tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Catalán (1719)

Catalán oli Espanjan laivaston vuonna 1719 vesillelaskettu kaksikantinen 66-tykkinen Cambi-luokan linjalaiva.
Hankinta.
Alus valmistettiin San Feliú de Guixolsissa, missä töistä vastasivat Bernardo Cambi. Köli laskettiin syyskuussa 1718. Alus laskettiin vesille 13. kesäkuuta 17189. Espanja osti 19. kesäkuuta 1719 aluksen, joka liitettiin laivastoon ensimmäisenä päällikkönään jalkaväen eversti Francisco Sordes (Fardés).
Palvelus.
Alus lähti San Feliú de Guixolsista Cádiziin, jonne se saapui 19. joulukuuta 1719. Alus lähti 25. helmikuuta 1720 Cádizista "Cambin" ja fregatti "Fidelan" kanssa Havannaan. Huhtikuussa 1720 alus taisteli neljä tuntia Britannian kuninkaallisen laivaston "HMS Marya" ja fregatti "HMS Ludlow Castlea" vastaan. Taistelussa britit pakotettiin vetäytymään Havannasta. Tammikuussa 1721 se kohtasi "Maryn" toisen kerran. Alus palasi 23. helmikuuta 1721 Cádiziin, mistä se lähti 31. toukokuuta 1722 Serranon neljän linjalaivan, viiden fregatin ja viiden kaljuunan laivaston mukana Cartagena de Indiasiin.
Alus saapui 11. huhtikuuta 1722 saattueen mukana Cádiziin. Alus ajoi 10. maaliskuuta 1724 takaa kuutta hollantilaista salakuljetusalusta, joista se taisteli neljää vastaan. Yksi hollantilaisalus "Adriana Catalina" vallattiin, mikä liitettiin laivastoon nimellä "Santa Catalina". Alus lähti 7. huhtikuuta 1725 Portobellosta Cartagenaan. Se palasi 1. joulukuuta 1728 Cádiziin. Alus poistettiin 31. tammikuuta 1731 palveluksesta ja romutettiin La Carracassa.
Lethal Company

Lethal Company on yhteistyö- sekä selviytymiskauhuvideopeli, jonka on kehittänyt Zeekerss-niminen videopelikehittäjä. Peli ennakkojulkaistiin lokakuussa 2023 Steam-alustalla ja se saavutti nopeasti laajaa suosiota. 
Peliä voi pelata joko yksin tai jopa kolmen muun pelaajan kanssa tavoitteena kerätä sekä myydä erilaista hylkytavaraa hylätyiltä avaruusasemilta, samalla vältellen vaaroja, kuten ansoja ja avaruushirviöitä. Saadulla rahalla voi ostaa monia erilaisia työkaluja ja apuvälineitä, jotka helpottavat pelaamista. Pelaajien tulee täyttää heidän mysteerisen työllistäjänsä (the Company, suom. yhtiö) asettama rahakiintiö, joka kasvaa pelin edetessä.
Oinen

Oinen eli Oitenkylä on kylä Lammilla Hämeenlinnassa. Se sijaitsee Lammin kirkonkylän eteläpuolella Pääjärven länsipäässä, lähellä Hollolaan liitetyn Hämeenkosken rajaa.
Varhaisin maininta Oisten nimestä on vuodelta 1485, tosin jo vuonna 1435 eräänä Lammin pappilan rajapaikkana mainitaan "Oijos broo". Saulo Kepsun mukaan nimen taustalla on sana ’oja’, viitaten johonkin lähellä olevaan ojaan tai ojitettuun niittyyn, jonka nimi on voinut olla "*Ojainen" ennen kehittymistään nykyiseen muotoon.
Kuoriaita

Kuoriaita (, 'ristikko'; ; tai "chancel screen"; ) on länsimaisessa kirkkoarkkitehtuurissa myöhäiskeskiajalla ja varhaisella renessanssiajalla yleinen rakennelma, joka erotti kuorin muusta kirkkosalista. Kuoriaitaan liittyi yleensä suurehko triumfikrusifiksi, joka oli alun perin itsenäinen, yhden poikkipuun kannattelema elementti kuorin etureunassa. Myöhemmin kuoriaita lisättiin täyttämään poikkipuun ja lattian välinen tyhjä tila, ja sitä saatettiin jatkaa vielä aidan yläpuolelle rakennetulla lehterillä. Lehterille sijoitettiin tavallisesti Neitsyt Mariaa ja Johannes Kastajaa esittäneet veistokset triumfikrusifiksin molemmille puolille.
Kuoriaidat olivat 1300-luvulta 1500-luvun puoliväliin tunnusomainen piirre Manner-Euroopan ja Britteinsaarten kirkoissa. Aidat saattoivat olla hyvinkin koristeellisia: esimerkki tästä on Etelä-Ranskassa Albin katedraaliin noin vuonna 1500 veistetty kuoriaita ja lehteri, joka on edelleen olemassa. Myöhäisrenessanssin kirkkoarkkitehtuurissa yleistyi vastareformaation myötä näkemys, jossa suosittiin avointa näkymää kirkkosalista kuoriin. 1800-luvun alkuun mennessä kuoriaidat olivat käytännössä hävinneet Euroopan kirkoista.
1500-luvulla Englannissa reformaation yhteydessä määrättiin, että triumfikrusifiksit ja kaikki muut alkuperäisen poikkipuun yläpuoliset elementit tuli poistaa. Kuoriaitojen sallittiin jäädä, mutta niistä käytetty nimitys muuttui: katolisena aikana englannin kielessä käytettiin nimeä “rood screen” (‘krusifiksiseinä’), mutta anglikaanisen kirkon vakiinnuttua alettiin suosia nimitystä “chancel screen” (‘kuoriseinä’). Osa Englannin kuoriaidoista säilyi tuholta, kun taas osa on restauroitu myöhemmin. Uusgotiikan myötä on olemassa myös 1800–1900-luvuilla rakennettuja kuoriaitoja, joiden esikuvat ovat tyylin mukaisesti keskiajalla.
Myös Suomen kirkoissa on ollut keskiajalla kuoriaidat.
Metsien suojelu

