tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lampaansyöjät (elokuva)

Lampaansyöjät on suomalainen elokuva vuodelta 1972. Veikko Huovisen romaaniin "Lampaansyöjät: suomalainen reippailutarina" perustuvan elokuvan pääosia näyttelevät Heikki Kinnunen ja Leo Lastumäki.
Juoni.
Metsänhoitaja Sepe ("Heikki Kinnunen") ja konttoripäällikkö Valtteri ("Leo Lastumäki") toteuttavat talven aikana suunnittelemansa "Operaatio Lampaansyöjät" suunnaten kesälomallaan Pohjois-Suomeen ”metsästämään” laidunlampaita. He muun muassa paistavat Torni–lehden reseptin mukaisen "ulkomongolialaisen rosvopaistin" ja telttailunsa lomassa, usein alkoholin avustuksella, mietiskelevät maailman asioita.
Musiikki.
Elokuvassa esitetään Paroni Paakkunaisen ja Vexi Salmen sitä varten kirjoittamia alkuperäissävelmiä, joita esittää Kinnusen ja Lastumäen lisäksi Tapio Rautavaara.
Vastaanotto.
Elokuva oli menestys, joka sai enemmän katsojia kuin vuoden kaikki muut kotimaiset elokuvat yhteensä. "Lampaansyöjät" oli Suomen elokuvateattereissa 341 101 katsojallaan vuoden 1972 kolmanneksi katsotuin elokuva "Kummisedän" ja "Kellopeliappelsiinin" jälkeen. 
"Helsingin Sanomien" ensi-ilta-arvostelussa pidettiin elokuvan parhaana osatekijänä Kari Sohlbergin kuvausta, joka näyttää Pohjois-Suomen maisemia komeina kuin matkailufilmi. Arvostelija Eeva Järvenpää kehui myös televisiossa hioutuneen koomikkoparin Kinnusen ja Lastumäen roolityötä ja sanoi sen olevan parhaimmillaan silloin, kun Huovisen kirjallistyylistä ja ”teinikonventtimaista” dialogia oli päästy muokkaamaan näyttelijöiden suuhun sopivaksi. Hän vieroksui myös elokuvan yhteiskunnallista sanomaa tai sen puutetta: ”"Lampaansyöjät" on tehty niille ihmisille, jotka eivät turhia murehdi, joilla on oma suu ensimmäisenä ja rahaa omiin tarpeisiin. – – Toivoa vain sopii että suomalaiset joskus havahdutettaisiin toisenlaisillakin, ehkäpä tärkeämmilläkin elokuvilla.”
Elokuva esitettiin Suomen televisiossa ensimmäisen kerran 5. huhtikuuta 1975. Lampaansyöjät julkaistiin DVD:nä 22. lokakuuta 2010.
Leo Lastumäen mukaan elokuvan jälkeen sattui tositapauksia, joissa oli otettu mallia Sepen ja Valtterin lampaanmetsästyksestä.
Palkinnot.
Seppo Huunonen sai elokuvasta parhaan tuottajan Jussi-palkinnon.
Aiheesta muualla.
Lampaansyöjät Yle Areenassa
Matti Rautiainen

Matti Kalevi Rautiainen (7. lokakuuta 1955 Tampere) on entinen suomalainen jääkiekkoilija.
Rautiainen aloitti uransa Koo-Veessa, ja pelasi joukkueessa kevääseen 1980 asti. Hän voitti Koo-Veessä SM-pronssia kauden 1976–1977 päätteeksi. Seuraavalla kaudella hänet palkittiin SM-liigan herrasmiespelaajana. Ilvekseen Rautiainen siirtyi seurafuusion seurauksena kaudeksi 1980–1981. Ilveksessä hän sai toisen SM-pronssinsa kaudella 1982–1983. Rautiainen lopetti uransa kauden 1983–1984 päätteeksi.
Rautiainen palasi kuitenkin vielä SM-liigaan. Kauden 1985–1986 hän pelasi Koo-Veessa 1-divisioonassa. Seuraavalla kaudella hän pelasi Tapparassa, jossa hän voitti Suomen-mestaruuden. Lopullisesti pelaajauransa Rautiainen lopetti mestaruuskautensa jälkeen. SM-liigassa Rautiainen pelasi kaikkiaan 445 ottelua, ja tehopisteitä hän sai 190+211. Pudotuspeleissä Rautiainen pelasi 17 ottelua, ja teki niissä 5+7 tehopistettä.
Suomea Rautiainen edusti neljässä arvoturnauksessa. Hänet valittiin ensimmäisen kerran arvokisajoukkueeseen vuoden 1976 talviolympialaisiin. Ottelussa Japania vastaan Rautiainen teki viisi maalia. Seuraavan kerran vastaavaan olympiatasolla pystyi Pavel Bure Naganossa 1998. Samana vuonna Rautiainen pelasi vielä Kanada-cupissa.
Rautiaisen ensimmäiset MM-kilpailut oli vuoden 1978 turnaus. Rautiainen valittiin toistamiseen MM-turnaukseen vuonna 1979. Yhteensä hän pelasi 76 A-maaottelua, ja teki niissä 26+16 tehopistettä.
Suomen Jääkiekkomuseo aateloi Rautiaisen jääkiekkoleijonaksi vuonna 2010.
Välimerensypressi

Välimerensypressi ("Cupressus sempervirens") on Välimeren itäosasta kotoisin oleva sypressilaji. Sitä kasvatetaan koristekasvina monin paikoin ympäri maailmaa.
Kuvaus.
Välimerensypressi kasvaa 20–30 metriä korkeaksi. Sen runko kasvaa suorana. Oksat ovat luonnossa tavallisesti siirottavia tai kohenevia, mutta koristepuuna kasvatetulla kapealatvuksisella muodolla pystyn luutamaisia. Kaarna on ohut ja pysyy pitkään sileänä, vanhemmiten se alkaa halkeilla pystysuunnassa. Versot ovat ohuita ja niitä kasvaa kaikkiin suuntiin. Ristikkäin vastakkain kiinnittyneet pienet lehdet ovat suomumaisia ja uloimmissa oksanhaaroissa 1–1,8 millimetriä pitkiä. Kävyt ovat 2–3 cm pitkiä, pyöreähköjä, ja muodostuvat 8–14 käpysuomusta.
Merkitys ihmiselle.
Välimerensypressin lahonkestävää puuainesta arvostettiin useissa Välimeren alueen muinaisissa kulttuureissa. Välimerensypressiä on myös kasvatettu koristepuuna ainakin antiikin Roomasta lähtien. Koristepuuna kasvatetut välimerensypressit edustavat yleensä puun kapealatvuksisia pystyoksaisia muotoja.
Pisarakilpikonna

Pisarakilpikonna ("Clemmys guttata") on erittäin uhanalainen suokilpikonnalaji, joka elää Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Sen elinympäristöä ovat suot, marskimaat ja metsäpurot.
Pisarakilpikonna on 9-12 cm pitkä ja painaa enimmillään 230 grammaa. Sen kilpi on pohjaväriltään musta tai sinimusta, ja siinä on keltaisia tai kellertäviä pilkkuja.
Neulakinnas

