Oliver Hazard Perry -luokka

Oliver Hazard Perry -luokka oli Yhdysvaltain laivaston 1970-luvulla valmistetun 51 ohjusfregatin muodostama alusluokka, jonka alukset oli tarkoitettu pääasiassa saattueiden sukellusveneentorjuntaan sekä suojaamaan huoltoaluksia ja maihinnousuosastoja.
Suunnittelu.
NAVSEC aloitti 1. kesäkuuta 1971 suunnittelutyön ja 1. heinäkuuta julkaistiin viralliset tavoitteet, minkä jälkeen tehtiin vain kaksi merkittävää muutosta. Marraskuussa muutettiin helikopterin vaatimia tiloja ja huhtikuussa 1972 propulsiojärjestelmää. Kuten jo monessa muussakin laivaston suunnittelutehtävässä yksityiskohtaisten piirustusten teosta vastasi newyorkilainen Gibbs &amp; Cox. Bath Iron Works valittiin huhtikuussa 1973 päätoimittajaksi. Ensimmäinen alus tilattiin 30. lokakuuta 1973.
Aluksia rakennettiin kahta versiota. Ensimmäisten alusten pituus oli etriä ja myöhempien pitkärunkoisten etriä. Lyhytrunkoisiin aluksiin sopi SH-2 Seasprite LAMPS I -helikopteri, mutta pitempirunkoisiin suurempi SH-60 Seahawk LAMPS III.
Propulsio.
Suunnittelytyön alkaessa alusten propulsiovaihtoehtoina olivat kaksiakseliset COGOG, joka koostui yhdestä Rolls-Royce Tyne ja kahdesta General Electric LM2500 -turbiinimoottorista, sekä COGAG, jossa ei ollut Rolls-Royce Tyneä. Huhtikuussa 1972 luokan aluksiin valittiin kustannussyistä yksiakselinen COGAG-järjestelmä, jonka arvioitiin laskevan kuitenkin maksiminopeutta vain solmulla. Alusten uppouman kasvun vuoksi huippunopeus jäi kuitenkin 28,5 solmuun. Järjestelmän käyttöönoton muina syinä olivat kokemukset yksiakselisista saattuehävittäjistä, joiden koneiston toimintavarmuus oli vain 3 prosenttia heikompi kuin vastaavien kaksiakselisten. Taistelunkestosta saadut toisen maailmansodan kokemukset osoittivat, että 30 torpedo-osumasta 17 alusta katkesi ja upposi nopeasti. Pinnalle jääneistä 13 aluksesta ainoastaan kolme selvisi ilman merkittävää vuotoa ja seitsemällä oli suuria rakenteellisia vaurioita ja kolme piti hinata romutettavaksi.
Aseistus.
Toukokuussa 1971 päätettiin alusten asejärjestelmät. Tulenjohtojärjestelmäksi asennettiin alankomaalainen Mk 87, jota täydennettiin erillisellä seuranta- ja valaisututkalla (). Tulenjohtojärjestelmä jouduttiin kuitenkin myöhemmin korvaamaan Mk 92 MOd 4:llä. Asejärjestelmä koostui etukannelle sijoitetusta Mk 13 ohjustenlaukaisujärjestelmästä, joka oli pienempi kuin alun perin suunniteltu kahden ohjuksen Mk 26. Järjestelmän vaihdon mahdollista ASROC-järjestelmästä luopuminen. Varastoissa oli 40 ohjusta, jotka olivat Tartar- ja SM-1MR Standard -ohjuksia. Tykkiaseistukseksi suunniteltiin Oerlikonin 35 millimetrin OTO Melaran kaksiputkisena asennuksena, joka vaihdettiin OTO Melaran 76 millimetrin Mk 75 -tykkiin. Valitulla tykillä ei kuitenkaan voida käyttää laserohjattuja ammuksia. Myöhemmin alusten lähisuojaa parannettiin asentamalla helikopterisuojan katolle 20 millimetrin Phalanx CIWS. Aseistuksen täydensi kaksi kolmiputkista torpedosarjaa, joissa on yhteensä kuusi Mk46 torpedoa.
Modernisointi.
Mk 13 -ohjuslaukaisimet poistettiin Yhdysvaltain laivaston aluksista Raytheonin lopetettua vuonna 2003 vanhentuneen Standard SM-1 -ohjuksen valmistuksen. Samalla alukset menettivät meritorjuntaohjuksensa. SH-60-helikopteri pystyy kuitenkin kantamaan AGM-114 Hellfire- ja Penguin-ohjuksia.
Luokkaan pohjautuvia.
Luokan suunnitelmia lähtökohtana käyttivät muun muassa: