tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
American Research and Development Corporation

American Research and Development Corporation (ARD), oli varhainen ja vaikutusvaltainen yhdysvaltalainen pääomasijoitusyhtiö, joka teki tunnetuksi uuden venture capital -tyypin rahoittamisen ensimmäisenä saavuttamansa suurmenestyksen myötä. Vuonna 1957 Digital Equipment Corporationiin (DEC) sijoitetun 70 000 dollarin arvo kasvoi yrityksen listautumiseen () vuonna 1966 mennessä 38,5 miljoonaan dollariin.
Yrityksen perustivat vuonna 1946 Harvard Business Schoolin professori ja myöhemmin INSEADin perustanut, "venture capitalin isänä" pidetty ranskalainen prikaatikenraali Georges Doriot, myöhempi senaattori Ralph Flanders ja Massachusetts Institute of Technologyn presidentti Karl Compton. 
American Research and Development Corporation listautui ja oli vuosikausia ainoa julkinen yhtiö, joka oli erikoistunut alkuvaiheen yrityksiin sijoittamiseen. Yritys oli merkityksellinen erityisesti siinä, että se otti ensimmäistä kertaa yksityisiä sijoituksia vastaan muualtakin kuin perustajien omista suvuista. Näitä rahoittajia olivat muun muassa vakuutusyhtiöt ja koulutuslaitokset. Alkuperäinen yrityksen tarkoitus oli vauhdittaa yksityissijoituksia toisen maailmansodan taisteluista palaavien sotilaiden yritystoimintaan. Sijoitukset keskittyivät liki yksinomaan Yhdysvaltain itärannikolle, uusiin yrityksiin, joita nousi erityisesti MIT:n ja Harvardin yliopistoyhteisöistä. 
American Research and Development Corporation sai julkisena yhtiönä tapella jatkuvasti SEC:n ja IRS:n kanssa, minkä ansiosta myöhemmät venture capital -toimijat tiesivät perustaa yksityisiä osakkuusyhtiöitä. Yritys oli saanut myös DEC:lta kohtuuttoman suuren – 70 prosentin osuuden vastineeksi 70 000 dollarin sijoituksestaan, mikä oli nostanut yhtiön listautumismenestyksestä huolimatta, tai pikemminkin sen ansiosta potista sivuun jääneissä DEC:n työntekijöissä pettymystä. Myöhemmin alkuvaiheen yritysten venture capital -toiminnassa tulikin tavalliseksi, että sijoittaja sai useimmiten vastineeksi panoksestaan vain vähemmistöosuuden. ARD:lla oli julkisena yhtiönä myös kädet turhan sidottuja sen suhteen, että yritys olisi voinut riittävästi palkita menestyksestä myös omaa avainhenkilöstöä ja osakkeenomistajiaan.
Sijoitustoimintaa jatkettiin vuonna 1971 tapahtuneeseen Doriotin eläköitymiseen asti. Vuonna 1972 yritys sulautui Textroniin. Toimintansa aikana ARD sijoitti yli 120 yritykseen. Sen entiset työntekijät ovat perustaneet sittemmin muita venture capital -yrityksiä, kuten Greylock Partnersin (vuonna 1965, perustajat Charlie Waite ja Bill Elfers).
Monica Morell

Monica Morell (virallisesti "Monica Wirz-Römer"; 6. elokuuta 1953 Menziken, Sveitsi – 12. helmikuuta 2008 Zürich) oli sveitsiläinen iskelmätaiteilija.
Elämä ja ura.
Morellin suurin menestyssävelmä "Ich fange nie mehr was an einem Sonntag an" oli useita kuukausia Sveitsin ja Saksan hittilistoilla vuosina 1972 ja 1973. Sävelmän taustalla oli Morellin miesystävän kuolema moottoripyöräonnettomuudessa. Singleä myytiin 1 500 000 kappaletta. Seuraava hitti, "Bitte glaub' es nicht", ilmestyi 1973. Sen oli määrä edustaa Sveitsiä Eurovision laulukilpailussa 1973. Morell joutui kuitenkin väistymään Patrick Juvetin tieltä.
"Später, wann ist das?" vuonna 1974 oli Morellin kolmas menestyssävelmä. Hän menestyi Saksan Top 50 -listoilla vuoteen 1976 lauluilla "Danny, mein Freund", "Hallo, ist hier denn keiner", "Ich" ja "Die besten Männer sind meistens schon vergeben". Lisäksi hän esiintyi lukuisissa television hittiparaateissa.
Monica Morell vetäytyi musiikkialalta 1970-luvun lopulla. Hän työskenteli pienessä huutokauppayrityksessä Sveitsin Erlenbachissa. Ensimmäisen avioliittonsa jälkeen hän eli Ebmatingenissa Maurissa Zürichin lähellä. Morellin toinen avioliitto päättyi eroon hänen ainoan lapsensa, vuonna 1982 syntyneen Thommyn kätkytkuoleman jälkeen. Morell sairastui laaja-alaiseen ääreishermoston toimintahäiriöön eli polyneuropatiaan ja myöhemmin syöpään, johon hän menehtyi 54-vuotiaana.
Saksalainen laulaja Diana Sorbello levytti iskelmästä "Ich fange nie mehr was an einem Sonntag an" uuden version vuonna 2006.
Diskografia.
Studioalbumi.
Monica Morellilta ilmestyi albumi "Später, wann ist das" vuonna 1973. Levyllä on seuraavat laulut:
Alveolata

Alveolata eli "alveolaatit" on Chromalveolata-kuntaan kuuluva kaari, johon kuuluu yksisoluisia eliöitä. Se jakautuu kolmeen selkeään lähinnä alajakson tai alakaaren tasoiseen taksoniin, joihin kuuluvat eliöt eivät yksisoluisuutta lukuun ottamatta ulkoisilta ominaisuuksiltaan muistuta toisiaan. Niiden yhteinen kehityshistoria ja sukulaisuussuhteet voidaan kuitenkin todeta geneettisten ja solun hienorakenteeseen perustuvien yhteisten piirteiden perusteella. Solukalvossa on lajiryhmälle ominaisia litistyneitä onteloita, jotka panssarilevien kehityslinjassa ovat kehittyneet solua suojaavaksi panssariksi.
Alveolaatteihin kuuluvat panssarilevät, itiöeläimet ja ripsieläimet. Panssarilevät ja itiöeläimet ovat todennäköisesti läheisempää sukua toisilleen kuin ripsieläimet niille.
Noin puolet tunnetuista panssarilevälajeista on hankkinut kyvyn yhteyttää ottamalla endosymbionteiksi ilmeisesti yksisoluisia ruskeita leviä, jotka ovat sittemmin evoluution kuluessa surkastuneet ja muuttuneet kolmikalvoisiksi plastideiksi. Panssarilevät voivat elintavoiltaan olla sekä omavaraisia että toisenvaraisia eliöitä. Myös yhteyttävät panssarilevät voivat kyetä syömään bakteereja ja muita pieniä eliöitä.
Itiöeläimet ovat elintavoiltaan eläimissä eläviä loisia. Niiden kehityslinjassa yhteyttävä plastidi on surkastunut edelleen ja menettänyt yhteyttämispigmenttinsä ja siten kyvyn yhteyttää. Näitä itiöeläimillä tavattavia omalaatuisia plastideja kutsutaan apikoplasteiksi. Itiöeläimet aiheuttavat monia pahoja sairauksia, esimerkiksi malariaa ja toksoplasmoosia.
Ripsieläimet ovat toisenvaraisia eliöitä, jotka käyttävät ravinnokseen bakteereita ja muita pieniä yksisoluisia. Niitä esiintyy runsaasti vedessä ja märissä ympäristöissä.
Kehityshistoriallisesti alveolaatit voidaan määritellä kasveiksi, vaikka osa niistä onkin menettänyt niillä aiemmin olleen lehtivihreän. Siksi itiöeläimille on ehdotettu myös epävirallista suomenkielistä nimitystä "kärkikartioiset" ja ripsieläimille epävirallista suomenkielistä nimitystä "ripsieliöt".
Sotakomissaari

Sotakomissaari eli sotakomisarius oli Suomessa 1878–1903 käytössä olleen yleisen asevelvollisuuden aikana kutsuntapiirien päälliköiden virkanimikkeenä. Suomen senaatti nimitti henkilöt tehtäviinsä, ja he toimivat samalla puheenjohtajina kutsuntalautakunnissa, jotka käsittelivät sotaväenottoa koskevia asioita.
Sotakomissaarin tehtävänä oli toimia kutsuntatoimiston puheenjohtajana ja julistaa toimistossa tehdyt päätökset, johtaa toimiston työskentelyä, huolehtia toimiston diaarin kirjoittamisesta ja hoitaa toimiston arkistoa. Kutsuntatoimiston päätöksenteko oli kollegista. Jos toimiston jäsenet eivät olleet asiasta yksimielisiä, niin suoritettiin äänestys, jossa enemmistön kanta voitti. Äänten mennessä tasan päätökseksi tuli puheenjohtajan kanta.
Vuonna 1885 säädettiin, että avoimiin sotakomissaarin virkoihin oli ensisijaisesti otettava upseereja, joiden oli ikänsä vuoksi täytynyt erota sotilaspalveluksesta. Kapteenit ja heitä alemmat upseerit joutuivat eroamaan vakinaisesta sotaväestä täytettyään 50 vuotta. Reservin komppanianpäälliköt erosivat 55-vuotiaina ja vakinaisen väen esiupseerit ja reservin piiriesiupseerit 60-vuotiaina. Ikärajat eivät koskeneet esikuntapäälliköitä eivätkä pataljoonankomentajia.
Ruotsin sotakomissaarit.
Ruotsissa sotakomissaari oli aiemmin käytössä ollut nimitys, jota käytettiin divisioonan esikunnassa olevasta virkamiehestä tai sotakollegion jäsenestä.
Talkkari (elokuva)

Talkkari ("The Wool Cap", DVD-julkaisussa "The Wool Cap – talkkari") on useita eri palkintoehdokkuuksia saanut televisioelokuva vuodelta 2004. Se on uusintaversio Jackie Gleasonin vuoden 1962 elokuvasta "Gigot".
Juoni.
Macy esittää mykkää ja äksyä talonmies Gigotia, joka asuu erään New Yorkissa sijaitsevan kerrostalon kellarissa apinansa kanssa, joka joutuu tahtomattaan nuoren tytön, Loun huoltajaksi.
Tuulivoimapuisto

Tuulivoimapuisto eli myös tuulipuisto on joukko tuulivoimalaitoksia, jotka sijaitsevat samalla alueella ja ovat kytkettynä samaan sähkönsiirtoverkostoon. Suuressa tuulivoimapuistossa voi olla kymmeniä tai jopa satoja tuulivoimaloita. Tuulipuisto voi sijaita merelläkin. Suomessa on useita tuulipuistoja kuten esimerkiksi Ajoksen tuulivoimapuisto.
Roscoen tuulipuisto Texasissa Yhdysvalloissa on maailman suurin mantereella sijaitseva tuulipuisto. Thanetin tuulipuisto Pohjanmerellä Kentin edustalla Englannin rannikolla on maailman suurin merituulipuisto.
Tuulipuiston tuulivoimaloiden välinen etäisyys riippuu turbiinin lapojen pituudesta. Kahden megawatin tuulivoimaloilla ja 80 metrin roottorin halkaisijalla, etäisyyksien tulee olla 400–500 metriä. Peukalosääntö on että etäisyyksien tulee olla noin seitsemän kertaa roottorin halkaisija. Tyypillisesti Suomen olosuhteissa tuulivoimaloiden välimatka on 500–600 metriä.
Lehijärvi

Lehijärvi on Kokemäenjoen vesistöön kuuluva järvi, joka sijaitsee Hattulan kunnassa. Järvi on lähes ympyrän muotoinen ja pinta-alaltaan 700 hehtaaria, suurimman pituuden ollessa 3,5 kilometriä. Lehijärven vedet laskevat Leteenojan kautta Vanajaveden Heinunlahteen. Järven valuma-alueen kokonaispinta-ala on 54,2 km². Veden teoreettinen viipymä järvessä on yli kolme vuotta. Lehijärven kunto on luokiteltu tyydyttäväksi ja se on rehevä ja kirkasvetinen.
Panssariprikaati käyttää Lehijärveä vesistöharjoitustoimintaan.
Luonto.
Lehijärvi on tyypiltään Suomessa harvinainen luontaisesti ravinteikas harjunlievejärvi. Luontotyyppi edustaa EU:n luontodirektiivissä määriteltyä järvityyppiä. Lehijärven luoteispäässä sijaitsee linnustollisesti arvokas Ihalemmenlahti, joka on rajattu Natura 2000 -alueeksi. Harvinaisia järvessä kasvavia vesikasveja ovat hentosätkin, uposvesitähti, kapeaosmankäämi, vaskivita, välkevita, hentovita ja sahalehti.
Vanha kyläasutus.
Lehijärven ympäristössä sijaitsevat Nihattulan, Sattulan, Pelkolan, Leiniälän ja Ihalemmen vanhat maarekisterikylät. Tiiviisti rakennettujen kylätonttien muoto periytyy jo keskiajalta. Pysyvää asutusta järven rannoilla on ollut jo ainakin rautakaudella. Alueella on muun muassa kalmistoja sekä muita muinaisjäännöksiä.
Vuonna 1405 muodostettiin Hattulan seurakunnasta Lehijärven kappeliseurakunta, joka toimi vuoteen 1603 saakka. Lehijärven kirkko sijaitsi järven pohjoispuolella Ihalemmen kylässä, mutta sen tarkkaa paikkaa ei tiedetä.
Lehijärven ympäristön kylät kuuluvat Museoviraston määrittelemiin Valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Hyvinkään kaupunginkirjasto

Hyvinkään kaupunginkirjasto on Hyvinkäällä toimiva yleinen kirjasto, joka on perustettu vuonna 1921. Hyvinkään keskustassa Kirjastoaukiolla sijaitsevassa kirjastossa oli vuonna 2019 noin 25 000 kävijää kuukaudessa. Lainoja oli kuukaudessa keskimäärin 55 000 kpl. Kirjaston kokoelmiin kuuluu kaikkiaan noin 250 000 teosta. Pääkirjastossa on noin 20 000 niteen varasto. Pääkirjaston lisäksi kirjastolla on toimipiste Hakalassa. Paavolan kirjasto lakkautettiin 1. lokakuuta 2020. Hyvinkään kaupunginkirjasto ostaa Lopen kirjastolta kirjastoautopalveluja yhdelle pysäkille Kytäjällä.
Kirjasto kuuluu Ratamo-kirjastoihin, johon kuuluvat myös Riihimäen, Hausjärven, Nurmijärven ja Lopen kirjastot.
Kirjasto järjestää näyttelyitä ja erilaisia tilaisuuksia, satutunteja, tietokonekursseja ja tiedonhaun opetusta.
Arvidsjaurin rautatieasema

Arvidsjaurin rautatieasema (, ) on rautatieasema Arvidsjaurin kunnassa Ruotsissa. Liikennepaikka sijaitsee Inlandsbanan-rataan kuuluvan rataosan sekä -poikkiradan risteyskohdassa.
Liikennepaikka on avattu liikenteelle 1928, kun poikkirata Jörnistä Arvidsjauriin valmistui. Inlandsbanan Östersundista Arvidsjauriin valmistui 1933, ja rakennustyön edetessä pohjoiseen tuli Arvidsjaurista risteysasema. Rataosuus Arvidsjaurin ja Jörnin välillä lakkautettiin kokonaan 1900-luvun loppuun mennessä.
Liikennepaikalla on rajoitetusti henkilö- ja tavaraliikennettä, joita molempia hoitaa Inlandsbanan AB. Henkilöliikenne on sesonkiluonteista ja rajoittuu pääasiassa kesäkuukausiin. Tavaraliikenne rajoittuu muutamiin päivittäisiin puutavarajuniin ja on pääasiassa ohikulkevaa liikennettä. Arvidsjaurissa ei kuitenkaan ole ohitus- tai kolmioraidetta, jota pitkin tavarajunat voisivat sivuuttaa aseman pysähtymättä, joten tavarajunien veturit on ajettava junan toiseen päähän ratapihalla, ennen kuin matka pohjoiseen tai etelään voi jatkua.
Chuck Noll

