Elisabet Luxemburgilainen

Elisabet Luxemburgilainen (unk. "Luxemburgi Erzsébet," saks. "Elisabeth von Luxemburg," tšek. "Alžběta Lucemburská"; n. 1409 – 19. joulukuuta 1442) oli Unkarin kuninkaan Sigismund Luxemburgilaisen tytär ja Unkarin kruununperijä, Unkarin, Saksan ja Böömin kuningatar.
Suku.
Elisabet oli kuningas Sigismund Luxemburgilaisen ja tämän toisen puolison Barbara Celjeläisen tytär ja Sigismundin ainoa eloon jäänyt laillinen perillinen (Sigismundin ensimmäinen avioliitto Unkarin Marian kanssa oli päättynyt Marian tapaturmaiseen kuolemaan, ja tässä yhteydessä myös Marian odottama lapsi oli saanut surmansa).
Elisabet oli molempien vanhempiensa puolelta Unkarin Árpád-sukuisen Béla IV:n jälkeläinen. Hänen isänsä Sigismundin isoäiti Elisabet Přemysl oli ollut Böömin Venceslaus II:n tytär, ja Venceslauksen äidinäiti puolestaan oli ollut Kiovan ruhtinatar Anna, Béla IV:n tytär. Elisabetin äidin Barbara Celjeläisen isänäiti puolestaan oli ollut Bosnian prinsessa Katariina Kotromanić, jonka isänäidin äiti Katariina (Katalin), Serbian kuninkaan Stefan Dragutinin puoliso, oli ollut Unkarin Tapani V:n, Béla IV:n pojan tytär. Isänsä suvun kautta Elisabet oli myös sukua puolisolleen Albrektille: hän oli Albrektin äidin kolmannen asteen serkku, sillä Albrektin äidin, herttuatar Johanna Sofian äidinisänäiti Margareeta Přemysl oli ollut Venceslaus II:n tytär, Sigismundin isoäidin sisar.
Lapsuus ja avioliitto.
Jo kaksivuotiaana, 7. lokakuuta 1411, Elisabet kihlattiin Sigismundin suojatin, Habsburg-sukuisen Itävallan arkkiherttuan Albrekt V:n (myöhemmin kuninkaana Albrekt II) kanssa.
Vuonna 1419 Sigismund palatessaan Saksasta Unkariin sai kuulla juoruja vaimonsa Barbaran uskottomuudesta ja karkotti tämän tyttärineen Nagyváradiin. Kuninkaan läheisen avustajan ja elämäkerturin Eberhard Windecken mukaan Barbara ja Elisabet joutuivat täällä elämään kurjissa ja köyhissä oloissa. Vasta puolentoista vuoden eron jälkeen Passaun piispan ja muutamien mahtimiesten avulla puolisot saatiin jälleen yhteen. Windecken kertomuksen mukaan tässä kohtaamisessa ja sovinnon syntymisessä olennainen osa oli prinsessa Elisabetilla, jota Sigismund "suuresti rakasti".
Elisabetin ja arkkiherttua Albrektin häät vietettiin jo 28. syyskuuta 1421, luultavasti Albrektin painostuksesta, sillä Sigismundin pelättiin etsivän tyttärelleen poliittisesti vielä mahtavampaa puolisoa. Albrekt saattoi vaatia avioliiton kiirehtimistä, sillä Sigismund oli pahasti velkaantunut hänelle. Avioliiton yhteydessä määrättiin, että ellei Sigismundille enää syntyisi poikaa, Elisabet perisi Unkarin sekä Böömin ja Määrin kruunut. Mikäli Sigismund vielä saisi tyttären, Elisabet saisi valita joko Unkarin tai Böömin.
