseura, joka toimii Joensuussa. Seuran edustusjoukkue pelaa kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Naisten Kakkosessa. FC Hertta pelaa kotiottelunsa Mehtimäen tekonurmella.
Jalkapallon ohella FC Hertalla on toimintaa futsalissa, jossa edustusjoukkue pelaa naisten Futsal-Kakkosen Keski- ja Itä Suomen lohkossa. Joukkue pelasi Naisten Futsal-liigassa kaudella 2011–2012.
Pad Man

Pad Man (suom. ”Sidemies”) on vuonna 2018 ensi-iltansa saanut intialainen hindinkielinen draamakomediaelokuva. Sen on ohjannut R. Balki ja pääosia näyttelevät Akshay Kumar, Sonam Kapoor ja Radhika Apte. Elokuva perustuu yhteiskunnallisen yrittäjän Arunachalam Murugananthamin elämään. Se voitti parhaan yhteiskunnallisia kysymyksiä käsittelevän elokuvan National Film Awards -palkinnon.
Juoni.
Lakshmikant Chauhan (Akshay Kumar) menee naimisiin Gayatrin (Radhika Apte) kanssa. Pian Lakshmikant huolestuu vaimonsa ja samalla muidenkin maaseudun naisten kuukautishygieniasta. Hän ottaa tehtäväkseen alkaa valmistaa edullisia kuukautissuojia ja joutuu kyläläisten nöyryyttämäksi, mikä vaikuttaa myös hänen avioliittoonsa. Hän tapaa kaupunkilaisen Pari Walian (Sonam Kapoor), joka näkee hänen potentiaalinsa ja kutsuu hänet Delhiin esittelemään keksintönsä. Parin avulla Lakshmikant palkkaa maaseudun naisia valmistamaan kuukautissuojia tehtaissaan tarjoten naisille sekä työpaikkoja että edullisia kuukautissuojia. Lakshmikantille myönnetään Padma Shri ja hän saa sankarivastaanoton kotikylässään.
Rasul Boqiev

Rasul Boqiev (, s. 29. syyskuuta 1982 Rudakin piiri, Tadžikistanin SNT) on tadžikistanilainen judon olympia- ja MM-mitalisti.
Boqiev saavutti Pekingin olympialaisissa 2008 pronssia 73 kg:n painoluokassa kukistettuaan pronssiottelussa belgialaisen Dirk Van Ticheltin. Lontoon olympialaisissa 2012 hän sijoittui samassa sarjassa seitsemänneksi. Hän saavutti 73-kiloisissa MM-pronssia Rio de Janeirossa 2007, jossa voitti pronssiottelussa georgialaisen David Kevkhišvilin.
Boqiev saavutti 73 kg:n painoluokassa Aasian kisoissa pronssia Dohassa 2006 ja Kantonissa 2010. Aasian-mestaruuskilpailuissa hän sai hopeaa 2007 sekä pronssia 2005 ja 2012. Maailmancupissa / Continental Open -kilpailuissa hän saavutti neljä turnausvoittoa, yhden kakkossijan ja yhden kolmossijan.
Kushal Konwar Sarma

Kushal Konwar Sarma (; s. 1. maaliskuuta 1961 Assam) on intialainen eläinlääkäri, joka tunnetaan työstään norsujen parissa. Hän on vuoteen 2020 mennessä hoitanut ja kesyttänyt noin 10 000 norsua 15 vuoden aikana. Intian valtio myönsi hänelle Padma Shri -palkinnon vuonna 2020.
Sarman kiinnostus norsuja kohtaan on peräisin hänen lapsuudestaan. Hän tunsi lapsena Lakshmi-nimisen norsun, joka haavoittui metsätöissä Sarman ollessa kahdeksanvuotias. Norsu kuoli haavan aiheuttamaan infektioon, koska se ei saanut hoitoa eläinlääkäriltä. Sarman mukaan kyseinen muisto ajoi hänet ryhtymään eläinlääkäriksi, jollaiseksi hän valmistui vuonna 1983 ja suoritti maisterintutkinnon kolme vuotta myöhemmin. Vuonna 1994 hän suoritti tohtorin oppiarvon (PhD) eläinlääketieteellisestä kirurgiasta erikoistuen norsujen anestesiaan. Osana norsujen suojelutyötään hän on edistänyt käyttämättömän maan metsittämistä, tehnyt yhteistyötä sähkötöistä ja rautateistä vastaavien päättäjien kanssa vähentääkseen norsujen riskiä kuolla huonosti asetettuihin sähköjohtoihin tai junaturmiin. Vuonna 1997 Intian eläinlääketieteellinen yhdistys myönsi hänelle Dr. S. J. Anjelon kultamitalin. Assamin pääministeri palkitsi hänet vuonna 2012 harhailevien sarvikuonojen pelastamisesta pois ihmisten keskuudesta. Pohjois-Carolinan osavaltionyliopisto antoi hänelle tunnustusta aasiannorsujen suojelemisesta vuonna 2014. Neljä vuotta myöhemmin hänet palkitsi myös Assamin kuvernööri Jagdish Mukhi, joka palkitsemisen yhteydessä kutsui häntä Aasian norsumieheksi. Tieteellisellä urallaan Sarma on kirjoittanut yli 150 tutkimusta ja kirjoittanut kuusi kirjaa.
Sarmalla on tytär, joka on kouluttautunut eläinlääkäriksi ja auttanut häntä hänen työssään.
Jusup Abdusalomov

Jusup Abdusalomov (, s. 8. marraskuuta 1977 Mahatškala, Dagestan, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on tadžikistanilainen vapaapainin olympia- ja MM-mitalisti sekä Aasian-mestari. Häntä valmensivat Magomed Dibirov vuodesta 2001 ja Marcin Juretzki vuodesta 2005 lähtien.
Abdusalomov saavutti olympiahopeaa 84 kg:n sarjassa Pekingissä 2008 hävittyään loppuottelussa Georgian Revaz Mindorašvilille jaksovoitoin 1–2.. Ateenassa 2004 hän sijoittui 74-kiloisissa yhdeksänneksi ja Lontoossa 2012 84-kiloisissa 15:nneksi. Hän saavutti MM-hopeaa 84 kg:n painoluokassa Bakussa 2007 hävittyään finaalissa Venäjän Georgi Ketojeville. Hän oli samassa sarjassa viides Herningissä 2009. Hän saavutti Aasian-mestaruuskilpailuissa 74-kiloisissa kultaa 2003 sekä 84-kiloisissa pronssia 2008 ja 2012.
Abdusalomov toimi Tadžikistanin lipunkantajana Pekingin olympialaisten 2008 päättäjäisissä.
Nakayale