Neulakintaalla tarkoitetaan lapasta, joka on ommeltu villalangasta isokokoisella neulalla. 
Neulakinnastekniikkaa on käytetty Suomessa ainakin keskiajalta asti. Vanhimmat Suomesta löydetyt neulakinnasfragmentit ovat peräisin 1000-luvun ensimmäisiltä vuosikymmeniltä. Neulakinnastekniikka on ollut ainoa tapa valmistaa sukkia ja lapasia ennen 1600-lukua, jolloin puikolla neulomisen taito levisi Suomeen. Neulakintaan neulomistaito säilyi 1950-luvulle saakka erityisesti Itä- ja Pohjois-Suomessa, ja paikoitellen aivan nykypäiviin saakka. 
Työvälineinä on käytetty luusta, kuparista, raudasta tai hopeasta valmistettuja neuloja ja lanka on ollut paksuhkoa löyhäkierteistä villalankaa. Tosin Museoviraston keruuarkistossa on Suomen kansallismuseon vuoden 1957 neulakinnaskyselyn aineistossa myös neulakinnasnäytteitä, joiden lanka on tiukkakierteistä. Tällä tekniikalla on valmistettu lapasia, sukkia, siivilöitä ja myssyjä. Tekniikkaa kutsutaan neulakinnastekniikaksi, koska sillä on enimmäkseen valmistettu kintaita ja työvälineenä on ollut neula. 
Tämän tekniikan perustana on se, että lankaa pujotetaan silmukoiden läpi tietyssä järjestyksessä neulan avulla. Eri pujottelutavoista Suomessa on tunnettu ns. suomeksi neulominen, venäjäksi neulominen ja pyöräyttäen tai punaltaen neulominen, vaikka ne kaikki eivät joka puolella Suomea olekaan olleet tunnettuja. Lisäksi näistä pujottelutavoista on käytetty myös muunnoksia, joten erilaisten pujottelutapojen todellinen määrä on suurempi.
Perinteisesti neulakintaat on vanutettu, jotta niistä on saatu tiiviitä. Vanutuksen suosiossa on ollut paikkakuntakohtaisia eroja, sillä Kansallismuseon vuoden 1957 neulakinnaskyselyyn vastattiin vanutuksen osalta yleensä kielteisesti, ja todettiin kintaiden vanuttuvan käytössä. Neulakintaita on käytetty nimenomaan ulkotöissä talvella, nahkarukkasten alla. Valmiin kinnasparin suuhun on tavattu neuloa kinnasneulalla tai virkata 1–2 kerrosta erivärisellä langalla, jotta kukin tunnistaisi omat kintaansa.
Muita neulakinnastekniikasta käytettyjä nimityksiä ovat kinnasneulatekniikka, yhdellä neulalla neulominen ja kinnasompelu.
Rodoksenturpa

Rodoksenturpa ( "Ladigesocypris ghigii") on pienikokoinen makeanveden särkikala, jota tavataan Kreikan Ródoksella. 
Ulkonäkö ja koko.
Rodoksenturpa kasvaa 6,5 cm pitkäksi. Se on hopeankiiltoinen ja vartaloltaan pitkulainen.
Levinneisyys ja elintavat.
Rodoksenturpa elää makeassa vedessä: joissa ja lammikoissa. Sen katsotaan esiintyvän vain Ródoksella. Turkin puolella on kuitenkin yksittäisinä esiintyminä samankaltaisia mutta huonosti tunnettuja kaloja, joita on joskus myös pidetty "S. ghigiinä", joskus sen alalajeina, joskus taas erillisinä lajeina "S. irideus" ja "Ladigesocypris meremere". 
Uhanalaisuus.
Rodoksenturpa elää sellaisissa pienissä vesistöissä, jotka kuivuvat vähäsateisina vuosina. Sen pahimpia uhkia ovat veden käyttö ja kesäinen kuivuus. Sen on sanottu olleen yksi Euroopan vaarantuneimmista makean veden kalalajeista. Lajia on suojeltu EU-projektina ja suurin osa sen elinympäristöistä on nykyisin Natura 2000 -alueena. Alueilla jossa lajia tavataan, on vedenottamista ja muuta lajia häiritsevää toimintaa rajoitettu määräyksin. Viimeaikaisissa seurantatutkimuksissa on todettu lajin kannan elpyvän ja vakiintuvan suojelutoimien ansiosta. Lajin kunniaksi on perustettu opastuskeskus.
Blasinhevosenkenkäyökkö

Blasinhevosenkenkäyökkö ("Rhinolophus blasii") on lepakko, joka elää Välimerellä, Pohjois-Afrikassa ja Lähi-idässä.
Lepakon pituus on noin viisi senttiä, ja siipien kärkiväli noin 28 cm. Se painaa noin kymmenen grammaa. Blasinhevosenkenkäyököt viihtyvät pienissä 3-4 yksilön ryhmissä. Ravinnokseen laji käyttää hyönteisiä.
Isohevosenkenkäyökkö

 Isohevosenkenkäyökkö eli euroopanisoherkko ("Rhinolophus ferrumequinum") on lepakko, joka elää Etelä-Euroopassa, Pohjois-Afrikassa ja Aasiassa. Laji voi elää jopa 30-vuotiaaksi ja se on saanut nimensä hevosenkengän muotoisesta osasesta nenässään. 
Anatomia.
Lepakon pituus on noin 6,5 senttiä ja siipien kärkiväli noin 35–40 cm. Se painaa 17–34 grammaa. Isohevosenkenkäyökön nenän rakenne on monimutkainen ja se koostuu kolmionmuotoisesta kärjestä, satulanmuotoisesta keskikohdasta ja hevosenkengän muotoisesta alaosasta.
Elintavat.
Laji viihtyy luolissa ja maanalaisissa onkaloissa.
Isohevosenkenkäyököt viettävät horrosta lokakuusta huhtikuuhun, mutta heräävät pari kertaa viikossa.
Lisääntyminen.
Isohevosenkenkäyökkönaaraat saavuttavat sukukypsyyden 3 vuoden iässä. Pariutuminen tapahtuu syksyllä ja naaras synnyttää poikasen kesäkuun lopussa tai heinäkuun alussa. Laji synnyttää kerralla vain yhden poikasen.
Jorma Vennola

Jorma Vennola (s. 1943 Helsinki) on suomalainen teollinen muotoilija. Hän on työskennellyt vuodesta 1970 alkaen erilaisten teollisten muotoiluprojektien parissa. Työuransa hän aloitti Princetonissa Yhdysvalloissa Creative Playthings -yhtiön lelusuunnittelijana. Vennola on myös suunnitellut muun muassa Oraksen ensimmäisiä muovikuorisia ja kosketusvapaita hanoja. Lisäksi hän on muotoillut lasia ja suunnitellut kotitalouskoneita. 
Vennola on saanut seuraavat tunnustukset työstään:
Vasamasiilikäs

Vasamasiilikäs ("Euplagia quadripunctaria") on värikäs ja melko isokokoinen perhonen. Se kuuluu Euroopan unionin luontodirektiivin II liitteessä mainittuihin lajeihin, joiden suojelemiseksi on perustettava erityisten suojelutoimien alueita ja kuuluu liitteen ensisijaisesti suojeltaviin lajeihin.
Koko ja ulkonäkö.
Melko kookas perhonen, jonka siipiväli on 46–62 mm ja naaraat ovat hieman koiraita kookkaampia. Etusiivet ovat tummanruskeat, vihertävällä metallisella hohteella. Siiven etureunasta siiven poikki suuntautuu kolme leveää, vaaleankeltaista juovaa, joista kaksi uloimmaista yhtyvät muodostaen Y-kirjaimen muotoisen kuvion. Perhosen vanhetessa vaalea väri haalistuu. Takasiivet ovat ruosteenpunaiset ja niissä on muutamia tummia laikkuja.
Levinneisyys ja lentoaika.
Enimmäkseen eurooppalainen perhoslaji, jota tavataan Euroopassa Espanjasta Alpeille ja Turkkiin ja edelleen Lähi-idässä aina Iraniin asti. Pohjoismaissa vasamasiilikäs on tavattu vain kahdesti: Suomessa Kotkassa vuonna 1972 ja Tanskassa Fynin saarella vuonna 2003. Lentoaika on heinäkuusta elokuuhun, joskus aina syyskuuhun saakka.
Rodoksen Petalúdhesissa sijaitseva Perhoslaakso on tunnettu useiden perhoslajien, myös vasamasiilikkäiden, massaesiintymistä.
Elinympäristö ja elintavat.
Vasamasiilikäs on metsäisten ympäristöjen laji. Perhoset lentävät pääasiassa iltapäivästä yöhön ja monista muista siilikkäistä poiketen käyvät ahkerasti kukilla.
Naaras munii noin 250 munaa ravintokasvin lehtien alapinnoille. Toukka talvehtii.
Ravintokasvi.
Polyfagisen toukan ravintokasveihin kuuluu etenkin nokkonen ("Urtica dioica"), mutta myös ratamot, vadelma, kuusamat, voikukka, peipit, horsmat, euroopanpähkinäpensas sekä jalavat.
Turkinmänty

