Veli Merikoski

Veli Kaarlo Merikoski (2. tammikuuta 1905 Pyhtää – 28. tammikuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen oikeustieteilijä ja poliitikko. Hän toimi Helsingin yliopiston hallinto-oikeuden professorina vuosina 1941–1970, Suomen ulkoasiainministerinä vuosina 1962–1963 sekä lukuisissa luottamustehtävissä erilaisissa järjestöissä ja toimielimissä. Merikoski oli 1900-luvun arvostetuimpia ja tunnetuimpia suomalaisia oikeustieteilijöitä ja juristeja.
Elämä ja ura.
Merikosken vanhemmat olivat kouluneuvos Kaarlo Aukusti Merikoski (ent. Lindstedt) ja Salli Nevalainen. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1940 Wava Margit o.s. Winge (k. 1968). Heillä oli kolme lasta. Merikoski valmistui ylioppilaaksi Sortavalan lyseosta vuonna 1923. Hän opiskeli oikeustiedettä Helsingin yliopistossa, jossa hän suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1927 ja kandidaatin tutkinnon vuonna 1929. Lisäksi hän sai varatuomarin arvon vuonna 1929. Vuonna 1935 Merikoski väitteli oikeustieteen tohtoriksi väitöskirjallaan "Hallinto-oikeudellinen tutkimus yhdistymisvapaudesta".
Merikoski toimi Helsingin yliopiston julkisoikeuden apulaisena vuosina 1937–1941 ja hallinto-oikeuden professorina vuosina 1941–1970. Hän toimi oikeustieteellisen tiedekunnan dekaanina vuosina 1947–1951 ja Turun kauppakorkeakoulun kanslerina vuosina 1974–1977. Hän oli valtakunnanoikeuden jäsen 1950–1975 ja Haagin pysyvän välitystuomioistuimen jäsen 1966–1982. Merikoski oli myös Suomalaisen Lakimiesyhdistyksen puheenjohtaja kahdesti, vuosina 1946–1951 ja 1956–1958, Julkisen sanan neuvoston puheenjohtaja 1970–1971, Kansainvälisen yliopistojen liiton presidentti 1970–1975, Pohjoismaiden hallinnollisen liiton hallituksen jäsen vuosina 1942–1960 ja Suomalaisen tiedeakatemian jäsen vuodesta 1958 alkaen.
Sotavuosina Merikoski toimi päämajassa sotilashallintotehtävissä. Jatkosodan päätyttyä hän vastusti sotasyyllisyysoikeudenkäynnin järjestämistä, koska hän katsoi sen ylittävän lainsäätäjän toimivallan rajat, ja kieltäytyi osallistumasta oikeustieteellisen tiedekunnan suorittamaan sotasyyllisyysoikeuden jäsenen ja varajäsenen valintaan.
Merikoski oli myös aktiivinen yhteiskunnallinen vaikuttaja. Hän toimi Suomen Kansanpuolueen puheenjohtajana vuosina 1958–1961, Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä vuosina 1960–1964 ja ulkoasiainministerinä Ahti Karjalaisen I hallituksessa vuosina 1962–1963. Merikoski osallistui aktiivisesti 1960-luvun puolivälistä alkaen perustuslakikysymyksiä koskevaan valtiosääntöpoliittiseen keskusteluun ja oli vuonna 1970 asetetun valtiosääntökomitean jäsen
Oikeustiede.
Merikosken tuotanto haarautuu moneen suuntaan, ja hän laati pitkän uransa aikana yli 300 julkaisua teoreettispainotteisista monografioista yhteiskunnallisesta vaikuttaviin pamfletteihin. Erityinen, koko oikeustieteen opetusta yhdistävä merkitys oli hänen laajoilla oppikirjoillaan.
Merikoski tunnetaan etenkin hallinto-oikeudellisesta tutkimuksestaan. Hänen tärkeimpiin hallinto-oikeudellisiin teoksiinsa kuuluvat oppikirja "Suomen julkisoikeuden oppikirja" (1944), "Vapaa harkinta hallinnossa" (1958) ja "Hallinto-oikeuden oikeussuojajärjestelmä" (1959). Keskeinen teema hänen hallinto-oikeudellisessa tuotannossaan on oikeusturva hallinnossa. Merikoski teki erottelun sidottuun hallintoon, jossa käsillä olevaan tapaukseen on vain yksi oikeudellisesti oikea ratkaisu, ja vapaaharkintaiseen hallintoon, jossa viranomainen voi valita kahden tai useamman oikeudellisesti samanarvoisen ratkaisuvaihtoehdon kesken tiettyjen harkintaa rajoittavien oikeusperiaatteiden puitteissa. Merikosken ajatus vapaata harkintaa rajoittavista periaatteista perustui ranskalaiseen "détournement de pouvoir" -oppiin, ja niihin kuuluivat hänen mukaansa yhdenvertaisuusperiaate, objektiviteettiperiaate, suhteellisuusperiaate ja tarkoitussidonnaisuuden periaate. Merikosken hallinto-oikeudellinen tuotanto edusti etenkin varhaisemmassa vaiheessa käsitelainoppia, mutta hän ei nimenomaisesti paneutunut suuntauksen teoreettisiin lähtökohtiin vaan hänen tuotannossaan korostui etenkin myöhemmässä vaiheessa positiivisoikeudellinen aines käsitteellisten konstruktioiden sijasta.
Hallinto-oikeuden ohella Merikoski tutkimus kohdistui myös valtiosääntöoikeuteen, johon hänen huomionsa siirtyi varsinkin uransa myöhemmässä vaiheessa. Hän kuului perustuslakivaliokunnan vakioasiantuntijoihin kolmenkymmenen vuoden ajan vuodesta 1946 alkaen, antaen valiokunnalle yli 80 lausuntoa, ja hänen kannanottojaan myös useimmiten noudatettiin. Merikoski loi jo väitöskirjallaan, jota on pidetty ensimmäisenä modernina perusoikeustutkimuksena Suomessa, ja kolme vuotta sitä ennen julkaisemallaan artikkelilla "Kansalaisten perusoikeuksista" perustan suomalaiselle perusoikeusdoktriinille pitkäksi ajaksi. Hän määritteli perusoikeudet erikoisen pysyvyyden omaaviksi julkisoikeudellisiksi normeiksi, joiden avulla valtio itse itseään rajoittaen luo valtansa alaiselle yksilölle valtion toiminnoista riippumattomaksi jäävän vapauspiirin. Tämä Merikosken 1930-luvulla esittämä määritelmä säilyi perusoikeuksien standardimääritelmänä ainakin 1970-luvulle asti. Hän myös kehitti yleisen perusoikeusrajoitusten suhteellisuustestin, jonka mukaan vähäisemmät kajoamiset perusoikeuksiin voitiin saattaa voimaan tavallisella lailla, kun taas ankarammat, syvemmälle käyvät perusoikeusrajoitukset voitiin toteuttaa vain poikkeuslailla. Merikosken myöhempi tuotanto alalla koostui kriittisistä valtiosääntöpoliittisista kirjoituksista, joissa hän arvosteli muun muassa tasavallan presidentin laajoja valtaoikeuksia.
Merikoski käsitteli julkisoikeuspanoitteisesti myös useita siviilioikeudellisia kysymyksiä. Tällä alalla hänen teoksiinsa kuuluvat esimerkiksi "Yhdistyslainsäädäntö selityksineen" (1936), joka hallitsi puolen vuosisadan ajan ajattelua yhdistysoikeudessa, ja huolto-oikeuden yleiskatsaus "Luentoja huolto-oikeudesta" (1948).