Charles Henry ”Chuck” Noll (5. tammikuuta 1932 Cleveland, Ohio – 13. kesäkuuta 2014) oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja ja valmentaja. Hän toimi Pittsburgh Steelersin päävalmentajana vuosina 1969–1991 ja johti seuran neljään Super Bowl -voittoon.
Noll oli ennen valmennusuraansa ammattilaispelaajana vuosina 1953–1959. Hän pääsi Pro Football Hall of Fameen vuonna 1993.
Orajärvi (järvi Pellossa)

Orajärvi on järvi Lapissa Pellon kunnassa. Se sijaitsee kauniiden vaaramaisemien keskellä, noin 16 kilometriä pohjoiseen Pellon keskustaajamasta. Orajärvi jää Torniosta Kolariin johtavan valtatien 21 itäpuolelle.
Orajärvi on noin kolme kilometriä pitkä ja kilometrin leveä. Luoteispäästä alkaa Orankijoki, jota pitkin järvi laskee Naamijokeen ja edelleen Tornionjokeen.
Järven länsipuolella on Orajärven kylä.
Taulukko Kuun vaiheista

Taulukko Kuun vaiheista vuosina 2005–2020.
Kellonajat ovat UTC-aikaa (Greenwichin aikaa). Suomessa kello on kaksi tai kesäajan voimassa ollessa kolme tuntia edellä UTC:tä.
Joka 19. vuosi Kuun vaiheet sattuvat suunnilleen samoiksi päiviksi. Tämä huomioon ottaen taulukkoa voidaan käyttää yllä mainitun aikavälin ulkopuolisillekin ajankohdille, joskaan kellonajat eivät tällöin täsmää.
Al Ruscio

Al Ruscio (2. kesäkuuta 1924 – 12. marraskuuta 2013) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänellä oli rooleja niin televisiosarjoissa kuin elokuvissakin. Roolien joukossa olivat muiden muassa Frank Ruscion osa "Joe’s Life" -sarjassa vuonna 1993 sekä Sal Giordanon osa "Life Goes On" -sarjassa 1990–1992.
Ruscio oli naimisissa näyttelijäkollegansa Kate Williamsonin kanssa. Myös pariskunnan lapset Elizabeth, Michael ja Nina Ruscio ovat työskennelleet viihdealalla.
HMS York (90)

HMS York (viirinumero 90) oli Britannian kuninkaallisen laivaston "York"-luokan raskas risteilijä.
Valmistus.
Alus tilattiin 21. kesäkuuta 1926 osana vuoden 1926 laivasto-ohjelmaa Palmers Shipbuilding and Iron Companyltä Jarrowista, missä köli laskettiin 16. toukokuuta 1927. Alus laskettiin vesille 17. heinäkuuta 1928 ja otettiin palvelukseen 1. toukokuuta 1930.
Palvelus.
Valmistuttuaan "York" liitettiin Atlantin laivaston 2. risteilijäviirikköön ja viirikön mukana sijoitettiin Amerikan ja Länsi-Intian asemalle. Alus saapui 23. tammikuuta 1931 Trinidadiin palaten Madeiran ja Gibraltarin kautta Sheernessiin 1. huhtikuuta 1931. Alus purjehti kesällä 1931 Itämerellä. Alus lähti 7. tammikuuta 1932 Devonportista Azorien kautta Trinidadiin, jonne se saapui 21. tammikuuta. Alus palasi 14. helmikuuta Plymouthiin. Syksyllä 1933 alus suoritti uudelleen Itämeren purjehduksen, jonka aikana se viipyi 3.-10. syyskuuta Helsingissä.
Alus liitettiin tammikuussa 1934 8. risteilijäviirikköön. Alus aloitti 21. tammikuuta 1934 purjehduksen Länsi-Intian ja Amerikan asemalla, jonka aikana se kävi Brasiliassa, Chilessä, Venezuelassa, Panamassa, Costa Ricassa, Perussa sekä Karibian meren siirtomaissa. Alus palasi vasta 21. elokuuta 1936 Sheernessiin huollettavaksi. Alus palasi Länsi-Intian ja Amerikan asemalle 13. marraskuuta. ja oli siellä toisen maailmansodan alkamiseen saakka.
Aluksen etummaisten rakennelmien suojaa lisättiin ja asennettiin kiinteä katapultti 1930-luvun alussa. Samoin lisättiin kaksi puolen tuuman neliputkista konekivääriä sillan eteen 1934-1935. 1937-1938 kiinteä katapultti korvattiin revolverityyppisellä ja kone, joka alun perin oli ollut Fairey FIII, korvattiin standardi Walruksella.
Toinen maailmansota.
Aluksen ensimmäinen tehtävä oli saattaa Halifaxista, Nova Scotiasta lähtenyt saattue Englantiin. Lokakuussa 1939 risteilijä määrättiin muodostamaan Force F Halifaxiin yhdessä "HMS Berwickin" kanssa. Force F:n tehtävänä oli saksalaisten kaappareiden torjunta. Alus torjui 3. maaliskuuta 1940 Tanskan salmissa saksalaisen kaapparin "Arucaksen" pääsyn Atlantille. Seuraavien kuukausien aikana se kuului Kotilaivastoon ja kuljetti joukkoja Norjaan (Operaatio Wilfred).
Aluksen ilmatorjunta-aseistusta lisättiin parilla 20 millimetrin ilmatorjuntakanuunalla, joista toinen sijoitettiin A-tornin katolle. Samoin sirpalesuojausta lisättiin tykkikansilla 4 tuumaan.
Kesällä 1940 risteilijä siirrettiin 3. risteilijäviirikön mukana Välimerelle tukikohtanaan Malta ja Aleksandria. Alus upotti italialaisen hävittäjän "Artiglieren" 13. lokakuuta sen kärsittyä vaurioita yhteenotossa "HMS Ajaxin" kanssa. Alus osallistui Maltan saattueiden suojaamiseen, joukkojen kuljettamiseen Kreikkaan ja muutenkin operoi itäisellä Välimerellä.
Tuhoutuminen.
Italialaisten hyökätessä Sudalahteen Kreetalla alukseen osui 26. maaliskuuta 1941 räjähteillä lastattu moottorivene, joka oli lähtenyt sataman ulkopuolella olleilta hävittäjiltä. Alus vaurioitui pahoin ja se jouduttiin ajamaan rantaveteen uppoamisen estämiseksi.
Alus tuhottiin räjäyttämällä Kreetan evakuoinnin yhteydessä 22. toukokuuta.
Karla Faye Tucker

Karla Faye Tucker (18. marraskuuta 1959 – 3. helmikuuta 1998) oli yhdysvaltalainen murhasta kuolemaantuomittu ja teloitettu nainen. Hän oli syntynyt Houstonissa Teksasissa. Hän aloitti tupakoinnin kahdeksanvuotiaana. Hänen vanhempansa erosivat hänen ollessaan kymmenen. 12-vuotiaana hän alkoi käyttää huumeita. 16-vuotiaana hän meni lyhyeksi aikaa naimisiin Stephen Griffithin kanssa. Tucker toimi prostituoituna ja hänellä oli yhteyksiä moottoripyöräjengeihin. Hän matkusteli myös Eagles- ja Allman-brothers-bändien kanssa. 11. kesäkuuta 1983 Tucker tunkeutui Danny Garrett -nimisen miehen kanssa Jerry Deanin taloon. 
Tarkoituksena oli varastaa Deanin moottoripyörä. Garrett surmasi Deanin ja Tucker puolestaan hänen ystävänsä Deborah Thorntonin. Kaksikko jäi kiinni ja heidät tuomittiin murhista kuolemaan, koska Teksasin valtiossa kuolemanrangaistus on mahdollinen. Tucker kääntyi vankilassa kristinuskoon vuonna 1985. Danny Garrett kuoli syöpään vuonna 1993 odottaessaan teloitustaan. Tucker teloitettiin useista armonanomuksista huolimatta 3. helmikuuta 1998. Vetoomuksen hänen armahtamisestaan olivat esittäneet mm. paavi Johannes Paavali II ja Italian pääministeri Romano Prodi sekä maailman kirkkoneuvosto ja Yhdistyneet Kansakunnat. Kuvernööri George W. Bush kuitenkin kieltäytyi armahtamasta Tuckeria. Tucker oli ensimmäinen nainen, joka teloitettiin Teksasissa USA:n sisällissodan jälkeen.
Honda VFR750F RC24