Nakayale, joka tunnetaan myös nimellä Nakayale Keengulu, on entinen Suomen Lähetysseuran lähetysasema Omusatin alueella Namibian pohjoisosissa. Se sijaitsee 3 km:n päässä Omusatin alueen pääkaupungista Outapista. Nakayale on nykyään Namibian evankelisluterilaisen kirkon Läntisen hiippakunnan piispaistuimen paikka. Siellä ovat piispoina toimineet Kleopas Dumeni, Tomas Shivute, Josaphat Shanghala ja Veikko Munyika. Nakayale kuuluu Anamulengen vaalipiiriin. 
Lähetysaseman historiaa.
Nakayaleen perustettiin aluksi sivuasema vuonna 1917. Sinne sijoitettiin tuolloin Sakeus Iihuhua, joka oli valmistunut opettajaksi Oniipan opettajaseminaarista. Noihin aikoihin tälle alueelle, Ombalantun heimoon, muutti suuri joukko ombadjalaisia Angolan puolelta, nälkää pakoon. Ombalantulaiset eivät olleet kovin vastaanottavaisia mitä tuli kristinuskoon, mutta ombadjalaiset ottivat opetuksen paremmin vastaan.
Vuonna 1925 Nakayalesta tuli varsinainen lähetysasema, kun Heikki Saari asettui sinne pysyvästi. Samana vuonna Sakeus Iihuhua sai pappisvihkimyksen. Seuraavana vuonna ombalantulaiset rakensivat paikalle kirkon, pääasiassa omin voimin. Lähetyssaarnaaja Saari kertoo, että “nuorin kirkonrakentaja oli nelivuotias aseman kasvatti, vain tiilen hän jaksoi kantaa, mutta tämän pienen tiilenkantajan väsymätön uutteruus oli kerrassaan liikuttavaa”.
Katoliset lähetyssaarnaajat perustivat 4 km Nakayalesta oman lähetysasemansa nimeltä Anamulenge.
Heikki Saari toimi Nakayalen lähetyssaarnaajana vuoteen 1931 saakka, jolloin hänet korvasi siellä Tuure Vapaavuori. Hänen vaimonsa Aino Vapaavuori, joka oli diakonissa, hoiti Nakayalen klinikkaa.
Vuosina 1931–1935 Nakayalen seurakunnan ala-alkeiskouluissa oli 163–217 oppilasta. Koulua pidettiin kirkossa, mutta kun siellä piti toimia kaksi luokkaa, se koettiin hyvin vaikeaksi, ja siitä syystä Vapaavuori alkoi vuonna 1934 rakentaa paikalle koulurakennusta. Vuonna 1935 Vapaavuoret siirtyivät Ondongan heimon alueelle Onayenan lähetysasemalle.
Nakayalessa ovat myöhemmin työskennelleet mm. sairaanhoitaja Ebba von Pfaler (1934–47, 1952–57), lääkäri Eila Plathán-Saarinen (1951–54) sekä sairaanhoitajat Helmi Makkonen, Kaino Kovanen ja Anneli Linkola.
Luonnonoloista.
Alue saa sadetta keskimäärin 440 mm vuodessa, joskin sadekaudella 2010/2011 sadetta saatiin 723 mm.
Nakayalen ympäristö.
Nakayalen ympäristössä on useita kyliä, mm. Okapanda, Onamulunga, Omukoko, Okaile, Oshambomba City, Ondjamba Nevu, Okalonda ja Okakwa. Blue Birds FC -jalkapallojoukkue on kotoisin Nakayalesta.
Koulut.
Nakayalessa on kaksi koulua, Sakeus Iihuhua -koulu, joka on alkeiskoulu ja Erkki Tauya Junior Secondary School.
Kapalointi

Kapalointi tarkoittaa vauvan käärimistä liinaan niin että se kevyesti estää vauvaa liikkumasta. Vastasyntyneelle kapalo muistuttaa kohtua, mikä rauhoittaa ja helpottaa vauvan nukahtamista.
Vauvojen kapalointi on vuosituhansia vanha tapa. Vastasyntyneitä ovat kapaloineet niin antiikin kreikkalaiset kuin asteekitkin. Kapalointi on 1600-luvulta lähtien ollut lastenhoitokirjallisuuden keskeisimpiä aiheita. Suomen maaseudulla vastasyntyneiden kapalointi oli tavallista vielä 1930-luvulla, kunnes äitiyspakkauksen uudenlaiset vauvanvaatteet syrjäyttivät kapalointiperinteen.
Yhdysvalloissa kapalointi otettiin uudelleen käyttöön 1990-luvun alkupuolella, kun etsittiin keinoja vauvojen kipujen helpottamiseen. Länsimaissa kapalointia on perinteisesti tehty sairaaloissa, mutta kulttuuri on hiljalleen siirtynyt myös takaisin kotioloihin.
Arkihuolesi kaikki heitä

Arkihuolesi kaikki heitä, varsinaiselta nimeltään "Joululaulu", op. 20b, nro 5, on Alpo Noposen sanoittama ja Leevi Madetojan säveltämä joululaulu. Se sisältyy säveltäjän opukseen 20b Nuorison lauluja. Alun perin se on ilmestynyt Noposen toimittamassa "Joulupukki"-lehdessä vuonna 1916.
Laulu alkaa sanoilla: "Arkihuolesi kaikki heitä / mieles' nuorena nousta suo! / Armas joulu jo kutsuu meitä / taasen muistojen suurten luo." Toinen säkeistö kertoo joulun merkityksestä ihmiskunnalle. "Syttyi siunattu joulutähti / yöhön maailman raskaaseen / hohde määrätön siitä lähti / viel on auvona ihmisten." 
Alpo Noponen kirjoitti tekstin tunnelmalliseen lauluun kesäasunnollaan Inkoon Mäntylässä kesällä 1916.
Laulun ovat levyttäneet muun muassa Tapiolan kuoro, Mauno Kuusisto ja Candomino-kuoro.
Stanko Vraz

