tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lunkentus

Lunkentus on vanha ruotsalainen kansankirja, josta on ilmestynyt lukuisia painoksia, ensimmäinen 1785. Se on saanut nimensä eräästä kirjassa kerrotusta henkilöstä, Lunkentus-juoksijasta, jonka askeleet olivat sadan peninkulman pituisia.
Marina Kovtun

Marina Vasiljevna Kovtun (; s. 10. maaliskuuta 1962) on venäläinen poliitikko, joka toimi Murmanskin alueen päämiehenä huhtikuusta 2012 maaliskuuhun 2019.
Kovtun meni naimisiin vuonna 1984, hän tapasi miehensä opiskeluaikoinaan.
Just Like That

Just Like That on yhdysvaltalaislaulaja Bonnie Raittin kappale, joka julkaistiin samannimisellä albumilla 22. elokuuta 2022. Vuonna 2023 kappale voitti vuoden laulun Grammy-palkinnon.
Raitt on sanoittanut, säveltänyt ja tuottanut kappaleen. Tyylilajiltaan se on folkmusiikkiballadi. Kappale kertoo Olivia Zand -nimisestä naisesta, joka saa odottamattoman vieraan. Vieras mies paljastaa saaneensa Zandin vuosia sitten kuolleen pojan luovuttaman sydämen. Raittin mukaan hän sai idean kappaleeseen vuonna 2018 katsottuaan uutisen naisesta, joka valmistautui tapaamaan lapsensa sydämen saaneen miehen.
Oksasakset

Oksasakset ovat puutarhatyökaluja, joita käytetään esimerkiksi puiden ja pensaiden oksien leikkaamiseen. Varsinaisesti oksasaksilla tarkoitetaan pieniä oksasaksia, joita kutsutaan myös sekatööreiksi. Niitä käytetään pienten oksien leikkaamiseen. Joskus puiden ja pensaiden leikkaamiseen käytetään pidempivartisia voimasaksia eli raivaussaksia, joilla voidaan leikata noin 5 cm paksuisia oksia. Pensasaidan leikkaamiseen voidaan käyttää myös pensassaksia.
Pieniä oksasaksia voidaan käyttää apuna myös kukkasidonnassa, perennojen syyshoidossa ja pistokkaiden ottamisessa. Niitä on kahta tyyppiä, jotka ovat ohileikkaava malli ja alasinmalli. Ohileikkaavat oksasakset soveltuvat paremmin nuorten tai ainakin elävien oksien leikkaamiseen, kun taas alasinmalli sopii paremmin kuivuneiden ja vanhojen oksien leikkaamiseen.
Kalottihaikara

Kalottihaikara ("Pilherodius pileatus") on haikaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Keski- ja Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö.
Kalottihaikara voi kasvaa 51–61 cm pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan laji on tukevahko ja haikaraksi suhteellisen lyhytjalkainen. Nokka on hyvin pitkä ja väriltään vaaleansininen. Myös silmienympärys on vaaleansininen. Kalottihaikaran päälaki on musta, ja päässä on jopa 20 cm pitkistä valkoisista sulista muodostunut töyhtö. Linnun kaula ja rinta ovat vaaleankellertävät erityisesti lisääntymisaikaan. Lajin selkä ja siivet ovat vaaleanharmaat ja vatsa valkoinen.
Levinneisyys ja elintavat.
Kalottihaikaraa tavataan Panamasta Brasilian kaakkoisosiin ulottuvalta alueelta. Lajin elinympäristöä ovat suot, laguunit ja jokivarsien metsät. Se liikkuu useimmiten yksittäin mutta voi levätä ja ruokailla pieninä ryhminä. Kalottihaikaran ravintoa ovat kalat.
Erkki Lumisalmi

Erkki Leo Lumisalmi on kolttasaamelainen kanttori, saamelaispoliitikko ja kielenkääntäjä. Hän toimi Saamelaiskäräjien varapuheenjohtajana kaudella 2008–2011 ja jäsenenä 2003–2007.
Kirkollinen toiminta.
Lumisalmi valmistui kanttoriksi 1981 ja ensimmäinen työpaikka oli Mikkelissä ja Kotkassa kanttorin sijaisuus. Vuonna 1983 hän siirtyi Lapin ortodoksisen seurakunnan matkakanttoriksi pääpaikkana Ivalo. Hän jäi eläkkeelle 1.4.2014.
Lumisalmi on Suomen ortodoksisen kirkon kirkolliskokouksen kanttorijäsen kaudella 2019-2023. Hän on lakivaliokunnassa.
Lumisalmi on merkittävä kirkollisten tekstien kääntäjä koltansaameksi. Hän oli päävastuussa Johannes Krysostomoksen liturgian koltankielisen laitoksen kääntämisestä. Se otettiin käyttöön joulukuussa 2002. Hän oli Sámi Giellagáldu -hankkeen kielijaoston varapuheenjohtaja. Hankkeen yhtenä tuotoksena oli kolttasaamen uskontosanalista. 
Yksityiselämä.
Erkki Lumisalmi on naimisissa Aulikki Lumisalmen kanssa. Hän valmistaa kolttien perinnepukuja. Heidän kotinsa on Hämeenlinnassa. Anna Lumikivi on hänen tyttärensä.
Unkarin asevoimat

Unkarin asevoimat (, MH) ovat Unkarin asevoimat. Asevoimat on perustettu vuonna 1848.
Asevoimien kokoonpano vuonna 2020 oli noin 22 700 miestä. Ne jakaantuvat maavoimiin ja ilmavoimiin. Unkarin maavoimat vastaavat maaoperaatioista ja ovat pääosin varustettu jalkaväki-, panssari- ja tykistöyksiköillä. Unkarin ilmavoimat puolestaan huolehtivat ilmatilan valvonnasta ja puolustamisesta sekä tukevat muita puolustushaaroja ilmasta käsin.
Yleisestä asevelvollisuudesta on maassa luovuttu vuonna 2004.
Asevoimien komentaja on Romulusz Ruszin-Szendi.
Sotkamon työväentalo Torppa

Sotkamon työväentalo Torppa sijaitsee Sotkamon keskustassa. Talon omistaa Sotkamon Vasemmisto ry.
Historiaa.
Sotkamon Ylisotkamon työväenyhdistys perustettiin vuonna 1907, vuonna 1913 nimeksi tuli Sotkamon Kirkonkylän Työväenyhdistys. Marraskuussa 1908 perustettiin rakennustoimikunta, ja talo valmistui syksyllä 1909
Sisällissodan aikana työväentalo julistettiin Senaatin päätöksellä hukkaamis- ja myyntikieltoon. Keväällä 1919 talo palautettiin omistajilleen. Vuonna 1920 yhdistys erosi SDP:sta ja liittyi Suomen Sosialistiseen Työväenpuolueeseen (SSTP). SSTP lakkautettiin vuonna 1923, ja yhdistyksen omaisuus siirrettiin Voimistelu- ja urheiluseura Visa Ukoille, mutta senkin toiminta katsottiin laittomaksi, ja vuonna 1932 yhdistys lakkautettiin. Takaisin työväentaloksi rakennus palasi vasta vuonna 1946. Aluksi SKDL:n Sotkamon osasto vuokrasi talon sen silloiselta omistajalta Vuohenki Oy:ltä. Oikeusministeriön päätöksellä talo luovutettiin 1.10.1947 SKDL:n Sotkamon Yhdistykselle.
Rakennus.
Talo rakennettiin rakennustarvikkeiksi ostetusta luhtirakennuksesta. Vuonna 1910 maalattiin sali, ja vuonna 1911 laajennettiin eteistä. Vuonna 2020 taloa laajennettiin. Taloa nykyaikaistettiin vuonna 1964 ja rakennettiin uusi kahvio. Vuonna 1967 hankittiin keskuslämmityslaitteet ja rakennettiin sauna ja suihku. Juhlasali lämpöeristettiin ja maalattiin vuonna 1979, ja remontoitiin kahvio.
Talo on peruskorjattu monessa eri vaiheessa. Vuonna 2002 uusittiin talon katto. Sen jälkeen on uusittu lämmitysjärjestelmä kokonaisuudessaan. Seuraavassa hankkeessa kunnostettiin kaikki sisätilat. Viimeiseksi talo on kunnostettu ulkoapäin ja maalattu. Näyttämö on uusittu ja samoin kaikki valaistukset
Talon käyttö.
Ensimmäisessä vaiheessa, ennen talon sulkemista, talo oli vilkkaassa ympärivuotisessa käytössä. Siellä pidettiin yhdistyksen kokoukset, mutta talolla järjestettiin myös iltamia, ja sitä luovutettiin myös muiden työväenyhdistysten käyttöön.
Nykyisin talon käyttö on ympärivuotista, ja sitä voi vuokrata. Käyttäjinä ovat paikallinen teatteri, kiertävät teatterit, tanssien järjestäjät, yhdistysten kokoukset, kiertävät kauppiaat, perhejuhlat ym. Talon varusteisiin kuuluu kahvinkeittimet keittiössä, mikro ja tarvittavat jääkaapit. Kahviossa on seinätelevisio.
Ruoveden Rantakylän työväentalo