Metsien suojelu on osa luonnonsuojelua. Metsien suojelun tavoitteet vaihtelevat alueittain. Pohjoismaissa tärkeimpiä perusteita metsien suojelulle ovat luonnontilaisten vanhojen metsien ja uhanalaisten eliölajien suojelu. Keski-Euroopassa metsien suojelu on yleensä osa maisemansuojelua tai sitten suojellut metsät nähdään kulttuurillisesti arvokkaina. Pohjois-Amerkassa metsien suojeluun yhdistyy reservaattityyppinen malli, jolloin joitakin alueita rajataan ihmisen käytön ulkopuolelle. Nämä alueet ovat jopa satojen neliökilometrien suuruisia. Metsien suojelussa on kuitenkin toisinaan kysymys metsien käytön rajoittamisesta. Erilaisin kriteerein suojeltuja metsien- ja metsäalueiden suojelualueita ovat luonnonpuistot, kansallispuistot, erämaa-alueet, vanhojen metsien-, rantametsien-, soiden-, lehtojen- ja harjujensuojelualueet. Lisäksi Lapissa on suojametsiä, joiden tarkoituksena on estää tuntureiden metsärajan siirtymistä. Euroopan unionin alueella jotkin metsien suojelualueet kuuluvat Natura 2000-ohjelmaan. 1991 Lappiin perustettiin 12 erämaa-aluetta, joiden tarkoituksena on säilyttää alkuperäinen luonto, mutta joilla luontaiselinkeinojen harjoittaminen on sallittua. Natura 2000 alueilla pyritään turvaamaan luonnon monimuotoisuutta ja osaan niistä liittyvät EU:n lintu- ja luontodirektiivi.
Lainsäädäntö ja suojeluohjelmat.
Suomessa metsälailla suojellaan joitakin erityisiä ympäristöjä, jotka ovat joillekin eliölajeille erittäin tärkeitä elinympäristöjä. Näitä voivat olla lähteiden ja purojen lähialueet, lehto- ja ruohokorvet, ravinteikkaat letot, jouto- ja kitumaiden suot, rehevät lehtoalueet, jyrkät rotkot ja kurut ja korkeat jyrkänteet. Metso-ohjelma antaa metsien maanomistajille mahdollisuuden oma-aloitteisesti osallistua metsän suojeluun. Tällöin asiasta voidaan tehdä kymmenen vuotta kestävä sopimus. Vanhoja metsiä, jotka ovat olleet pitkään luonnontilaisia ja joissa on runsaasti lahopuuta ja muita luonnon monimuotoisuuden kannalta tärkeitä tekijöitä, suojellaan Suomessa vanhojen metsien suojeluohjelmalla. Ohjelman piiriin kuuluvaa metsäalaa on 3200 neliökilometriä. Alueilla saa liikkua jokaisenoikeuksia noudattaen, mutta siellä ei saa leiriytyä tai tehdä tulta.
Elinympäristöjen ennallistaminen ja hoito.
Luonnonsuojelullisesti arvokkaita elinympäristöjä hoidetaan eri tavoin. Tätä on muun muassa arvokkaiden puulajien turvaaminen siten, että muuta kasvillisuutta raivataan niiden ympäriltä. Myös paahde-elinympäristöissä raivataan ympäristöä varjostavaa puustoa ja muuta kasvillisuutta. Muita elinympäristöjen hoitotoimenpiteitä ovat vieraslajien torjunta, purojen virtauksen ennallistaminen, ojitettujen soiden ennallistaminen ojia tukkimalla ja lahopuun lisääminen. Elinympäristöjen ennallistamiseen ja kunnostamiseen liittyen Suomessa toteutetaan vapaaehtoisuuteen perustuva Helmi-elinympäristöohjelma vuosina 2021-2030. Tämän ohjelman piiriin kuuluvia alueita ovat suot, lintuvedet, kosteikot, perinnebiotoopit, pienvedet ja ranta-alueet.
Raittinen

Raittinen on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Anne Wikkula

Anne Wikkula (myös Vikkula; 30. kesäkuuta 1954 Helsinki – 19. helmikuuta 1997) oli suomalainen arkeologi. Wikkula oli erikoistunut myöhäiskivikauteen, ja hänen vuoden 1987 lisensiaatin työnsä käsitteli Pyheensillan ryhmää. Hänen tutkimiinsa kohteisiin lukeutuivat muun muassa Euran Tyttöpuisto, Ilomantsin Nuorajärvi, Kokemäen Kraviojankangas, Mynämäen Pyheensilta, Valkeakosken Rapola ja Vantaan Maarinkunnas-Stenkulla. 
Wikkula työskenteli 1980-luvulla Museovirastossa, jossa hän edisti tietokonepohjaisiin järjestelmiin siirtymistä. 1990-luvulla hänen työnantajanaan oli Helsingin yliopiston arkeologian laitos, jossa hän oli hallinnollisissa ja opetustehtävissä. Vuonna 1996 hän toimi virkaatekevänä professorina. Wikkula oli Suomen arkeologisen seuran perustajajäsen, sihteeri (1984–89) ja puheenjohtaja (1990–94). Hän toimi myös Suomen meriarkeologisen seuran perustajajäsenenä ja hallituksen jäsenenä.
Nannestadin kirkko

Nannestadin kirkko () on Nannestadin kunnassa Akershusin läänissä Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko, joka rakennettiin alun perin 1200-luvulla. Kirkkoon toteutettiin mittavia uudistuksia 1690-luvulla.
Holterin kirkko

Holterin kirkko () on Nannestadin kunnassa Akershusin läänissä Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1600.
Siviilivalmius

Siviilivalmius on Suomen Sisäministeriön laatiman määritelmä mukaan huoltovarmuutta, pelastuspalvelua, väestönsuojelua sekä kriittisen infrastruktuurin suojelua edistävää ja ylläpitävää toimintaa. Pelastusopiston määritelmän mukaan siviilivalmius on kansalaisten turvaamista turvallisuusuhkia vastaan, pitäen sisällään myös laaja-alaista viranomaisyhteistyötä . Siviilivalmius uutena yhteiskunnallisena toimintamuotona on osa turvallisuusajattelun muutostrendiä kohti laajempaa näkemystä, jossa turvallisuus nähdään niin kansalaisten kuin organisaatioiden yhteisenä vastuuna . 
Turvallisuuskäsitteiden terminologiasta.
Valtioneuvoston vuoden 2023 raportin mukaan määrittelemättömät turvallisuuskäsitteet aiheuttavat laaja-alaista hämmennystä ja esimerkiksi siviilivalmiuden käsitteestä on esitetty useita eri tulkintoja niin kansallisesti kuin kansainvälisesti. Siviilivalmiutta ei ole määritelty virallisesti turvallisuuskäsitteenä. Aiemmin virallistetulla siviilivalmiuteen liittyvällä kokonaisturvallisuuden termillä on pyritty varmistamaan teeman yhteinen ymmärrys ja saamaan aikaan yhteisiä toimintamalleja turvallisuuden parissa työskentelevien välillä sekä tukemaan yleistä huoltovarmuutta. Suomen Pelastusalan Keskusjärjestön (SPEK) aloitteesta toteutetut "Varautumisen ja väestönsuojelun sanastot" vuodelta 2007 ja vuoden 2014 "Kokonaisturvallisuuden sanastona" (TSK 47). Sanaston viimeisin päivityskierros valmistui vuonna 2017.
Siviilivalmiuden lähihistoria.
Kansallisesti siviilivalmiuden käsite pohjautuu varautumisen tematiikkaan, kotivaraan . Sisällöllisesti kotivara tarkoittaa kriistitilannetta varten hankittua kuivassa tilassa tai astioissa säilöttävää ruokaa, lääkkeitä ja muita välttämättömiä tarvikkeita sekä vesisäiliöitä. Kotivarasta, ja tarpeesta varautua siviilinä, on tutkimusten perusteella tullut keskeinen kulttuuri-ilmiö sotakokemusten tuoman niukkuuden seurauksena . Tämä siviilivalmiutta tukeva kansalaistoiminta on ilmennyt 2000-luvulla kulttuurisesti esimerkiksi ilmaisien ämpäreiden jonottamisena .
Suomessa siirryttiin laajaan turvallisuuskäsitykseen 1990-luvulla samanaikaisesti kansainvälisen kylmän sodan jälkeisen turvallisuusparadigman muutoksen kanssa. Laajalla turvallisuuskäsityksellä tarkoitetaan sitä, että kansallisen turvallisuuden perusta nähdään muodostuvan monipuolisesti eri toimijoiden ja niiden yhteistyön kautta . Suomessa tämä kokonaisvaltainen ajattelu on ollut läsnä maanpuolustuksen suunnittelussa ainakin 1950-luvulta lähtien ja 2000-luvun alusta alkaen vähitellen esiintyä virallisesti kokonaisturvallisuuden käsitteenä .
Siviilivalmiuden kansainvälistä terminologiaa.
Vuonna 1973 Yhdysvaltojen Puolustusvalmiusviraston (eng. Defence Civil Preparedness Agency) julkaisemassa raportissa korvattiin väestönsuojelu - käsite siviilivalmius - käsitteellä, sillä Yhdysvaltain hallitus halusi varautua ydinaseuhkiin aiempaa laaja-alaisemmin. Yhdysvalloissa siviilivalmiuden käsitteeseen sisältyy myös väestönsuojeluun liittyviä toimenpiteitä, kuten väestönsuojien rakentamista ..
Mihail Romanov (täsmennyssivu)

Mihail Romanov (joskus ) on seuraavien henkilöiden nimi:
Vähä-Evo

Vähä-Evo on kylä entisen Lammin kunnan alueella Hämeenlinnan kaupungissa. Se sijaitsee Kuohijärven kaakkoispuolella sekä siihen laskevan Ekojärven eteläpuolella.
Håkon Christie