Honda VFR750F RC24 tai Honda VFR 750 F RC24 on Hondan vuosina 1986–1989 valmistama moottoripyörämalli, jossa on nelisylinterinen, nelitahtinen V-moottori. RC24 on ensimmäinen VFR750F-malli, jonka korvasi vuonna 1990 esitelty RC36-malli. Vuonna 1986 uuden VFR750F:n hinta oli 50 350mk.
Alkuperäinen VFR750F esiteltiin vuonna 1986 Hondan VF-sarjan seuraajaksi. Uudessa VFR750F:ssä oli uusi moottori tehtaan Endurance- ja USA:n Superbike-kilpailuissa käytetyistä moottoripyöristä lähes sellaisenaan. Verrattuna vanhempaan VF750F-malliin VFR750F:ssä oli lähes 12 kilowattia enemmän tehoa, 18 kg vähemmän painoa sekä matalampi painopiste.
RC24-mallia on kahta eri versiota, vuosina 1986 ja 1987 valmistettu VFR750FG/H ja vuosina 1988 ja 1989 valmistettu VFR750FJ/K. Uudempaan malliin muutettiin rengaskokojen lisäksi paksumpi etuhaarukka, väritys. Uusi malli sai lisäksi luotettavamman sytytysjärjestelmän.
Moottori.
VFR750F-mallissa on käytetty 748-kuutioista (poraus ja isku 70,0x48,6 mm), 16 venttiilistä, nestejäähdytettyä 90° V4 DOHC-moottoria, jossa on transistoroitu sytytysjärjestelmä. Moottorissa on rattailla toteutettu nokka-akselien voimansiirto. Siinä on neljällä Keihin VD34 kaasuttimella toteutettu polttoaineen syöttö. Voimansiirtona on 6-vaihteinen vaihteisto ja hydraulikäyttöinen märkä monilevykytkin. Toisioveto on toteutettu ketjulla.
Alusta.
VFR750F:ssä on alumiininen palkkirunko, jossa on irrotettava takaosa. Moottori toimii kantavana osana. Etujarruna on kaksi hydraulisesti toimivaa levyjarrua ja TRAC-järjestemä, joka Hondan mukaan hillitsee etupään nyökkäämista jarrutuksissa. Takajarruna yksi hydraulisesti toimiva levyjarru. Etujousituksessa käytetään 140 mm joustavaa teleskooppia. Takajousen liikkumavara on 105 mm.
Teknisiä tietoja.
Tekniset tiedot ovat vuoden 1986 (VFR750FG/H) mallista.
Dingir

Dingir on muinaissumerilainen jumaluutta tarkoittava sana, joka merkitään tähden merkillä. Tähti tarkoittaa sumerilaisissa teksteissä myös taivaan jumalaa Ania, joka oli sumerilaisen jumaljoukon ylin jumala. Jumalat kirjoitetaan kahdella tähden merkillä "dingir dingir". "Dingir" saattoi tarkoittaa myös taivasta maan vastakohtana tai pappia/papitarta.
Seemiläisessä akkadin kielessä tähden merkki luetaan muun muassa 'il', Jumala, tai "shamu", taivas. Heettiläisissä teksteissä merkki luetaan taas "An".
Seemiläinen muoto "il" on lähellä heprealaisen vanhan testamentin toista jumalan nimen muotoa "Ēl", "Elohim".
Tähden merkki on lähteessä Borger 2003 esiintyvä merkki no. 10 ja Unicode U+1202D 𒀭.
Kalaporras

Kalaporras on kalojen kulkuväylänä toimiva kalatie padotuissa joissa. Kalaporras koostuu peräkkäisistä, pienehköistä vesialtaista ja altaiden välissä olevista pienistä putouksista. Kalaportaassa jatkuvasti virtaavassa vedessä kalat pystyvät uimaan korkeankin padon yläpuoliseen veteen, kun suuri putouskorkeus on jaettu moneen pieneen putoukseen. Suomessa on joitakin hankkeita meneillään kalaportaiden lisäämiseksi padotuissa joissa.
Veden virtausta kalaportaissa voidaan rajoittaa eri tavoin. Pohjapadolla rajatuissa portaissa kalat joutuvat loikkaamaan portaalta toiselle. Rakotyyppisissä portaissa vesi virtaa altaasta toiseen kapean raon kautta, jolloin kalat voivat uida ylävirtaan.
Kalatie

Kalatie on laite tai rakennelma, joka mahdollistaa kalojen nousun koskissa, joissa pato tai jokin muu syy estää niiden kulun ylävirtaan.
Suomen lainsäädännössä.
Suomen laki kieltää kaikenlaisen kalastuksen kalatiessä sekä 200 metriä sen ylä- ja alapuolella. Jos vesistöön rakentaminen aiheuttaa ilmeistä vahinkoa kalakannoille tai kalastukselle, rakentaja velvoitetaan kalanistutukseen tai kalatien rakentamiseen tai näiden yhdistelmään (niin sanottu kalatalousvelvoite).
Maa- ja metsätalousministeriö julkaisi vuonna 2012 kansallisen kalatiestrategian, jonka keskeisenä tavoitteena on ”uhanalaisten ja vaarantuneiden vaelluskalakantojemme elinvoimaisuuden vahvistaminen”.
Suomen ainoa energian ympäristömerkki Ekoenergia edellyttää vesivoimaloilta kalatien rakentamista (ekologista virtausta) merkin piiriin pääsemiseksi.
Petteri Kilpinen

Petteri Kilpinen (s. 1964) on suomalainen yritys- ja urheilujohtaja. Hän on Suomen Olympiakomitean hallituksen puheenjohtaja 30.11.2024 alkaen.
Kilpinen aloitti syyskuussa 2013 henkilöstöratkaisuihin keskittyneiden MPS-Yhtiöiden toimitusjohtajana. Oy Hän toimi siihen asti mainostoimisto TBWA\Helsingin hallituksen puheenjohtajana ja sitä ennen toimitusjohtajana sekä kansainvälisen TBWA-ketjun Euroopan johtoryhmän jäsenenä ja TBWA Europen innovaatiojohtajana. 
Maaliskuussa 2009 Kilpinen nousi Amerikkalaisen kauppakamarin hallituksen puheenjohtajaksi. Hän istuu myös L-Fashion Groupin ja Thermidas Oy:n hallituksissa. Aiemmin Kilpinen on toiminut muun muassa Kauppalehden markkinointipäällikkönä (1989–1994) ja Markkinointiviestinnän Toimistojen Liiton (MTL) hallituksessa.
Petteri Kilpinen on herättänyt huomiota väittämällä, että Suomi on pullollaan surkeita johtajia. Hänen mukaan suomalaisten yritysten kilpailukyky on pysynyt tyydyttävänä pelkästään kustannusleikkausten avulla.
Mainos- ja mediatoimistojen johtajista Kilpinen oli vuonna 2005 Suomen parhaiten palkattu.
Kilpinen asuu Espoossa. Hänen vaimonsa Paula Kilpinen on tutkijana Helsingin Kauppakorkeakoulussa. Heillä on viisi poikaa. 
Urheilujohtajana.
Petteri Kilpinen valittiin Nuoren Suomen puheenjohtajaksi joulukuussa 2010. Kesäkuussa 2012 Nuori Suomi, Suomen Liikunta ja Urheilu sekä Suomen Kuntoliikuntaliitto liittyivät yhteen. Kilpinen valittiin vastaperustetun liikunnan ja urheilun uuden kattojärjestön puheenjohtajaksi puolivuotiskaudeksi. Kilpinen valittiin Suomen Olympiakomitean hallituksen puheenjohtajaksi 30.11.2024.
Saul Bass