Rantakylän työväentalo on Ruoveden kunnan Tuuhosessa eli Tuuhoskylässä sijaitseva entinen työväentalo.
Historiaa.
Rantakylän työväenyhdistys "Työnkoti" perustettiin vuonna 1905. Talo valmistui vuonna 1919. Kaksi yhdistyksen jäsentä osti omiin nimiinsä paririihen, josta saatiin hirret taloon. Vuonna 1928 talolla kävi murtovarkaita, jotka veivät keittiöstä muun muassa sokeria ja tupakkaa sekä näytelmissä käytetyn sarkatakin. 
Talo tuhoutui salamasta alkunsa saaneessa tulipalossa kesäkuussa 1971. Hälytyksen tekeminen viivästyi, koska ukkonen oli katkaissut sähköt. Lisäksi palokunnalla oli paikalle pitkä matka, joten talo irtaimistoineen ehti palaa maan tasalle. Yhdistys osti uudeksi työväentaloksi Vessarin koulun, joka jäi tyhjilleen vuonna 1972. Vuoden 2021 alussa työväenyhdistys myi talon Tuuhosen kyläyhdistykselle. 
Rakennus.
Ensimmäinen työväentalo oli hirsirakenteinen ja kooltaan 12 x 22 metriä. Siihen kuului juhlasali, ravintola ja vahtimestarin asunto. Toinen talo, entinen kyläkoulu, on pinta-alaltaan noin 200 m² ja rakennettu vuonna 1927.
Toimintaa työväentalolla.
Talolla järjestettiin 1930-luvun aikana muun muassa kesäjuhlat ja yhdistyksen 30-vuotisjuhlat. Jälkimmäisiä vietettiin kesällä 1935. Esiintymässä oli muun muassa Pohjaslahden työväenyhdistyksen torvisoittokunta. Juhlapuhujana oli poliitikko Santeri Saarikivi, ja Rantakylän työväenyhdistyksen huvitoimikunta esitti näytelmän sekä päivä- että iltajuhlassa. Kesäjuhlilla taas ohjelmassa oli muun muassa urheilukilpailuja, ja juhlapuhujaksi oli saatu kansanedustaja Edvard Kujala. Illalla oli lisäksi tanssia. 
2010-luvulla uudella työväentalolla järjestettiin esimerkiksi ”Kenttäpelejä ja kädentaitoja” -kesätapahtuma.
Skärgårdsnamn

Skärgårdsnamn (suomeksi "Saaristonimet") on suomenruotsalaisten paikannimien ja murteiden tutkijan Kurt Zilliacuksen vuonna 1989 julkaisema kirja, joka kertoo tuhansista ruotsinkielisistä nimistä Suomen rannikkosaaristossa Saaristomerellä sekä Uudenmaan ja Pohjanmaan rannikolla.
Kuvaus.
Kirja vetää yhteen tulokset kaksikymmentä vuotta kestäneestä Suomen rannikkosaariston nimien tutkimisesta, jota Zilliacus johti Kotimaisten kielten keskuksen ruotsinkielisessä nimiarkistossa.
Tutkimus kattaa Suomen rannikkosaariston historiallista aikaa jonka väestö on ollut pääasiassa ruotsinkielinen, ja jonka paikannimet ovat siten olleet suurimmaksi osaksi ruotsinkielisisiä nimiä, muutamia suomenkielisiä lainanimiä lukuun ottamatta. Kirjan mukaan kahdeksan vuosisadan aikana ruotsinkielinen väestö Saaristomerellä sekä Uudenmaan ja Pohjanmaan rannikolla ottivat käyttöön noin satatuhatta paikannimeä, jotka ovat säilyneet ja ovat edelleen käytössä.
Kirja antaa yleiskatsauksen paikannimien alkuperästä ja niiden esiintymismäärästä. Kirja on jaettu kolmeen pääosaan: saaret (saaret, luodot), rannat (niemet, lahdet, rannat, selät, salmet) ja kulttuuriset nimet (kalastus ja metsästys sekä satamat ja merenkulku).
Saarinimet.
Zilliacus esittää saarten nimillä olevan tyypillinen suuruusjärjestys: saarien (""öar", "holmar") ympärillä on luotoja ("skär", "klobbar" ja "örar")," joilla on ympärillään pienempiä kareja tai matalikkoja (""grund", "harur", "hällar", "kläppar", "kobbar"," sekä ""blekor", "bådar", "grynnor" ja "rev"").
Kirjassa on kuvattu yli 50 nimenpäätettä saarille ja matalikoille. Kirjan mukaan ruotsiksi yleisimmät nimiryhmät ovat -ö (tuhansia nimiä), -holm (yli 5500), -skär (4000), -hara (550), -klobb (1300), -ör (3300), -både (1200), -grund (7000), -hälla (900), -kläpp (1200), -kobbe (1300), -grynna (1300), -rev (450) ja -sten (650). Lainanimiä suomenkielestä ovat -saari (satoja), -luoto (180), ja -kari (satoja).
Vaikka itse nimet kuvastavat usein paikan ilmettä ja luonnetta, niin kuvaus ei aina käytännössä pidä paikkansa esimerkiksi maankohoamisen takia. Saari 1800-luvulla oli ehkä ryhmä kareja 500 vuotta aikaisemmin ja saari on saanut nimensä sen mukaan. Huvudstadbladetin artikkelissa todetaan, että on olemassa "skär"-päätteisiä saaria jotka ovat nimestä riippumatta isoja ja reheviä, tai karuja kareja - siitä huolimatta, että "skär" tarkoittaa ruotsiksi "pieni (kallio)saari" (ruotsiksi "liten (klipp)ö)."
Johan Lundell

Johan August Lundell (1851–1940) oli ruotsalainen kielitieteilijä. Hän oli vuodesta 1882 fonetiikan dosenttina ja vuodesta 1891 slaavilaisten kielten professorina Uppsalan yliopistossa. Hän toimitti vuodesta 1878 alkaen kieli- ja kansanrunoustieteellistä aikakauskirjaa "Nyare bidrag till kännedom om de svenska landsmålen ock svenskt folklif". Hän laati sen käyttöön kansanmurteiden äänteiden tarkkaa foneettista merkitsemistä varten transkriptiokirjaimiston "landsmålsalfabetin", jonka hän esittää kirjoituksessaan "Det svenska landsmålsalfabetet" (1879). Lundellin muita murretutkimusta koskevia tieteellisiä kirjoituksia ovat esimerkiksi "Om de svenska folkmålens frändskaper ock etnologiska betydelse" (1880) ja "Om dialektstudier" (1881). 
Lundell osallistui ruotsin oikeinkirjoituksen uudistamiseen muun muassa julkaisuillaan "Om rättstafningsfrågan" (1886) ja "Svensk ordlista med reformstavning ock uttalsbeteckning" (1893). Hän osallistui myös kielenopetuksen parantamiseen ja sitä varten perustetun yhdistyksen Quousque Tandemin perustamiseen. Lundellin kasvatusopillisesta kiinnostuksesta kertovat hänen osallistumisensa "Upsala enskilda läroverk" -nimisen koulun perustamiseen ja johtamiseen sekä Uppsalan yliopistollisten kesäkurssien käynnistämiseen. Hänen muita julkaisujaan ovat "Études sur la prononciation russe I" (1890) ja "Lärobok i ryska språket. I" (1911). Hän julkaisi vuodesta 1910 aikakauskirjaa "Archives d’études orientales".
Ruoveden Pihlajalahden työväentalo