Håkon Andreas Christie (30. elokuuta 1922 Nannestad – 14. joulukuuta 2010 Oslo) oli norjalainen arkkitehti ja rakennushistorioitsija. Hän tutki erityisesti Norjan vanhoja kirkkoja yhdessä vaimonsa Sigrid Christien kanssa.
Teigebyen

Teigebyen on taajama Nannestadin kunnassa Akershusin läänissä Norjassa ja kuntansa hallinnollinen keskus. Taajaman pinta-ala on 1,6 neliökilometriä ja asukasluku 3 345 vuonna 2023.
Åsgrenda

Åsgrenda tai Åsgreina on taajama Nannestadin kunnassa Akershusin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 1,1 neliökilometriä ja asukasluku 1 570 vuonna 2023.
Løkenfeltet

Løkenfeltet on taajama Nannestadin kunnassa Akershusin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 0,4 neliökilometriä ja asukasluku 646 vuonna 2023.
Eltonåsen

Eltonåsen on taajama Nannestadin kunnassa Akershusin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 0,7 neliökilometriä ja asukasluku 1 742 vuonna 2023.
Sirkku Pihlman

Sirkku Pihlman (s. 1954) on suomalainen arkeologi, joka toimii parhaillaan tuntiopettajana Turun yliopistossa. Pihlman väitteli vuonna 1990 filosofian tohtoriksi aiheenaan kansainvaellus- ja varhaismerovinkiajan aseet Suomessa. Pihlman toimi Suomen arkeologisen seuran puheenjohtajana vuosina 1995–1997. Hänelle myönnettiin Suomen leijonan ritarimerkki vuonna 2014.
Leif Juster

Leif Normann Juster Nilsen (14. helmikuuta 1910 Kristiania – 25. marraskuuta 1995 Asker) oli norjalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja. Hän aloitti uransa oslolaisessa Det Nye Teaterissa vuonna 1931. Juster esitti myös revyitä Chat Noirissa. Vuosina 1942–1967 hän johti perustamaansa Edderkoppen-teatteria St. Olavs plassilla. Juster esiintyi myös monissa komediaelokuvissa. Hän sai kunnia-Amandan vuonna 1991.
Brooklyn Lyons-Foster

Brooklyn Lyons-Foster (s. 1. joulukuuta 2000 Lontoo) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa Veikkausliigassa pelaavaa Helsingin Jalkapalloklubia.
Lontoossa syntynyt Lyons-Foster edusti Tottenham Hotspuria 10-vuotiaasta saakka. Tottenhamin alle 21-vuotiaiden joukkueessa hän teki debyyttinsä kaudella 2017–2018 ja pelasi joukkueessa kuuden vuoden aikana yhteensä 99 ottelua Lyons-Foster toimi kausilla 2022–2023 ja 2023–2024 myös joukkueensa kapteenina reserviliiga Professional Development Leaguessa. Edustusjoukkueen kokoonpanossa Lyons-Foster oli mukana ensimmäistä kertaa Konferenssiliigan karsintaottelussa Paços de Ferreiraa vastaan syksyllä 2021. Toisen ja toistaiseksi viimeisimmän kerran hänet nimettiin edustusjoukkueen kokoonpanoon myöhemmin syksyllä lohkovaiheen ottelussa Vitesseä vastaan. 
Helmikuussa 2024 Lyons-Foster siirtyi 2+1-vuotisella sopimuksella Veikkausliigan HJK:hon. Ensimmäisen maalinsa hän teki 24. huhtikuuta liigaottelussa Seinäjoen Jalkapallokerhoa vastaan.
Havumetsän lapset

Havumetsän lapset () on Virpi Suutarin ohjaama suomalainen seurantadokumenttielokuva, joka tuli ensi-iltaan 28. maaliskuuta 2024.
Suomen metsäteollisuudesta ja metsien puolustamisesta kertova dokumentti seuraa nuoria aktivisteja yli vuoden ajan. Seuratut ympäristönsuojelijat puolustavat yhtä Euroopan viimeisistä havumetsäalueista. 
Elokuvan on tuottanut Virpi Suutarin ja Martti Suosalon tuotantoyhtiö Euphoria Film. Elokuvan levitti elokuvateattereihin B-Plan Distribution.
Elokuvan kansainvälinen ensi-ilta oli Kööpenhaminan CPH:DOX-elokuvafestivaalilla, jonka pääkilpasarjaan elokuva oli valittu.
Elokuva sai parhaan dokumentin Jussi-palkinnon sekä parhaan kuvauksen Jussin. Elokuvan ohjaaja Virpi Suutari ja kuvaaja Teemu Liakka saivat Jussi-gaalassa myös Nordisk Film -palkinnon, joka on rahallisesti Suomen suurin elokuvapalkinto.
Gregorij Rožman

Gregorij Rožman (9. maaliskuuta 1883 Dolinčiče Itävalta-Unkari - 16. lokakuuta 1959 Cleveland Yhdysvallat) oli Ljubljanan hiippakunnan piispa ja kanonisen lain professori. Toisen maailmansodan aikana hän teki yhteistyötä sekä italialaisten että saksalaisten miehittäjien kanssa. Kansallisuudeltaan Rožman oli sloveeni. 
Vuonna 1941 Italian miehitettyä Ljubljanan alueen, Rožman järjesti Mussolinille katedraalissa kiitosmessun. Kiivaan antikommunistinen Rožman uskoi fasismin tarjoavan turvan kommunismilta. Hän protestoi italialaismiehittäjien toimia kahdesti vuonna 1942 ja italilaisten komentaja Grazzioli totsei, että ainostaan piispanvirka suojelee Rožmania pidätykseltä. 
Italian lopetettua sodan vuonna 1943, Ljubljanan provinssin miehitti Saksa. Saksalaisten komentaja Friedrich Rainer keskusteli Rožmanin kanssa siitä, kenet pitäisi laittaa alueen nukkehallinnon johtoon. Rožman suositteli Leon Rupnikia. Tämän jälkeen Rožman oli mukana Ljubljanassa järjesteteyssä tilaisuudessa missä näyttävästi vannottiin uskollisuutta maata miehittäneelle Saksalle. 
Aivan sodan viimeisinä päivinä Rožman nimesi yhdessä Leon Rupnikin kanssa Slovenian kotiarmeijan Slovenian armeijaksi ja ilmoitti sen vapauttaneen maan. Titon partisaanit eivätkä liittoutuneet tukeneet tätä. 
Akselivaltojen hävittyä sodan Rožman pakeni maasta. Hän oleskeli Itävallassa ja Sveitsissä ennen kuin asettui Yhdysvaltoihin vuonna 1948. 
Jugoslavialainen tuomioistuin tuomitsi Rožmanin poissaolevana maanpetoksesta vuonna 1946. Hänet tuomittiin kymmeneksi vuodeksi vankeuteen sekä menettämään kaiken omaisuutensa valtiolle. Vuonna 2009 slovenialainen tuomioistuin totesi, että tuomio ei ole ollut laillinen. 
Jugoslavian aikana Rožmania pidettiin yksiselitteisesti maanpetturina. Slovenian itsenäistymisen jälkeen on julkisuuteen tullut mielipiteitä ja kannanottoja Rožmanin maineen palauttamisen puolesta. Monet historioitsijat ja journalistit ovat nykyään sitä mieltä, että Rožman yritti tehdän parhaansa vaikeissa olosuhteissa saadakseen kansalleen itsenäisyyttä.
Milton Nuñez

Milton Nuñez (s. 1944) on kuubalainen, Suomessa toimiva arkeologi, Oulun yliopiston arkeologian emeritusprofessori sekä Tukholman yliopiston kunniatohtori. Vuosina 2001–2002 Nuñez toimi Suomen arkeologisen seuran puheenjohtajana.
Lies of P

Lies of P on Neowiz Games ja Round8 Studion kehittämä ja Neowiz Gamesin vuonna 2023 julkaisema Soulslike toimintaroolipeli, joka perustuu osittain italialaisen Carlo Collodin vuonna 1883 julkaisemaan romaaniin Pinokkion seikkailut (ital. "Le avventure di Pinocchio", suomennettu myös mm. nimillä "Pitkänenän seikkailut" ja "Pinokkio"). Peli on julkaistu sekä Xbox- että Playstation-pelikonsoleille sekä myös Microsoft Windows ja MacOS alustoille ja oli ehdolla vuoden 2023 Game Awards palkintogaalassa kahdessa eri kategoriassa, jotka olivat Best Art Direction (suom. paras visuaalinen ohjaus) sekä Best Role Playing Game (suom. paras roolipeli).
Peli on vahvasti ottanut inspiraatiota japanilaisen videopelikehittäjä FromSoftwaren Souls-peleistä ja pelin päätuottaja Ji-won Choi myönsi tämän jo pelin tuotantovaiheessa vuonna 2021 kuitenkin kiistäen tarkoituksenmukaisen kopioinnin.
Pelaaminen.
Pelissä Lies of P pelaaja ohjaa pelihahmo Pinokkiota kolmannesta persoonasta ja pelin tapahtumat sijoittuvat kuvitteellisen kaupunkiin Krat, jossa erilaiset mekaaniset nuket ovat kapinoineet ihmisiä vastaan ja ajaneet kaupungin sekasortoon. Pelaaja ohjaa hahmoa kaupungin läpi monenlaisissa eri ympäristöissä taistellen mekaanisia nukkeja vastaan erilaisilla aseilla, joita pelaaja pääsee itse muokkaamaan ja päivittämään tehokkaammiksi. Pelaajan ohjaama Pinokkio kykenee väistämään vihollisten iskuja sekä torjumaan näitä ja iskemään itse takaisin sopivalla hetkellä. Tämän lisäksi pelaaja pääsee käsiksi Pinokkion omiin mekaanisiin laitteisiin, kuten tämän käteen jota voi käyttää esimerkiksi heittokoukkuna tai liekinheittimenä. Soulslike peleille tyypilliseen tapaan peli on haastava, ja haastetta lisäävät harvaan sijoitetut tallennuspisteet joista käytetään nimeä Stargazers sekä vaikeasti päihitettävät pomovastukset joita pelissä on lukuisia.
Vastaanotto.
Lies of P on saanut enimmäkseen positiivisen vastaanoton useita arvosteluja kokoavan Metacritic-verkkosivuston mukaan.
Chris Jagger

Chris Jagger (s. 19. joulukuuta 1947 Dartford, Englanti) on brittiläinen muusikko ja näyttelijä sekä Rolling Stones -laulaja Mick Jaggerin veli.
Ura.
Jaggerin esikoisalbumi oli vuonna 1973 julkaistu "Chris Jagger", joka oli sekoitus countrya, bluesia ja rockia. Seuraavana vuonna ilmestyi levy "Adventures of Valentine Vox the Ventriloquest", jonka jälkeen Jagger riitautui yhteistyökumppaneidensa kanssa eikä levyttänyt noin 20 vuoteen. Hän työskenteli 1970-luvulla muun muassa valomiehenä Lontoon Rainbow-teatterissa sekä näyttelijänä. 1980-luvulla Jagger teki yhteistyötä ranskalaisen laulajan Franck Langolffin kanssa.
Uutta omaa musiikkia Jaggeriltä ilmestyi vuonna 1994, kun Atcha Acoustic -nimisen kokoonpanon kanssa tehty "Atcha"-albumi julkaistiin. Seuraaavana vuonna 1995 oli vuorossa kriitikoilta hyvän vastaanoton saanut "Rock the Zydeco". Vuoden 1997 albumi "From Lhasa to Lewisham" julkaistiin Jaggerin sijaan Atcha Acousticin nimellä. Jagger esiintyi ja julkaisi uusia levyjä säännöllisesti pitkin 2000- ja 2010-lukuja, ja tältä ajanjaksolta koostettiin vuonna 2017 "All the Best" -niminen kokoelma.
Jagger on työskennellyt myös muotisuunnittelijana, ja 1960- ja 70-lukujen vaihteessa hän suunnitteli vaatteita esimerkiksi Brian Jonesille, Eric Claptonille, John Lennonille ja Jimi Hendrixille.
Pushback-menettely

Pushback-menettely tarkoittaa valtion toimintaa, jossa kansainvälistä suojelua hakevat ihmiset käännytetään pois valtion alueelta takaisin siihen valtioon, mistä he ovat tulossa, tutkimatta hänen turvapaikkahakemustaan, selvittämättä heidän turvapaikkaperusteitaan ja arvioimatta suojelun tarvetta yksilöllisesti. Käsitteelle ei ole yhtenäistä tai juridista määritelmää, vaan eri tahot käyttävät sitä eri tavoin.
Sellainen pushback, jolla henkilö työnnetään rajan yli käsittelemättä hänen turvapaikkahakemustaan, rikkoo monia oikeussääntöjä. Esimerkiksi Euroopan parlamentin selonteossa pushbackillä tarkoitetaan nimenomaan sopimusten rikkomista. Jos pushback-menettelyyn ryhdyttäisiin Suomessa, Paavo Teittisen mukaan se rikkoisi lähes varmasti Suomen perustuslakia, Euroopan ihmisoikeussopimusta ja EU-oikeutta. 
Käsite pushback alkoi esiintyä vuoden 2015 jälkeen erilaisissa kansainvälisissä järjestöissä, esimerkiksi Euroopan neuvostossa, Euroopan unionissa ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimessa ja niiden asiakirjoissa. 
Pushback-menettelystä on puhuttu esimerkiksi vuonna 2021, kun Puola alkoi käännyttää Valko-Venäjältä rajalleen saapuneita ihmisiä. Puolan ja Valko-Venäjän rajalla kuoli vuoden 2021 jälkeen todistetusti ainakin 37 henkilöä, minkä lisäksi lähes 300 ihmisen raportoitiin kadonneen. Puolan toimintaa perusteltiin sillä, että kyseessä oli Valko-Venäjän hybridioperaation torjuminen. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin EIT on antanut Puolalle useita langettavia päätöksiä tästä menettelystä. Tuomioistuin on pitänyt pushback-menettelyä ongelmallisena siksi, että se voi rikkoa palautuskieltoa tai joukkokarkotusten kieltoa.
Toisaalta EIT on hyväksynyt pushbackiksi luonnehdittavan menettelyn Espanjassa, kun suuri joukko ihmisiä oli voimakeinoja käyttäen ylittänyt rajan virallisen rajanylityspaikan ulkopuolelta.
Yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailut 2024

Yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailut 2024 olivat 26:nnet yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailut. Ne järjestettiin 7.–12. kesäkuuta 2024 Roomassa, Italiassa. Kilpailupaikkana toimi Rooman olympiastadion. Vuoden 2024 kisat olivat kolmannet Italiassa järjestetyt yleisurheilun EM-kisat.
Mitalitaulukko.
Lähde
Ernst Ellberg