Stanko Vraz eli Jacob Frass (1810 Cerovec, Steiermark – 1851 Zagreb) oli kroatialainen runoilija, syntyjään Steiermarkin sloveeni.
Grazissa opiskellessaan Vraz tutustui illyrialaiseen liikkeeseen illyrismiin ja liittyi sen kannattajaksi. Hän hylkäsi äidinkielensä sloveenin ja alkoi kirjoittaa keinotekoisella illyrin kielellä. Runokokoelmista ovat huomattavimmat "Đjulabije" ('Omenia', sisältää rakkauslauluja) ja "Gusle i tambure" (1845), joka on muodoltaan eeppinen. Hän toimitti lisäksi illyrialaista aikakauskirjaa "Kolo" ja julkaisi kokoelman sloveenilaista kansanrunoutta.
Vraz oli asianajaja, mutta illyrialaiseen liikkeeseen tutustuttuaan hän muutti 1838 Zagrebiin. Siellä hänestä tuli kirjallisuusseura Matica ilirskan sihteeri. Isänmaallis-idyllinen sonettikokoelma "Đjulabije" ilmestyi 1840. Hänen runokokoelmansa "Glaz iz dubrave Zerovinske" (1841) kautta kroatialaiseen kirjallisuuteen tuli saksalaisten esikuvien mukainen romanssi- ja balladirunous. Hänen merkittävä kirjallinen ansionsa on, että hän löysi ja muokkasi slovenialaiset runot kokoelmaksi "Narodne pesni ilirske" (1839). Hänen toimittamassaan aikakauslehdessä "Kolo" (1842–1843 ja 1847–1850) julkaisemiaan esseitä pidetään kroatialaisen kritiikin perustana. Hän osallistui slaavilaisten kokoukseen Prahassa 1848 mutta pysytteli muuten etäällä poliittisesta elämästä. Hänen kootut teoksensa julkaisi 1863–1868 Matica ilirska ja 1880 Matica hrvatska. Johdannon niihin on kirjoittanut Franjo Marković.
Käärmeenpistonyrttikasvit

Käärmeenpistonyrttikasvit (Asclepiadaceae) on Gentianales-lahkoon aiemmin kuulunut kasviheimo, joka on nykyisin yhdistetty oleanterikasveihin (Apocynaceae) Asclepiadoideae-alaheimoksi. Käärmeenpistonyrttikasvien tyyppisuku on silkkiyrtit ("Asclepias").
Käärmeenpistonyrttikasveihin kuului noin 350 sukua ja lähes 3000 lajia. Monia lajeja käytetään huonekasveina tai koristekasveina. Käärmeenpistonyrttikasveista ainoastaan kalliokäärmeenpistonyrttiä ("Vincetoxicum hirundinaria") tavataan alkuperäisenä Suomen ja Ruotsin luonnossa. Tulokaslajeina esiintyy lisäksi venäjänkäärmeenpistonyrttiä ("Vincetoxicum rossicum") ja joitain silkkiyrttilajeja.
Zygmunt Noskowski

 
Zygmunt Noskowski (2. toukokuuta 1846 Varsova – 23. heinäkuuta 1909 Varsova) oli puolalainen säveltäjä, kapellimestari, musiikkipedagogi ja musiikkielämän organisoija.
Elämä ja ura.
Noskowski opiskeli Varsovan musiikki-instituutissa 1860-luvulla viulunsoittoa Apolinary Kątskin sekä harmoniaa, kontrapunktia ja sävellystä Stanisław Moniuszkon johdolla. Vuosina 1873–1874 hän suoritti stipendillä Berliinin taiteiden akatemiassa sävellysopintoja Friedrich Kielin ja soitinnusopintoja Richard Wüerstin johdolla. Noskowski meni vuonna 1874 naimisiin Stanisława Segedyn kanssa. Pariskunta muutti Konstanziin, jossa Noskowski johti Bodan-mieskuoroa. Pariskunnalle syntyivät Konstanzissa vietettyjen vuosien aikana pojat Tadeusz ja Stanisław. 
Vuonna 1880 Noskowski tapasi kahdesti Franz Lisztin, joka suositteli tämän pianosävellyksiä kustantajille. Vuoden 1880 lopussa Noskowski palasi kaupungin musiikkiseuran (Warszawskie Towarzystwo Muzyczne) kutsumana Varsovaan, jossa toimi kuoronjohtajana ja esiintyi viulistina sekä pianosäestäjänä. Noskowski opetti sekä musiikkiseuran koulussa että Varsovan musiikki-instituutissa. Jälkimmäisessä hän oli vuodesta 1888 harmonian, kontrapunktin ja sävellyksen professori. Noskowski opetti kymmeniä säveltäjiä, esimerkiksi Karol Szymanowskia. Vuonna 1902 hän erosi johtotehtävistä Varsovan musiikkiseurassa ja opetustehtävistä sen musiikkikoulussa, koska yritykset yhdistää näiden ja Varsovan filharmonisen orkesterin toiminta eivät onnistuneet. 
Vuodesta 1905 Noskowski johti Varsovan filharmonista orkesteria, kunnes vetäytyi tammikuussa 1909 sydänsairauden takia. Hän johti myös oopperaesityksiä Varsovan suurteatterissa. Hän kuoli heinäkuussa 1909 ja tuli haudatuksi Powązkin hautausmaalle.
Musiikki.
Noskowski sävelsi ensimmäisen puolalaisen sävelrunon ("Die Steppe", 1896–1897). Hänen tuotantoonsa kuuluu myös esimerkiksi kolme sinfoniaa, kolme jousikvartettoa, näyttämömusiikkia ja kantaatteja.
"Die Steppe" -sävelruno saavutti aseman ohjelmistossa, mutta muutoin Noskowski vaipui pitkälti unohduksiin kuolemansa jälkeen.
Rosavilla