Pihlajalahden työväentalo oli Ruoveden kunnan Pihlajalahden kylässä sijainnut työväentalo. 
Historiaa.
Pihlajalahden työväenyhdistys perustettiin vuonna 1905. Paikalla perustavassa kokouksessa oli yli sata henkeä. Yhdistys liittyi saman tien Sosialidemokraattiseen puolueeseen. Talon rakentamista alettiin suunnitella vuonna 1908, jolloin yhdistys nimesi rakennustoimikunnan. Vuoden 1909 alussa yhdistys vuokrasi tontin, osti rakennustarpeet ja kuljetti ne tontille talkootyönä. Talo oli valmis syyskuussa 1911.
Jäsenmäärä vaihteli: perustamisvuonna se nousi yli sadan, talon valmistumisen aikoihin jäseniä oli noin 50 ja vuonna 1916 noin 20. Sisällissotaa edeltävä aika taas toi yhdistykseen runsaasti uusia jäseniä; vuonna 1917 jäsenluku kohosi taas noin 70:ään. Vuosi 1918 ja sisällissota toi keskeytyksen yhdistyksen toimintaan. Talo takavarikoitiin, ja moni yhdistyksen jäsen menetti henkensä. Tammikuussa 1919 yhdistyksen toiminta aloitettiin uudelleen, ja se toimi rauhassa noin kymmenen vuoden ajan, lama-ajan alkuun saakka. Lama vähensi iltamatuloja ja pienensi jäsenmäärää. Lisäksi ilmeisesti Lapuanliikkeen kannattajat kävivät syksyllä 1935 rikkomassa talon ikkunat. Talon vaiheista 1930-luvulta eteenpäin ei ole tietoa. 
Toimintaa työväentalolla.
Talolla harjoitettiin valistustoimintaa sekä järjestettiin arpajaisia ja juhlia, alkuvaiheessa rakennusvelan lyhentämiseksi. Vuonna 1917 perustettiin sekatyöväen ammattiosasto. Vuonna 1929 taas aloitti toimintansa opintokerho. Lisäksi talolla toimi kirjasto, jossa vuonna 1935 oli toistasataa nidettä. Taloa vuokrattiin usein kesäisin tamperelaisille.
Sybase

Sybase, Inc. oli yhdysvaltalainen yritysohjelmistoja tuottava ja tietotekniikan palveluyritys.
SAP osti Sybasen vuonna 2010 ja luopui nimen käytöstä 2014.
Robert Epstein, Mark Hoffman, Jane Doughty, and Tom Haggin perustivat yrityksen vuonna 1984 nimellä "Systemware".
Yritys alkoi kehittää relaatiotietokannanhallintajärjestelmää (RDBMS).
Microsoft lisensoi Unix-alustalla toimineen Systemwaren DataServer-tietokannan 1986 ja julkaisi sen nimellä Ashton-Tate/Microsoft SQL Server 1.0 IBM:n OS/2-alustalle yhteistyössä Ashton-Taten kanssa. Tietokantan julkaistiin ensimmäisen kerran Windows 3.0:lle toukokuussa 1990. Microsoftin ja Sybasen kumppanuus jatkui vuoteen 1994.
Sybasella oli myös mobiililaitteisiin keskittynyt divisioona Sybase iAnywhere.
Tämä yritys oli entinen Watcom International Corporation, jonka Powersoft osti vuonna 1994 ja yhdistyi sen jälkeen Sybasen kanssa.
Sybasen omistuksiin kuului Watcom C/C++ -kääntäjä.
SAP ilmoitti toukokuussa 2010 SAP American lunastavan Sybasen osakkeet 5,8 miljardin US-dollarin hintaan.
Kätköhitu

Kätköhitu ("Lobulicium occultum") on Atheliales-lahkoon kuuluva orvakkalaji. Sen pienet itiöemät kasvavat havupuulla, jonka kantokääpä ("Fomitopsis pinicola") on ensin lahottanut. Moniliuskaiset itiöt erottavat kätköhidun lähisukuisista lajeista. Kätköhitu on sukunsa, joissakin lähteissä myös heimonsa, ainoa laji.
Kuvaus.
Kätköhitu on orvakka, joka muodostaa pieniä, resupinaattisia itiöemiä. Itiöemät ovat yksivuotisia, ohuita ja pehmeitä, ja ne irtoavat helposti alustastaan. Itiöemän reuna on hyvin hienokuituinen. Itiölava on sileä ja valkoinen.
Kätköhidun rihmastorakenne on monomiittinen. Rihmat ovat ohutseinäiset ja sinkilälliset. Kystidit puuttuvat. 4-itiöiset itiökannat ovat pienet ja nuijamaiset. 7-liuskaiset, bisymmetriset itiöt erottavat kätköhidun muista Atheliales-lahkon lajeista.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Kätköhidulla on laaja levinneisyys Euroopassa ja Aasiassa. Laji löydettiin alun perin Puolasta 1970-luvulla, ja hieman myöhemmin sitä havaittiin myös Norjasta ja Ruotsista. Suomessa kätköhitu on vanhojen metsien laji, jota on löydetty ainakin Kittilän Lapista vuonna 1989. Kätköhitu luokitellaan Norjassa, Ruotsissa ja Suomessa elinvoimaiseksi lajiksi.
Edellä mainittujen maiden lisäksi kätköhitua on löydetty ainakin Italiasta, Itävallasta, Kiinasta, Portugalista, Ranskasta, Saksasta, Tanskasta, Ukrainasta ja Virosta. Lajia pidetään Euroopassa harvinaisena, mikä saattaa johtua sen pienestä koosta. Myös Suomessa lajia on kuvailtu harvinaiseksi. Kätköhitua tavataan havumetsissä, varsinkin kuusimetsissä.
Ekologia.
Kätköhitu kasvaa kantokäävän lahottaman havupuun sisällä. Sitä löytää etenkin kaatuneiden kuusien rungoilta, mutta sitä esiintyy myös pihdalla. Kätköhitu käyttää ravinnokseen luultavasti muiden eliöiden jälkeensä jättämiä orgaanisia yhdisteitä. Se kasvaa aina kantokäävän aiheuttaman ruskolahon yhteydessä, mutta se ei todennäköisesti itse ole ruskolahottaja. Kantokääpä on avainlaji, jota kätköhitu ja monet muut lahottajasienet vaativat tullakseen toimeen. Lahopuun vähetessä kätköhidun kaltaiset sienet voivat herkästi kadota.
Taksonomia.
Kätköhidun kuvasivat Karl-Henrik Larsson ja Kurt Hjortstam vuonna 1982. Holotyyppi on peräisin Norjan Hurdalista. Kätköhitu on sukunsa "Lobulicium" ainoa laji. Se kuuluu Atheliales-lahkoon, joka lähteestä riippuen jaetaan yhteen tai useampaan heimoon. Fylogeneettisten analyysien mukaan kätköhitu muodostaa Atheliales-lahkon basaalisimman kehityslinjan. Tämä tarkoittaa sitä, että jos Atheliales jaetaan useaan heimoon, kätköhitu saa oman Lobuliciaceae-heimonsa. Toisissa lähteissä koko lahko luokitellaan kuitenkin samaan Atheliaceae-heimoon.
Pratt &amp; Whitney R-1830 Twin Wasp