Saul Bass [bæs] (8. toukokuuta 1920 New York, Yhdysvallat – 25. huhtikuuta 1996 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen graafinen suunnittelija ja Oscar-palkittu elokuvantekijä, joka suunnitteli Hollywood-elokuviin alkutekstejä ja -jaksoja.
40-vuotisen uransa aikana hän työskenteli useiden eturivin Hollywoodin elokuvaohjaajien kuten Alfred Hitchcockin, Otto Premingerin, Stanley Kubrickin ja Martin Scorsesen kanssa.
Bass opiskeli Howard Traftonin johdolla New Yorkin Art Students League -oppilaitoksessa 1936–1939 ja sitten Gyorgy Kepesin johdolla Brooklyn Collegessa 1944–1945. Jo opiskeluaikana hän työskenteli freelancerina ennen kuin perusti vuonna 1946 Saul Bass and Associates -yrityksen Los Angelesiin. Hänen ensimmäinen alkutekstityönsä oli vuoden 1954 oopperamukaelma "Carmen Jones". Vuonna 1962 hän debytoi ohjaajana elokuvalla "Apples and Oranges". Filmien alku- ja lopputekstien ohella Bass suunnitteli trailereita, elokuvajulisteita, tv-mainoksia, pakkauksia ja yrityslogoja.
Bass toi Hollywoodin elokuvajulisteisiin uudenlaista selkeyttä ja iskevyyttä. Perinteisiä, sekavia ja usein monista kuvista koostettuja elokuvajulisteita hän kutsui ”See! See! See!” -tyyliksi, ja omaa lähestymistapaansa taas yhden asiaa viestivän kuvan ("single appropriate image") metodiksi. Hänestä elokuvajulisteen ei pitänyt tehdä samaa kuin elokuvatraileri tekee – esittää kuvia elokuvan tapahtumista ja näyttelijöistä – vaan kiteyttää elokuvan olennaisin sisältö yhteen visuaaliseen metaforaan.
Bass teki myös useita lyhytelokuvia, joista yksi voitti Oscar-palkinnon ("Why Man Creates", 1968). Elämänsä aikana Bass ohjasi vain yhden täyspitkän filmin: scifi-elokuvan "Phase IV" (1974). Erään kriitikon mukaan "Phase IV" on pikemminkin disainattu kuin ohjattu elokuva, ja se on editoitu värin ja linjan periaatteiden mukaan, eikä näyttelijäsuoritusten tai juonen mukaan. Siinä missä muut 1970-luvun ympäristöaiheiset kauhuelokuvat kertoivat siitä, kuinka luonto iskee takaisin, "Phase IV:ssä" luonto ei piittaa.
Luettelo vuoden 1988 miehittämättömistä avaruuslennoista

Tämä on luettelo vuoden 1988 miehittämättömistä avaruuslennoista. Vuonna 1988 tehtiin noin sata avaruusaluksen laukaisuyritystä, joista liki kaikki onnistuivat. Vuosi oli Suomen aloitus avaruusmaana: Neuvostoliiton Phobos-luotaimet veivät kohti Marsia ruotsalais-suomalaiset Aspera-plasmaspektrometrit.
Epäonnistuneet laukaisut.
Ainakin seuraavat laukaisut epäonnistuivat
Armando Riveiro

Armando Ribeiro de Aguilar Malda yleensä vain Armando (s. 16. tammikuuta 1971, Sopelana, Vizcaya, Espanja) on entinen espanjalainen jalkapallomaalivahti.
Armando edusti suurimman osan urastaan Cádizia, jossa hän pelasi yhteensä 266 ottelua kymmenen kauden aikana. Tammikuussa 2008 Armando lainattiin Athletic Bilbaoon ja pelasi puolen vuoden aikana yhteensä 16 ottelua. Kesällä 2008, hän siirtyi vakituisesti Athletic Bilbaoon.
15. maaliskuuta 2008 vierasottelussa Real Betisiä vastaan, yksi Betis-kannattajista heitti katsomosta pullolla Armandoa päähän, kun ottelua oli jäljellä 20 minuuttia ja Athletic johti sitä 2-1. Armandon päähän jouduttiin neulomaan kuusi tikkiä. Myöhemmin Espanjan jalkapalloliitto päätti, että ottelun viimeisiä 20 minuuttia ei pelata ja täten Athletic voittaa ottelun 2-1.
Kauden 2009–2010 jälkeen hän päätti pelaajauransa.
Gino Marchetti

Gino John Marchetti (2. tammikuuta 1927 – 29. huhtikuuta 2019) oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hänen ammattilaisseuroinaan olivat Dallas Texans (1952) ja Baltimore Colts (1953–1966). Hän pääsi Pro Football Hall of Fameen 1972.
Salon kaupunginkirjasto

Salon kaupunginkirjasto on Salossa sijaitseva vuonna 1902 perustettu kirjasto.. Ensimmäinen kirjasto sijaitsi yläkansakoulussa, josta kirjasto vuonna 1922 siirtyi Tehdaskatu 4:ään ja myöhemmin sieltä Cavenin talon piharakennukseen, joka sijaitsi nykyisessä torin paikoitusympyrässä. Vuonna 1939 kirjasto muutti Raatihuoneenkatu 4:ään, josta saatiin käyttöön osa rakennusta. Vuonna 1963 saatiin kirjaston käyttöön koko rakennus. Vuonna 1968 kirjasto sai ensimmäisen kirjastoauton käyttöönsä. Salon kauppalasta tuli kaupunki vuonna 1960, ja vuoden 1959 loppuun kirjaston nimi oli "Salon kauppalankirjasto". Sivukirjastoja on yhdeksän kappaletta jokaisessa vuoden 2009 kuntaliitokseessa lakanneessa kunnassa eli Halikossa, Kiikalassa, Kiskossa, Muurlassa, Perniössä, Perttelissä, Suomusjärvellä ja Särkisalossa.
Uusi kirjastorakennus.
Uusi kirjastorakennus valmistui 1986 ja sen suunnitteli silloinen kaupunginarkkitehti Lauri Hollmen, 2004 valmistui kirjaston laajennusosa.
Alfons Bērziņš

Alfons Bērziņš (9. marraskuuta 1916 Riika – 16. joulukuuta 1987 Riika) oli latvialainen pikaluistelija. Bērziņš on maansa kaikkien aikojen menestyksekkäin pikaluistelija. 
Alfons Bērziņš aloitti urheilu-uransa 16-vuotiaana. Kansainvälisillä areenoilla hän esiintyi ensi kerran Oslon vuoden 1936 MM-kisoissa, joissa sijoitus yhetispisteissä oli kahdeksas. Hän osallistui vuonna 1936 Garmisch-Partenkirchenin talvolympialaisiin, mutta hän ei saavuttanut vielä huippusijoituksia. Hän luisteli olympialaisissa kaikki matkat sijoitusten ollessa 500 metrillä 14., 1 500 ja 5 000 metrillä 18. ja 10 000 metrillä 19.
Parempaa oli kuitenkin tulossa. Vuoden 1937 MM-kisoissa sijoitus oli 9. ja vuonna 1938 jo 4. Vuoden 1938 EM-kisoissa Oslossa sijoitus oli vaatimaton 12. Mutta kaksi seuraavaa vuotta toivat sitten menestystä. Tosin käynnistyvä maailmansota rajoitti kansainvälisiä kilpailuja.
Hän voitti yleisluistelun Euroopan-mestaruuden vuonna 1939 kotijäällään Riiassa. Samana vuonna hän saavutti hopeaa yleisluistelun maailmanmestaruuskisoissa Helsingissä Suomen Birger Waseniuksen voittaessa. Sotatalvena 1940 MM-kisat järjestettiin epävirallisina Oslon Bislett-stadionilla. Näissä kisoissa Bērziņš voitti mestaruuden. ,
Neuvostoliiton miehitettyä Latvian vuonna 1940 Bērziņš liittyi Latvian itsenäisyysrintamaan. Saksan valloitettua Latvian Bērziņš liittyi latvialaisista muodostettuun SS:n Latvian legioonaan. Neuvostoliiton vallattua Latvian maailmansodan loppuvaiheessa takaisin Bērziņš joutui kymmeneksi vuodeksi (1945–1955) pakkotyöhön gulagleirille Siperiaan. Sieltä palattuaan vuonna 1955 hän toimi urheiluvalmentajana. Hän valmensi mm. latvialaista Neuvostoliittoa edustanutta 1960-luvun lopun huippunaisluistelijaa Lāsma Kaunistea.
Bērziņš oli ennen sotaa naimisissa latvialaisen ajan huippu-urheilijan, alppihiihtäjä-voimistelijan, Mirdza Martinsonin kanssa, joka pakeni maailmansodan loppuvaiheesta Latviasta Norjan kautta Yhdysvaltoihin.
Krogerus

Krogerus on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Alberto Ruiz-Gallardón

Alberto Ruiz-Gallardón Jiménez (s. 11. joulukuuta 1958 Madrid) on espanjalainen poliitikko, joka edustaa Kansanpuoluetta. Ruiz-Gallardón toimi Madridin pormestarina vuosina 2003–2011. Lisäksi hän toimi Madridin itsehallintoalueen johtajana vuodesta 1995 vuoteen 2003 asti. Joulukuussa 2011 Ruiz-Gallardón nimitettiin Espanjan oikeusministeriksi, ja toimi tehtävässä vuoteen 2014 asti.
Filip Häyrynen

Filip Häyrynen on espoolainen kuoronjohtaja ja rehtori. Filip Häyrynen on varttunut kuoromusiikin parissa Cantores Minores -poikakuorossa. Opettaja- ja kuoronjohdonopintojen myötä hän työskenteli kymmenen vuoden ajan Cantores Minores -musiikkiopistossa muun muassa opettajana sekä poikakuoron varajohtajana. Hän toimi myös perustamiensa CM Ensemblen ja CM-vokaaliyhtyeen taiteellisena johtajana vuoteen 2006 saakka. 
Häyrynen on esiintynyt eri kokoonpanojen kanssa kotimaassa ja ulkomailla, muun muassa Japanissa ja Yhdysvalloissa. Hän on tehnyt yhteistyötä merkittävien suomalaisten muusikoiden, säveltäjien ja sovittajien kanssa.
Filip Häyrynen on toiminut kuoronjohtajana Keski-Uudenmaan alueella ja on johtanut muun muassa Tuusulan mieslaulajia ja Tuuslaulajat-sekakuoroa. Tällä hetkellä hän toimii Järvenpään mieslaulajien taiteellisena johtajana.
Filip Häyryselle on myönnetty Sulasolin Nuorten kuoroliiton kultainen ansiomerkki vuonna 2002, Cantores Minores -poikakuoron Heinz Hofmann -mitali vuonna 2007 sekä mieskuoroliiton ansiomerkki vuonna 2011.
Unen maa

Unen maa on Olympia-orkesterin Pekka Strengin demojen pohjalta sovittama albumi.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan kahdeksannella sijalla, ja pysyi listalla yhteensä viisi viikkoa.
Arvioita levystä.
Strengin henkilökohtainen ystävä, säveltäjä Jukka Ruohomäki, kommentoi levyä "Kalevan" PeTo-liitteessä:
"Pekka ei olisi ikinä antanut lähteä tekemään tuollaista! Hän oli hyvin tarkka musiikin suhteen ja tiesi selvästi mitä halusi. En käsitä miksi levy tehtiin noin, biisit olivat oikeasti luonnoksia ja ne olisi voitu myös julkaista sellaisinaan. Tekijät ovat varmaan tarkoittaneet hyvää, mutta mielestäni lopputulos on kyllä ihmeellinen."
Tridacna squamosa

Tridacna squamosa on jättiläissimpukkalaji. Se elää luonnossa trooppisella Indopasifisella merialueella, ja sitä pidetään myös riutta-akvaarioissa. 
Ulkonäkö ja koko.
"Tridacna squamosa" kasvaa halkaisijaltaan korkeintaan 40 cm pitkäksi. Sillä on voimakkaasti poimullinen, suurten lehtimäisten suomujen peittämä kaksiosainen kuori. Kuoren välistä työntyy esille hyllyvä lihasmassa eli "vaippa", jonka keskellä törröttää putkimainen suuosa. Vaippa on yleensä väreiltään ruskeansävyinen: tummanruskealla pohjalla on kullanruskeita tai kellertäviä aaltomaisia juovia. Myös sini- tai viherpilkkuisia yksilöitä esiintyy. "Squamosa"-lajin voi sekoittaa "Tridacna maximaan"; varmin lajituntomerkki ovat "squamosan" kuoren ulkopinnalla olevat suuret suomut. Kuoren saranapuolella on aukko, josta työntyy ulos lihaksikas jalka. Jalalla simpukka tarrautuu alla olevaan merenpohjaan. 
Jättiläissimpukoiden elimistössä elää symbioottisia "Zooxanthellae"-leviä. Simpukan vaipan pinnassa näkyvät tummemmat läikät ovat läpinäkyviä kohtia, jotka toimivat linsseinä ja ohjaavat valoa syvemmälle vaippaan levien käyttöön.
Alkuperä.
Tätä simpukkalajia tavataan Itä-Afrikasta Punaiseltamereltä Polynesiaan ulottuvalla alueella. Havaijin ympäristössä on istutettu kanta. "Tridacna squamosa" viihtyy hiekkapohjalla 15–20 metrin syvyydessä.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen.
Jättiläissimpukat ovat hermafrodiitteja: ne syntyvät koiraina, mutta osa toimii myöhemmin naaraana. Kun kutuaika tulee, ne laskevat veteen merkkiaineita, minkä jälkeen osa simpukoista laskee mätimunia, osa siittiöitä. Lisääntymisen laukaisee oikea kuunvaihe, vuorokaudenaika ja muiden simpukoiden laskemat merkkiaineet.
Vesiolot ja ravinto.
Suuren osan simpukan tarvitsemasta ravinnosta tuottavat symbioottiset levät. Se hankkii ravintoa myös suodattamalla vedestä planktonia suuaukkonsa avulla. Akvaariossa lämpötilan tulisi olla 22–25 °C, suolapitoisuudesta kertovan ominaispainon 1,020–1,025 ja pH 8,1–8,4. Sopiva kalsiumin määrä on 400–480 mg/l ja karbonaattikovuus 7–12 dH. Myös strontiumin ja jodin saannista on huolehdittava.
"Tridacna squamosa" ja muut eliöt.
"Tridacna squamosa" elää usein "Acropora"-kivikorallien joukossa. Sen kuoren suomujen suojissa elää pikkueläimiä, kuten rapuja ja toisia simpukoita.
Janne Seppänen

Janne Seppänen (s. 1958)
on professori, joka on erikoistunut visuaalisen viestinnän ja mediayhteiskunnan tutkimiseen. Seppänen työskenteli Tampereen yliopiston visuaalisen journalismin professori vuosina 2008–2023. Nykyään hän toimii visuaalisen ajattelun valmentajana Polemis Oy:ssä. Seppänen on työskennellyt aiemmin visuaalisen kulttuurin teorian professorina Taideteollisessa korkeakoulussa (nykyinen Aalto-yliopisto). Hän on Helsingin yliopiston visuaalisen viestinnän dosentti. Seppänen on myös toiminut vierailevana professorina ulkomailla yliopistoissa City University of London ja Open University, Milton Keynes, Yhdistynyt kuningaskunta .
Seppänen on suomalaisen visuaalisen kulttuurin tutkimuksen keskeisiä hahmoja ja kirjoittanut myös paljon käytetyt alan perusoppikirjat "Katseen voima" (8. painos 2012) ja "Visuaalinen kulttuuri" (2005). 
Yhdessä professori Esa Väliverrosen kanssa hän on myös kirjoittanut mediayhteiskunnan problematiikkaan johdattavan teoksen "Mediayhteiskunta" (5. painos, 2017). Teoksen täysin uudistettu laitos ilmeistyi marraskuussa 2024. Seppäsen lähtökohta tarkastella niin valokuvaa, visuaalista kulttuuria kuin koko mediayhteiskuntaa on yhteiskuntatieteellinen. Hän on myös kiinnostunut psykoanalyyttisten teorioiden soveltamisesta katsomisen ja visuaalisen viestinnän ilmiöihin.
Seppänen on vetänyt monia tutkimusprojekteja, joita ovat rahoittaneet niin yksityiset mediatalot kuin säätiöt, esimerkiksi Helsingin Sanomain Säätiö. Hän on johtanut kolmea Suomen Akatemian laajaa monitieteistä tutkimuskonsortiota, jotka kaikki sijoittuvat verkottuneen ja digitalisoituneen visuaalisen kulttuurin tutkimuksen alueella: "Mieli, kuva, mielikuva" (MIPI, 2013–2017), "Digitaaliset kasvot ("DIFA, 2016–2019) ja "Valokuvan digitaaliset epistemologiat" (PEPI, 2019–2021). Projekteissa on selvitetty muun muassa sitä, miten kuvallinen havainto syntyy ihmisen mielessä ja miten kysymys valokuvallisesta totuudesta muotoutuu paljon puhuttuna totuuden jälkeisenä aikana.
Ennen ryhtymistään tutkijaksi, Seppänen työskenteli lähes viidentoista vuoden ajan journalistina muun muassa "Helsingin Sanomissa", "Aamulehdessä" ja "Uudessa Suomessa".
Harri Aho

Harri Aho (s. 11. maaliskuuta 1968 Oulu) on SaiPan urheilutoimenjohtaja. Aho toimi aikaisemmin samassa tehtävässä Oulun Kärpissä 2009 – huhtikuu 2023.
Hän on entinen suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Aho on Kemin Lämärien ja Oulun Kärppien kasvatti. Aho oli puolustajaksi hyvä maalintekijä, sillä hän teki urallaan 112 maalia ja antoi 246 maaliin johtanutta syöttöä. Nykyisin Aho korvaa toimessaan maalivahtivalmentajaksi kokonaan siirtyneen Ari Hillin.
Harri Ahon poika Sebastian Aho on Carolina Hurricanesin ja Suomen jääkiekkomaajoukkueen pelaaja.
The T-Wayne Show

The T-Wayne Show (aiemmin T-Wayne: He Raps, He Sings tai pelkkä T-Wayne) on räppäri Lil Waynen ja R&amp;B-laulaja T-Painin yhteinen mixtape, joka julkaistiin 30. joulukuuta 2008. "Silver &amp; Gold" -kappaleen oli tarkoitus olla T-Painin Thr33 Ringz -albumilla, mutta siitä syntyneen kiistan vuoksi kappale siirtyi kyseiselle mixtapelle. Albumi on "esimakua" T-Painin ja Lil Waynen "He Rap He Sing" -yhteisalbumille,jota ei ole vieläkään julkaistu.
Östersund–Jällivaara-rata

Östersund–Jällivaara-rata on Ruotsin rataverkkoon kuuluvan Inlandsbanan-radan pohjoisin osuus. Rataosan pituus on 746 kilometriä, ja lukuun ottamatta rataosuutta Östersund–Jamtli se on yksiraiteinen, sähköistämätön eikä sillä ole automaattista junien kulunvalvontaa. Rataosan ylläpidosta ja liikennöinnistä vastaa vuonna 1993 perustettu Inlandsbanan AB.
Historia.
Rata avattiin liikenteelle useassa osassa seuraavasti:
Liikenne.
Rataosa ei ollut alkuvuosinaankaan kovin vilkasliikenteinen. Sen liikenne oli historiansa vilkkainta 1950-luvulla ennen maantieliikenteen ja henkilöautoilun yleistymistä. Tämän jälkeen alkoivat sekä henkilö- että tavarajunavuorot harventua rahdin ja matkustajien siirtyessä maanteille. 1970–1980-luvuilla rataosalta lakkautettiin muutamia lyhyitä sivuratoja, samoin kuin osa tavaraliikenteestä Jokimukan eteläpuolelta. 
Henkilöliikenne rataosalla lakkautettiin vuonna 1991. Rataa uhkasi jopa purkaminen, mutta vuonna 1993 se siirtyi valtiolta Inlandsbanan AB:n omistukseen. Yhtiö liikennöi radalla muutamia tavarajunavuoroja ympäri vuoden sekä kesällä turistisesongin aikaan henkilöjunaliikennettä kiskobussein.
The Bird and the Bee

The Bird and the Bee on yhdysvaltalainen alternativemusiikkia soittava yhtye. Ensimmäinen single ”Again &amp; Again” julkaistiin elokuussa 2006. Yhtyeen ensimmäinen levy ilmestyi 23. tammikuuta 2007. Yhtyeen musiikki on saanut vaikutteita teknosta, jazzista ja popista.
Richard Crittenden McGregor

Richard Crittenden McGregor (24. helmikuuta 1871 Sydney, Australia – 30. joulukuuta 1936 Manila, Filippiinit) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä.
McGregorin isä kuoli pojan ollessa vuoden ikäinen. Hänen äitinsä Charlotte Crittenden McGregor oli syntynyt Rochesterissa Yhdysvalloissa vuonna 1841. Äiti ja poika muuttivat Kaliforniaan 1880-luvulla. McGregor meni opiskelemaan Stanfordin yliopistoon Palo Altoon ja valmistui 1898. Hän valmistui filosofiksi, vaikka aloitti opiskelun eläintieteessä. Hän erikoistui tutkimaan peippolintuja ja teki maastotutkimuksia Kalifornian lisäksi Coloradossa, Alaskassa ja Havaijilla. Hän myi 2 500 linnunnahan kokoelmansa, valtaosin peippolintuja, vuonna 1913 Jonathan Dwight Jr:lle. Kokoelma on nykyisin American Museum of Natural Historyssa New Yorkissa.
Vuonna 1901 McGregor matkusti Alaskan kautta Manilaan, jossa häntä työllistivät paikalliset tutkijat ja museot. Hän palasi Kaliforniaan vuoden 1905 lopulla tekemään kalatutkimusta, mutta jo helmikuussa 1906 hän matkusti takaisin Manilaan, suorittamaan keskeneräiset ornitologiset työnsä loppuun. Hän jäi Manilaan ja toimi muun muassa Filippiinien tiedekeskuksen (Philippine Bureau of Science) tutkijana ja toimitti "The Philippine Journal of Science" -lehteä. Myöhemmin hän toimi valtion virkamiehenä ja toimiston päällikkönä.
McGregor hyväksyttiin American Ornithologists' Unionin jäseneksi vuonna 1907. Vuonna 1920 hän julkaisi teoksen "Index to the Genera of Birds". Kaikkiaan hän kirjoitti noin 137 tieteellistä artikkelia.
McGregor nimesi linnuista luzoninpyyjuoksijan ("Turnix worcesteri"), keltakruunukukastajan ("Dicaeum anthonyi") ja karvasiipikyyhkyn ("Ptilinopus merrilli").
Sergio Martino

Sergio Martino (s. 19. heinäkuuta 1938 Rooma, Italia) on italialainen elokuvaohjaaja, joka tunnetaan varsinkin gialloelokuvistaan. Hän on tehnyt sekä teatterilevityksessä olleita että TV-elokuvia, joista hän on viime vuosina keskittynyt lähinnä jälkimmäisiin. Martino on julkaissut elokuviaan erilaisilla salanimillä, kuten Julian Barry, Martin Dolman, Serge Martin, Christian Plummer ja George Raminto.
Martino on italialaisen elokuvatuottaja Luciano Martinon veli. Veljekset ovat toisinaan tehneet yhteistyötä. Myös heidän isoisänsä Gennaro Righelli oli elokuvaohjaaja. Lucianon vaimo Edwige Fenech näytteli usein Sergion elokuvissa 1970-luvulla. Muita Martinon vakionäyttelijöitä olivat George Hilton, Ivan Rassimon ja Claudio Cassinelli.
Filmografia.
Filmografia ei ole täydellinen.
Enzo G. Castellari

