Mesopotamialainen vaikutus Raamatussa

Mesopotamian muinaisusko vaikutti vahvasti Raamatun syntyyn ja erityisesti ensimmäisen Mooseksen kirjan 11 ensimmäisessä luvussa kerrottuihin alkuperämyytteihin. Muinaisen Lähi-idän uskonnot kehittyivät vuorovaikutuksessa ja hyödynsivät laajalle levinneitä yhteisiä sankarihahmoja ja tarina-aihelmia. Samalla uusia uskontoja syntyi toisten pohjalta.
Sumerilaisen ja babylonialaisen kirjallisuuden vaikutus on suurta erityisesti "Raamatun" ensimmäisissä kertomuksissa. Tunnetuin paralleeli on vedenpaisumus: 1. Mooseksen kirjan kertomus Nooasta on jopa monissa yksityiskohdissa yhteneväinen "Gilgameš"-eepoksessa kuvatun tulvan kanssa. Muita samankaltaisia piirteitä ovat esimerkiksi maailman luominen alkukaaoksesta, kertomus jumalten paratiisista vailla sairautta tai kuolemaa sekä paimenen ja maanviljelijän välinen kiista, joka päättyy paimenen voittoon. Lisäksi "Raamatussa" mainittu Baabelin torni lienee viittaus Babylonin kaupungin korkeisiin temppelipyramideihin eli zikkurateihin. Babylonialaiset piirteet "Tooran" 11 ensimmäisessä luvussa ovat niin voimakkaita, että kyse on todennäköisesti suorasta vaikutuksesta. Vaikutteita omaksuttiin erityisesti pakkosiirtolaisuuden aikana 597 eaa. – 539 eaa.
Joitakin ehdotettuja paralleeleja ei nykyään pidetä uskottavina. Muinaiset juutalaiset ja kristilliset kirjailijat eivät myöskään kopioineet mesopotamialaista mytologiaa sellaisenaan, vaan hyödynsivät sen teemoja uusilla ja omaperäisillä tavoilla. Joissain tapauksissa kyse saattoi suoran vaikutuksen sijaan olla pikemminkin yhteisen kansanperinteen ja maailmankuvan hyödyntämisestä.
Babylonialaisen kirjallisuuden vaikutus.
Lähi-idän yhteinen kulttuuriperintö.
Muinaisen Lähi-idän uskonnot kehittyivät vuorovaikutuksessa ja lainasivat vaikutteita toisiltaan. Uusia uskontoja syntyikin toisten pohjalta. Myöhään syntynyt islam on tunnettu esimerkki monien vaikutteiden pohjalta syntyneestä uskonnosta. Myytit vastasivat erilaisiin ihmisiä askarruttaviin kysymyksiin, kuten ihmisyyden luonteeseen, maailman syntyyn ja yliluonnollisten olentojen ominaisuuksiin. Juutalaiset kirjailijat eivät kuitenkaan kopioineet muiden uskontojen kertomuksia sellaisinaan, vaan hyödynsivät tunnettuja aihelmia uusilla ja omaperäisillä tavoilla.
Muinaisen Mesopotamian kirjallisuudesta on löydetty monia yhtäläisyyksiä "Raamattuun", etenkin juutalaiseen Tanakhiin eli kristilliseen Vanhaan testamenttiin. Yksittäisten tapahtumien ja hahmojen ohella muinaisen Lähi-idän kulttuuriperintö näkyy ensimmäisen Mooseksen kirjan taustalla vaikuttavissa peruskäsityksissä maailman, ihmisen ja yhteiskunnan luonteesta. Vanhan testamentin syntyaikoina varsinkin Uus-Babylonian vaikutus juutalaisuuteen oli voimakasta. Kristillinen kolminaisuusoppi taas lienee peräisin Assyriasta. Juutalaisuus ja kristinusko ottivat vaikutteita myös Mesopotamian ulkopuolisista perinteistä, kuten muinaisesta Egyptistä. Hyvän ja pahan voimakas kaksijakoisuus lienee peräisin zarathustralaisuudesta.
Muinaisajan alkuperämyytit.