Ernst Henrik Ellberg (11. joulukuuta 1868 Söderhamn – 14. kesäkuuta 1948 Tukholma) oli ruotsalainen säveltäjä.
Ellberg pääsi vuonna 1886 Tukholman kuninkaalliseen musiikkikonservatorioon, jossa hänelle opetti orkestrointia ja sävellystä Joseph Dente. Hän sai lisäksi viulunsoiton opetusta Karl Lindbergiltä ja opiskeli jonkin aikaa pasuunansoittoa. Ellberg valmistui vuonna 1892. Hän soitti vuosina 1887–1905 alttoviulua Kungliga Hovkapelletissa. Ellberg työskenteli myös ajoittain korrepetiittorina ja kapellimestarina Ruotsin kuninkaallisessa oopperassa. Hän johti siellä kantaesitykset omista baleteistaan "En sommaridyll" vuonna 1899 ja "Askungen" vuonna 1907. Ellberg seurasi Joseph Denteä opettajana Tukholman kuninkaallisessa musiikkikonservatoriossa, jossa hän opetti sävellystä, kontrapunktia ja orkestraatiota vuosina 1903–1933. Hän opetti professorin arvonimellä vuodesta 1916. Ellberg jatkoi opettamista vielä Tukholman kuninkaallisesta musiikkikonservatoriosta eläkkeelle jäätyään. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Gunnar de Frumerie, Ivar Hellman, Lars-Erik Larsson, Oskar Lindberg, Set Svanholm, David Wikander ja Waldemar Åhlén.
Ellberg teki debyyttinsä säveltäjänä jousikvartetolla (Es-duuri) vuonna 1890. Hän sai vuonna 1894 Valtion säveltäjästipendin vuoteen 1896 saakka. Ellbergin 1890-luvun sävellyksistä eniten suosiota saavutti sinfonia (D-duuri, 1896). Vuonna 1909 Berwald-säätiö tilasi Ellbergiltä teoksen "Sinfonie capricieuse" viimeistellyn version Franz Berwaldin keskeneräisten luonnosten pohjalta. Ellbergin viimeistelemä sinfonia kantaesitettiin vuonna 1914. Ellbergin ooppera "Rassa" sai toisen palkinnon Oopperan säveltäjäkilpailussa vuonna 1947. Teos jäi kuitenkin esittämättä. Ellbergin tuotannon joukossa on balettien, sinfonisten teosten, oopperan ja jousikvarteton lisäksi kaksi jousikvintettoa, lauluja, pianoteoksia ja kuoromusiikkia.
Manolita de Anduaga

Manolita de Anduaga (4. elokuuta 1875 Tukholma – 23. maaliskuuta 1968 Rooma) oli ruotsalainen pianisti ja säveltäjä.
Anduaga oli espanjalaisen diplomaatti Frederico José Raymundo de Anduaga y Lunan ja tämän vaimon Hedvig Kristinan (o.s. Thyselius) tytär. Hänen isoisänsä oli Ruotsin pääministerinä toiminut Carl Johan Thyselius. Anduagan isä kuoli Pietarissa 1877 ja äiti meni uusiin naimisiin ruotsalaisen diplomaatin kanssa. Perhe muutti Roomaan tytön ollessa 5-vuotias, mutta Anduaga palasi Ruotsiin vuonna 1890. Hän aloitti musiikin opiskelun jo Roomassa. Tukholmassa hän sai pianonsoiton opetusta Richard Anderssonilta. Anduaga jatkoi opintojaan Berliinissä Teresa Carreñon ja Vianna da Mottan johdolla. Vuonna 1896 hän meni kihloihin sotilas Oskar Strömin kanssa. Vuosina 1898–1906 hän oli naimisissa upseeri Ivar Enoch Forsslingin kanssa. Anduagan toinen aviomies oli italialainen taiteilija Luigi Rosetti (1881–1912), joka teki itsemurhan avioeron oikeuskäsittelyn aikana. Vuonna 1913 alkoi Anduagan kolmas avioliitto. Hän solmi sen italialaisen sellisti Otello Andolfin kanssa. Pariskunta esiintyi yhdessä Ruotsissa ja Italiassa. Anduaga esiintyi myös soolopianistina ja laulajien kanssa. Kolmen avioliittonsa johdosta Anduaga käytti urallaan eri sukunimiä.
Anduaga asui ensimmäisen maailmansodan aikana Andolfin kanssa Ruotsissa, ainakin Falunissa. Vuonna 1921 pariskunta palasi Italiaan. Ruotsissa viettämänään aikana Anduaga ja Andolfi perustivat Italialaisen musiikkikoulun (Scuola italiana di musica) Tukholmaan. Heidän lisäkseen siellä opetti samanaikaisesti Kungliga Hovkapelletin konserttimestarina toiminut Giovanni Turicchia. Anduagan pitämien konserttien joukossa olivat Franz Lisztin syntymän satavuotispäivän juhlakonsertti (1911) ja musiikkihistoriallisten konserttien sarja. Anduaga esiintyi myös dadaistisissa tapahtumissa avantgardistisella ohjelmistolla. Hänen sävellystuotantonsa jäi suppeaksi, mutta siihen kuuluvat muun muassa laulut "Og der gik Dage" ja "Det er er Sommerkvæld som da".
Assoksen gymnasion

Assoksen gymnasion oli antiikin aikainen gymnasion Assoksen kaupungissa Troaksessa Vähässä-Aasiassa nykyisessä Turkissa. Se sijaitsi heti kaupungin länsiportin sisäpuolella.
Assoksen gymnasion rakennettiin hellenistisellä kaudella ja ajoitetaan noin vuosiin 200–100 eaa. Rakennus koostui peristyylipihasta, jonka pylväikkö edusti doorilaista tyyliä ja jonka koko oli noin 32 × 40 metriä. Rakennuksen sisäänkäynti oli etelästä. Pohjoissivulla oli kolmihuoneinen efebeion ja pyöreä kylpylä. Länsisivun pylväikkö kunnostettiin tai rakennettiin uudelleen ensimmäisellä vuosisadalla. Pihan lounaiskulmassa oli vesisäiliö. Rakennuksen eteläsivulla oli jonkinlainen kolmiomainen piha portiikkeineen.
Bysanttilaisella kaudella gymnasionin paikalle rakennettiin kirkko, joka hyödynsi sen pohjoislaidan rakennuksia, ja jossa oli itäpäässä apsis. Kirkko oli koristeltu lattiamosaiikeilla.
Assoksen teatteri

Assoksen teatteri oli antiikin aikainen kreikkalainen teatteri Assoksen kaupungissa Troaksessa Vähässä-Aasiassa nykyisessä Turkissa. Se sijaitsi kaupungin kukkulan etelärinteessä etelään agorasta.
Assoksen teatteri rakennettiin hellenistisellä kaudella ja ajoitetaan noin vuosiin 250–200 eaa. Sen paikalla on kuitenkin saattanut olla varhaisempi edeltäjä. Teatterissa on tyypillinen puolikaarenmuotoinen katsomo, jonka läpimitta on noin 67,5 metriä. Pystysuuntaiset porraskäytävät jakavat sen kuuteen lohkoon. Kaksi poikittaissuuntaista "diazoma"-käytävää jakaa katsomon ala-, keski- ja yläosaan. Ainoastaan alaosa on säilynyt nykyaikaan paremmin. Ylemmät osat ovat kärsineet maanjäristyksistä. Katsomossa on ollut tilaa noin hengelle.
Keskellä ollut orkhestra on poikkeuksellisesti hevosenkengänmuotoinen eikä pyöreä. Sen halkaisija on noin 20,5 metriä. Skene- eli näyttämörakennuksen leveys oli 19,5 metriä. Se oli kaksikerroksinen, ja sen alimmassa kerroksessa oli kolme huonetta. Rakennuksen perustukset ovat säilyneet hyvin.
Roomalaisella kaudella teatteri muutettiin soveltuvaksi roomalaisille areenanäytännöille rakentamalla suoja katsomon ja orkhestran välille.
Daniel Jeisler