Rosavilla (myös Ruusutorppa, Rosatorpet) on kulttuurihistoriallisesti merkittävä punahonkainen huvila Espoonkartanon kaupunginosassa läntisessä Espoossa.
Albergan kartanon omistaja amiraali Carl Tersmeden rakennutti Rosavillan puolisonsa huvilaksi Leppävaaraan. Rosavilla purettiin 1970-luvulla ja osat numeroitiin huolellisesti. Vuonna 1984 Rosavilla pystytettiin uudelleen Mynttilään Espoonkartanon itäosaan klubitaloksi.
Rosavilla on ravintolakäytössä.
Sotarobotti

Sotarobotti, tai esimerkiksi sotilasrobotti, taistelurobotti tai tappajarobotti, on sotilaskäyttöön suunniteltu robotti, itsenäisesti eli autonomisesti toimiva asejärjestelmä.
Täysin autonomisia sotarobotteja ei vielä vuonna 2016 ollut käytössä. Niitä kuitenkin suunnitellaan kymmenissä maissa. Etäohjattavia miehittämättömiä lennokkeja on ollut sotakäytössä jo 2000-luvun alusta lähtien. Aseistamattomia kauko-ohjattuja sotarobotteja on käytetty etenkin etsimään miinoja ja raivaamaan räjähteitä sekä tutkimaan luolia ja rakennuksia.
Sotarobotti eroaa ihmissotilaasta edukseen muun muassa siten, että se on nopea reagoimaan, se ei väsy, sillä ei ole tunteita, se tottelee aina käskyjä, eikä se pelkää kuolla. Yksi sotarobottien tekninen kysymys on se, mistä sotarobotti saa liikkumiseensa tarvittavan energian. Koneina sotarobotit ovat myös alttiita vioille ja toimintahäiriöille. Kaupunkitaisteluissa niillä arvioidaan olevan vaikeuksia erotella sotilaallisia kohteita siviilikohteista sekä päätellä ihmisten aikomuksia.
Maataistelurobotti soveltuu erityisen hyvin tiedustelu- ja valvontatehtäviin. Se etenee tai odottaa ohjaajan haluaman ajan, eikä se paljasta olinpaikkaansa niin helposti kuin ihminen, joka käy tarpeillaan, tupakalla ja syömässä. Kone ei pelkää, eikä pysähdy varoituslaukaukseen niin kuin ihminen. Robotti ei myöskään tarvitse majoitusta ankarissa sääoloissa ihmistaistelijan lailla. Ihmisen järkeilykyky on kuitenkin vielä ylivoimainen koneisiin verrattuna, sillä hän pystyy päättelemään mitä tarkoittaa tupakanhaju, haukkuva koira tai roskakuskin eilinen kertomus.
Vuonna 2009 perustettu kansainvälinen järjestö Icrac pyrkii vähentämään ja estämään robottien käyttöä aseissa. Ihmisoikeusjärjestö Human Rights Watch on vaatinut itsenäisten sotarobottien kieltämistä jo ennakolta.
Jaroslav Vrchlický

Jaroslav Vrchlický, oikea nimi Emil Frida, (1853–1912) oli böömiläinen runoilija. Hän oli Prahan böömiläisen yliopiston professori ja Itävallan herrainhuoneen jäsen. Runoilijana Vrchlicky oli tuottelias ja monipuolinen. Lyyrisissä ja eeppisissä runoissaan hän on tutustuttanut lukijoitaan erilaisiin kirjallisiin suuntiin, aatteisiin ja mielialoihin. Hän käänsi runsaasti eurooppalaisen kirjallisuuden merkkiteoksia. Hänen itsenäisistä runokokoelmistaan merkittävimpiä ovat "Z hlubin" ('Syvyyksistä') ja "Duch a svět" ('Henki ja maailma'). Lisäksi hän on kirjoittanut näytelmiä ja novelleja.
Karaisalı

Karaisalı on pieni kaupunki ja piirikunta Adanan maakunnassa, Turkissa. Vuonna 2019 Karaisalın väkiluku oli 21 948.
Historia.
Karaisalın historia ulottuu aina Rooman valtakuntaan asti. Tuona aikana Karaisalıa hallitsivat useat valtakunnat, kuten Kilikian armenialaiskuningaskunta ja Seldžukkien valtakunta.
Latamoksefi

Latamoksefi (C20H20SN6O9) eli moksalaktaami on beetalaktaameihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä antibioottina.
Ominaisuudet ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa latamoksefi on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste on optisesti aktiivista ja sen kiertokyky metanoliliuoksessa on -15,3. Latamoksefin rakenne muistuttaa kefalosporiinien rakennetta ja sen antibioottiset ominaisuudet perustuvat kefalosporiinien tavoin bakteerin soluseinän synteesin estämiseen. Se on suhteellisen laajakirjoinen antibiootti, mutta tehoaa paremmin gramnegatiivisiin kuin grampositiivisiin bakteereihin. Lääkeaine on suhteellisen stabiili beetalaktamaaseja vastaan. Aine annostellaan ruiskeena ja sitä voidaan käyttää muun muassa keuhkokuumeen, pehmytkudostulehdusten, suolistotulehdusten ja virtsatulehdusten hoitoon.
Haittavaikutukset.
Latamoksefi voi aiheuttaa haittavaikutuksinaan ripulia, huonovointisuutta, ihottumaa ja suoliston mikrobikannan muutoksia. Yhdiste heikentää myös veren hyytymistä ja sillä on antabusvaikutus.
Valmistus.
Latamoksefi on puolisynteettinen yhdiste. Sen synteesi on monivaiheinen ja lähtöaineena on 6-aminopenisillaanihappo.
Christian August Vulpius

Christian August Vulpius (1762 Weimar – 1827) oli saksalainen kirjailija, vuodesta 1797 Weimarin hoviteatterissa.
Vulpius kirjoitti runsaasti viihdetekstejä: heiveröisiä näytelmiä, huvittavia romaaneja ja puistattavia rosvoromaaneja, jotka edustavat vaatimatonta ja keinotekoista lajia, siihen aikaan hyvin suosittuja. Tunnetuimpia niistä on rosvopäälliköstä kertova "Rinaldo Rinaldini" (1797), jonka esikuvan mukaan on ilmestynyt runsaasti kirjoja. Vulpius julkaisi aikakauskirjoja "Kuriositäten der physisch-litterarisch-artistisch-historischen Vor- und Mitwelt" (1810–1823) ja "Die Vorzeit" (1817–1821). Hän kirjoitti myös joitakin yksinkertaisia lauluja, joista tuli suosittuja.
Vulpiuksen sisar oli Goethen puoliso Christiane Vulpius.
Judolia