Kaikkein voimakkainta babylonialainen vaikutus on 1. Mooseksen kirjan luvuissa 1–11, jotka kuvaavat maailman luomista ja kaikkein varhaisinta historiaa. Tarinat ovat enimmäkseen alkuperämyyttejä, jotka kertovat siitä, kuinka jokin asia tapahtui ensimmäisen kerran. Muualla "Raamatussa" nämä tapahtumat mainitaan harvakseltaan. Esimerkiksi ensimmäiset ihmiset Aadam ja Eeva mainitaan myöhemmin vain Aikakirjojen sukuluettelossa sekä eräissä Paavalin kirjeissä. Tämä viittaisi siihe, että niiden taustalla vaikuttava perinne olsi verrattain myöhäinen. Pentateukin kirjoittamisen ajankohtaa ei varmuudella tunneta, mutta monet tutkijat arvelevat, että Mooseksen kirjat olisivat saaneet lopullisen muotonsa Babylonin vankeuden (597 eaa. – 539 eaa.) aikana, jolloin niiden esikuvana olisivat olleet vanhat mesopotamialaiset tekstit. On kuitenkin epäselvää, miten juutalaiset olisivat päässeet käsiksi nuolenpääkirjoituksella laadittuihin arkistoihin tai oppineet lukemaan niitä. Siksi jotkut tutkijat ovat esittäneet vieläkin myöhäisempää ajankohtaa ja ajoittaneet Pentateukin hellenistiselle kaudelle. Lähteenä olisi toiminut kreikkalainen ja mesopotamialainen historiankirjoitus, kuten Berossoksen "Babylonian historia" (noin 279 eaa.).
Robert Kuglerin ja Patrick Hartinin (2009) mukaan ”"Genesiksen" lukujen 1–11 riippuvuus Mesopotamian myyttisestä perimätiedosta viittaa vahvasti siihen, että niiden tarinat syntyivät pakkosiirtolaisuuden aikana” ja sen vaikutuksesta. Uus-Babylonian valtakunta pyrki aktiivisesti levittämään mesopotamialaista mytologiaa kansalaistensa keskuuteen. Kuglerin ja Hartinin mukaan "Tooran" 11 ensimmäistä lukua voidaan tulkita Babylonian asukkaiden hyvin tuntemien ja arvostamien myyttien tietoisena hyödyntämisenä. Luvut antavat babylonialaisille myyteille uuden tulkinnan, joka todistaa Jahven olevan maailmankaikkeuden todellinen luoja ja valtias. Samalla 11 ensimmäistä lukua tarjoavat selityksen pakkosiirtolaisuudelle: ihmiset ovat langenneet syntiin eli pahuuteen aiemminkin, mistä on ollut seurauksena ankara rangaistus, mutta joka kerta Jumalan armo on lopulta voittanut. "Tooran" muinainen historia päättyy kertomukseen Babylonian asukkaiden hybriksestä ja Baabelin tornin sortumisesta. Sitä seuraa kertomus Aabrahamista, joka Jumalan siunaamana lähtee Mesopotamiasta ja saapuu luvattuun maahan.
Suositun mutta kiistanalaisen hypoteesin mukaan "Tooran" lähteenä olisi ollut neljä erillistä kirjaa: "Jahvisti", "Elohisti", "Pappiskirja" ja "Deuteronomium". Mikäli hypoteesi hyväksytään todeksi, babylonialainen vaikutus on todennäköisesti peräisin Jahvistilta. Huomionarvoista on, että koko "Tooran" aineisto ei syntynyt mesopotamialaisesta vaikutuksesta, vaan teoksessa on suuret määrät pakkosiirtolaisuutta vanhempaa perimätietoa.
Juutalaisuus ja Mesopotamian muinaisuskonto eroavat myös toisistaan monessa suhteessa. Selkeimmät erot ovat juutalaisuuden jyrkkä yksijumalaisuus sekä kielto tehdä Jumalasta kuvaa. Kielto syntyi Salomon temppelin tuhoamisen jälkeen, kun Jahven alettiin korostuneesti ajatella asuvan Taivaassa eikä temppelissä. 400-luvun lopulla eaa. rakennettuun toiseen temppeliin ei enää pystytetty Jahvelle patsasta. Kuningasajalla juutalaisuuden tuolloinen varhaismuoto oli ollut muinaiselle Lähi-idällä tyypillinen monijumalainen uskonto, jonka keskiössä oli temppelikultti. Jahve oli Juudan ja Israelin pääjumala: ihmismäinen jumalolento, jolla oli ruumis, puoliso, patsas ja maallinen asuinsija.
