Sosiaalinen oikeudenmukaisuus

Sosiaalinen oikeudenmukaisuus on filosofinen ja eettinen käsite, joka on peräisin 1800-luvun katolisesta ajattelusta. Sen loi italialainen jesuiitta Luigi Taparelli d'Azeglio kuvaamaan hyveellisyyttä, joka ohjaa yksilöitä, perheitä ja yhteiskuntia kohti yhteistä hyvää oikeudenmukaisten sosiaalisten rakenteiden kautta, jotka kunnioittavat ihmisten keskinäistä riippuvuutta ja toissijaisuutta.
Se eroaa kommutatiivisesta oikeudenmukaisuudesta (yksilöiden välinen oikeudenmukainen vaihto) ja jakautuvasta oikeudenmukaisuudesta (hallitsijoiden suorittama jakaminen) ja korostaa sosiaalisiin suhteisiin sovellettavaa oikeudellista oikeudenmukaisuutta, edistää solidaarisuutta ja rajoittaa valtion puuttumista siihen, mitä alemmat yhteiskunnalliset yksiköt eivät pysty saavuttamaan yksin. Tämä kehys on katolisen sosiaalisen opetuksen perustana, jossa sosiaalinen oikeudenmukaisuus nähdään erottamattomana osana ihmisarvoa ja vaaditaan oikeuksien, perheen yhtenäisyyden ja taloudellisen osallistumisen suojelua ilman luokkataisteluja tai pakollista uudelleenjakoa.
1900-luvulla termi nousi esiin paavin kiertokirjeissä, kuten "Rerum Novarum" (1891), ja vaikutti työmarkkinauudistuksiin ja köyhyyden torjuntaan korostamalla työntekijöiden oikeutta oikeudenmukaiseen palkkaan ja yhdistymiseen, tasapainottaen sitä omistusoikeuksien ja vapaiden markkinoiden kanssa. Toisen maailmansodan jälkeiset tulkinnat, erityisesti progressiivisissa ja akateemisissa piireissä, siirtyivät kuitenkin tulosperusteiseen tasa-arvoon, jossa ryhmäidentiteetit asetettiin universaalien periaatteiden edelle ja usein kannatettiin systeemisiä interventioita, joiden kriitikot väittävät heikentävän ansioita, yksilön toimijuutta ja empiiristä edistystä mahdollisuuksien tasa-arvossa. Tämä moderni käyttö, joka on kietoutunut kriittiseen teoriaan, on herättänyt kiistoja, mukaan lukien keskustelut positiivisesta syrjinnästä, jossa todisteet viittaavat siihen, että valikoitujen ryhmien edut tulevat kustannuksella yleiselle tehokkuudelle ja ei-suosituille yksilöille. Kannattajat korostavat saavutuksia kansalaisoikeuksien edistämisessä, mutta vastustajat väittävät, että identiteettiin keskittyvät lähestymistavat pahentavat jakautumista eivätkä puutu perimmäisiin syihin, kuten perherakenteeseen tai koulutuksen laatuun, sosioekonomisen liikkuvuuden pitkittäistutkimusten mukaan.
Määritteleviin piirteisiin kuuluu jännite oikeudenmukaisuuden ihanteiden ja käytännön haasteiden välillä. Klassinen sosiaalinen oikeudenmukaisuus suosii luonnonoikeuteen perustuvia hajautettuja ratkaisuja, kun taas nykyaikaiset variantit uhkaavat sekoittaa oikeudenmukaisuuden ja pakotetun tulosten tasa-arvon, jolloin usein sivuutetaan syy-seuraussuhteet, kuten käyttäytymiskannustimet, ja suositaan rakenteellisia selityksiä. Empiiriset arvioinnit paljastavat vaihtelevia tuloksia: sosiaalisen oikeudenmukaisuuden retoriikasta inspiroituneet politiikat ovat laajentaneet pääsyä joillakin aloilla, kuten äärimmäisen köyhyyden vähentämiseen tähtäävillä hyvinvoinnin laajennuksilla, mutta ne korreloivat usein tahattomien seurausten, kuten riippuvuuden tai innovaatioiden pysähtymisen, kanssa, kun ansioiden merkitystä vähätellään. Nämä eroavaisuudet korostavat jatkuvia akateemisia ja yhteiskunnallisia kiistoja siitä, edistääkö sosiaalinen oikeudenmukaisuus vai heikentääkö se tasa-arvoiseen oikeusvaltioon perustuvia liberaaleja järjestyksiä.