Pratt &amp; Whitney R-1830 Twin Wasp on Yhdysvalloissa valmistettu lentomoottori. Rakenteeltaan se on ilmajäähdytteinen, kaksirivinen tähtimoottori.
Moottoria toimitettiin erilaisina versioina 173 618 kappaletta.
Moottorin eritehoisia versioita käytettiin useissa lentokonetyypeissä. Tärkeimpiä ovat DC-3 / C 47 -sotilasversio, Consolidated B-24 Liberator, Consolidated PBY Catalina sekä Grumman F4F Wildcat.
Suomessa moottori oli käytössä DC-3-koneessa sekä Curtiss P-36 Hawk - ja VL Myrsky -hävittäjissä.
Ominaisuuksia.
Esimerkkejä moottorin versioista ovat
Koutajoki (Vienanmeri)

Koutajoki () on Venäjän Karjalan tasavallasta Murmanskin alueelle virtaava 233 kilometriä pitkä joki, joka laskee Vienanmeren Kantalahteen Kantalahden piiriin kuuluvassa Zelenoborskin keskustaajamassa.
Joen kulku.
Joki alkaa Tuoppajärvestä neljä kilometriä pitkällä jokiuomalla, joka laskee Pääjärveen. Uomaa kutsutaan Sohjananjoeksi, mutta se muodostaa venäläisessä hydrologiassa myös Koutajoen ylimmän osuuden. Joen niskalla sijaitsee Sohjanan kylä. Tuoppajärvi muodostaa kahden muun järven kanssa suuren Kuman tekojärven, jota säännöstellään vesivoimatalouden tarpeisiin Kuman vesivoimalaitoksella (). Voimalasta on matkaa merelle 146 kilometriä. Myös suuri Pääjärvi on voimakkaasti säännöstelty järvi. Pääjärvestä jatkavaa Koutajoen 12 kilometriä pitkää jokiosuutta kutsutaan Kumaksi. Se laskee Soukelojärveen (), jota kutsutaan myös Iovan tekojärveksi. Soukelojärveen on johdettu erilaisilla kanavilla lisää vettä voimatalouden tarpeisiin. Näiden vesistöjärjestelyiden alapuolella sijaitsee Iovan vesivoimalaitos (), josta on matkaa merelle vielä 79 kilometriä. Voimalasta jatkaa 3,5 kilometriä pitkä Iovan () jokiosuus, joka laskee Tutozeroon () ja jatkaa lyhyen kanavan läpi Koutajärveen. Tutozero ja Koutajärvi kuuluvat samaan () Knjažegubskin tekojärveen. Tekojärveä säännöstellään ja järvestä johtaa kanava Knjažegubskin vesivoimalaitokseen (). Voimalasta on enää 1,2 kilometriä mereen .
Koutajoen vesistöalue.
Koutajoen vesistön pinta-ala on 26 100 neliökilometriä ja valuma-alueen Venäjän puoleisen osan järvisyys on 14 %. Toisessa lähteessä mainitaan Knjažegubskin vesivoimalaitoksen valuma-alueen pinta-alaksi 25 900 neliökilometriä. Voimalaitos sijaitsee 1,2 kilometriä merenrannasta. Joen alimmalla vesivoimalaitoksella on seurattu virtaamia vuodesta 1956 alkaen. Vuosina 1956–1988 mitattiin Knjažegubskin vesivoimalaitoksella keskivirtaamaksi (MQ) 276,15 kuutiometriä sekunnissa (m³/s). Vuoden 1961 helmikuun keskivirtaama oli 38,4 m³/s, ja vuoden 1981 heinäkuun keskivirtaama oli 1 020 m³/s.
Joen vesistönumero on 02020000412102000000123.
Romilda Pantaleoni

Anna Antonia Romilda Pantaleoni (1847 Udine – 20. toukokuuta 1917 Milano) oli italialainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan sopraano. Hän oli Adriano Pantaleonin sisko.
Pantaleoni opiskeli Milanossa ja teki siellä debyyttinsä Jacopo Foronin oopperassa "Margherita" vuonna 1868. Hänen laajaan ohjelmistoonsa kuului monia rooleja Giuseppe Verdin oopperoissa. Keskeisimmin hän loi Desdemonan roolin Verdin "Otellon" kantaesityksessä Milanon La Scalassa 5. helmikuuta 1887. Pantaleoni pääsi esiintyjäksi tiukasti kilpailtuun rooliin, vaikka Verdi itse ei pitänyt osaa tälle sopivana. Kapellimestari Franco Faccio kuitenkin taivutteli Verdin hyväksymään Pantaleonin roolin luojaksi. Yleisön innosta ja positiivisista arvioista huolimatta Verdi pysyi tyytymättömänä roolisuoritukseen. Pantaleoni joutui sittemmin terveyssyistä sanoutumaan irti kiertuesopimuksesta.
Pantaleoni loi myös Tigranan roolin Giacomo Puccinin oopperan "Edgar" kantaesityksessä vuonna 1889.
Helen Bøsterud

Helen Marie Bøsterud (s. 15. helmikuuta 1940 Oslo) on norjalainen työväenpuolueen poliitikko. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1977–1993 ja toimi Norjan oikeusministerinä 1986–1989. Koulutukseltaan hän on opettaja.
Vesla Vetlesen

Vesla Vetlesen (19. lokakuuta 1930 Farsund – 21. elokuuta 2024) oli norjalainen työväenpuolueen poliitikko. Hän toimi Norjan kehitysapuministerinä 1986–1988. Koulutukseltaan hän oli tekstiilisuunnittelija.
Serbian asevoimat

Serbian asevoimat () ovat Serbian asevoimat. Asevoimat on perustettu vuonna 1830 ja vuosipäivää vietetään aina 23. huhtikuuta.
Valtion asevoimat tukeutuu yleisen asevelvollisuuden käyttöön.
Asevoimat jakautuu maavoimiin ja yhdistettyihin ilmavoimiin ja ilmatorjuntavoimiin.
Vireux-Molhain

Vireux-Molhain on kunta Pohjois-Ranskassa Ardennesin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee Maas-joen ja sen sivujoen Viroinin varrella, noin 47 kilometriä Charleville-Mézièresin kaupungista pohjoiseen. Kunta rajoittuu Belgian rajaan.
Kunnan keskustassa oleva Saint-Ermelin kollegiaalinen kirkko on perustettu vuonna 752. Kirkon rakentamisen rahoitti frankkien kuningas Pipin Pieni. Kirkossa säilytettiin pyhän Armelin pyhäinjäännöksiä perustamisesta aina vuoteen 1763 saakka. Kirkon krypta on näyttävä esimerkki karolingien arkkitehtuurista. Kirkossa on 1500-luvun puuveistoksia. Kertomuksien mukaan Pipin Pieni olisi haudattu kirkon alle, mutta tälle ei ole löytynyt kirjallista vahvistusta.
Maas-joen rannalla olevalta vuorelta Mont Vireux'lta on näkymät ympäröivään jokilaaksoon. Vuori on ollut myös strategisesti hyvä puolustuspaikka. Siellä on 200-luvulta peräisin olevan roomalaisen sotilasleirin muureja. Samalla paikalla on ollut myös keskiajalla linnoitus. 
Kunnan alueelta löytyy geologinen kohde "Mur des Douaniers". Sieltä löydettiin poikkeuksellinen fossiiliesiintymä, jonka edustavimmat eläinmuodot ovat trilobiitit. Se oli amatööri- ja ammattikeräilijöiden suosima kohde. Esiintymä kärsi kaivauksista niin paljon, että siitä päätettiin vuonna 1991 tehdä 1,89 hehtaarin kokoinen luonnonsuojelualue "Réserve naturelle nationale de Vireux-Molhain". Alueella saa vapaasti vierailla, mutta fossiilien kerääminen on kielletty.
Kolttaneuvosto