Tutkimuksen historiaa.
Kirjoitustaito keksittiin muinaisessa Sumerissa nykyisen Irakin eteläosissa. Vuoteen 2000 eaa. mennessä sumerinkielellä oli kehittynyt rikas kaunokirjallinen perinne. Myöhemmin sen perintöä pitivät yllä Assyrian ja Babylonian valtakunnat. Muinaisen Kaksoisvirranmaan kielet kuolivat ajanlaskun ensimmäisiin vuosisatoihin mennessä, ja niitä opittiin lukemaan uudestaan vasta 1800-luvulla.
Mesopotamialaisia kirjoituksia alettiin johdonmukaisesti etsiä 1800-luvun lopulla. "Raamattu" oli tuolloin jo alkanut menettää arvovaltaansa, ja tieteen edistyessä sen kertomusten paikkansapitävyys kyseenalaistettiin. Kristillisen kulttuuripiirin alueella "Raamatun" uskottiin olevan maailman vanhin kirja, ja Mesopotamiassa tehtyjen kaivausten tavoitteena oli todistaa tämä oletus. Käytännössä kävi kuitenkin päinvastoin, ja mesopotamialaisen kirjallisuuden historia osoittautui huomattavasti oletettua vanhemmaksi ja rikkaammaksi. Vanhatestamentillisen ja babylonialaisen maailmankuvan samankaltaisuus huomattiin pian tämän jälkeen.
Eniten vaikutusta oli mesopotamialaisella kertomuksella vedenpaisumuksesta. Se löytyi Nibrusta jo 1893, mutta lojui Pennsylvanian yliopiston arkistoissa vuoteen 1912, jolloin saksalainen Arno Poebel käänsi sen. Tulvakertomus oli hyvin samankaltainen kuin "Raamatun" kertomus. Uskonnollisissa piireissä tämä tulkittiin todisteeksi tulvan historiallisuudesta, kun taas tiedepiireissä arvioitiin, että "Raamattu" oli saanut vaikutteita vanhemmasta kirjallisuudesta. Vuosina 1928–1929 Leonard Woolley osoitti, että Eufrat ja Tigris olivat tulvineet muinaisina aikoina useasti, ja tämä oli todennäköinen tulvakertomuksen esikuva.
Myös muusta Mesopotamian kirjallisuudesta löytyi teemoja, juonikuvioita ja symboleja, jotka olivat samoja kuin "Raamatussa" ja edelsivät niitä jopa vuosituhansilla. Tämä pakotti arvioimaan uudelleen "Raamatun" tekstuaalista historiaa ja sen historiakuvausten todenperäisyyttä.
Mahdollisia paralleeleja.
Luominen.
"Enūma Eliš" oli babylonialainen luomiskertomus, jonka määränä oli perustella Babylonin pääjumalan Mardukin valta muiden jumalten yli. "Raamatun" luomiskertomus sisältää "Enuma Elišistä" lainattuja tyylikeinoja ja teemoja. Ensimmäisen Mooseksen kirjan ohella myös Jobin kirjassa kuvaillaan muinaisen Lähi-idän kaikkeuskäsitystä. Sekin sisältää yhtäläisyyksiä Mesopotamian uskonnon maailmankuvaan.
Kumpikin luomiskertomus alkaa maininnalla tapahtumien muinaisuudesta. "Raamatussa" Jumala muokkaa sekasortoisesta ”syvyydestä” järjestyneen maailman. Samaan tapaan Marduk tuhoaa pahan kaaosta edustavan merihirviön Tiamatin. Kummassakin kertomuksessa päähenkilönä toimiva jumala erottaa toisistaan vedet, jotka asetetaan syvyyksiin maan alle sekä korkealle taivaanvahvuuden yläpuolelle. Vesien välissä on elinkelpoinen litteä maa, ja pilarien kannattelemaan taivaankanteen kiinnitetään planeetat ja tähdet. Sekä "Raamattu" että "Enuma Eliš" kuvaavat taivaankappaleiden syntyä ja niiden merkitystä ajanlaskulle.