Elisabetin ja Albrektin ensimmäistä jälkeläistä saatiin odottaa yli kymmenen vuotta. Elisabetin lopulta tultua raskaaksi 1431 kävi ilmi, että avioliitolta puuttui vielä paavin myöntämä erivapaus, sillä heidän sukulaisuutensa (Elisabet oli Albrektin äidin kolmannen asteen serkku) oli kirkollisen lain mukaan liian läheinen. Lupa hankittiin kiireesti paavi Eugenius IV:ltä, jotta syntyvästä lapsesta voisi tulla laillinen kruununperillinen.
Jälkeläiset.
Elisabetin ja Albrektin avioliitosta syntyi neljä lasta, viimeinen Albrektin kuoleman jälkeen:
Kuningattarena.
Sigismundin kuoltua joulukuussa 1437 Albrekt ja Elisabet kruunattiin Unkarin kuninkaaksi ja kuningattareksi Székesfehérvárissa vuoden 1438 ensimmäisenä päivänä. Albrektin puolisona Elisabetista tuli vuonna 1438 muodollisesti myös Böömin ja Saksan kuningatar.
Albrektin kuoltua jo 1439 Elisabetille jäi vain kaksi pientä tytärtä sekä vielä syntymätön lapsi, jonka perintöoikeuden puolesta hän joutui taistelemaan. Böömissä Elisabetin perintöoikeutta ei tunnustettu, Unkarin säädyt taas tunnustivat Elisabetin Unkarin lailliseksi kruununperijäksi mutta kasvavaan turkkilaisten uhkaan vedoten vaativat häntä 1440 avioitumaan Puolan Vladislav III:n kanssa, joka valittiin Unkarin kuninkaaksi. Elisabet antoi ensin suostumuksensa avioliitolle mutta määräsi kamarirouvansa Helene (Ilona) Wolframin, János Kottanerin vaimon sieppaamaan Unkarin pyhän kruunun ja viemään sen turvaan, ettei Vladislavia voitaisi virallisesti kruunata. (Helene Kottanerin muistelmat ovat säilyneet ja tarjoavat mielenkiintoista tietoa ajan tapahtumista.)
Matkalla Pozsonyiin (Pressburg, nykyinen Bratislava) Elisabet 22. helmikuuta 1440 synnytti Komáromissa poikansa Ladislauksen (unk. "László"), joka 15. toukokuuta kruunattiin Székesfehérvárissa Unkarin kuninkaaksi. Äitinsä suvun (Celjen kreivien), böömiläisten palkkasoturien ja Ylä-Unkarin (nykyisen Slovakian) kaupunkien saksalaisten porvarien tukemana Elisabet ryhtyi käymään sisällissotaa Vladislavin tukijoita vastaan. Hän oleskeli enimmäkseen Pozsonyssa, poikansa ja Unkarin kruunun hän toimitti Saksaan isänsä serkun, kuningas Fredrik IV:n turviin. Fredrik toimi pojan holhoojana mutta ei puuttunut Unkarin valtataisteluun.
Lopulta Vladislavin kannattajien hallussa oli lähes koko Unkari. Marraskuussa 1442 Elisabet ja Vladislav tapasivat Győrissä ja tekivät sopimuksen, jonka kaikkia yksityiskohtia ei tunneta. Toisten lähteiden mukaan Elisabetin esikoistytär Anna kihlattiin Vladislavin kanssa, nuorempi tytär Elisabet Puolan prinssi Kasimirin kanssa (sittemmin Puolan kuningas Kasimir IV Jagiełło).
Kuolema ja vallanperimys.
Kolme päivää Vladislavin lähdön jälkeen kuningatar Elisabet menehtyi ”naistentautiin”. Hänet on haudattu Székesfehérváriin. Myös Vladislav kuoli jo 1444 sotaretkellä, eikä hänen ja Elisabetin tyttären Annan avioliitto koskaan toteutunut.
Vladislavin kuoltua Elisabetin poika Ladislaus valittiin kuninkaaksi. Käytännössä Unkarissa jatkui valtataistelujen aika, ja todellista valtaa käytti pitkään kuninkaan käskynhaltija János Hunyadi.