Enzo G. Castellari (oik. Enzo Girolami, s. 29. heinäkuuta 1938 Rooma, Italia) on italialainen elokuvaohjaaja. Hän on ohjaaja Marino Girolamin poika. Castellari oli 1960-luvulta 1980-luvulle yksi merkittävimpiä italialaisen eksploitaation ohjaajia yhdessä Ruggero Deodaton, Lucio Fulcin ja Sergio Martinon kaltaisten ohjaajien kanssa.
Castellari hankki itselleen 1960-luvulla mainetta ohjaamalla ns. spagetti-länkkäreitä. Hänen lännenelokuvilleen olivat tyypillisiä runsas väkivalta ja tulitaistelut, sekä Sam Peckinpah -tyyppiset hidastukset. Castellarin ohjaama "Keoma" (1976) mainitaan usein yhtenä genren viimeisistä suurelokuvista. Lännenelokuvien lisäksi Castellari oli yksi italialaisten rikoselokuvien pioneereista, saavuttaen mainetta "High Crimen" (1973) ja "Big Racketin" (1976) kaltaisilla elokuville. Vuosikymmenen lopulla ilmestynyt sota- ja toimintaelokuva "Panssarijunalla helvettiin" oli taloudellinen menestys. Nykyään elokuva tunnetaan myös siitä, että Quentin Tarantino on nimennyt sen suosikkisotaelokuvakseen ja tehnyt sen innoittaman elokuvan, "Kunniattomat paskiaiset".
1980-luvulle tultaessa italialaisten genre-elokuvien valtavirta siirtyi huomattavasti eksploitatiivisempaan suuntaan. Castellari ohjasi näihin aikoihin kaksi post-apocalypseä uraauurtanutta elokuvaa: "Uudet barbaarit" ja "Bronxin asfalttisoturit", jotka olivat taloudellisia menestyksiä, mutta monien mielestä taiteellisesti alamittaisia. Castellarin "Tappajahai – surffaajien kauhu" johti oikeusjuttuun Universal Picturesin kanssa, jossa häntä syytettiin Steven Spielbergin "Tappajahain" plagioinnista. Castellarin puoli hävisi oikeusjutun, ja elokuvan levittäminen Yhdysvalloissa kiellettiin.
Franz Schall

Franz Schall (1. kesäkuuta 1918 Graz, Itävalta-Unkari – 10. huhtikuuta 1945 Parchim) oli saksalainen lentäjä-ässä toisessa maailmansodassa. Hän saavutti lentäjänä 137 ilmavoittoa, ja Schallin pudotussuhde oli 4.01. Hän ansaitsi rautaristin ritariristin ja ensimmäisen ja toisen luokan rautaristit. Hän lensi yli 550 taistelutehtävää sekä länsi- että itärintamalla. 
8. marraskuuta 1944 hän tuhosi neljä Mustangia, mutta joutui hyppäämään koneestaan moottoririkon takia. 10. huhtikuuta 1945 Schall ampui alas yhden Mustangin, mutta hänen koneensa joutui tekemään hätälaskun Parchimiin. Hänen koneensa ajautui pakkolaskussa lentokentällä olevaan pommikraatteriin, ja Schall sai surmansa koneensa räjähdyksessä.
Ilveskallion vanha metsä

Ilveskallion vanha metsä on luonnonsuojelualue, joka sijaitsee Lapinjärven kunnassa, Ingermaninkylässä. Ilveskallio kuuluu Natura 2000-hankkeeseen. Havu-lehtisekametsä sekä havusekametsä ovat Ilveskallion hallitsevat metsätyypit. Aluetta ympäröi Luonnonvarakeskuksen 246 hehtaarin laajuinen kuusen geenireservimetsä. Alueelta on löytynyt useita harvinaisia kovakuoriaislajeja sekä Uudellamaalla harvinaista pikkutervakkoa.
Alueen kivilaji on viborgiitti, joka on syväkivilajien rapakivimuunnos. Ilveskallion lounaisjyrkänteen laelta avautuu laaja näkyvä ympäröiviin metsiin ja viljelyalueelle. Jyrkänteen juurella on pienialainen lehtomaisen kasvillisuuden alue. Ilveskallion vanha metsä kuuluu vanhojen metsien suojeluohjelmaan. Alue on rauhoitettu asetuksella 1993.
Heinrich Ehrler

Heinrich Ehrler (14. syyskuuta 1917 Oberbalbach - 4. huhtikuuta 1945 Stendal) oli saksalainen lentäjä-ässä toisessa maailmansodassa. Hän liittyi Luftwaffeen vuonna 1940. Ensimmäisen ilmavoittonsa hän saavutti saman vuoden toukokuussa.
Norjassa.
Ehrler kuului Norjaan sijoitettuun yksikköön, ja osallistui ilmataisteluihin Norjassa ja Suomessa. Ehrlerin yksikkö taisteli sekä puna-armeijaa että brittejä vastaan. Toisen ilmavoittonsa hän saavutti 19. helmikuuta 1942. 11. heinäkuuta samana vuonna hän saavutti 20. ilmavoittonsa ja hänet ylennettiin luutnantiksi. 4. syyskuuta hän sai rautaristin ritariristin 64. ilmavoitostaan.
1. kesäkuuta 1943 Ehrler ylennettiin kapteeniksi. 25. toukokuuta 1944 hän saavutti peräti yhdeksän ilmavoittoa päivässä. 
Hänellä oli tällöin tilillään 155 ilmavoittoa. 1. elokuuta hänet ylennettiin majuriksi. Hän joutui sotaoikeuteen taistelulaiva Tirpitzin tuhon jälkeen ja joutui luopumaan lentueensa päällikkyydestä. Hän sai kuitenkin jatkaa lentäjänä. 
Länsirintama.
27. helmikuuta 1945 hänet siirrettiin Saksaan. Hän jatkoi taistelulentäjänä Messerschmitt Me 262 suihkuhävittäjällä ja saavutti kahdeksan ilmavoittoa lisää. Näin hänellä oli yhteensä 208 ilmavoittoa. 4. huhtikuuta 1945 Ehrler pudotti kaksi B17-lentävää linnoitusta. Tämän jälkeen hänen koneestaan loppuivat ammukset ja Ehrler lensi päin kolmatta pommikonetta. Räjähdys tuhosi molemmat koneet ja Ehrler sai surmansa.
Ikäpresidentti

Ikäpresidentti on valitun yhdistyksen (mm. valtiopäivät) pitkäaikaisin tai iältään vanhin jäsen; Suomessa kuitenkin eduskunnan vanhin jäsen on ikäpuhemies. Nimitystä käytetään yleensä kunnioittavassa mielessä, johon nimityksen presidentti-osa viittaa. Nimitystä on esimerkiksi käytetty SM-liigan vanhimmasta jääkiekkopelaajasta puhuttaessa.
Joissakin tapauksissa ikäpresidentillä voi olla suurempi päätäntävalta tai painavampi sana. Näin arvostetaan iän (mahdollisesti) tuomaa tietoa, taitoa ja kokemusta. 
Lähteet.
Tiainen, Jorma O. (toim). 1983. Tietojätti A-Ö Gummeruksen yksiosainen tietosanakirja. Jyväskylä: Gummerus.
Närvijoki

Närvijoki () on kylä Kurikan kaupungissa Etelä-Pohjanmaalla, entisen Jurvan kunnan alueella, Närvi- eli Närpiönjoen varrella. 
Historia.
Museoviranomaisten vahvistaman tiedon mukaan kylästä on löytynyt kaksi pronssikautista hautaa sekä lisäksi kivikautista esineistöä.
Närvijoen kylällä on ollut virvoitusjuomatehdas, joka toimi kylässä 1960-luvun alkuun.
Kylätoiminta.
Närvijoella kylätoiminta on ollut varsin aktiivista. Kylätoiminnan keskiössä on vapaa-ajan alue, joka on rakennettu aikoinaan talkoovoimin.
Kyläseura ylläpitää vapaa-ajan aluetta, joka on käytössä pääosin kesäisin. Alueella sijaitsee maauimala, kaksi saunaa, grillikioski, majoituspaikkoja, kylätupa, leikkikenttä, hiekkalentopallokenttä, grillikota, näköalakukkula sekä katettu tanssilava / olosali.