"Raamatussa" Jumala luo maailman puheellaan. Tämä muistuttaa egyptiläistä kertomusta, jossa Ptah luo ”kielensä” voimalla.
Ihmiset.
Mesopotamialaisen perimätiedon mukaan jumalat loivat ihmiset sijaishallitsijoikseen. Vastaavasti "Raamatussa" todetaan Jumalan luoneen ihmisen omaksi kuvakseen ja luontoa hallitsemaan. Sekä "Raamatussa" että "Atrahasis"-eepoksessa ensimmäinen ihminen muovataan maan tomusta.
Sumerin kuningasluettelo mainitsee useita kulttuuriheeroksia. Samoin tekee raamatullinen Kainin sukuluettelo. Kuningasluettelossa mainitaan myös suuri tulva. Tulvaa edeltäneet ihmiset elivät hyvin vanhoiksi, mutta tulvan jälkeen tulleiden sukupolvien elinikä oli samaa suuruusluokkaa nykyihmisten kanssa. Samankaltainen ajatus esiintyy "Raamatussa".
Paratiisi.
Vanha sumerilainen myytti "Enki ja Ninhursag̃" mainitaan usein "Raamatussa" kuvatun paratiisin esikuvana. Kertomuksen alussa jumala Enki ja jumalatar Ninhursag̃ asuvat Dilmunin ihanassa puutarhassa. Myöhemmin Ninhursag̃ lähtee toimittamaan asioita ja jättää Enkin yksin paratiisiin. Enki on vaimolleen uskoton ja syö lisäksi hänen puutarhansa antimet, mistä raivostuneena Ninhursag̃ kiroaa Enkin. Myöhemmin Ninhursag̃ leppyy ja synnyttää kahdeksan hyväntahtoista jumalaa, jotka parantavat Enkin.
Eräs Ninhursag̃in lapsista on Ninti, ”Kylkiluun valtiatar”. Nintin nimi on sanaleikki: sumerin sana "ti" tarkoittaa sekä ”kylkiluuta” että ”tehdä eläväksi”. "Raamattu" säilyttää tämän assosiaation, vaikka sanaleikki ei toimi hepreaksi: Eeva muovataan Aadamin kylkiluusta, ja hänen nimensä tarkoittaa ”elämän antajaa”. Yhtäläisyyksiä on myös siinä, että Enkin ja Ningursag̃in onnellinen elämä päättyy, kun Ninhursag̃ poistuu elämän puun luota. "Raamatullisen" paratiisin käärme puolestaan muistuttaa "Enuma Elišin" vesijumala Abzua, jonka Marduk lyö.
Sekä raamatullinen Eeden että mesopotamialaisten Dilmun ovat paratiiseja, joissa sairaus ja kuolema ovat tuntemattomia. Molemmista tulee sittemmin kuolemattomuudella siunattujen asuinsija. Tarinat eroavat kuitenkin toisistaan siinä, että Dilmun on keskenään kilpailevien voimien näyttämö, kun taas Eeden-kertomus keskittyy tarinan moraaliseen opetukseen.
Eedenin puutarhan nimen uskottiin pitkään olevan peräisin akkadin kielen sanasta "edinnu", joka palautuu sumerin sanaan "edin", ”tasanko”, ”aro”, ”jokien välinen laidunmaa”. Nykyään moni tutkija pitää kuitenkin uskottavampana aramealaista etymologiaa. Sen mukaan Eeden palautuisi ”hedelmällistä”, ”runsasta” tai ”hyvin kasteltua” merkitsevään sanaan.
Syntiinlankeemus.
Mesopotamialaisen mytologian Adapa on hyvä ja viisas kalastaja, joka myrskyisenä päivänä kiroaa etelätuulen. Taivaanjumala Anu vihastuu tästä ja kutsuu Adapan taivaaseen perustelemaan tekonsa. Ovela jumala Enki antaa Adapalle ohjeita, joiden avulla tämä voi tehdä hyvän vaikutuksen Anuun. Anu tarjoaa Adapalle kuolemattomaksi tekevää ruokaa, mutta Enkin ohjeiden mukaisesti tämä kieltäytyy tarjoiluista. Tarinan lopussa Anu lähettää Adapan takaisin maan päälle mukanaan erilaisia siunauksia.
