Buddhalaiset koulukunnat

Buddhalaiset koulukunnat tarkoittavat buddhalaisuuden eri suuntauksia, joissa painotetaan eri buddhalaisuuden opetuksia ja käytäntöjä. Nykyisen buddhalaisuuden kolme pääsuuntausta ovat theravada, mahajana ja vajrajana. Muita nykyisiä koulukunniksi kehittyneitä suuntauksia ovat muun muassa navayana ja lamalaisuus eli Tiibetin buddhalaisuus.
Historiallinen tausta.
Buddhalaisuus perustettiin länsimaisen ajanlaskun mukaan noin 500-luvulla eaa. buddhalaisuuden perustajana pidetyn Siddhartha Gautaman eli Buddhan toimesta nykyisen Intian alueella. Vuosisatojen kuluttua Siddhartha Gautaman kuolemasta buddhalaisuudessa syntyi eri koulukuntia, kun se levisi eri Aasian maissa, kuten Kiinassa, Nepalissa, Tiibetissä ja Japanissa. Joidenkin uskonnollisten lähteiden mukaan kuitenkin Buddhan on itse sanottu toivovan, ettei hänen kuolemansa jälkeen valittaisi ketään johtamaan mitään koulukuntaan.
Buddhalaisuuden koulukunnat syntyivät buddhalaisuuden leviämisen yhteydessä. Esimerkiksi Kiinaan buddhalaisuus saapui useimpien historioitsijoiden mukaan nykyisen ajanlaskun mukaan ensimmäisellä vuosisadalla. Koreaan buddhalaisuus levisi noin 300-luvulla ja Japaniin noin 500-luvulla. Tiibetiin buddhalaisuus levisi noin 700-luvulla, jolloin kehittyi Tiibetin buddhalaisuus. Sen sijaan Intiasta buddhalaisuus katosi lähes kokonaan viimeistään 700–1200-luvuilla.
Sthaviravada ja mahasanghika.
Buddhalaisuuden ensimmäisinä suuntauksina pidetään sthaviravadaa ja mahasanghikaa, jotka kehittyivät noin 100–200 vuotta Buddhan kuoleman jälkeen. Sthaviravadassa luostarisääntöjen noudattamista kirjaimellisesti pidettiin tärkeänä, kun taas mahasanghikassa sääntöjen kirjaimellinen noudattaminen ei ollut yhtä olennaista. Sen sijaan mahadanghikassa saatettiin korostaa ihmisen valaistumista ja hengellistä elämää.
Myöhemmin sthaviravadasta kehittyi monien tutkijoiden ja historioitsijoiden mukaan nykyään tunnettu theravada-buddhalaisuuden koulukunta. Osan mukaan mahajana-buddhalaisuus saattoi syntyä mahasanghikan pohjalta, mutta etenkin tämän buddhalaisuuden suuntauksen yhteys nykyiseen buddhalaisuuteen on kyseenalaistettu.
Theravada.
Theravada-buddhalaisuutta pidetään yhtenä buddhalaisuuden pääsuuntauksena, ja sen syntyhistoriasta on olemassa monia eri mielipiteitä. Theravada-buddhalaisuudessa suuntausta pidetään Buddhan alkuperäisen näkemyksen ja opetuksen säilyttäjänä. Theravadan nimi tarkoittaa "vanhimpien oppia", mikä viittaa siihen, että theravada-buddhalaisen perinteen uskotaan heijastavan vanhimpia ja alkuperäisiä buddhalaisia tapoja ja uskomuksia. Theravada-buddhalaisuutta harjoitetaan etenkin Sri Lankassa, Kambodžassa, Thaimaassa, Laosissa ja Myanmarissa.
Alkuperäiset theravada-kirjoitukset on kirjoitettu paalin kielellä. Niiden uskotaan sisältävän Buddhan alkuperäiset sanat. Theravada-buddhalaisuudessa uskotaan siihen, että valaistumisen kautta ihminen voi vapautua samsarasta eli elämän kulkukierrosta, ei yliluonnollisten voimien avulla. Ihmisen uskotaan saavuttavan valaistuminen omien tekojensa avulla sekä noudattamalla viittä ohjetta. Theravada-buddhalaisuudessa meditaatiolla on myös tärkeä rooli.
Mahajana.
Mahajana- eli mahayana-buddhalaisuus on yksi buddhalaisuuden pääsuuntaus. Sen nimi viittaa "suureen polkuun". Mahajanaa harjoitetaan etenkin Koreassa, Tiibetissä, Kiinassa ja Japanissa.
Vajrajana.
Vajrajana- eli vajrayana-buddhalaisuutta pidetään yhtenä buddhalaisuuden pääsuuntauksena, joka on syntynyt mahajana-buddhalaisuuden pohjalta. Sitä harjoitetaan nykyisin etenkin Tiibetissä, Nepalissa, Bhutanissa, Intiassa ja Mongoliassa. Vajrajanan nimi viittaa "timanttipolkuun".
Tiibetin buddhalaisuus.
Tiibetin buddhalaisuus eli lamalaisuus on yksi buddhalaisuuden koulukunta, joka on kehittynyt vajrajana-buddhalaisuuden pohjalta 700-luvulta lähtien. Sitä harjoitetaan etenkin Tiibetissä ja sen lähialueilla.
Navayana.
Navayana