Karl Vilhelm Daniel Jeisler (8. joulukuuta 1877 Klockrike – 6. toukokuuta 1959 Pariisi) oli ruotsalainen säveltäjä, pianisti ja urkuri.
Jeisler syntyi urkuri Karl Israel Petterssonin ja tämän vaimon Anna Charlottan pojaksi. Hän otti myöhemmin itse käyttöönsä sukunimen Jeisler. Hän opiskeli vuosina 1896–1903 Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa ja muutti vuonna 1906 Pariisiin. Jeisler meni samana vuonna naimisiin sellisti Marguérite Caponsacchin (1884–1933) kanssa. Pariskunta esitti yhdessä kamarimusiikkia, mutta Jeisler soitti myös solistina ja muiden muusikoiden säestäjänä. Hänen kanssaan esiintyivät muiden muassa Ninon Vallin, Jacques Thibaud ja Pablo Casals. Pariisissa Jeisler sai tukea impressaari Arthur Dandelotilta ja ystävystyi Camille Saint-Saënsin kanssa. Hän alkoi säveltää lauluja ranskankielisiin sanoihin. Jeisler kehittyi huomattavasti säveltäjänä 1910–1920-luvuilla. Hän sai Ruotsin hallinnon myöntämiä stipendejä vuosien 1912 ja 1916 välisenä aikana. Jeisler johti itse joidenkin teostensa esityksiä. Hänen orkesterisävellyksiään esitettiin myös muiden muassa Armas Järnefeltin ja Tor Mannin johdolla. Jeisler hyödynsi orkesterituotannossaan ruotsalaisten kansanlaulujen ja ranskalaisten orkesterimusiikin perinteiden vaikutteita. Orkesteriteosten joukossa ovat neljä sinfoniaa sekä sellolle ja orkesterille sävelletyt "Conte Légendaire" ja "Morceau de Concert". 1920-luvulla Jeislerin sävelkielessä voimistui ajan ranskalaisen musiikin ja impressionismin vaikutus.
Jeisler työskenteli vuodesta 1917 Pariisin ruotsalaisen kirkon urkurina. 1930-luvulla hän sävelsi vain vähän. Vuonna 1938 hän sai Vasa-ritarikunnan ritarin arvon. Vuonna 1944 Jeisler solmi uuden avioliiton lääkäri Simone Marcus-Laraquen kanssa. Hän sävelsi tämän jälkeen taas enemmän, mutta myöhempi tuotanto koostuu käytännössä yksinomaan kamarimusiikista. Teosten joukossa on muun muassa jousikvartettoja, jousitrioja ja viulusonaatteja. Jeisler oli jo ensimmäisen avioliittonsa aikana säveltänyt kaksi sellosonaattia Caponsacchin esitettäviksi. Hän solmi vielä kolmannen avioliiton viulisti Monique Goulyn kanssa. Hänen toinen viulusonaattinsa on Goulylle omistettu. Jeisler sävelsi uransa aikana myös piano- ja urkumusiikkia sekä näyttämöteoksia. Näyttämöteoksiin kuuluvat oopperat "La Fée d'Argouges" ja "Le Dernier Combat" sekä operetit "Voyage diplomatique" ja "Le Loup et l'Agneau".
Athenen temppeli (Assos)

Athenen temppeli oli antiikin aikainen Athenelle omistettu kreikkalainen temppeli Assoksen kaupungissa Troaksessa Vähässä-Aasiassa nykyisessä Turkissa. Se sijaitsi kaupungin akropoliin huipulla.
Historia.
Assoksen Athenen temppeli rakennettiin arkaaisella kaudella noin vuonna 540–530 eaa. Se edusti doorilaista tyyliä, ja tällaisena se on ainoa tunnettu esimerkki arkaaisen kauden doorilaisesta temppelistä koko Vähässä-Aasiassa, ja harvoja esimerkkejä tyylin käytöstä alueella myöhemminkään. Samalla temppelissä oli joonialaisen tyylin vaikutteita koristeluissa.
Rakennus.
Athenen temppeli sijaitsi Assoksen akropoliin eli yläkaupungin korkeimmalla kohdalla, pohjoiseen agorasta. Se oli peripteraalitemppeli, ja sen peristasiksessa oli lyhyillä sivuilla kuusi ja pitkillä sivuilla 13 pylvästä. Temppelin krepidomassa oli vain kaksi porrasta, ja kukkulan kallio muodosti osan krepidoman alapuolella ollesta euthynteriasta. Temppelin stylobaatin koko oli noin 14 × 30,3 metriä. Rakennus oli tehty Assoksen kaupunkikukkulan tummasta, tuliperäisestä andesiitista.
Sisällä temppelissä pronaos, jonka edessä oli kaksi pylvästä ("distylos in antis"), sekä cella, mutta ei opisthodomosta. Cellan leveys oli noin kahdeksan metriä. Cellan lattia oli koristeltu hellenistisellä kaudella tehdyllä lattiamosaiikilla.
Temppelin lyhyiden sivujen entablementti oli koristeltu metoopeilla, joiden koristelussa esiintyvät muun muassa sfinksi, kentauri sekä härällä ratsastava Europa. Metooppeja on säilynyt kahdeksan, tosin osa vain osittain. Myös arkkitraavi oli koristeltu veistoksilla, mikä on enemmän joonialaiselle tyylille ominainen piirre. Sen veistoskoristeltuja kiviä on säilynyt 15, ja niissä esiintyvät Herakles ja Triton, Herakles ja kentaurit, (mahdollisesti Herakleehen liittyvät) pidot, sfinksit ja härät. Koristeluja on ollut ainakin lyhyiden sivujen arkkitraavissa. Temppelin säilyneet koristeosat ovat nykyisin Louvressa sekä museoissa Bostonissa, Istanbulissa ja Çanakkalessa.
Buleuterion (Assos)

Buleuterion oli antiikin aikainen buleuterion eli neuvoston kokoontumispaikka Assoksen kaupungissa Troaksessa Vähässä-Aasiassa nykyisessä Turkissa. Se sijaitsi kaupungin agoran itäpäässä.
Assoksen buleuterion rakennettiin hellenistisellä kaudella, ja ajoitetaan noin vuosiin 300–100 eaa. Tämä tekee siitä yhden Vähän-Aasian kreikkalaiskaupunkien varhaisimmista buleuterioneista.
Buleuterion edusti doorilaista tyyliä. Se oli pohjakaavaltaan neliönmuotoinen. Rakennuksen lännen- eli agoranpuoleisessa julkisivussa oli viisi pylvästä. Sisäosissa rakennuksen kattoa tuki neljä neliönmuotoon sijoitettua pylvästä. Buleuterionin länsipuolella sijaitsi agoran niin kutsuttu Pohjoisstoa.
Etelästoa (Assos)

Etelästoa on nykyaikainen nimitys eräälle antiikin aikaiselle stoalle eli pylväshallille Assoksen kaupungissa Troaksessa Vähässä-Aasiassa nykyisessä Turkissa. Se sijaitsi nimensä mukaisesti kaupungin agoran etelälaidalla.
Etelästoa rakennettiin hellenistisellä kaudella ja ajoitetaan noin vuosiin 300–100 eaa. Se edusti doorilaista tyyliä. Stoan pituus oli noin 69,1 metriä ja leveys noin 10,6 metriä. Rakennuksessa oli neljä kerrosta. Agoralle päin siitä näkyi vain ylin kerros, niin että se näyttäytyi kyseiseen suuntaan yksikerroksisena. Alemmat kolme kerrosta olivat kaupunkikukkulan jyrkässä rinteessä, niin että rakennuksen kokonaiskorkeus oli noin 24,9 metriä. Alempia kerroksia käytettiin muun muassa varastotiloina.
Stoan alimmassa eli ensimmäisessä kerroksessa oli sisternejä eli vesisäiliöitä. Toisessa kerroksessa oli 13 huonetta, jotka avautuivat rakennuksen pituussuuntaiselle käytävälle. Kolmas kerros oli jaettu kahteen laivaan 20 pylvään rivillä. Neljäs eli agoralle avautunut kerros oli samalla tavalla jaettu kahteen laivaan 20 pylväällä. Sen agoran puolen julkisivussa oli 21 doorilaista pylvästä. Joskus stoaan on ennallistettu viideskin kerros, joka olisi sekin ollut kaksilaivainen ja jonka julkisivussa olisi ollut doorilaiset kaksinkertaiset puolipylväät ja sisäpuolen pylväissä palmettikoristeiset kapiteelit.
Etelästoan länsipäässä sijaitsi heroon ja eteläpuolella Lollian kylpylänä tunnettu kylpylä.
Pohjoisstoa (Assos)