Tarinalla on joitakin samankaltaisuuksia "Raamatun" Aadamiin. Hahmojen nimet ovat verrattain samanlaiset, ja molemmat kuvataan eräänlaisiksi ihmisen arkkityypeiksi. Molemmat kutsutaan jumalan eteen tekemään selkoa rikoksistaan, ja kumpaakin koetellaan ruuan avulla. Aadam syö hedelmästä ja muuttuu kuolevaiseksi; Adapa puolestaan kieltäytyy ja menettää mahdollisuuden kuolemattomuuteen. Adapan ratkaisun merkitys ei tarkkaan käy myytistä ilmi. Mahdollisesti Enki huijasi häntä pidättääkseen kuolemattomuuden jumalilla. Toisen tulkinnan mukaan Adapa menetteli oikein, ja jumalten ruuan syöminen olisi tappanut tavallisen ihmisen. Kolmannen tulkinnan mukaan Enki yksinkertaisesti erehtyi.
Aadamista poiketen Adapa ei tee tietoista päätöstä vaan toimii saamiensa ohjeiden mukaan. Toisin kuin Aadam, Adapa ei ole syntyjään kuolematon. Adapa ei myöskään lankea syntiin, vaan jumalat ovat hänen toimintaansa tyytyväisiä. Todennäköisesti Aadam ja Adapa eivät suoraan ole muunnelmia samasta kertomuksesta, vaan molemmissa tarinoissa hyödynnetään ja tulkitaan samankaltaisia, muinaisessa Lähi-idässä laajalle levinneitä arkkityyppisiä sankarihahmoja ja tarina-aihelmia.
Paimen ja maanviljelijä.
"Raamatussa" maanviljelijä Kain ja paimen Aabel kilvoittelevat Jumalan suosiosta. Jumala pitää enemmän Aabelin antamista uhreista, jolloin Kain murhaa veljensä. Asetelma toistuu sumerilaisessa kirjallisuudessa, jossa maanviljelijä ja paimen kilpailevat jumalan suosiosta. "Raamatusta" poiketen sumerilaisissa tarinoissa haastajana on kuitenkin paimen. Yhteistä on kateudesta seuraava konflikti ja jumalan lopullisen suosion kohdistuminen paimeneen.
Sumerilaisessa "Inanna suosii maanviljelijää" -kertomuksessa paimenjumala Dumuzi ja maanviljelijäjumala Enkimdu kilvoittelevat jumalatar Inannan rakkaudesta ja tarjoavat hänelle erilaisia lahjoja. Inannan veli Utu kehottaa valitsemaan Dumuzin, mutta Inanna pitää enemmän Enkimdusta. Dumuzi suuttuu ja korostaa omien lahjojensa paremmuutta. Enkimdu ei halua riidellä, ja katkelmallisena säilyneen tarinan lopussa Dumuzi ilmeisesti voittaa.
Selkeämpi rinnakkaisuus Kainin ja Aabelin tarinaan löytyy niin ikään sumerilaisesta tarinasta "Emeš ja Enten". Tuulenjumala Enlil haluaa tuoda maailmaan onnea ja runsautta ja luo tätä tarkoitusta varten Emeš ja Enten -nimiset veljekset. Ensimmäisenä mainittu on maanviljelijä, jälkimmäisenä mainittu karjanhoitaja. Emeš saa itselleen kunnianimen ”jumalten viljelijä”, mikä tekee Entenin kateelliseksi. Veljesten välille syntyy väkivaltainen riita Enlilin suosiosta. Raamatullisesta tarinasta poiketen sumerilainen kertomus ei kuitenkaan pääty murhaan, vaan Emeš tunnustaa Entenin paremmuuden ja veljeksistä tulee jälleen ystävät.
Suuri tulva.
Vedenpaisumusmyytit olivat muinaisessa Lähi-idässä hyvin yleisiä. Mesopotamiasta tulvakertomuksia tunnetaan kolme: sumerilainen luomis- ja tulvakertomus (niin kutsuttu ”Eridu-Genesis”), varhaisbabylonialainen ja assyrialainen "Atrahasis" sekä "Gilgameš"-eepokseen kuuluva takauma, jossa kuvaillaan tulvaa.