Turkinmänty ("Pinus brutia") on Välimeren itäosassa, Lähi-idässä ja Kaukasuksella kasvava havupuulaji. Sitä tavataan rannikkoalueilla 0–1500 metrin korkeudella merenpinnasta.
Turkinmänty kasvaa 20–35 metriä korkeaksi. Sen oksat ovat epäsäännöllisiä. Neulaset ovat 10–18 senttimetriä pitkiä ja kasvavat useimmiten kaksittain. Kävyt ovat 6–11 senttimetriä pitkiä.
Idänambrapuu

Idänambrapuu ("Liquidambar orientalis") on ambrapuiden sukuun kuuluva suurikokoinen lehtipuu, jota tavataan luonnonvaraisena pienellä alueella Vähässä-Aasiassa.
Ulkonäkö ja koko.
Idänambrapuu kasvaa tavallisesti 6–12 metriä korkeaksi, mutta voi saavuttaa jopa 30 metrin korkeuden. Puun runkoa peittää paksu, punertavanharmaa kaarna. Lehdet muistuttavat muodoltaan hieman vaahteranlehtiä ja asettuvat oksaan kierteisesti. Lehdet ovat kourasuonisia, sormijakoisia, 3–5-liuskaisia ja hammaslaitaisia. 5-liuskaiset lehdet ovat usein toiseen kertaan sormihalkoisia ja 3-liuskaisia. Idänambrapuun pallomaiset emikukat ovat valkoisia ja ovat yksittäiskukinnoissa. Hedekukat ovat keltaisia ja kukkivat pienissä tertuissa. Laji kukkii huhti-toukokuussa. Hedelmät ovat piikikkäitä ja pallomaisia. Hedelmät sisältävät runsaasti lenninsiivellisiä siemeniä.
Levinneisyys.
Luonnonvaraisena idänambrapuuta tavataan Turkin lounaisosissa ja Kreikan Rodoksella. Lajia viljellään muun muassa Etelä-Euroopassa.
Elinympäristö.
Idänambrapuun tyypillisiä kasvupaikkoja ovat kosteat laaksot, joissa pohjavesi on korkealla.
Käyttö.
Idänambrapuun pihkasta, sisäkuoresta ja puuaineksesta valmistetaan hartsinkaltaista tuoksuvaa ainetta, storaksia, jolla on käyttöä rohdoksena ja hajusteteollisuudessa. Storaksia on käytetty ulkoisena lääkkeenä syyhyyn, haavoihin ja haavaumiin. Storaksibalsamihöyryllä on hengitettynä limaa irroittava vaikutus henkitorvessa. Puun siemenet sisältävät huomattavia määriä sikimihappoa.
Yōkō Gushiken

Yōkō Gushiken (, s. 26. kesäkuuta 1955 Ishigaki) on japanilainen nyrkkeilijä, joka piti vuosina 1976–1981 hallussaan WBA-ammattilaisliiton alemman kärpässarjan maailmanmestaruutta. Nyrkkeilyuran jälkeen Gushiken on tullut tunnetuksi TV persoonana.
Ura.
Vasenkätinen Gushiken ryhtyi ammattilaiseksi menestyksekkään amatööriuran jälkeen vuonna 1974. Ensimmäisestä kahdeksasta ottelustaan ammattilaisena hän voitti viisi tyrmäyksellä. 10. lokakuuta 1976 Gushiken pääsi iskemään WBA-liiton alemman kärpässarjan maailmanmestaruudesta Juan José Guzmánia vastaan. Ottelu päättyi Gushikenin voittoon seitsemännen erän tyrmäyksellä. Gushiken puolusti mestaruuttaan menestyksekkäästi 13 kertaa, joista kahdeksan voittoa tuli tyrmäyksellä. Valtakausi mestarina päättyi vasta 8. maaliskuuta 1981, kun Gushiken kärsi uransa ensimmäisen ja ainoan tappion tittelinpuolustuksessa Pedro Floresia vastaan 12. erässä teknisellä tyrmäyksellä. Saman vuoden elokuussa Gushiken ilmoitti lopettavansa uransa ja ryhtyi manageriksi.
Afántou

Afántou () on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Ródoksen kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Αφάντου, "Dimotikí Enótita Afántou") ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Ródoksen saarella, Ródoksen alueyksikössä Etelä-Egean saarten alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 6 911 ja varsinaisen Afántoun kaupungin väkiluku 6 072 (vuonna 2011).
Afántoun kaupunki sijaitsee Ródoksen itärannikolla viisi kilometriä Falirákista. Afántou oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Ródoksen kuntaan yhdessä Archángeloksen, Attávyroksen, Ialysóksen, Kallithéan, Kámeiroksen, Líndoksen, Nótia Ródoksen ja Petaloúdesin kanssa.
Afántoussa kasvaa hedelmiä ja oliivipuita, ja se tunnetaan myös matoistaan. Afántoussa on muun muassa kolme kilometriä pitkä hiekkaranta ja golfkenttä.
Kunnallisyksikön osat.
Afántoun kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Archángelos (Ródos)

Archángelos () on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Ródoksen kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Αρχαγγέλου, "Dimotikí Enótita Archangélou") ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Ródoksen saarella, Ródoksen alueyksikössä Etelä-Egean saarten alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 7 615 ja varsinaisen Archángeloksen kaupungin väkiluku 5 384 (vuonna 2011).
Archángelos sijaitsee Ródoksen itärannikolla noin 30 kilometriä saaren pääkaupungista Ródoksesta etelään. Archángelos oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Ródoksen kuntaan yhdessä Afántoun, Attávyroksen, Ialysóksen, Kallithéan, Kámeiroksen, Líndoksen, Nótia Ródoksen ja Petaloúdesin kanssa.
Archángeloksen kaupungissa on arkkienkeli Mikaelille pyhitetty kirkko vuodelta 1845. Muita alueen nähtävyyksiä ovat Tsampíkan luostari, Koúmeloksen tippukiviluola ja Stegnán uimaranta.
Kunnallisyksikön osat.
Archángeloksen kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Suomen Nimismiesyhdistys

Suomen Nimismiesyhdistys on perustettu vuonna 1921 Tampereella. Yhdistykseen kuuluu poliisipäälliköitä, apulaispoliisipäälliköitä, vouteja ja syyttäjiä. Sen jäsenmäärä on noin 70 (vuonna 2022). Yhdistys on nykyisin perinneyhdistys. Nimismiesyhdistys on Suomen Lakimiesliiton ja Poliisi-, ulosotto-, syyttäjä- ja maistraattilakimiesten edunvalvontajärjestön jäsenyhdistys.
Yhdistyksen nykyinen puheenjohtaja on Vesa Nyrhinen (2022). Varapuheenjohtajina ovat kihlakunnansyyttäjä Heikki Lehto ja kihlakunnanvouti Markku Hiltunen. Yhdistyksen sihteeri on apulaispoliisipäällikkö Jukka Mäkilähde ja rahastonhoitaja henkikirjoittaja Seppo Puheloinen.
Nimismiesyhdistyksen aikaisempia puheenjohtajia ovat olleet muun muassa poliisiylijohtaja Mikko Paatero, poliisijohtaja Pentti Saira, poliisiylitarkastaja Tapani Tiilikainen ja kihlakunnanvouti Antero Tuomi.
Kuivasjärven Aura