Judolia on sarvijäärien heimoon kuuluva kovakuoriaissuku. Suvun lajimäärä vaihtelee eri lähteissä. Maailmanlaajuisesti sukuun kuuluu 12 lajia. Suomessa suvun lajeista on tavattu vain kolmivyöjäärä ("Judolia sexmaculata").
Turnus

Turnus, alkuperäiseltä nimeltään Turnusband, on suomalainen yhtye, joka perustettiin vuonna 2005 Keski-Suomessa, Kinnulan kunnassa. Turnusband on tullut tunnetuksi tekemällä ensimmäisinä Suomessa kansantaiteilija ja trubaduuri Jaakko Tepon lauluista suomirock-versiot. 
Yhtyeen nimi vaihtui vuonna 2018 pelkäksi Turnukseksi. Nimi tulee laulaja Juha Kinnusen lempinimestä. Kinnunen toimii myös Popedan rumpalin Lacu Lahtisen henkilökohtaisena managerina. Yhtyeen nykyinen tuottaja on Atte Blom. Myös Kassu Halonen on toiminut tuottajana. Levy-yhtiö on VL-Media. Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita on "Levoton", "Huudan" ja Jaakko Tepon cover-versiot: "Hilma ja onni", "Ieva" sekä "Rakkaus ja metsärahat".
Calhounin piirikunta (Alabama)

Calhounin piirikunta on piirikunta Alabamassa, Yhdysvalloissa. Siellä asuu 113 605 asukasta vuonna 2019, joka olisi laskenut 4,2 prosentilla vuoden 2010 väestönlaskennan 118 572 asukkaasta. Piirikunnan väestötiheys on 195,7 asukasta neliökilometrillä. Piirikunta perustettiin 18. joulukuuta 1832. Sen pääkaupunki ja suurin kaupunki on Anniston.
Väestö.
Calhounin piirikunnan väkiluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 118 572. Vuoden 2019 arvion mukaan se olisi kuitenkin laskenut 113 605 asukkaaseen. Väestön mediaani-ikä piirikunnassa on miehillä 38,1 vuotta ja naisilla 40,9 vuotta. 51% asukkaista on naimisissa. Piirikunnassa on 45 033 kotitaloutta, joista 84,3 prosentilla on tietokone. Keskimäärin yhdessä kotitaloudessa asuu 2,49 ihmistä. 83,3% piirikunnan yli 1-vuotiaista asukkaista asuu nyt samassa asunnossa, missä he asuivat vuosi sitten. Piirikunnassa asuu 9 549 veteraania.
2,7% koko piirikunnan väestöstä on syntynyt Yhdysvaltojen ulkopuolella. Heistä 53% on syntynyt Pohjois- tai Etelä-Amerikassa, 16% Euroopassa, 28% Aasiassa ja 3% Afrikassa. Maittain suurin on Meksiko (36%). 
Piirikunnassa äänestetään republikaaneja eniten. Yhdysvaltain vuoden 2016 vaaleissa 68,7% äänesti republikaanien presidenttiehdokasta Donald Trumpia.
Väestönkehitys.
Lähteet:
Esa Kejonen

Esa Kejonen (s. 5. maaliskuuta 1994 Tampere) on siilinjärveläinen blogikirjoittaja ja curlingpelaaja sekä entinen pesäpalloilija ja -valmentaja. Nykyään hän toimii sisällöntuottajana TailorGuide -yrityksessä sekä Mentaalipalloa -projektissa. Projekti tuottaa urheilun psyykkisen valmennuksen sisältöä sosiaaliseen mediaan. Curlingissa hän edustaa Hyvinkään Curlingia.
Pesäpallourallaan Kejonen edusti kasvattajaseuransa Siilinjärven Pesiksen lisäksi Nerkoon Nuorisoseuran Urheilijoita, Jyväskylän Lohea, Ylivieskan Kuulaa sekä Puijon Pesistä. Pesäpallon Itä-Länsi-otteluissa hän pelasi B-pojissa Sotkamossa 2012 ja A-pojissa Seinäjoella 2014. 
Kejonen on koulutukseltaan luokanopettaja ja kasvatustieteiden maisteri. Hänen isoisänsä on runoilija Pekka Kejonen.
Adam Krieger