Kolttaneuvosto () on Suomen kolttalaissa säädetty kolttien kyläkokouksen valitsema elin, joka antaa viranomaisille lausuntoja kolttia koskevissa asioissa. Kolttaneuvostoja on kaksi: Näätämön alueen ja Nellimin-Keväjärven alueen kolttaneuvostot.
Kolttalain 45 §:n mukaan kolttaneuvostot antavat lausuntoja kolttien elinkeinoja ja elinolosuhteita koskevissa laajakantoisissa tai periaatteellisissa asioissa silloin, kun asia on kiireellinen eikä kolttien kyläkokousta, jonka tehtävä lausuntojen antaminen normaalisti olisi, saada ajoissa koolle käsittelemään asiaa. Lisäksi kolttaneuvostot antavat lausuntoja
Kumpaankin kolttaneuvostoon valitaan neljä varsinaista jäsentä ja kaksi varajäsentä. Kolttaneuvostoon voidaan valita henkilö, jolla on oikeus osallistua kolttien kyläkokoukseen, eli täysi-ikäinen kylässä asuva koltta tai tämän aviopuoliso. Kummankin kolttaneuvoston puheenjohtajana toimii kolttien luottamusmies, jonka valitsevat vaalilla Inarin kunnan alueella asuvat täysivaltaiset koltat sekä heidän aviopuolisonsa. Kolttaneuvostojen yhteinen kokous valitsee luottamusmiehelle varamiehen. Sekä luottamusmiehen että tämän varamiehen on oltava koltta-alueella asuvia koltansaamenkielentaitoisia kolttia.
Raphael Haaser

Raphael Haaser (s. 17. syyskuuta 1997 Innsbruck) on itävaltalainen suurpujottelun maailmanmestari..
Haaser voitti Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla kultaa pujottelussa 2015. Hän saavutti nuorten MM-kilpailuissa hopeaa supersuurpujottelussa ja pronssia syöksylaskussa 2017 sekä pronssia alppiyhdistetyssä 2018.
Haaser sijoittui Pekingin olympialaisissa 2022 alppiyhdistetyssä seitsemänneksi ja suurpujottelussa 11:nneksi. Hän saavutti Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 pronssia alppiyhdistetyssä sekä oli viides supersuurpujottelussa ja kolmastoista suurpujottelussa. Saalbachin MM-kilpailuissa 2025 hän voitti suurpujottelun maailmanmestaruuden ja saavutti hopeaa supersuurpujottelussa. 
Haaser kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Hinterstoderin supersuurpujottelussa karkauspäivänä 2020, ja saavutti heti ensimmäiset maailmancupin pisteensä oltuaan 23:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan neljäs Saalbach-Hinterglemmin supersuurpujottelussa maaliskuussa 2021. Ensimmäisen maailmancupin palkintosijansa hän saavutti oltuaan toinen Bormion supersuurpujottelussa joulukuussa 2021. Hän oli toinen Bormion supersuurpujottelussa joulukuussa 2023. Hän oli toinen Garmisch-Partenkirchenin supersuurpujottelussa tammikuussa 2024. Saman kauden supersuurpujottelucupissa hän sijoittui kolmanneksi. Hän sijoittui Kitzbühelin supersuurpujottelussa toiseksi tammikuussa 2025. Hän sijoittui Sun Valleyn supersuurpujottelussa toiseksi maaliskuussa 2025. Hän sijoittui kolmanneksi Cooper Mountainin supersuurpujottelussa marraskuussa 2025.
Haaser sijoittui Eurooppa-cupin kokonaiskilpailussa toiseksi kausilla 2019–2020 ja 2020–2021 sekä voitti supersuurpujottelucupin kaudella 2019–2020. Hän on voittanut Eurooppa-cupissa neljä osakilpailua, ollut kuusi kertaa toinen ja kerran kolmas.
Myös Raphael Haaserin sisar Ricarda Haaser on alppihiihtäjä.
Savia (provinssi)

Savia (myös "Savensis", "Pannonia Savia"; ) oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Pannoniassa pääosin nykyisen Kroatian alueella.
Maantiede.
Savian provinssi käsitti aikaisemman Pannonia superiorin provinssin eteläosan, siinä missä Pannonia prima käsitti pohjoisosan. Provinssien välinen raja kulki Drave-joessa. Savian pohjoispuolella sijaitsi Pannonia prima, koillispuolella Valeria, itäpuolella Pannonia secunda, eteläpuolella Dalmatia ja länsipuolella Noricum mediterraneum. Savian provinssin hallinnollinen keskus oli Siscia.
Kaupunkeja.
Savian provinssin kaupunkeja olivat muun muassa:
Historia.
Savian alue oli aiemmin osa Pannonia superiorin provinssia. Savian provinssi perustettiin keisari Diocletianuksen uudistusten aikoihin joskus vuoden 295 jälkeen, kun Pannonia superiorin provinssi jaettiin kahtia Pannonia primaksi ja Saviaksi. Provinssi esiintyy "Veronan luettelossa" noin vuonna 313/314. Se kuului alun perin Pannonian diokeesiin.
300-luvulta lähien provinssi kuului välillä Italia, Illyricum et African prefektuuriin ja välillä Italia et African prefektuuriin. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului Italia et African prefektuuriin. Noin vuoden 400 "Notitia dignitatumin" mukaan se kuului nyt Illyricumin diokeesiin, ja sitä johti "corrector".
Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
Tripolitania (provinssi)

Tripolitania (myös "Tripolitana", "Africa Tripolitan(i)a"; ) oli Rooman valtakunnan provinssi, joka käsitti alueen nykyisten Libyan ja Tunisian rannikoilla.
Maantiede.
Tripolitanian provinssi sijaitsi Pohjois-Afrikassa Välimeren rannikolla ja käsitti nykyisen Tunisian rannikon eteläosan sekä Libyan rannikon länsiosan. Pohjois-eteläsuunnassa provinssi oli kapea eikä ulottunut kovin kauas sisämaan aavikolle. Provinssin luoteispuolella sijaitsivat Numidia militiana (myöhemmin Numidia) ja Byzacena, ja itäpuolella Libya superior. Provinssin hallinnollinen keskus oli Leptis Magna.
Kaupunkeja.
Tripolitanian kaupunkeja olivat muun muassa:
Historia.
Tripolitanian alue oli aiemmin osa Africa proconsulariksen provinssia. Tripolitanian provinssi perustettiin keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen aikoihin. Viimeistään provinssi on ollut olemassa vuonna 303. Tripolitania kuului African diokeesiin ja sitä hallitsi "praeses". Provinssi ei esiinny "Veronan luettelossa", tai sen nimi on korruptoitunut siinä muotoon ”Zeugitana”, mikä oli Africa proconsulariksen provinssin nimiä.
300-luvulla provinssi kuului välillä Italia, Illyricum et African prefektuuriin ja välillä Italia et African prefektuuriin. Rooman valtakunnan jaon vuonna 395 jälkeen provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului edelleen Italia et African prefektuuriin ja African diokeesiin.
Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
Yayoi (Bunkyō)

Yayoi () on Tokion kaupunginosa Bunkyōn erillisalueella. Se kuuluu Hongōn seutuun, joka käsittää Bunkyōn itäosan, ja sijaitsee Bunkyōn itärajalla Uenon puiston länsipuolella. Tokion yliopiston suuri Hongōn kampusalue ulottuu Yayoin puolelle ja käsittää valtaosan sen pinta-alasta. Lisäksi kaupunginosassa on asuinkortteleita. Vuonna 1884 Tokion yliopiston valmistavan koulun opiskelija löysi alueella sijainneesta raakkutunkiosta vanhaa keramiikkaa, joka nimettiin löytöpaikan mukaan Yayoi-keramiikaksi. Se antoi sittemmin nimensä myös Japanin historian Yayoi-kaudelle.
Yayoin kaupunginosan pinta-ala on 0,27 neliökilometriä, ja se jakautuu kahteen osa-alueeseen, jotka on numeroitu Yayoi 1-chōme ja Yayoi 2-chōme. Niissä on yhteensä 1 966 asukasta (helmikuussa 2023). Kaupunginosan väestötiheys on siten noin 7 300 asukasta neliökilometrillä.
Historia.
Yayoin kaupunginosan alue tunnettiin aikaisemmin nimellä Mukōgaoka-Yayoichō. Ennen Bunkyōn erillisalueen perustamista toisen maailmansodan jälkeen se kuului Tokion kaupungin Hongōn suuralueeseen. Meiji-kaudella 1800-luvun lopulla sinne sijoittui Tokion yliopistoon valmistava koulu ("Daiichi kōtōgakkō").
Yayoi tunnetaan erityisesti Yayoi-keramiikan ensimmäisenä löytöpaikkana. Löydön teki vuonna 1884 valmistavan koulun opiskelija Arisaka Shōzō Nezun laakson reunalla sijainneesta raakkutunkiosta ("kaizuka"). Sen julkisti Tsuboi Shōgorō viisi vuotta myöhemmin. Löytöpaikasta ei ole jäänyt jäljelle riittäviä dokumentteja, ja löydön jälkeen alue on kaupungistunut, joten paikan tarkkaa sijaintia ei edelleenkään tunneta varmasti. Yayoi-keramiikan huomattiin olevan varhaisemman jōmon-kauden keramiikasta poikkeavaa, ja se antoi nimen Japanin esihistorian Yayoi-kaudelle. Vuonna 1974 Nezun ala-astetta käyneet lapset löysivät Tokion yliopiston kampusalueelta lisää Yayoi-kauden astioita, ja alueella suoritettiin uusia kaivauksia. Tämä löytöpaikka saattaa olla osa 1800-luvulla löydettyä raakkutunkiota ja se onkin nimetty valtion muinaismuistoalueeksi.
Kaupunkikuva ja rakennukset.
Yayoi on pienehkö ja epäsäännöllisen muotoinen kaupunginosa, josta Tokion yliopiston kampusalue käsittää suurimman osan. Lännessä se ulottuu Hongō-dōri-pääkadulle saakka, koillisessa on Nezu-jinjan historiallinen pyhäkkö. Yayoin naapurikaupunginosia ovat pohjoisessa Sendagi; idässä Nezu ja Taitōn erillisalueen Ikenohata; etelässä Hongō sekä lännessä Nishikata ja Mukōgaoka.
Tokion yliopiston laitoksista Yayoissa toimivat esimerkiksi maataloustieteellinen tiedekunta, insinööritieteiden tiedekunta sekä seismologinen tutkimuskeskus. Kaupunginosassa sijaitsee myös Takehisa Yumejin taidemuseo, 1900-luvun alussa työskennelleen taidemaalarin Yumeji Takehisan työlle omistettu museo. 
Liikenne.
Yayoin kaupunginosan läpi kulkee itä–länsisuuntainen pääkatu Kototoi-dōri. Kaupunginosan länsirajalla on Tokion metron Tōdaimaen metroasema, jolla pysähtyy Tōkyō metron liikennöimä Nanboku-linja. Itäpuolella sijaitsee vuorostaan Nezun metroasema, jota käyttää Tōkyō metron Chiyoda-linja.
Henri Limma

Henri Topias Limma (s. 2. heinäkuuta 1996 Ylivieska) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa II-divisioonajoukkue Tuusulan Kiekossa. Hän on pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Limma laukoo oikealta.
Ura.
Limma on Ylivieskan Jääkarhujen kasvatti. Hän siirtyi kaudeksi 2014–2015 Kokkolan Hermeksen A-nuoriin. Kaudella 2016–2017 Limma nousi joukkueen kapteeniksi. Hän oli Hermeksen paras maalintekijä ja Limma sijoittui A-nuorten Mestiksen maalipörssissä viidenneksi. Hän debytoi samalla kaudella myös seuran Mestis-joukkueessa, jossa Limma pelasi 16 runkosarjaottelua tehopistein 1+1=2. Hän pelasi kauden aikana myös lainalla kaksi ottelua Vaasan Sportin A-nuorten SM-liigajoukkueessa ja yhden ottelun II-divisioonajoukkue IK Kronanissa. Toukokuussa 2017 Limma teki Hermeksen kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Kaudella 2017–2018 Limma pelasi Hermeksen Mestis-joukkueessa 29 runkosarjaottelua tehopistein 2+3=5 ja viisi karsintasarjan ottelua ilman tehopisteitä. Hän pelasi kauden aikana miesten pelejä myös yhteensä 11 ottelun verran lainalla Suomi-sarjaa Muik Hockeyn ja JHT Kalajoen joukkueissa. Maaliskuussa 2018 Limma teki Hermeksen kanssa 1+1-vuotisen jatkosopimuksen. Huhtikuussa 2019 seura käytti hänen sopimuksessaan olleen option ja teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen hänen kanssaan. Kaudella 2019–2020 Limma voitti Hermeksen sisäisen tehotilaston lukemalla +9. Kesäkuussa 2020 hän teki seuran kanssa taas vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kauden 2020–2021 päätteeksi Limma voitti Mestis-hopeaa ja hänet palkittiin myös sarjan opiskelijapalkinnolla.
Limma siirtyi kaudeksi 2021–2022 vuoden mittaisella sopimuksella Puolan Polska Hokej Ligan KH Toruniin. Joukkuetta valmensi suomalainen Jussi Tupamäki. Limma pelasi ensimmäisellä pääsarjakaudellaan 40 runkosarjaottelua tehopistein 10+8=18 ja seitsemän playoff-ottelua ilman tehopisteitä.
Kaudeksi 2022–2023 Limma palasi vuoden mittaisella sopimuksella Hermekseen. Hänet nimettiin joukkueen kapteeniksi.
Toukokuussa 2023 Limma ilmoitti lopettavansa pelaajauransa. Lokakuussa hän palasi kuitenkin kaukaloihin ja siirtyi loppukauden 2023–2024 kattavalla sopimuksella II-divisioonajoukkue Tuusulan Kiekkoon.
Pelityyli.
Hermeksen entisen apuvalmentaja Niko Kivisen mukaan Limma on voimahyökkääjä, joka omaa suuren sydämen ja asenteen joukkueen eteen. Kivisen mukaan hän on vahvimmillaan kamppailupelissä ja maalinedustoilla, jonka ansiosta Limmalta löytyy myös maalintekopotentiaalia.
Muuta.
Limma valmistui liiketalouden tradenomiksi Centria-ammattikorkeakoulusta keväällä 2021.
Henri Limman pikkuveli Aleksanteri pelaa hyökkääjänä II-divisioonajoukkue IK Kronanissa.
Tuscia et Umbria

