Letizia Bonaparte

Maria Letizia Bonaparte (, os. Ramolino); (24. elokuuta 1750 Ajaccio, Korsika, Genovan tasavalta – 2. helmikuuta 1836 Rooma, Kirkkovaltio) oli korsikalainen aatelisnainen, joka tunnetaan Napoléon Bonaparten äitinä. Hänet tunnettiin Ranskan keisarikunnassa myös arvonimellä Madame Mère.
Suku.
Hän oli Giovanni Geronimo Ramolinon, Ajaccion varuskuntaa komentaneen, rakennustekniikkaan erikoistuneen upseerin, ja Angela Maria Pietra-Santan tytär. Lombardiasta kotoisin oleva Ramolinon suku oli asettunut Korsikalle noin 250 vuotta aiemmin 1400-luvun puolivälissä, ja heidät tunnustettiin osaksi Italian aatelistoa. Hän sai koulutuksen kotona, ja opetus keskittyi pääasiassa kotitaloustöihin, kuten korsikalaisille naisille oli tapana tuolloin. 
Isänsä kuoleman jälkeen hänen äitinsä meni uudelleen naimisiin vuonna 1757 Franz Feschin, Ajacciossa sijaitsevan genovalaisen laivaston sveitsiläisen upseerin kanssa. Avioliitosta syntyi kaksi lasta, kuten hänen velipuolensa, tuleva kardinaali Joseph Fesch.
Avioliitto.
Letizia Ramolino meni 14-vuotiaana naimisiin 18-vuotiaan Carlo Buonaparten kanssa 2. kesäkuuta 1764. Avioliiton järjestivät heidän perheensä. Taloudelliset tekijät olivat yksi useista liittoa puoltavista tekijöistä. Maria Letizia toi myötäjäisinä mukanaan 31 eekkeriä maata sekä niihin kuuluvan myllyn ja leipomon, joiden vuosituotto oli noin 10 000 livreä. 
Perheen kaksi ensimmäistä, vuosina 1765 ja 1767 syntynyttä lasta kuolivat sylilapsina. Joseph, ensimmäinen eloonjäänyt poika, syntyi vuonna 1768 ja Napoleone vuonna 1769. Jälkimmäinen syntyi keskellä Ranskan Korsikan valloituksesta seuranneita levottomuuksia. Letizia kylvetti kahdeksaa lastaan joka toinen päivä, kun tavallisesti yläluokkakaan ei kylpenyt kuin ehkä noin kerran kuussa. Perheessä vallitsi kova kuri ja lapset saivat usein selkäänsä. Letizia auttoi sitouttamaan lapsensa Korsikan yhteiskuntaan ja hänen aviomiehensä yritti saada pojilleen uraa Ranskassa sekä tytär Élisan hyvää kouluuun. Puoliso Carlo kuoli vain 38-vuotiaana mahasyöpään Montpellierissä vuonna 1785. Buonaparten tuhlaavaisuutensa takia leskeytynyt Letizia ja kahdeksan lasta jäivät rahattomiksi useiden vuosien ajaksi. Nuorin lapsi Jérôme syntyi vain kolme kuukautta ennen isänsä kuolemaa.
Letizia näki poikansa loistokkaan nousun ja kukistumisen ja kuoli 15 vuotta Napoleonin kuoleman jälkeen. Hän ei koskaan sopeutunut rooliinsa keisarin äitinä, ja vaikka hänellä oli suunnaton varallisuus, hän eli pääasiassa säästäväisesti eikä osallistunut yhteiskunnalliseen toimintaan, mikä teki hänestä hyvin epäsuositun Ranskassa eikä miellyttänyt Napoleonia. 
Vuoden 1814 Ranskan keisarikunnan kukistumisen jälkeen hän matkusti Napoleonin luo Elban saarelle ja oli perillä tämän pakosuunnitelmista, ja palasi Pariisiin satapäiväisen keisarikunnan aikana. Waterloon taistelun vuonna 1815 jälkeen Letizia asettui Roomaan, jossa paavi Pius VII kohteli häntä hyvin ystävällisesti ja suojeli häntä voittajavaltioilta. Vuonna 1818 Letizia lähetti Aachenin konferenssiin liittoutuneille kirjeen, jossa hän pyysi Napoleonin vapauttamista sillä perusteella, että Napoleonin kuolemaan johtava sairaus oli poistanut kaikki mahdollisuudet, että hän voisi enää koskaan uhata maailmanrauhaa. Kirjeeseen ei vastattu. 
Napoleonin, tyttäriensä Paulinen ja Élisan sekä useiden lastenlastensa kuoleman jälkeen Letizia eli surumielistä elämää eristäytyneenä. Vuonna 1829 hän vammautui vakavan kaatumisen seurauksena ja oli lähes sokea kuollessaan 85-vuotiaana Roomassa helmikuussa 1836.
Lapset.
Letizia Ramolinolle ja Carlo Buonapartelle syntyi kolmetoista lasta vuosina 1768–1784. Viisi heistä kuoli lapsina, kaksi syntyessään ja kolme varhaislapsuudessa. Kahdeksan lasta eli aikuiseksi asti.