Mesopotamialaisessa tulvakertomuksessa jumalat luovat ihmisen savesta ja määräävät heidät huolehtimaan maailmasta ja palvelemaan jumalia. Myöhemmin jumalat päättävät kuitenkin tuhota ihmiset. Viisas jumala Enki pitää tätä huonona ajatuksena ja paljastaa suunnitelman oikeudenmukaisena ja tottelevaisena miehenä tunnetulle Ziusudralle. Enkin käskystä Ziusudra rakentaa valtavan laivan, jonka avulla elämä selviytyy tulvasta. Palkkioksi jumalat myöntävät hänelle kuolemattomuuden. Myöhemmissä versioissa päähenkilön nimi on Atrahasis tai Utnapištim.
"Raamatun" ja mesopotamialaisen tulvakertomuksen yhtäläisyyksiä ovat esimerkiksi arkin rakentaminen ja varustaminen, arkin kelluminen nousevassa vedessä, kyyhkyn ja variksen vapauttaminen sekä ihmiskunnan selviytyminen yhden sankarin ja hänen perheensä ansiosta. Merkittävin poikkeus on, että "Raamatussa" Jumala tuhoaa ihmiset heidän syntiensä tähden, mutta mesopotamialaisessa kertomuksessa jumalat kyllästyvät ihmisten metelöintiin.
Baabelin torni.
Ensimmäisen Mooseksen kirjan kertomuksessa Babylonin asukkaat yrittävät rakentaa taivaaseen asti ulottuvan tornin, minkä Jumala estää sekoittamalla rakentajien kielen. Tarina ei suoraan perustu mesopotamialaiseen mytologiaan. Sen sijaan taustalla ovat zikkuratit – korkeat porrastetut tornit, joiden huipulla suoritettiin uskonnollisia seremonioita. Erään arvion mukaan Baabelin tornin esikuvana olisi ollut Babylonin kaupungin päätemppeli Etemenanki (”maan ja taivaan perustusten temppeli”), joka oli lähes sata metriä korkea savitiilestä rakennettu pyramidi. Baabelin tornin nimi on mahdollisesti peräisin kaupungin pohjoisosassa sijainneesta temppelistä, jonka nimi oli "Bab-ilu" eli ”Jumalan portti”. Tästä sai alkunsa hepreankielinen sanaleikki: "Bavel" eli Baabel, vrt. "balal", ”sekoittaa”.
Samuel Noah Kramerin mukaan Babylonin tornin kertomus olisi riippuvainen sumerilaisesta "Enmerkar ja Arattan herra" -eepoksesta. Siinä kuvaillaan aikaa, jona kaikki ihmiset puhuivat samaa kieltä. Viisauden jumala Enki ”muuttaa puheen heidän suussaan” tuoden ”erilaisuuden puheeseen, joka siihen saakka oli ollut yhtä”. Enkin motivaatio jää epäselväksi, mutta Kramer arvioi, että taustalla oli hänen kateutensa Enliliä ja tämän yleismaailmallista valtaa kohtaan. Kramerin mukaan sekä "Enmerkar"-eepoksen että "Raamatun" kielensekaanuksen perussyynä oli kamppailu: "Enmerkarissa" jumalten välillä, "Raamatussa" jumalan ja ihmisen välillä. Tätä tulkintaa on kuitenkin kritisoitu, sillä myöhäisimmät kopiot sumerilaisesta kertomuksesta on tehty 1000-luvun eaa. ensimmäisellä puoliskolla. Babylonin vankeuden aikaan eläneet ihmiset eivät siksi välttämättä edes tunteneet Enmerkar-eepoksen tapahtumia. Eepoksen ja "Raamatun" tapahtumat eroavat lisäksi sikäli, että sumerilaisessa kertomuksessa kieliä syntyy uusia, kun taas "Raamatussa" Jumala ”sekoittaa” ihmisten puheen niin, että nämä eivät enää ymmärrä toisiaan. "Enmerkar"-eepos on niin epämääräinen, että tapahtumat ja niiden asianyhteys jäävät tulkinnanvaraisiksi. Myös "Raamatun" kertomuksen ydinsanomasta on esitetty monenlaisia näkemyksiä. Perinteisesti Baabelin torni on tulkittu kuvaukseksi ylpeydestä ja rangaistuksesta, ja näin teki myös Kramer. Tuoreempi raamatuntutkimus ei kuitenkaan ole asiasta yksimielinen.