Pohjoisstoa on nykyaikainen nimitys eräälle antiikin aikaiselle stoalle eli pylväshallille Assoksen kaupungissa Troaksessa Vähässä-Aasiassa nykyisessä Turkissa. Se sijaitsi nimensä mukaisesti kaupungin agoran pohjoislaidalla.
Pohjoisstoa rakennettiin hellenistisellä kaudella ja ajoitetaan noin vuosiin 300–100 eaa. Se edusti doorilaista tyyliä. Stoan pituus oli noin 111,5 metriä, leveys noin 12,4 metriä ja korkeus julkisivun puolella noin 11,3 metriä. Stoa avautui etelään agoralle päin. Pohjoisseinä oli kiinni kaupunkikukkulan rinteessä.
Rakennuksen alakerroksen julkisivussa agoran puolella oli 37 pylvästä. Yläkerroksen julkisivussa oli kaksinkertaiset puolipylväät. Keskellä kulkenut pylväsrivi jakoi kummankin kerroksen kahteen laivaan. Alakerroksessa pylväitä oli 20. Pylväissä ei ollut urituksia. Stoan itäpuolella sijaitsi Buleuterion.
Purkupallo

Purkupallo on raskas teräspallo, jota käytetään rakennusten ja rakennelmien purkamisessa. Purkupalloa roikotetaan tyypillisesti nosturista, mutta sen voi myös kiinnittää esimerkiksi helikopteriin. Purkupallon tuhovoima perustuu sen suureen liike-energiaan.
Purkupalloja käytettiin laajalti pitkin 1900-lukua, mutta sittemmin sen käyttö on vähentynyt. Tiiviillä kaupunkialueella suositaan nykyään turvallisempia purkutapoja, sillä pallon liikettä on vaikeampi hallita. Harvaan rakennetuilla alueilla rakennusten ja rakennelmien räjäyttäminen voi olla myös tehokkaampaa. Purkupallot ovat edelleen tunnettuja muun muassa populaarikulttuurissa.
Bronkiektasiatauti

Bronkiektasiatauti on Suomessakin esiintyvä harvinaissairaus, joka ilmenee keuhkoputkien poikkeavina laajentumina esimerkiksi jonkin sairastetun yleissairauden kuten toistuvan infektion seurauksena. Tyypillisesti keuhkoputkien läpimitta laajenee, jolloin värekarvatoiminta heikkenee ja limaa kertyy keuhkoihin. Toisinaan kertyy eräänlaisia keuhkoputkien laajentumapusseja. Bronkiektasioiden syy jää useinkin, reilussa kolmanneksessa tapauksista tuntemattomaksi. Keuhkoputkivaurioiden sijainnista voi toisinaan päätellä aiheuttajaakin. 
Keuhkoputkien laajentumaa ei pidä sekoittaa suhteellisen yleiseen keuhkolaajentumaan.
Luettelo Suomen uuskarismaattisista seurakunnista

Tämä on luettelo Suomen uuskarismaattisista seurakunnista. Vuoden 2025 tammikuussa Suomessa oli Uskonnot Suomessa -projektin mukaan yhteensä 142 toiminnassa olevaa tai toimintansa lopettanutta tunnustuskuntiin sitoutumattomiksi uuskarismaattiseksi uskonnollisiksi yhteisöiksi laskettavaa seurakuntaa tai muuta yhteisöä. 
Nykyiset seurakunnat.
Tällaisia seurakuntia, yhdistyksiä ja yhteisöjä ovat muun muassa:
Orbit Culture

Orbit Culture on ruotsalainen vuonna 2013 perustettu yhtye. Yhtyeen tyylilaji oli aluksi melodista death metalia, mutta on myöhemmin muuttunut groove death metaliksi.
Historia.
Yhtye on perustettu Eksjössä. Yhtyeen alkuvaiheessa kappaleet kertoivat hirviöistä ja tappajakoneista, mutta toisen albumin aikaan siirtyi henkilökohtaisiin kokemuksiin kuten ahdistukseen ja masennukseen. Yhtyeen jäsenet ovat Niklas Karlsson, Richard Hansson (kitara), Fredrik Lennartsson (bassokitara) ja Christopher Wallerstedt (rummut). Karlsson säveltää ja tuottaa enimmän osan yhtyeen musiikista. Yhtyeen nokkamies Karlsson on kertonut musiikin saaneen vaikutteita Metallicasta ja Gojirasta. Lähiverkkotapahtumassa Karlsson kuunteli Gojiraa ja se muutti hänen näkemyksensä musiikista.
Vuonna 2024 yhtye kertoi yhteistyöstä Century Media Recordsin kanssa.
Toukokuussa 2025 yhtye julkaisi singlen "The Tales of War", jonka sanotaan olevan osa tulevaa laajempaa kokonaisuutta. Kesäkuussa 2025 ilmoitettiin, että seuraava albumi "Death Above Life" julkaistaan 3. lokakuuta 2025. Muun muassa nimikappale "Death Above Life" on julkaistu singlenä albumilta.
Jäsenet.
Nykyiset jäsenet:
Olavi Määttä

Olavi Matias Määttä (s. 1. heinäkuuta 1950 Kuusamo) on suomalainen yritysjohtaja, joka on saanut kauppaneuvoksen arvonimen.
Olavi Määttä syntyi Kalle ja Hilja Määtän perheseen Kuusamossa. Hän avioitui Leena Malmivirran kanssa. Määttä tuli ylioppilaaksi Kuusamon lukiosta 1970 ja valmistui maatalousteknologian opintosuunnalta agronomiksi Helsingin yliopistosta 1980. Hän oli Keskon maatalousosaston myynti- ja markkinointipäällikkö ja toimi myyjien valmennustehtävissä 1976–1983. 
Kemiran, vuodesta 1994 Kemira Agro Oy ja vuodesta 2003 Kemira GrowHow Oy, peltolannoitteiden myyntipäällikkö, lannoitteiden myyntijohtaja ja lannoitteiden ja kasvinsuohjeluaineiden markkinointijohtaja Määttä oli vuodesta 1983, Maatalous-yksikön johtaja vuodesta 1997, markkinoinnin Suomen aluejohtaja vuodesta 1998, Food Chain Partner -liiketoimintayksikön johtaja 2000–2004 ja hallituksen jäsen 2002–2004. Hän oli Kemira GrowHow Oyj:n johtoryhmän jäsen ja Crop Cultivation -lannoiteyksikön kaupallinen johtaja 2004–2007 ja sitten Yara Suomi -yhtiön Itä-Euroopan liiketoimintayksikön johtaja. Määtällä on ollut myös useita liike-elämän ja muita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Kauppaneuvoksen arvonimen hän sai 2008.
Quo vadis, Aida?

Quo vadis, Aida? on Jasmila Žbanićin käsikirjoittama ja ohjaama draamaelokuva vuodelta 2021. Kansainvälisenä yhteistuotantona toteutettu tarina kertoo ihmiskohtaloista Srebrenican joukkomurhan yhteydessä Bosnian sodan aikana 1990-luvun puolivälissä. 
Euroopan elokuva-akatemia palkitsi sen ja Film Independent Spirit Awards parhaana ulkomaisena elokuvana. Se oli myös ehdolla parhaan kansainvälisen elokuvan Oscar-palkinnon saajaksi.
Juoni.
YK-joukkojen tulkkina toimiva opettaja Aida yrittää saada perheensä turvaan serbiarmeijan lähestyessä Srebrenican kaupunkia Bosnian sodassa 1995.
Koninklijke Marechaussee

Koninklijke Marechaussee (KMar) () on Alankomaiden kuningaskunnan santarmi ja yksi maan asevoimien neljästä haarasta, joka suorittaa sekä siviili- että sotilaspoliisitehtäviä. Se toimii Alankomaiden puolustusministeriön alaisuudessa ja on toinen maan poliisivoimista kansallisen poliisin ohella.
Historia.
Kuningas Vilhelm I perusti Koninklijke Marechausseen 26. lokakuuta 1814 korvaamaan Ranskan santarmin Alankomaissa. Tavoitteena oli ylläpitää järjestystä, valvoa lakien noudattamista sekä turvata rajat ja tärkeät väylät, mallina ranskalainen "gendarmerie". Aluksi organisaatio toimi pääasiassa Belgiassa ja Etelä-Limburgissa, laajentuen myöhemmin muihin Alankomaiden osiin. Belgian irtautumisen jälkeen marechaussee kärsi henkilöstöpulasta, koska suurin osa jäsenistä oli belgialaisia. Vuonna 1861 kruununprinssi Willem valittiin marechausseen yleisvalvojaksi. Vuonna 1909 kuningatar Wilhelmina siirsi kuninkaanlinnan vartioinnin marechausseelle. Ensimmäisen maailmansodan aikana marechaussee valvoi mobilisoitua armeijaa, ja vuonna 1931 kuningatar Wilhelmina luovutti sille virallisen lipun. Toisen maailmansodan aikana Saksan miehitys poisti marechausseen sotilasarvon ja kuninkaallisen statuksen, sulauttaen sen siviilipoliisiin, mutta monet jäsenet osallistuivat vastarintaliikkeeseen. Vuonna 1945 marechaussee palautti sotilaspoliisin aseman. Vuonna 1956 prinsessa Beatrix hyväksyttiin marechausseen suojelijaksi, ja vuonna 1979 naispuolinen jäsen liittyi organisaatioon ensimmäistä kertaa. Vuonna 1998 marechaussee virallistettiin Alankomaiden puolustusvoimien neljänneksi haaraksi, ja varusmiespalvelus päättyi vuonna 1996.
Tehtävät ja vastuut.
Koninklijke Marechaussee huolehtii Alankomaiden rajavalvonnasta, kansainvälisistä tehtävistä ja sotilaspoliisitehtävistä. Se avustaa paikallispoliiseja, turvaa kansainvälisiä lentoasemia ja suojaa kuninkaallisia rakennuksia sekä tärkeitä henkilöitä. Vuonna 2014 marechaussee lähetti ryhmän Ukrainaan tutkimaan Malaysia Airlinesin lennon 17 alasampumista, keräten aineistoa ja suojaten onnettomuuspaikkaa. Vuodesta 1954 lähtien sen tehtäviin on kuulunut turvapalvelut, ilmailun ja puolustuksen poliisitoimet, ulkomaalaislain valvonta, rajavalvonta, rikostutkinta ja kansainväliset rauhanturvatehtävät, jotka määriteltiin virallisesti vuoden 1993 poliisilaissa. Alankomaiden Karibiassa marechaussee vastaa rajavalvonnasta, turvallisuudesta ja poliisitehtävistä lentokentillä yhteistyössä sotilashenkilöstön ja paikallisten siviiliviranomaisten kanssa, erityisesti Bonairella, Saballa ja Sint Eustatiuksella.
Organisaatio ja rakenne.
Koninklijke Marechaussee koostuu yli 7 000 jäsenestä, omasta koulutuskeskuksesta ja 25 prikaatista, joista yksi sijaitsee Curaçaolla Karibialla. Prikaatit hoitavat alueellisia turvallisuus- ja sotilaspoliisitehtäviä. Operatiivinen johto on kansallisella taktisella komennolla (NTC), joka analysoi ja välittää tietoa prikaateille työmääräyksinä. Koulutus- ja osaamiskeskus tarjoaa perus- ja jatkokoulutusta henkilöstölle.
Karl Hedman

Karl Hedman on seuraavien suomalaisten henkilöiden nimi:
Carl Christiansen

Carl August Christiansen (myös "Christiaansen"; 22. lokakuuta 1890 Amsterdam – 12. heinäkuuta 1947 Tukholma) oli ruotsalainen sellisti ja säveltäjä.
Christiansenin vanhemmat olivat alankomaalaisessa muusikkoperheessä varttunut musiikinopettaja Maria Koch ja norjalainen kapellimestari Albert Christiansen. Perhe muutti vuonna 1910, jossa Christiansen aloitti sellonsoiton opinnot Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa Carl Lindhen johdolla. Vuosina 1919–1921 Christiansen suoritti opintoja Leipzigissa Julius Klengelin, Berliinissä Hugo Beckerin ja Pariisissa Diran Alexanianin johdolla. Hänen Borlängessä huhtikuussa 1924 tekemänsä esiintymisen yhteydessä "Dalpilen"-lehdessä kuvailtiin häntä tuon ajan Ruotsin parhaaksi sellistiksi. Melcher Melchers omisti sellosonaattinsa (op. 20) Christiansenille.
Christiansen työskenteli vuosina 1914–1947 Stockholms Konsertföreningin sellistinä ja soitti myös Ruotsin radio-orkesterissa. Hän oli Sven Kjellströmin jousikvartetin säännöllinen jäsen vuosina 1913–1928 ja kuului Ernst Törnqvistin ohella Stockholmskvartettenin perustajajäseniin. Ingrid Kjellströmin kanssa hän oli perustamassa Kammartrion-kokoonpanoa. Vuonna 1933 Christiansen meni naimisiin Maud Scharpin kanssa. Hän seurasi Carl Lindheä tämän opetustehtävissä Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa vuonna 1941. Christiansen valittiin Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi vuonna 1947.
Christiansenin esitetyimmäksi teokseksi nousi "Leksaksasken", joka on viisiosainen sarja yhdelletoista puhallinsoittimelle. Se kantaesitettiin Christiansenin johdolla vuonna 1935, ja Gehrmans Musikförlag julkaisi teoksen vuonna 1938. Myös monia muita Christiansenin orkesteriteoksia esitettiin 1930–1940-luvuilla. Hän työskenteli lisäksi sovittajana.
Kuhmola

Kuhmola on Kuhmoisten merkkirakennuksiin kuuluva kulttuuritalo. Kuhmola sijaitsee näkyvällä paikalla torin laidalla Kuhmoisten keskustan pääkadun Toritien varrella. Se rakennettiin vuonna 1930 suojeluskunnan ja nuorisoseuran taloksi. 
Arkkitehtuuri.
Arkkitehtuuriltaan 1920-luvun klassismia edustavan talon on suunnitellut helsinkiläinen arkkitehtitoimisto Tuovinen-Huttunen. Kuhmolan klassismia ilmentäviä piirteitä ovat muun muassa sisäänkäynnin pylväikkö, julkisivun pilasterit sekä korostettu päätyikkuna. Rakennusmateriaaleina ovat alaosassa tiili ja yläosassa hirsi. 
Historia.
Sota-aikana Kuhmolasta käsin harjoitettiin ilmavalvontaa. 1930-luvulla Kuhmolan piha-alueelle toteutettiin Kuhmoisten kirkonkylän ensimmäinen urheilukenttä. 
Merkitys.
Kuhmoislaisissa 1900-luvun alkupuolen asuinrakennuksissa on paljon klassismin piirteitä, joihin saatiin vaikutteita paikkakunnan näyttävistä rakennuksista, kuten Kuhmolasta sekä Kuhmoisten sahan asuin- ja konttorirakennuksesta. Kuhmoisten keskusta ja sen vanhimmat talot Kuhmola ja Heinon kirjakauppa on määritelty maakunnallisesti arvokkaaksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Topias Haikala

Topias Haikala (s. 1989) on suomalainen kirjailija ja toimittaja. Hän on työskennellyt muun muassa "Kirkko ja kaupunki"- sekä "Yliopisto"-lehdessä.
Koulutukseltaan Haikala on valtiotieteiden maisteri. Hänen esikoisromaaninsa "Pimeän jälkeen liikkuvat olennot" ilmestyi vuonna 2021 Enostonen kustantamana. Vuonna 2023 ilmestyi hänen toinen teoksensa "Varjokäärme, mestaripunoja", josta hän sai helmikuussa 2024 ensimmäistä kertaa myönnetyn, Espoon kirjailijat ry:n jakaman pienkustantamon kustantamalle tai omakustanteiselle kaunokirjalle myönnetyn Tuikku-palkinnon. Teos valittiin myös vuoden 2024 Kuvastaja-palkintoehdokkaaksi. Vuonna 2025 ilmestyi Haikalan tietokirja "Kielet ennen meitä".