Adam Krieger (7. tammikuuta 1634 Driesen, Neumark, Saksa – 30. kesäkuuta 1666 Dresden, Saksa) oli saksalainen urkuri, kapellimestari ja säveltäjä.
Krieger tuli Dresdeniin noin 1650 tai 1651. Hän opiskeli urkujensoittoa kenties Samuel Scheidtin johdolla, ja hänen oletetaan perustaneen Collegium Musicum -seuran Leipzigiin. Hänet mainitaan 1657 vaaliruhtinas Johann Georgin tyttären kosketinsoitinopettajana. Hän oli myös Dresdenin hovin urkuri vuodesta 1659.
Krieger toimi Leipzigissa ja Dresdenissä. Hän oli suosittu laulusäveltäjä. Häntä on kutsuttu ”1600-luvun Schubertiksi”, mikä viittaa hänen musiikinhistorialliseen merkitykseensä. Laulunsa hän yleensä sanoitti itse. 
Krieger oli Leipzigin Nikolainkirkon urkuri ja arvostettu säveltäjä. Vuonna 1657 hän julkaisi kokoelman "Arien vom eyner, zwey nd drey Vocal-Stimmen." Siitä ilmestyi useita painoksia. Kun Krieger kuoli vain 32-vuotiaana 1666, julkaisivat hänen ystävänsä 1667 hänen sävellyksiään nimellä "Neue Arien". Kokoelman esipuheessa Kriegerin mainitaan olleen ”Poeta &amp; Musicus”, runoilija ja säveltäjä. 
Kokoelmassa on hänen sävelmänsä ja teksti ”Nun sich der Tage geendet hat" ja se onkin tunnetuin hänen teoksistaan. Sen sävelmään kirjoitti dresdeniläinen lakimies-runoilija Johann Friedrich Herzog 1600-luvun lopulla hengellisen iltalaulun säilyttäen kuitenkin Kriegerin alkusäkeistön, jossa ei Jumalaa mainita. Tällaisena virsi on Saksan evankelisen kirkon virsikirjassa ("Nun sich der Tag geendet hat", virsi 478). Herzog kutsui yhdeksän säkeistöä pitkää runoaan nimellä ”Hartaus illalla” ja se lienee kirjoitettu kun hän oli opiskelemassa Wittenbergissä. Herzogin tekstiä muokkasi vuorostaan Christoph Neander. Se julkaistiin Christian Christoph Sturmin laulukokoelmassa "Samlung Geistliche Gesänge" 1775: ”So fliehen unser Tage hin”. Johann Sebastian Bach on käyttänyt Kriegerin säkeistöä teoksessaan BWV 396.
Kriegerin virsi on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa virsi 556 ”Taas päivä ajan virtahan” (1 säk. Kriegerin sekä sävelmä). Sama sävelmä on myös virrellä 527 ”Kun askeleeni hidastuu” (teksti Anna-Maija Raittila, Ruotsin kirkon virsikirjassa virsi 740)
Ruotsin kirkon virsikirjassa on Kriegerin virsi numerolla 188 ”Taas ajan virtaan uppoaa”. Siellä virren tekijöiksi mainitaan Adam Krieger 1665 ensimmäinen säkeistö, Johann F. Herzog 1670 säkeistöt 2–4, ruots. Johan O. Wallin 1814, suom. Mikael Nyberg 1920, uud. Niilo Rauhala 1984. Sama sävelmä on myös virsillä 451 ”Kun kuljet yli Kidronin” (Hagbard Isberg 1940, suom. Pekka Turunen 1991, uud. Niilo Rauhala 1995) ja 508 ”Taas saapuu ilta hiljainen” (Natanael Beskow 1923 suom. Anna-Mari Kaskinen 1999).
Johan Christoffer Holmberg

Johan Christoffer Holmberg (noin vuosi 1700 – 6. joulukuuta 1743) oli ruotsalainen pappi, joka julkaisi "Sions sånger" -laulukirjan.
Holmbergin isä oli akatemian vouti Uppsalassa. Hän alkoi opiskella Uppsalan yliopistossa 1720 ja valmistui maisteriksi 1734. Hänet nimitettiin Munsön seurakunnan varapastoriksi ja 1730 arkkipiispan suosituksesta hän sai viran Tukholman triviaalikoulussa, jossa hän toimi kuolemaansa saakka. Holmberg solmi avioliiton Anna Maria Thalenin kanssa. Heidän pojastaan Johan Christopherista (s. 1743) tuli merkittävä kirjakauppias, kustantaja ja kirjanpainaja.
Holmberg tutustui herrnhutilaisuuteen kollegansa Tore Odheliuksen kautta ja liittyi liikkeeseen 1730. Hän toimitti "Sions sånger" -kirjan ensimmäisen osan 1743. Kirjan toinen osa julkaistiin 1745. Niistä ilmestyi yhdistetty kokoelma 1747, joka oli pohjana suomeksi käännetyille "Siionin virsille". Kirjan käänsi suomeksi vuonna 1790 Jalasjärven kappalainen, myöhemmin Taivassalon kirkkoherra Elias Lagus. 
Holmberg on myös kirjoittanut virsiä julkaisemaansa kokoelmaan. Niitä on edelleen "Siionin virret" -kirjassa kymmenen. "Hengellisiä lauluja ja virsiä" -kokoelmassa oli neljä hänen lauluaan sekä "Siionin kannel" -kirjassa yksi.
Julie Hausmann

Julie Katharina Hausmann (Julia von Hausmann) (19. maaliskuuta 1826 Riika, Kuurinmaa, Latvia – 15. elokuuta 1901 Võsu, Viro) oli baltiansaksalainen opettaja ja virsirunoilija. 
Julie Hausmann syntyi Riiassa, Latviassa, jossa hänen isänsä oli lukion rehtori. Hän polveutui aatelissuvusta. Julieta kuvailtiin sivuun vetäytyväksi, hiljaiseksi henkilöksi. Hän toimi aika ajoin yksityisopettajana, mutta joutui keskeyttämään työteon, koska hän sairasti paljon. Sairastaminen ei kuitenkaan estänyt häntä matkustamasta eri puolilla Eurooppaa. Vanhempiensa kuoleman jälkeen hän asui eri mm. Saksassa, Sveitsissä ja Ranskassa. 1870 hän muutti Pietariin sisarensa luo, joka oli Pietarin St. Anna-koulun johtajatar, mutta vietti viimeiset vuotensa Virossa, Võsussa, jossa hän myös kuoli.
Hänen elämänvaiheistaan kerrotaan erilaisia tarinoita. Yhden mukaan hän olisi ollut rakastunut lähetyssaarnaajaan. Kun hän matkusti Afrikkaan tämän luo, jotta he solmisivat avioliiton, hänen saavuttuaan perille sai kuulla, että hänen sulhasensa oli kuollut ja haudattu. Joka tapauksessa hän ei avioitunut koskaan. 
Hänen runoilijataitonsa ilmenivät jo varhain. Kerrotaan, että hän kirjoitti virsiä öisin, kun ei saanut nukutuksi. Hän julkaisi muutamia runokirjoja, joista tunnetuin oli nimeltään "”Maiblumen, Lieder einer Stillen im Lande”", ja hänen runonsa on koottu 1902 julkaistuun kirjaan ”"Blumen aus Gottes Garten.Lieder und Gedichte”". Hänen tuotannostaan tunnetaan yleisesti vain yksi laulu ”So nimm denn meine Hände“ vuodelta 1862. Se on levinnyt laajalle ja on julkaistu useissa virsi- ja laulukirjoissa. Sitä lauletaan yleisesti Friderich Silcherin 1842 kirjoittamalla sävelmällä, joka oli alkuaan tarkoitettu kansanlauluun "Wie könnt' ich ruhig schlafen in dunkler Nacht“ 
Hausmannin laulu on ilmestynyt suomeksi useissa laulukirjoissaː
Hengellisiä lauluja ja virsiä -kirjassa on myös toinen Hausmannin kirjoittama laulu, numero 47 "Kun orjantappuraisen mä kruunun pääsäs nään“ (Suom. Martti Ruuth 1903).
Gardiz