Tuscia et Umbria () oli Rooman valtakunnan provinssi, joka käsitti suunnilleen nykyisen Italian Toscanan ja Umbrian alueet.
Maantiede.
Tuscia et Umbrian provinssi käsitti Tyrrhenanmeren ja Apenniinien välisen alueen Tiber-joen luoteispuolella. Siihen kuuluivat Umbrian ja Etrurian eli Tuscian maakunnat. Tuscia et Umbrian luoteispuolella sijaitsi Alpes Cottiaen provinssi, pohjoispuolella Aemilia et Liguria (myöhemmin pelkkä Aemilia), koillispuolella Flaminia et Picenum (myöhemmin Flaminia et Picenum annonarium), itäpuolella myöhemmässä vaiheessa Flaminia et Picenumista erotetut Picenum suburbicarium ja Valeria, ja kaakkoispuolella Campania. Tuscia et Umbrian provinssin hallinnollinen keskus oli Volsinii.
Kaupunkeja.
Tuscia et Umbrian kaupunkeja olivat muun muassa:
Historia.
Tuscia et Umbrian alue oli aiemmin osa Augustuksen Italian alueita Umbria (Regio VI) ja Etruria (Regio VII). Tuscia et Umbrian provinssi perustettiin keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen aikoihin. Se kuului Italian diokeesiin. Provinssi esiintyy "Veronan luettelossa" noin vuodelta 313/314. Sitä hallitsi alun perin "corrector" ja vuodesta 366 "consularis".
300-luvulla provinssi oli välillä osa Italia, Illyricum et African prefektuuria ja välillä Italia et African prefektuuria. Vuonna 367 provinssi jaettiin kahdeksi provinssiksi, jotka olivat pohjoisempi Tuscia annonaria ja eteläisempi Tuscia suburbicaria. Niiden rajana toimi Arnus (nyk. Arno) -joki. 400-luvun alkupuolen "Notitia dignitatumissa" provinssi esiintyy kuitenkin yhtenä. Rooman valtakunnan jaon vuonna 395 jälkeen provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului Italia et African prefektuuriin ja Italia suburbicaria diokeesiin.
Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
Gregory Kunde

Gregory Kunde (s. 1954) on yhdysvaltalainen ooppera- ja konserttilaulaja, joka on äänialaltaan tenori.
Kunde saavutti varhaisella urallaan arvostusta ranskalaisesta ohjelmistosta ja italialaisista bel canto -rooleista, mutta on sittemmin tullut tunnetuksi myös roolisuorituksistaan Giuseppe Verdin oopperoissa. Hän on esiintynyt usein esimerkiksi Verdin "Otellon" nimiroolissa, ensimmäisen kerran La Fenicessä vuonna 2012. Kunde on tulkinnut myös konserttiohjelmistoa, kuten Verdin "Requiemin" ja Gustav Mahlerin "Das Lied von der Erden".
Kunde on esiintynyt muun muassa Covent Gardenissa, Gran Teatre del Liceussa, Deutsche Oper Berlinissä, Metropolitan-oopperassa, Pariisin oopperassa, Opéra de Monte-Carlossa, Wienin valtionoopperassa ja Madridin Teatro Realissa. Hän on saanut useita palkintoja, kuten International Opera Awardsin Vuoden mieslaulajan tunnustuksen vuonna 2016. Kunde on tehnyt lukuisia levytyksiä, kuten sooloalbumin "Vincerò!" (Universal Music Group).
Valeria (Italia)

Valeria (myös "Valeria suburbicaria"; ) oli myöhäisen Rooman valtakunnan provinssi, joka käsitti suunnilleen nykyisen Italian Latiumin alueen koillisosan. Italian Valerian provinssia ei tule sekoittaa samaan aikaan olemassa olleeseen Valerian provinssiin Pannoniassa.
Maantiede.
Valerian provinssi sijaitsi Italian keskiosien sisämaassa. Se käsitti osan antiikin aikaisesta Latiumin maakunnasta sekä entiset sabiinien alueet. Antiikin Latiumin pääosa eli "Latium vetus" (”Vanha Latium”) ei kuitenkaan kuulunut siihen kuten ei mihinkään muuhunkaan provinssiin, sillä sitä hallitsi Rooman kaupunginprefekti. Nykymaantieteessä Valerian provinssin alue vastaa nykyisen Italian valtion Latiumin (Lazio) alueen koillisosaa. Provinssin hallinnollinen keskus oli Reate tai Amiternum.
Kaupunkeja.
Valerian kaupunkeja olivat muun muassa:
Historia.
Valerian provinssi perustettiin 300-luvun lopulla. Sen alue oli aiemmin osa Flaminia et Picenumin provinssia. Valerian provinssi erotettiin joko suoraan Flaminia et Picenumin provinssista, tai Picenum suburbicariumin provinssista sen jälkeen kun Flaminia et Picenum oli ensin jaettu kahdeksi provinssiksi, jotka olivat Picenum suburbicarium ja Flaminia et Picenum annonarium. Valerian provinssi sai nimensä sotilastie Via Valeriasta. Provinssi kuului Italia suburbicarian diokeesiin ja sitä hallitsi "praeses".
Rooman valtakunnan jaon vuonna 395 jälkeen provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului Italia et African prefektuuriin ja edelleen Italia suburbicarian diokeesiin.
Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
Mentalium

Mentalium on vuonna 2022 julkaistu suomalaisen rap-artisti Ameeban 14. studio-albumi. Albumin inspiraationa toimi artistin työjakso Vääksyssä sijainneessa mielenterveys- ja päihdekuntoutujien asumisyksikössä, jossa hän toimi Päijät-Hämeen Hyvinvointikuntayhtymän taideprojektissa yhteisöntaiteilijan nimikkeellä. Ameeba kertoo kokemuksen olleen ”psykofyysisesti hajottava ja rakentava”, mikä näkyy albumin sanoitusten painotuksessa mielen toimintaan sekä yhteiskunnallisiin teemoihin.
Kappaleet.
Albumi sisältää myös instrumentaaliset MENTAL-versiot jokaisesta kappaleesta.
Tommaso Giacomel

Tommaso Giacomel (s. 5. huhtikuuta 2000 Sterzing, Etelä-Tiroli) on italialainen ampumahiihtäjä. Hän edustaa GS Fiamme Gialle -seuraa.
Giacomel saavutti nuorten MM-kilpailuissa alle 19-vuotiaiden pikakilpailussa hopeaa 2018 ja viestissä pronssia 2019. EM-kilpailuissa hän sai nuorten pikakilpailussa pronssia 2019. Ensimmäisissä aikuisten arvokilpailuissaan, Pokljukan MM-kilpailuissa 2021 hän oli viestissä kuudes ja Pekingin olympialaisissa 2022 samassa lajissa seitsemäs. Hän hiihti ankkuriosuuden Italian saavuttaessa sekaviestissä MM-hopeaa ja pariviestissä MM-pronssia Oberhofissa 2023. Hän oli samoissa kilpailuissa seitsemästoista sekä pikakilpailussa että normaalimatkalla. Nové Měston MM-kilpailuissa 2024 hän sijoittui pikakilpailussa ja yhteislähdössä 15:nneksi. Lenzerheiden MM-kilpailuissa 2025 hän saavutti normaalimatkalla hopeaa, oli pikakilpailussa ja takaa-ajossa viides sekä yhteislähdössä kuudes.
Giacomel kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Nové Měston pikakilpailussa maaliskuussa 2020, ja sai heti ensimmäiset maailmancupin pisteensä oltuaan 27:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan seitsemäs Östersundin takaa-ajokilpailussa maaliskuussa 2021. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan Östersundin normaalimatkalla toinen maaliskuussa 2023. Normaalimatkan cupissa hän sijoittui viidenneksi. Kaudella 2023–2024 hän sijoittui Ruhpoldingin ja Canmoren pikakilpailuissa toiseksi. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli kahdeksas ja pikakilpailucupissa viides. Kaudella 2024–2025 hän saavutti ensimmäisen maailmancupvoittonsa Ruhpoldingin yhteislähtökilpailussa. Antholzin pikakilpailussa hän sijoittui kolmanneksi. Hän sijoittui toiseksi Nove Meston pikakilpailussa ja takaa-ajossa. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli kuudes, takaa-ajon cupissa neljäs ja pikakilpailun cupissa viides.
Viattomat (vuoden 1961 elokuva)