Mooses.
Toisen Mooseksen kirjan kertomus Mooseksen syntymästä ja Jumalan johdattamasta kamppailusta pahuutta vastaan muistuttaa Akkadin valtakunnan perustajasta Sargonista (hallitsi noin 2334–2279 eaa.) kerrottua tarua, joka oli Uus-Babyloniassa hyvin tunnettu. Kertomuksissa on useita yhtäläisyyksiä. Sekä Sargon että Mooses syntyvät salassa. Äiti asettaa vauvan koriin ja laskee korin joen vietäväksi. Ulkopuolinen henkilö löytää vauvan ja kasvattaa hänet omana lapsenaan. Vaatimattomista lähtökohdista päähenkilö kohoaa vaikutusvaltaiseen asemaan hovissa.
Kertomuksissa on joitakin eroavaisuuksia. Sargonin äiti piilotti hänet salatakseen aviottoman lapsensa ja suojellakseen omaa asemaansa. Mooseksen äiti taas pelkäsi lapsensa hengen puolesta. Sargonin löytäjä oli miespuolinen vedenkantaja, kun taas Mooseksen löysi faaraon tytär. Yhtäläisyydet ovat joka tapauksessa niin suuria, että Mooses-kertomuksen kirjoittaja lienee tietoisesti mukaillut Sargon-tarua ja näin korostanut Mooseksen merkittävyyttä.
Mooses-kertomuksessa on muitakin yhtäläisyyksiä uusbabylonialaiseen tarustoon. Mesopotamialaisissa luomistarujen toistuvia aiheita olivat vetinen alkukaaos ja jumalallisten soturien urotyöt. Teemat esiintyvät myös kertomuksessa israelilaisten erämaavaelluksesta. "Enūma Elišin" mukaan Marduk loi maailman halkaisemalla merten jumalattaren Tiamatin kahtia. Samaan tapaan Mooses jakaa Kaislameren, jonka poikki israelilaiset kulkevat kohti uutta elämäänsä. Kaislameren hepreankielisen nimen "yam suf" (יַם-סוּף) voi tulkita tarkoittavan ’kaaosmerta’.
Siinain vuorella solmitun liiton yhteydessä ilmoitetulla lailla (2. Moos. 20:22–23:19) on useita yhtymäkohtia mesopotamialaisiin lakikokoelmiin. Rakenteeltaan ja sisällöltään Mooseksen laki muistuttaa varsinkin Hammurabin lakia. Toisen Mooseksen kirjan määräykset väkivaltaisen härän omistajan kohtelusta () vaikuttaisivat olevan sanavalintojen tasolla riippuvaiset Ešnunnan laista.
Kriittisiä näkemyksiä.
Kaikki mesopotamialaisen mytologian ja "Raamatun" paralleelit eivät ole yleisesti hyväksyttyjä. Tyypillistä on, että myytin löytymisen jälkeen paralleeleja ehdotetaan ensin laajalti ja niitä pidetään melko suorina ja yksiselitteisinä. Toisessa vaiheessa aihetta tarkastellaan kriittisemmin ja osa ehdotetuista paralleeleista kiistetään kokonaan. Kolmannessa vaiheessa paralleeleihin suhtaudutaan jälleen hyväksyvämmin, mutta samalla painotetaan, että muinaisessa Lähi-idässä laajalle levinneitä teemoja hyödyntäneet juutalaiset ja kristilliset kirjoittajat tulkitsivat lähteitään vapaasti ja omiin tarkoituksiinsa.
Jotkut tutkijat ovat arvostelleet Mesopotamian kirjallisuuden tulkitsemista "Raamatun" valossa. Tällöin kristillisessä kulttuurissa kasvaneet tutkijat heijastavat muinaisiin teksteihin itselleen tuttuja elementtejä, joita aikalaiskonteksti ei tue.