Kuivasjärven Aura ry on vuonna 1949 perustettu oululainen urheiluseura. Seura oli alkujaan kyläseura, mutta laajeni myöhemmin koko kaupungin seuraksi. Seuran lajeina ovat yleisurheilu ja hiihto, aiemmin myös suunnistus, naisvoimistelu, jalkapallo ja lentopallo. Yleisurheilussa seura oli seuraluokittelun kymmenes vuonna 2006, jolloin sillä oli lisenssejä yhdeksänneksi eniten yhdessä HKV:n kanssa (299). Vuonna 2017 lisenssejä oli 639. Kuivasjärven Aura on Oulun suurin yleisurheiluseura, joka keskittyy lasten ja nuorten liikuttamiseen. Seura kuuluu nuorissa Suomen 10 parhaan seuran joukkoon ja aikuisissa 30 parhaan joukkoon.
St John’s College (Cambridge)

St John’s College on yksi englantilaisen Cambridgen yliopiston 31 collegesta. Sen perusti vuonna 1511 Lady Margaret Beaufort, kuningas Henrik VII:n äiti, joka oli kuollut jo 1509, mutta aloittanut perustamiseen johtaneen prosessin ennen kuolemaansa. Collegen nimi juontuu evankelista Johanneksen mukaan nimetystä sairaalasta Hospital of St John the Evangelistista, joka oli sijainnut collegen paikalla 1200-luvulta alkaen.
Rakennukset.
St John’s Collegen pääsisäänkäynti valmistui 1516. Sen yläpuolelle on kaiverrettu Lady Margaret Beaufortin vaakuna, jonka molemmin puolin on kuvattuna myyttinen eläinhahmo (), jolla on norsun häntä, antiloopin vartalo ja vuohen pää. Sarviaan tämä eläin pystyy tarinan mukaan kääntämään haluamaansa suuntaan. Portin yläpuolella on evankelista Johannesta esittävä patsas, jonka juurelle kuvattu kotka on evankelista Johanneksen tunnuseläin. Ensimmäinen piha on collegen vanhinta osaa ja se valmistui 1511–1520. Vanhan sairaalan kappelin perustukset ovat näkyvissä nurmikolla. Uuden kappelin suunnitteli Sir George Gilbert Scott ja se rakennettiin 1868. Uuden kappelin on katsottu vääristäneen ensimmäisen pihan mittasuhteet.
Mittasuhteiltaan harmonisena pidetyn, tiilirakennusten ympäröimän Toisen pihan suunnittelivat Ralph Symons Westminsteristä ja Gilbert Wigg Cambridgestä. Piha rakennettiin 1589–1599. Kolmannen pihan pohjoispuolen muodostaa 1624 rakennettu vanha kirjasto. Länsi- ja eteläpuoli valmistuivat vasta 1669–1672 collegen toivuttua Englannin sisällissodasta; college edusti siinä rojalismia muuten parlamentaristisessa kaupungissa. Kolmannen pihan pohjoispuolella virtaa Cam-joki, jonka ylittävät kaksi siltaa, jotka tunnetaan nimillä "Kitchen Bridge" ja "The Bridge of Sighs".
Joen toisella puolella on uusgoottilaista tyylisuuntaa edustava Uusi piha, joka valmistui 1831. Sen ovat suunnitelleet Thomas Rickman ja Henry Hutchinson. Uuden pihan yhdistää collegen vanhoihin osiin The Bridge of Sighs (), jolla ei ole venetsialaisen samannimisen sillan kanssa juuri muuta yhteistä kuin se, että molemmat ovat katettuja siltoja. Uuden pihan keskellä oleva torni tunnetaan myös hääkakkuna (). Joen länsipuolella sijaitsee "The School of Pythagoras", joka on Cambridgen vanhin edelleen aktiivisessa käytössä oleva yliopistorakennus.
Invictus – voittamaton

Invictus – voittamaton on Clint Eastwoodin ohjaama Nelson Mandela -aiheinen draamaelokuva vuodelta 2009. Sen tapahtumat sijoittuvat Etelä-Afrikassa vuonna 1995 pelatun Rugby World Cup -turnauksen ympärille. Presidentti Mandelaa esittää Morgan Freeman ja Matt Damon François Pienaaria, Etelä-Afrikan rugbymaajoukkueen kapteenia. Elokuva sai Oscar-ehdokkuudet parhaasta miespääosasta (Freeman) sekä parhaasta miessivuosasta (Damon).
Näyttelijät.
Lähde:
Pimeyden ytimessä (elokuva)

Pimeyden ytimessä ("Edge of Darkness") on Martin Campbellin elokuvaohjaus, joka perustuu löyhästi hänen itsensä ohjaamaan, BBC:n tuottamaan samannimiseen televisiosarjaan. Pääosaa esittää Mel Gibson ja elokuva oli hänen paluunsa elokuviin pitkän tauon jälkeen.
Arvioita.
Nyt-liitteen kolme kriitikkoa antoivat elokuvalle pistekeskiarvon 1,8.
Up in the Air

Up in the Air on vuonna 2009 valmistunut Jason Reitmanin ohjaama draamakomedia. Se perustuu Walter Kirnin samannimiseen romaaniin vuodelta 2001. Se kertoo yrityssaneeraajasta, jonka liikkuvainen elämä menee sekaisin juuri, kun hän on saavuttamaisillaan lentoyhtiön kymmenen miljoonan kanta-asiakasmailin rajan. Elokuvan pääosissa ovat George Clooney, Vera Farmiga ja Anna Kendrick. 
Elokuva sai ensi-iltansa Telluriden elokuvajuhlilla 5. syyskuuta 2009. Suomessa ensi-ilta oli 29. tammikuuta 2010. Elokuva sai kuusi Oscar-ehdokkuutta kategorioissa paras elokuva, ohjaus, sovitettu käsikirjoitus, miespääosa (Clooney) ja naissivuosa (Farmiga ja Kendrick). Elokuva palkittiin parhaan käsikirjoituksen Baftalla ja Golden Globella.
Vastaanotto.
Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 265 arvostelun perusteella laskettuna kriitikoiden arvosteluista 91 prosenttia oli positiivisia.
Petaloúdes

Petaloúdes (; virallisesti Δημοτική Ενότητα Πεταλούδων, "Dimotikí Enótita Petaloúdon") on yksi Ródoksen kunnan kunnallisyksiköistä ja entinen itsenäinen Kreikan kunta. Se sijaitsee Ródoksen saarella, Ródoksen alueyksikössä Etelä-Egean saarten alueella. Kunnallisyksikön väkiluku on 14 962 (vuonna 2011).
Petaloúdes oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Ródoksen kuntaan yhdessä Afántoun, Archángeloksen, Attávyroksen, Ialysóksen, Kallithéan, Kámeiroksen, Líndoksen ja Nótia Ródoksen kanssa. Kunnallisyksikön suurin taajama on Kremastí.
Petaloúdesin laakso tunnetaan perhosistaan, ja myös koko kunnallisyksikön nimi kuuluu suomeksi "Perhoset".
Kunnallisyksikön osat.
Petaloúdesin kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Trinity Hall

Trinity Hall on yksi Cambridgen yliopiston 31 collegesta. Sen perusti Norwichin piispa William Bateman vuonna 1350. Myöhemmin keskiaikainen tapa nimetä collegeja "halleiksi" väistyi (esim. Pembroke Hall nimettiin Pembroke Collegeksi). Trinity Hallin viereen oli kuitenkin melkein kaksisataa vuotta Trinity Hallin jälkeen perustettu kuningas Henrik VIII:n rakennuttamana suurempi Trinity College, joten Trinity Hall ei enää voinut tehdä nimenmuutosta, ja vanha nimi jäi voimaan.
Trinity Hallilla on alusta lähtien ollut vahva traditio oikeustieteen opetuksessa. Collegen itsensä mukaan traditio juontaa seudulla vuonna 1349 raivonneeseen mustaan surmaan, jonka seurauksena mm. lainoppineita ja papistoa oli kuollut niin paljon, että college perustettiin paikkaamaan näillä aloilla tuolloin vallinnutta vajausta.
Breaking the Habit

Breaking the Habit on kappale Linkin Parkilta. Se on kuudes ja viimeinen single yhtyeen toiselta, vuonna 2003 julkaistulta studioalbumilta, Meteoralta. Single julkaistiin 14. kesäkuuta 2004. Breaking the Habit -kappaleesta on tehty myös musiikkivideo, jonka on ohjannut Linkin Park -yhtyeen Joe Hahn.
Kappaleen on kirjoittanut yhtyeen laulaja Chester Bennington, mutta alkuperäinen kirjoittaja oli yhtyeen jäsen Mike Shinoda. Kappale kertoo sulkeutuneiden kavereiden huumeriippuvuudesta. Mike Shinoda kertoi Kerrang!:lle, että kappaleesta piti alun perin tulla instrumentaalinen, yli kymmenminuuttinen kappale, mutta yhtye päätti muuttaa kappaletta yhteisestä päätöksestä. Osa tästä pidemmästä versiosta julkaistiin Underground 9.0 Fan Club -demolla nimellä Drawing.
Vuoden 2004 MTV Video Music Awardseissa kappaleen musiikkivideo voitti "Katsojien suosikki" -kategorian.
Listasijoitukset.
Yhdysvaltain Hot Modern Rock Tracks -listalla kappale otti kärkipaikan ja Billboard Hot 100 -listalla kappale oli parhaimmillaan sijalla 20. Alankomaiden singlelistalla kappale oli parhaimmillaan 19:s, Australiassa 23:s, Saksassa 25:s, Ranskassa 27:s, Uudessa-Seelannissa 27:s, ja Britanniassa 39:s.
HMS Vectis

HMS Vectis oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä ensimmäisen maailmansodan lopulla.
Valmistus.
Alus tilattiin Cowesista J. Samuel White and Companyltä, missä köli laskettiin 7. joulukuuta 1916. Alus laskettiin vesille 4. syyskuuta 1917 ja otettiin palvelukseen 5. joulukuuta.
Palvelus.
Alus liitettiin keväällä 1919 muodostettuun uuteen 2. hävittäjälaivueen 3. hävittäjäviirikköön, jonka mukana se osallistui bolševikkien vastaisiin toimiin Itämerellä 1919-1920. Alus osallistui myös vuoden 1921 Itämeren purjehdukseen.
Amiraliteetti päätti hankkia romutettavaksi myydyn "RMS Majesticin" koululaivaksi. Aluksen maksuna annettiin sekä rahaa että uppoumaltaan vastaava määrä romutettavia aluksia. Romutettavaksi joutui siten kuusi V- ja W-luokan alusta mukaan lukien "Vectis".
HMS Vega (D52)

HMS Vega (viirinumero D52, I52 ja L41) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin kesäkuussa 1916 vuosien 1916-1917 laivasto-ohjelman yhdeksännessä tilauksessa Sunderlandista William Doxford and Sonsilta, missä köli laskettiin 11. joulukuuta 1916. Alus laskettiin vesille 1. syyskuuta 1917 ja valmistui 12. joulukuuta.
Palvelus.
Alus vaurioitui 1918. Vuonna 1921 "Vega" oli Atlantin laivaston 6. hävittäjälaivueessa ennen siirtoaan reserviin. Alus valittiin 1939 muutettavaksi ilmatorjuntakykyiseksi saattajaksi (WAIR) osana uudelleen varustautumisohjelmaa ja se siirrettiin toukokuussa muutostöitä varten Chathamin telakalle.
Lokakuussa alus aloitti koeajot ja määrättiin suojaamaan Pohjanmeren saattueita. Alus liittyi marraskuussa Rosythiin sijoitettuihin saattajiin aloittaen joulukuussa itärannikon saattueiden suojaamisen, kunnes se siirrettiin toukokuussa Kanaalin alueelle. Alus osallistui Ostendin ja Zeebrüggen evakuointeihin. Se oli 26. toukokuuta johtoaluksena upotettaessa kaksi sulkulaivaa operaatio Lysterissä Zeebrüggen sataman suulle.
Alus saattoi 10. kesäkuuta sulkualuksia, joilla oli tarkoitus tukkia Dieppen satama sekä osallistui Le Havressa olevien joukkojen evakuointiin. Se evakuoi 17. kesäkuuta joukkoja St. Nazairesta ja Biskajanlahden satamista operaatio Aerialissa. Heinäkuussa alus palasi suojaamaan Pohjanmeren saattueita, kunnes kesäkuussa 1945 se siirrettiin miehitysjoukkojen siirtoihin.
Elokuussa alus määrättiin siirrettäväksi reserviin. Japanin antaudutta se poistettiin palveluksesta ja sijoitettiin reserviin ja edelleen poistolistalle. Alus myytiin 14. maaliskuuta 1947 BISCOlle, joka siirsi romuttamisen Clayton and Daviesille Dunston on Tyneen. Alus saapui 26. maaliskuuta hinattuna romuttamolle.
HMS Velox (D34)

HMS Velox (viirinumero D34) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin kesäkuussa 1916 vuosien 1916-1917 laivasto-ohjelman 9. tilauksessa William Doxdord and Sonsilta Sunderlandista, missä köli laskettiin tammikuussa 1917. Alus laskettiin vesille saman vuoden lopulla 17. marraskuuta ja valmistui 1. huhtikuuta 1918 nopeana miinalaivana.
Palvelus.
Ensimmäisen maailmansodan lopulla alus osallistui Ostendin ja Zeebruggen operaatioihin. Sodan päätyttyä alus jatkoi Atlantin laivaston 1. hävittäjälaivueessa, kunnes se siirrettiin 1930-luvulla reserviin. Alus palautettiin 1939 palvelukseen, jolloin se määrättiin Gibraltarille.
Japanin antauduttua alus poistettiin palveluksesta ja se siirrettiin reserviin. Alus sijoitettiin 1946 poistolistalle ja se myytiin 18. helmikuuta 1947 BISCOlle. Alus saapui marraskuussa hinattuna Metal Industriesille romutettavaksi.
HMS Venetia