Viattomat ("Whistle Down the Wind") on vuonna 1961 ensi-iltansa saanut brittiläinen koko perheen draamaelokuva, jonka on ohjannut Bryan Forbes. Käsikirjoituksen ovat laatineet Keith Waterhouse ja Willis Hall. Se perustuu romaaniin, jonka on kirjoittanut Mary Hayley Bell. Elokuvan pääosissa näyttelevät aikansa suosittu lapsitähti, kirjailijan tytär Hayley Mills sekä Alan Bates, Bernard Lee ja Norman Bird.
Juoni.
Kolme maatilalla elävää lasta löytävät heinäladosta piileskelemästä partaisen, itsekseen mutisevan miehen, jonka he väärinkäsityksen myötä uskovat olevan Jeesus. Todellisuudessa mies on vaimonsa surmannut vankikarkuri. Lapset alkavat huolehtia miehestä ja kertovat rakastavansa tätä. Vähitellen miehen oma mieli muuttuu lasten hyvyyden ansiosta ja hän päättää antautua poliiseille.
Tuotanto.
Näyttelijä John Millsin vaimo Mary Hayley Bell käytti vuonna 1957 julkaistun romaaninsa kolmen lapsen esikuvina pariskunnan omia lapsia, joista vanhin, tuolloin ehkä maailman suosituin lapsinäyttelijä Hayley Mills päätyi myös elokuvan keskeiseen esikoistyttären rooliin. Asiaa auttoi sekin, että elokuvan tuottaja Richard Attenborough kuului perheen tuttavapiiriin. Lapsikolmikon nuorimmaista esittämään löytyi kuvauspaikan läheisestä kylästä kuusivuotias Alan Barnes.
Romaanin tapahtumat on sijoitettu Englannin eteläiseen Sussexin kreivikuntaan, mutta tuottaja Attenborough halusi elokuvaan pohjoisempaa ja karumpaa ilmettä, joten elokuvaa päädyttiin kuvaamaan Lancashiren pohjoisosiin.
Vastaanotto.
"Viattomat" sai Bafta-palkintoehdokkuudet parhaan elokuvan, parhaan brittielokuvan ja parhaan brittikäsikirjoituksen sarjoissa. Lisäksi nuori Hayley Mills oli ehdolla parhaan naispääosan Bafta-palkintoon. 
Elokuva sai Suomessa ensi-iltansa kevättalvella 1962. "Helsingin Sanomien" Paula Talaskivi piti "Viattomia" taitavana yhdistelmänä arkisia tapahtumia ja niistä syntyviä tehoavia, jännittäviä ja liikuttaviakin aineksia, jotka nousevat lentoon paitsi hyvien roolisuoritusten, myös erityisen ilmeikkään kuvaustyylin ansiosta.
Vuonna 2005 Britannian elokuvainstituutti otti "Viattomat" mukaan listalleen 50 elokuvaa jotka kannattaisi nähdä ennen kuin täyttää 14.
Musikaaliversio.
Andrew Lloyd Webber on säveltänyt romaanin ja elokuvan pohjalta musikaalin "Whistle Down the Wind", joka sai ensi-iltansa Washington D.C.:n National Theatressa joulukuussa 1996. Sen libreton on kirjoittanut Patricia Knop ja laulujen sanat Jim Steinman.
Risto Knaapi

Risto Jussi Knaapi (27. toukokuuta 1921 Isokyrö – 8. joulukuuta 2018) oli suomalainen maanviljelijä, opettaja ja päätoimittaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.
Henkilöhistoria.
Knaapin vanhemmat olivat maanviljelijä Viljo Samuel Knaapi ja Lempi Maria Penttala ja puoliso vuodesta 1946 Kaarina Birgitta Huhtanen. Knaapi tuli ylioppilaaksi Ilmajoen lukiosta 1940 ja valmistui agronomiksi Helsingin yliopistosta 1948. Opintomatkoja hän teki useisiin eri maihin. Knaapi oli maanviljelijä omistamallaan tilalla Isossakyrössä 1948–1985, Orismalan maanviljelyskoulun vt. maatalousopettaja 1949 ja 1955, Isonkyrön yhteiskoulun maatalousaineiden ja luonnonhistorian opettaja 1950–1954 ja 1956–1964, Orismalan isäntäkoulun maatalousopettaja 1961 sekä "Koneviestin" avustava toimittaja 1959–1976 ja osa-aikainen päätoimittaja 1976–1987. Hänellä oli myös useita luottamustehtäviä. Isonkyrön kunnanvaltuuston puheenjohtaja Knaapi oli 1969–1973 ja 1977–1988 ja kunnanhallituksen varapuheenjohtaja 1974–1976. Hän kuului Maanomistajien Liiton valtuuskuntaan 1957–1976. Maanviljelysneuvoksen arvonimen Knaapi sai 1984. Hän osallistui sekä talvi- että jatkosotaan, jossa hän oli mukana muun muassa Nietjärven taistelussa.
Helvetinkolun työväentalo

Helvetinkolun työväentalo oli Ruoveden kunnan Mustajärven kylässä sijaitseva työväentalo.
Historia.
Helvetinkolun työväenyhdistys rakensi talon vuonna 1913. Se rakennettiin osin talkoilla ja osin töistä maksettiin neljän markan päiväpalkkaa. Rahoitus saatiin keräyksillä, ja lisäksi otettiin 1 200 markkaa lainaa.
Tammikuussa 1918 talolla kokoontui yhdistyksen jäseniä, joista muodostui Helvetinkolun komppania sisällissotaan. Sodassa kaatui 38 yhdistyksen jäsentä, joiden nimet laitettiin työväentalon seinälle tauluun. 
Helvetinkolun työväenyhdistys lakkautettiin ja talo suljettiin 1930-luvun alun kommunistilakien nojalla, ja se päätyi yksityiskäyttöön. Ajoittain taloa käytettiin muun muassa karjasuojana. Vuonna 1947 yhdistys sai talon takaisin takavarikoituja kiinteistöjä koskeneen palautuslain nojalla. Helvetinkolun työväenyhdistys kuului 1940-luvun lopusta alkaen SKDL:n . Talo oli yhdistyksen omistuksessa vielä 1980-luvun alussa. Kesäisin järjestettiin tansseja. Talo ostettiin kesäasunnoksi vuonna 1990. Talo oli ainakin vuonna 2018 yhä pystyssä.
Rakennus.
Talon pinta-ala on noin 140 m², mihin kuuluu juhlasali näyttämöineen, ravintola ja keittiö. Talo on rankorakenteinen ja ponttilaudoitettu. Alkuperäinen pärekatto vaihdettiin 1960-luvun lopulla huopakattoon. 1980-luvun alussa talossa oli alkuperäinen kamiinalämmitys, vesijohto, viemäri ja wc puuttuivat, ja kunto oli heikko.
Liisa Häikiö

Liisa Häikiö on suomalainen tutkija ja sosiaalipolitiikan professori Tampereen yliopistossa. Hänen tutkimusalueitaan ovat esimerkiksi kaupunkitutkimus, kestävä hyvinvointi ja kansalaisten osallisuus. Häikiö toimii Tampereen yliopiston konsistorin varapuheenjohtajana vuosina 2022–2025. 
Häikiö on asetettu talouspolitiikan arviointineuvoston jäseneksi toimikaudelle 1.4.2023–31.3.2027.
Eeva Moilanen

Eeva Moilanen (s. 29. kesäkuuta 1960) on suomalainen lääkäri ja farmakologian professori Tampereen yliopistossa. Lisäksi hän toimii Tampereen yliopiston konsistorin puheenjohtajana. 
Moilanen johtaa Suomen ainoaa immunofarmakologiaan keskittyvää tutkimusryhmää. Hän on tutkinut erityisesti tulehdussairauksia sekä ylipainoon liittyvää elimistön matala-asteista tulehdusta. Moilanen on toiminut useissa farmakologian alan luottamustoimissa niin Suomessa kuin kansainvälisesti. Hän on ensimmäinen nainen, joka on toiminut Euroopan farmakologijärjestön EPHARin presidenttinä. Lisäksi Moilanen on toiminut Professoriliiton varapuheenjohtajana.