Gardiz tai Gardez (, ) on kaupunki Afganistanin itäosassa Paktian maakunnassa. Sen asukasluku oli Yk:n arvion mukaan 58 868–70 641 vuonna 2014/2015.
Maantiede.
Gardiz sijaitsee Afganistanin itäosassa Paktian maakunnassa noin 65 kilometriä Ghaznin kaupungista itään. Afganistanin pääkaupunki Kabul sijaitsee Gardizista noin 100 kilometriä pohjoiseen. Gardizista itään sijaitsee Kurramin sola. Kaupungin korkeus merenpinnasta on 2 289 metriä. Kaupungin keskustassa on keinotekoinen linnavuori ("Bala Hisar"), joka on rakennettu ilmeisesti 1800-luvulla. 
Historia.
Gardizin historia tunnetaan melko huonosti. Nykyisen Gardizin kaupungin alueella on saattanut olla merkitystä jo pitkään. Mir Zakahista noin 50 kilometriä kaupungista koilliseen löydettiin vuonna 1947 suuri määrä kolikoita kreikkalais-baktrialaiselta ja indoskyyttiläiseltä kaudelta. Oletettavasti Gardizista peräisin olevassa Ganeshan norsunpäisessä patsaassa on sanskritinkielinen kaiverrus, jossa patsas liitetään hunnikuningas Khingilaan.
Islamilaisessa perinteessä nykyisen Ghardizin perustivat kharijiitit ja heidän johtajansa Hamza ibn Abd Allah vuoden 797 paikkeilla. Tarina heijastelee kuitenkin todennäköisesti pikemminkin vain islamin saapumista alueelle, eikä varsinaisesti kaupungin perustamista. Aluetta hallitsivat joka tapauksessa sittemmin aflahidien kharijiittidynastia. Kharijiittiemiirien valtakausi tunnetaan vain huonosti. Alueelta löytynyt sanskritiksi ja arabiaksi kirjoitettu kaksikielinen kaiverrus vuodelta 857 mainitsee Omanin, mikä viitannee kharijiittien yhteyksiin Persianlahdelle. Persialainen historioitsija Gardizi mainitsee saffaridien hyökänneen paikallista emiiriä vastaan vuonna 869. Mahmud Ghaznilaisen esi-isä Bilgetegin sai puolestaan surmansa Gardizin piirityksen aikana vuonna 974. Ghaznavidien valtakuntaan se liitettiin ilmeisesti Sebük Teginin valtakaudella.
Kaupungin menetettyä itsenäisyytensä sen merkitys alkoi vähetä. Ghuridit valtasivat kaupungin vuonna 1162. Jalal al-Din johti aikanaan paikalla yhtä taistelua mongoleja vastaan. Babur mainitsee puolestaan taistelleensa Gardizissa Abd al-Rahman -nimistä afgaanipäällikköä vastaan. Baburin mukaan paikalla oli myös voimakas linnoitus. Sittemmin aluetta hallitsivat suurmogulit ja 1500-luvulla se tunnettiin kerrostaloistaan, joita ei nykypäiviin ole kuitenkaan säilynyt. Kaupunki kasvoi huomattavasti 1970-luvulta alkaen, jolloin saksalaiset käynnistivät kehitysapuhankkeita Paktian maakunnassa. Kaupungista rakennettiin esimerkiksi asfaltoitu tie Kabuliin. Monet kaupunkiin rakennetuista palveluista hävitettiin Afganistanin sodan aikana 1980-luvulla. Huomattava osa alueen asukkaista päätyi sodan aikana pakolaisiksi.
Väestö.
Yhdistyneiden kansakuntien asuinyhdyskuntaohjelman arvio Gardizin asukasluvusta oli vuonna 2014–2015 alemman arvion mukaan 58 868 ja ylemmän arvion mukaan 70 641. Vuoden 1979 väestönlaskussa asukasluku oli 9 550. Kaupungin asukkaat ovat persiankielisiä farsiwaneja.
Constantin von Wurzbach

Constantin von Wurzbach (11. huhtikuuta 1818 Laibach – 17. elokuuta 1893 Berchtesgaden) oli itävaltalainen runoilija ja elämäkertakirjailija. Hän oli vuodesta 1845 kirjastonhoitaja sisäasiainministeriössä ja myöhemmin ministeriaalisihteeri. Wurzbach julkaisi salanimellä useita nimenomaan eeppisiä runoelmia: "Mosaik" (1841), "Parallelen" (1849) y. m., lisäksi puolalaisia sananlaskuja, kansanlauluja y. m. Hänen pääteoksensa on "Biographisches Lexikon des Kaisertums Oesterreich" (60 nid. 1855–1891).
Biografi.
Wurzbachista tuli 1840 luutnantti Krakovan jalkaväkeen, hän valmistui 1843 filosofian tohtoriksi ja oli vuodesta 1844 kirjastonhoitaja Lembergissä. Hän oli vuodesta 1848 Wienin hovikirjaston kirjastonhoitaja ja 1849 sisäministeriön arkistonhoitaja. Hänet ylennettiin hallitusneuvokseksi, ja hän muutti 1850-luvulla Berchtesgadeniin ryhtyäkseen kirjoittamaan.
Wurzbach käytti alkuun salanimeä "Wurzbach Constant" kokoelmissa "Mosaik" (1841) ja "Parallelen" (1849), joita seurasivat muun muassa "Gemmen" (1855), "Kameen" (1856), "Aus dem Psalter eines Poeten" (1874). Hän kuuluu lähinnä Anastasius Grünin runoilijakoulukuntaan. Hän julkaisi kansanrunouden alalta teokset "Die Volkslieder der Polen und Ruthenen" (1846), "Die Sprichwörter der Polen" (1847) ja "Glimpf und Schimpf in Spruch und Wort" (1864) sekä kirkkoarkkitehtuuria käsittelevän teoksen "Die kirchen der stadt Krakau" (1853).
Wurzbachin laajoja töitä ovat "Bibliographisch-statistische übersicht der Litteratur des Österreichischen Kaiserstaats" (1853–1856) ja 60-osainen "Biographisches lexikon des Kaiserthums Österreich" (1856–1892), joka kattaa ajan vuodesta 1750 alkaen ja sisältää 24 254 elämäkertaa. Kun 25. osa ilmestyi, Wurzbach sai aatelisarvon.
Amerikanpuolalaiset