HMS Venetia (viirinumero D53 ja I53) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin vuosien 1916-1917 laivasto-ohjelman 9. tilauksessa Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä Govanista Skotlannista, missä köli laskettiin 2. helmikuuta 1917. Alus laskettiin vesille 29. lokakuuta ja valmistui 19. joulukuuta, jolloin sille oli tehty valmius toimia tarvittaessa nopeana miinalaivana.
Palvelus.
Ensimmäisen maailmansodan lopun alus oli Suuressa laivastossa, minkä jälkeen se liitettiin Kotilaivaston 2. hävittäjälaivueeseen. Alus oli vielä Välimeren laivastossa ennen siirtoaan reserviin.
Syyskuussa 1939 alus palautettiin palvelukseen ja se määrättiin lokakuussa Atlantin saattueiden suojaksi. Alus liittyi 6. tammikuuta 1940 yhdessä "HMS Winchelsean" kanssa Gibraltarille matkaavaan saattueeseen OG31. Alukset erkanivat 8. tammikuuta saattueesta ja liittyivät kotimaahan matkaavaan saattueeseen HG13, mistä se erkani 10. tammikuuta saattueen saavuttua Liverpooliin.
Alus liittyi 1. maaliskuuta yhdessä sluuppi "HMS Leithin" kanssa Gibraltarille matkaavaan saattueeseen OG20. Alukset erkanivat 2. maaliskuuta saattueesta ja liittyivät kotimaahan matkaavaan saattueeseen HG20, josta "Venetia" erkani seuraavana päivänä vapauttaakseen sluuppi "HMS Aberdeenin" saattueen HG23 suojaamisesta. Alus erkani 6. maaliskuuta saattueesta yhdessä "Leithin" kanssa.
"Venetia" liittyi 7. huhtikuuta yhdessä "HMS Wakefulin" ja sluuppien "HMS Enchantressin" ja "HMS Sandwichin" kanssa kotimaahan matkaavan saattueen HG24 suojaksi. Alus siirrettiin toukokuussa Noren alaisuuteen, jolloin sen tehtävänä oli liittoutuneiden joukkojen tukeminen ja evakuointi Manner-Euroopassa. Se suojasi 12. toukokuuta yhdessä "HMS Vivaciousin" kanssa Alankomaiden kuningasperhettä Hoek van Hollandista kuljettanutta "HMS Codringtonia" (operaatio J).
"Venetia" määrättiin 23. toukokuuta yhdessä "HMS Wild Swanin" ja "HMS Venomousin" kanssa evakuoimaan brittiläisiä joukkoja Boulognesta. Sataman suulla alus joutui saksalaisten miehittämien rannikkopattereiden tuleen, jolloin siihen osui seitsemän kranaattia. Osumat sytyttivät laivan perässä tulipalon. Se jouduttiin ajamaan maihin tulen sammuttamiseksi ja vaurioiden hallintaan saamiseksi. Alus kuitenkin saatiin uudelleen kellumaan. "Wild Swan" ja "Venomous" hiljensivät rannikkopatterit, minkä jälkeen ne avustivat vaurioituneen aluksen takaisin Doveriin.
"Venetia" oli telakalla korjattavana kesäkuusta elokuun alkuun, jolloin se aloitti uudelleen saattueiden suojaamisen. Alus osui miinaan 19. lokakuuta Thamesin suistossa Knobin poijun lähistöllä, jolloin se upposi.
HMS Venturous

HMS Venturous (viirinumero D87) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä ensimmäisen maailmansodan lopulla.
Valmistus.
Alus tilattiin 12. tammikuuta 1917 William Denny and Brothersilta Dumbartonista, missä köli laskettiin 9. lokakuuta 1916. Alus laskettiin vesille 21. syyskuuta 1917 ja valmistui 29. marraskuuta 1917 varustettuna nopeaksi miinalaivaksi.
Palvelus.
Alus myytiin 24. elokuuta 1936 romutettavaksi.
HMS Verdun

HMS Verdun (viirinumero D93/L93) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä, joka palveli ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin osana vuosien 1916-1917 laivasto-ohjelman 9. tilausta Hawthorn Leslie and Companyltä Birkenheadistä, missä köli laskettiin 13. tammikuuta 1917. Alus laskettiin vesille 21. elokuuta ja valmistui vielä saman vuoden lopulla 3. marraskuuta.
Palvelus.
Euroopan sotatoimien päätyttyä alus siirrettiin reserviin. Japanin antauduttua alus sijoitettiin poistolistalle ja myytiin huhtikuussa 1946 Grantoniin romutettavaksi.
HMS Versatile

HMS Versatile (viirinumerot F29 (lokakuu 1917), G10 (maaliskuu 1918-syyskuu 1919), D32 (1920-1940) ja I32 (1940-)) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1917 vesille laskettu Amiraliteetin V-luokan hävittäjä, joka palveli ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin osana vuosien 1916-1917 laivasto-ohjelman 9. tilausta Hawthorn Leslie and Companyltä Hebburnistä, missä köli laskettiin 31. tammikuuta 1917. Alus laskettiin vesille 31. lokakuuta ja se valmistui 11. helmikuuta 1918.
Palvelus.
Vuoden 1919 keväällä Atlantin laivastoon muodostettiin 1. hävittäjälaivue, johon myös "Versatile" liitettiin. Laivueen johtoaluksena oli "HMS Wallace" ja toisen viirikön johtoaluksena "HMS Valorous". Vuonna 1921 laivueista muodostettiin uusia pienempiä laivueita, jolloin "Versatile" pysyi edelleen "Wallacen" johtamassa 1. laivueessa.
Euroopan sotatoimien päätyttyä alus siirrettiin reserviin. Se sijoitettiin 1947 poistolistalle ja alus myytiin 1949 romutettavaksi BISCOlle. Alus saapui hinattuna Grantoniin romutettavaksi.
Myrkkypitohui

Myrkkypitohui ("Pitohui dichrous") eli aiemmalta nimeltään lepattajaviheltäjä on Uudessa-Guineassa tavattava kuhankeittäjiin kuuluva varpuslintu. Lajilla on linnuille erikoinen ominaisuus; se ja muutamat sen lähisukulaiset ovat myrkyllisiä. Myrkkypitohuin katsotaan olevan maailman myrkyllisin lintulaji.
Koko ja ulkonäkö.
Kooltaan myrkkypitohui on 15–20 cm. Myrkkypitohuin pää, siivet ja selkä ovat mustat ja muodostavat voimakkaan kontrastin punaoranssin selän ja vatsan kanssa. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään.
Myrkyllisyys.
Myrkkypitohuin myrkyllisyys selvisi vuonna 1989, kun Uudessa-Guineassa ollut tutkija sai oireita käsiteltyään lintua. Myöhemmin selvisi, että lepattajaviheltäjän höyhenet, iho ja lihakset sisälsivät erittäin myrkyllistä alkaloidia, homobatrakotoksiinia. Etelä-Amerikassa elävät nuolimyrkkysammakot erittävät samaa yhdistettä. Lepattajaviheltäjän höyhenet sisältävät homobatrakotoksiinia jopa 20 μg. Eräät muutkin lähisukulaislajit, kuten parvipitohui ("Pitohui kirhocephalus"), isoviheltäjä ("Pseudorectes ferrugineus") ja mustaisoviheltäjä ("Melanorectes nigrescens") ovat myrkyllisiä, mutta myrkkypitoisuudet ovat myrkkypitohuita pienempiä. Lajien myrkyllisyyden syytä ei täysin vielä tunneta. Yhdeksi lähteeksi on arveltu ravintoa. Lepattajaviheltäjä syö monenlaisia hyönteisiä ja on mahdollista, että myrkky on peräisin eräistä kovakuoriaislajeista, joita lintu syö.
Elinympäristö ja pesiminen.
Myrkkypitohuin elinympäristöä ovat Uuden-Guinean trooppiset metsät.
Pesä on kuppimainen ja rakennettu köynnösmäisten kasvien kärhistä. Pesä sijaitsee puussa ja tuetaan oksiin. Poikaset kuoriutuvat heinäkuussa ja kehittävät nopeasti aikuismaisen höyhenpuvun. Linnut ruokkivat poikasiaan selkärangattomilla eläimillä ja punaisilla marjoilla. Poikasten vanhempien lisäksi pesää puolustaa myös muutama muu lepattajaviheltäjäyksilö.
Castellina in Chianti

Castellina in Chianti on italialainen kunta, jossa on vajaat 3 000 asukasta. Se sijaitsee Sienan maakunnassa ja Toscanan hallintoalueella. Sieltä on matkaa Firenzeen noin 35 kilometriä ja Sienaan 15 kilometriä.
Castellina in Chiantin kuntaa ympäröivät kunnat ovat: Barberino Val d'Elsa, Castelnuovo Berardenga, Greve in Chianti, Monteriggioni, Poggibonsi, Radda in Chianti ja Tavarnelle Val di Pesa. Sen pinta-ala on noin 100 neliökilometriä ja korkein paikka on 645 metriä merenpinnasta.
Peittokirjonta

Peittokirjonta eli peittojen kirjominen alkoi Suomessa 1700-luvun lopulla. Päälleommeltuja peittoja käytettiin seinävaatteina, rekipeittoina, makuupeitonpäällisinä, pöytäliinoina ja vainajien paarivaatteina. Kirjotut peitot olivat perheissä perintö- ja arvoesineitä, ja ne kuuluvat nykyäänkin kansanomaisten suomalaisten käsitöiden kansallisaarteisiin.
Peittokirjonnassa aiheena ovat geometriset kuviot, kuten ympyrät, neliöt, kolmiot ja ristit sekä puu- ja kasviaiheet. Kuvioiden sommittelussa voidaan erottaa erikseen keskiosa ja reunaosa. Kirjottujen peittojen suunnitteluun kuuluu käytettävien kuviomuotojen valitseminen, kuvioiden sommittelu sekä värien valinta. 
Peittokirjonnassa kankaana käytetään yleensä mustaa villakangasta. Kirjonnassa käytetään aita-, polveke-, side-, ketju-, varsi-, pykä- ja laakapistoja, joilla rajataan ja täytetään kuvioita. Myös erilaisia kirjottuja ristikkoja käytetään peittämään pohjaa. Kirjontalankana käytetään 2–3-kertaista villalankaa, jonka eri sävyt on saatu alun perin kasvivärjäyksellä. Kirjottujen peittojen kuvioiden sekaan on tapana ollut merkitä tekijän nimikirjaimet ja vuosiluku.
Luettelo Suomen avokanavista

Suomen avokanavat sisävesien ja rannikon avokanavat aakkosjärjestyksessä. Avokanava on kanava, jossa ei ole sulkuja.
Rajanveto siitä, milloin ihmisen muokkaama väylä on kanava ja milloin ei, on horjuva. Valtaosaa sisävesireittien kapeikoista on historian saatossa perattu ja ruopattu kulkukelpoisiksi. Luettelossa on sellaiset kanaviksi eri lähteissä luokitellut väylät, joilla on jonkinlainen veneilymerkitys. Siten esimerkiksi puhtaita uittokanavia, vain kanootilla kuljettavia väyliä ja umpeenkasvaneita väyliä luettelossa ei ole.
Avaruuden arvoitukset

Avaruuden arvoitukset () on viisiosainen nuortenkirjasarja, jonka on kirjoittanut ruotsalainen lasten- ja nuortenkirjailija George Johansson. Kirjoista on suomennettu kolme ensimmäistä. Kirjojen nimet ovat "Hyvästi maapallo" ("Uppbrott från jorden", 1979), suomeksi 1981, "Uusi kotiplaneetta" ("Planetjakten", 1980), suomeksi 1982, "Tuntematon planeetta" ("På okänd planet" 1982), suomeksi 1983, "Datorernas död" (1983) ja "Barn av Andromeda" (1986). Kirjat sijoittuvat sata vuotta ilmestymisaikojaan myöhemmäksi. Ensimmäisessä kirjassa on kertojana päähenkilö Len Renberg, toisissa ulkopuolinen.
Kirjasarja julkaistiin uudelleen alkuperäiskielellä 2019-2021 välisenä aikana. Toinen osa, Uusi kotiplaneetta, poistettiin aikaisemmista uusintapainoksista kirjailijan pyynnöstä, mutta tarinan osia on lisätty kolmannen osan, Tuntemattoman planeetan vuoden 2020 painokseen. 
Hyvästi Maapallo.
Hyvästi Maapallo -kirjassa Maapallo on aivan erilainen kuin nykyään. Maapallo on saastunut lähes asuinkelvottomaksi, joten lähes kaikki ihmiset asuvat muilla planeetoilla. Vain kourallinen asuu Thulessa Grönlannissa. Morning star -avaruusaluksen kapteeni Len Renberg kohtaa tuntemattoman voiman Omin, joka pyytää häntä muuttamaan jonkun naisen kanssa Andromeda-galaksiin. Renberg ihmettelee, kuinka hän ja joku nainen voisivat sinne päästä. Om kertoo voivansa ajatella heidät sinne, sillä "Avaruudessa ajatus on sekä aikaa että välimatkaa voimakkaampi". Om ajatteleekin Renbergin ja tämän rotellissa (rakettihotellissa) Titanilla tapaaman Amalthean Andromeda-galaksiin.
Uusi kotiplaneetta.
Uusi kotiplaneetta -kirjassa Len ja Amalthea laskeutuvat ihmisiä muistuttavien olentojen asuttamalle ja muutenkin Maata muistuttavalle Terra-planeetalle, joka on kuin Maa 1900-luvulla, Yhdistyneet kansakunnat -nimiseen valtioon, joka muistuttaa Yhdysvaltoja ja jonka kansalaiset ovat ylimielisiä planeetan muita asukkaita kohtaan. He vihaavat erityisesti konwoijeja, ryhmää, jonka ajatukset muistuttavat kommunismia. He tapaavat siellä Polaro Onyxin, joka on joutunut vaikeaan elämäntilanteeseen muun muassa vaikean avioliittonsa takia ja haluaa lähteä Lenin ja Amalthean mukaan. Len ja Amalthea suostuvat tähän, ja Len kutsuu Onyxia "liftariksi". He laskeutuvat toiselle Maata muistuttavalle planeetalle, joka on kuin Maa ennen merkittävien sivilisaatioiden syntymistä.
Tuntematon planeetta.
Tuntematon planeetta -kirjassa Polaro Onyx kuolee Uudessa Maassa, kun Morning Star räjähtää. Len ja Amalthea yrittävät elää alkeellisella kulttuuritasolla. He keksivät uudelleen asioita, jotka maapallolla keksittiin muinaisuudessa. He kohtaavat planeetalla asuvia ihmistä muistuttavia älyllisiä olentoja. Amalthea tulee raskaaksi, ja kun hänen synnyttämisensä aika tulee, yksi näistä olennoista, vanha naaraspuolinen, tulee toimimaan kätilönä. Lapsi on tyttö, jolla on kuusi varvasta kummassakin jalassa.
Androgeenireseptori

Androgeenireseptori ("AR") on mieshormonien eli androgeenien vaikutusten välittäjä. Androgeenireseptorista on vain yksi tyyppi ja siihen sitoutuvat sekä testosteroni että dihydrotestosteroni. Osassa soluista testosteroni sitoutuu suoraan reseptoriin, toisissa soluissa testosteroni muuntuu 5-alfa-reduktaasin vaikutuksesta ensin dihydrotestosteroniksi. Androgeenireseptorit vaikuttavat geenien ilmenemiseen, jotka ovat välttämättömiä miestyyppisen fenotyypin kehittymiseen ja säilymiseen.
Ihmisen androgeenireseptorin geeni sijaitsee X-kromosomissa: Xq11-12. Tämä tarkoittaa, että miespuolisilla se periytyy aina äidiltä.
Androgeenireseptori muistuttaa lähimmin progesteronireseptoria ja progesteroni voi suurissa määrin blokata reseptorin.
Ei lainkaan tai vähäisesti toimivat androgeenireseptorit aiheuttavat sairautta nimeltä androgeeni-insensitiivisyys, josta erotetaan useampia muotoja. Kun androgeenireseptori ei kykene lainkaan vastaanottamaan androgeenejä, henkilön fenotyyppi on ulkoisesti aivan naisen kaltainen.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1953

Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1953 järjestettiin Sveitsissä ja A-sarjaan osallistui vain neljä joukkuetta, sillä Kanada ja Yhdysvallat eivät osallistuneet turnaukseen. Lisäksi Tšekkoslovakia keskeytti kilpailun presidenttinsä, Klement Gottwaldin kuoleman vuoksi. Sveitsin B-maajoukkue otteli B-sarjassa kilpailun ulkopuolisena joukkueena. Neuvostoliiton jääkiekkomaajoukkueen piti tehdä ensi esiintymisensä näissä kisoissa, mutta sen osallistuminen peruuntui tähtipelaaja Vsevolod Bobrovin sairastuttua. Lisäksi Neuvostoliiton johtaja Josif Stalin kuoli juuri ennen turnauksen alkua.
Maailmanmestaruuden voitti Ruotsi, hopeaa sai Länsi-Saksa ja pronssia Sveitsi. Saksa oli seuraavan kerran MM-mitaleilla vuonna 2023. Olympialaisissa joukkue saavutti pronssia 1976 ja hopeaa 2018. Sveitsi pääsi seuraavan kerran mitaleille 60 vuotta myöhemmin vuoden 2013 maailmanmestaruuskilpailuissa.
Herrad Landsbergilainen

Herrad Landsbergilainen (noin 1130 – 25. heinäkuuta 1195) oli elsassilainen nunna ja lähellä Strasbourgia sijainneen Hohenburgin luostarin abbedissa. Hän kirjoitti kuvaensyklopedian "Hortus deliciarum ("suom". Ilojen puutarha)". Herrad syntyi aatelissukuun Landsbergin linnassa noin vuonna 1130 ja liittyi nuorella iällä Hohenburgin luostariin. Herradista tuli luostarin abbedissa vuonna 1167 missä tehtävässä hän pysyi kuolemaansa saakka.
Herrad aloitti teoksensa "Hortus deliciarum" kirjoittamisen jo vuonna 1165. Teos on kooste kaikista tuon ajan tieteistä, mukaan lukien teologia. Teos tunnetaan ennen kaikkea laajan kuvituksensa ansiosta: se sisältää tekstin ohella 336 kuvaa, joista monet ovat teologisten, filosofisten ja kirjallisten teemojen symbolisia esityksiä. Kuvat esittävät myös historiallisia aiheita, kirjailijan omia kokemuksia ja tämän luostarisisaria. Teos sisältää lainauksia antiikin ajan kirjailijoilta, ja tekstin oheen on sijoitettu Herradin omaa runoutta.
Alkuperäinen teos tuhoutui Strasbourgin kirjaston palossa Saksan–Ranskan sodan aikana vuonna 1870, mutta teksti ja kuvat ovat säilyneet niistä aiemmin tehtyinä kopioina.
Ust-Kulom

Ust-Kulom (, ) on kylä, maalaiskunta ja Ust-Kulomin piirin hallinnollinen keskus Komin tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Vytšegdan rannalla 189 kilometriä tasavallan pääkaupungista Syktyvkarista itään. Asukkaita kylässä oli 5 500 henkeä (vuonna 2002) ja 5 141 vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan.
Ust-Kulomin kirkonkylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1646. Nimi perustuu Kulom-jokeen, jonka suussa se sijaitsee. 1800-luvulla Ust-Kulom oli volostin ja vuodesta 1921 laajan kihlakunnan keskus. Kihlakuntaan kuuluivat myös nykyiset Troitsko-Petšorskin, Kortkerosin ja Vuktylin piirit sekä Ižman yläjuoksu. Vuonna 1929 perustettiin Ust-Kulomin piiri.
Maanteitse noin 20 kilometriä Ust-Kulomin kyläkeskuksen pohjoispuolella "Uljanovo"ssa sijaitsee ortodoksisinen Pyhän Kolminaisuuden ja lähetyssaarnaaja Tapani Permiläisen mukaan nimetty luostari (myös: Uljanan luostari, Uljanovon luostari), joka rakennettiin vuonna 1860 paikalle, jossa kylän kirkko sijaitsi aiemmin.
Willi Frommelt

Willi Frommelt (s. 18. marraskuuta 1952 Schaan, Liechtenstein) on liechtensteinilainen alppihiihtäjä.
Frommelt sai pronssia St. Moritzin 1974 MM-kilpailujen syöksylaskussa. Innsbruckin olympialaisissa 1976 hän saavutti pronssia pujottelussa. Olympiakisojen yhteydessä käydyssä alppiyhdistetyn MM-kilpailussa hän sai hopeaa. Garmisch-Partenkirchenin MM-kisoissa 1978 hän oli suurpujottelussa kolmas.
Frommelt sijoittui maailmancupissa parhaimmillaan kolmanneksi Garmisch-Partenkirchenin suurpujottelukilpailussa tammikuussa 1977. Myös hänen veljensä Paul Frommelt on entinen alppihiihtäjä.
Uskonto Romaniassa

Romania on sekulaari valtio, eikä sillä ole valtionuskontoa. Kuitenkin selkeä enemmistö maan väestöstä on kristittyjä. Vuoden 2002 väestönlaskennassa 86,7 % väestöstä luokiteltiin Romanian ortodoksiseen kirkkoon kuuluviksi. Muihin kristillisiin suuntauksiin kuuluu katolisuus (4,7 %), kalvinismi (3,7 %), helluntaiseurakunnat (1,5 %) ja Romanian kreikkalais-katolinen kirkko (0,9 %). Romaniassa on myös pieni mutta historiallisesti merkittävä muslimivähemmistö, joka elää pääosin Dobrogeassa ja johon kuului 67 500 henkeä, pääosin turkkilaista syntyperää. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan maassa oli myös noin 6 000 juutalaista sekä 23 105 sellaista, joilla ei ollut uskontoa tai olivat ateisteja.
Ortodoksisuus.
Ortodoksisuus on suurin uskonnollinen suuntaus Romaniassa. Siihen kuului 18 817 975 henkilöä vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan, tai 86,7% väestöstä. Kirkossakäynti on kuitenkin huomattavasti alhaisempaa. Syys-lokakuussa 2007 järjestetyn kyselyn mukaan, jossa oli neljä kategoriaa määrittelemään kirkossakäyntiaktiivisuutta Romaniassa (prosenttiosuus koko väestöstä): 38 % käy kirkossa useita kertoja kuukaudessa tai enemmän (joista 7 % viikoittain tai vielä useammin), 20 % käy keskimäärin kuukausittain, 33 % käy ainoastaan kerran tai kaksi vuodessa ja 7 % ei käy kirkossa.
Roomalaiskatolisuus.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Romaniassa oli 1 028 401 roomalaiskatolista, käsittäen 4,7 % koko väestöstä. Enemmistä roomalaiskatolisista oli unkarilaisia, vaikkakin maassa on myös yli 300 000 romanialaista katolista, pääosin Transilvaniassa.
Kreikkalaiskatolisuus.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Romaniassa oli 191 556 kreikkalaiskatolista, jotka muodostivat 0,88 % väestöstä. Enemmistö kreikkalaiskatolisista asuu Transilvanian pohjoisosissa.
Protestanttisuus.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan protestantit kattavat 5,2 % koko väestöstä. Suurimmat suuntaukset ovat Romanian reformoitu kirkko (3,2 %), helluntailaisuus (1,5 %), baptismi (0,6 %), Seitsemännen päivän adventistit (0,4 %), unitariaarit (0,3 %) ja joukko muita evankelikaalisia ryhmiä.
Islam.
Vaikka muslimien määrä Romaniassa on suhteellisen pieni, on sillä 700 vuoden historia Pohjois-Dobrogeassa. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 67 566 henkilöä eli 0,3 % kokonaisväestöstä ilmoitti uskonnokseen islamin. 97 % Romanian muslimeista asuu kahdessa Romanian piirikunnassa Pohjois-Dobrogeassa: 85 % asuu Constanțassa ja 12 % Tulceassa.
HMS Vesper

HMS Vesper (viirinumero D55) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin 30. kesäkuuta 1916 vuosien 1916-1917 laivasto-ohjelman 9. tilauksessa Alexander Stephen and Sonsilta Govanista Glasgow'sta, missä köli laskettiin vuoden lopulla 7. joulukuuta. Alus laskettiin vesille 15. joulukuuta 1917 ja valmistui 20. helmikuuta 1918.
Palvelus.
Euroopan sotatoimien päätyttyä alus siirrettiin reserviin. Se sijoitettiin poistolistalle ja alus myytiin 4. maaliskuuta 1947 BISCOlle. Alus saapui maaliskuussa 1948 T. W. Wardille Inverkeithingiin romutettavaksi.