Amerikanpuolalaiset (, ) ovat yhdysvaltalaisia, jotka ovat syntyneet tai joiden juuret ovat Puolassa. Yhdysvaltain väestönlaskentaviraston mukaan Yhdysvalloissa asui 9 152 819 puolalaistaustaista henkilöä vuonna 2018.
Puolalaiset ovat Yhdysvaltojen suurin slaavilaiskansoja edustava väestöryhmä. Ensimmäiset merkinnät puolalaisista maahantulijoista on vuodelta 1609 Virginian Jamestownin dokumenteissa, ja he olivat käsityöläisiä kuten lasinpuhaltajia ja puuseppiä. Vuonna 1719 puolalainen tutkimusmatkailija Anthony Sadowski perusti Amityn kylän Pennsylvaniaan. Puolalaiset aatelismiehet Tadeusz Kościuszko (1746–1817) ja Casimir Pulaski (1747–1779) taistelivat Yhdysvaltain vapaussodassa, ja Savannah’ssa kaatuneen Pułaskin kunniaksi vietetään yhä merkkipäivää aina lokakuussa.
Ensimmäinen varsinainen siirtolaisaalto Puolasta Yhdysvaltoihin tapahtui 1800-luvun alkupuolen mittaan ja koostui alle kahdesta tuhannesta yläluokan poliittisesta pakolaisesta. Suurempi aalto puolalaisia tuli vuoden 1860 ja ensimmäisen maailmansodan välillä, ja silloin syynä oli Puolan maaseudun köyhyys ja nälänhätä. Nämä siirtolaiset asettuivat useimmiten itärannikon ja Keskilännen suuriin teollisuuskaupunkeihin: New Yorkiin, Buffaloon, Pittsburghiin, Clevelandiin, Detroitiin, Milwaukeehen, Minneapolisiin, Chicagoon ja St. Louisiin, joissa yhä on maan suurimmat puolalaisyhteisöt. Kolmas puolalaisaalto tapahtui Neuvostoliiton vuosina eli ensimmäisen maailmansodan ja kylmän sodan välillä. Neuvostoliiton romahdettua ja Puolan vapauduttua alkoi neljäs aalto.
Mavzuna Chorieva

Mavzuna Chorieva (, s. 1. lokakuuta 1992 Kulob) on tadžikistanilainen nyrkkeilyn olympia- ja MM-mitalisti sekä Aasian-mestari.
Chorieva saavutti Lontoon olympialaisissa 2012 pronssia 60 kg:n painoluokassa. Puolivälieräottelussa hän voitti kiinalaisen Dong Chengin osumapistein 13–8, mutta hävisi välierässä Irlannin Katie Taylorille 9–17. Hän saavutti MM-pronssia 60-kiloisissa Qinhuangdaossa 2012. Voitettuaan puolivälieräottelussa ranskalaisen Estelle Mosselyn pistein 20–12 hän hävisi välierässä Katie Taylorille 6–16. MM-kilpailuissa 2010 hän putosi toisen ottelun jälkeen.
Chorieva voitti 60 kg:n sarjassa Aasian-mestaruuden Astanassa 2010 kukistettuaan finaalissa pohjoiskorealaisen Ryu Yong Sumin osumapistein 10–7. Hän sai maanosan mestaruuskilpailuissa samassa sarjassa hopeaa 2012 ja pronssia 2015. Aasian kisoissa hän sijoittui 60-kiloisissa jaetulle viidennelle sijalle 2014 ja jaetulle yhdeksännelle sijalle 2010.
Chorieva toimi Lontoon olympialaisissa 2012 Tadžikistanin lipunkantajana sekä avajaisissa että päättäjäisissä.
Liisa Vähäkylä

Liisa Vähäkylä (s. 1965) on suomalainen kulttuurialan toimija, toimittaja ja copywriter. Hän on työskennellyt vuodesta 2009 lähtien Finnanimation ry:n toiminnanjohtajana tehtävänään suomalaisen animaatioalan kansainvälistäminen. Tehtävässään hän on järjestänyt suomalaisten animaatiotuotantojen promootiotapahtumia Aasiassa, Euroopassa sekä Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. Suomeen hän on tuonut useita Cartoon-tapahtumia kuten Cartoon Digitalin vuonna 2014 Helsinkiin ja Cartoon Business -tapahtuman vuonna 2019 Tampereelle vastaten tapahtumien rahoittamisesta. Vuonna 2014 hän vastasi 100 vuotta suomalaista animaatiota -teemavuoden koordinoinnista. 
Koulutukseltaan Vähäkylä on Filosofian maisteri pääaineena taidekasvatus (Jyväskylän yliopisto 1993). Hän on lisäksi suorittanut sivulaudaturin journalistiikasta ja työskennellyt toimittajana vuodesta 1982. 1988 asti hän on työskennellyt myös taidearvostelijana erikoisalueena uudet visuaaliset taiteet sekä visuaalinen media. Animaatiota hän on opiskellut Lontoossa vuosina 1993–1994 sekä uutta mediaa, mainontaa ja estetiikkaa Helsingissä. 
Vähäkylä kirjoitti kirjan "Muumeista miljoonabisnes" (Siltala 2017), joka perustui Nina Pulkkisin samannimiseen dokumenttielokuvaan. Vuonna 1999 hän kirjoitti internet-operaattori Saunalahden Serverin "Internet Käyttäjän herkut" -opaskirjan yhdessä Petteri Järvisen kanssa. 
Vähäkylä on osallistunut "Kuvamutaatioita"-sarjakuva-antologiaan, jonka julkaisi Jyväskylän ylioppilaskunnan kulttuurivaliokunta vuonna 1990. Muita sarjakuvia, pilakuvia ja kuvituksia ovat julkaisseet mm. Riihimäkeläinen, Jyväskylän Ylioppilaslehti ja Helsingin Sanomat.
Liittymä

Liittymä tarkoittaa seuraavia asioita: