Jäkälän käyttö ja keruu Suomessa

Jäkälän käyttö ja keruu Suomessa perustuu laajoihin jäkäläkankaisiin, jotka syntyivät jääkauden jälkeen. Tässä artikkelissa tarkastellaan jäkälän ominaisuuksia monikäyttöisenä luonnonmateriaalina, jota esiintyy paljon varsinkin Pohjois-Suomessa.
Monikäyttöisin jäkälälaji on ollut palleroporonjäkälä ("Cladonia stellaris"). Sitä on käytetty ravintona, porojen rehuna, rakennusten tiivisteenä ja erityisesti koristekäytössä, sekä vientituotteena. 1900-luvulla jäkälän keruu oli merkittävä elinkeino etenkin Hailuodossa ja Kainuussa. Nykyisin jäkälää hyödynnetään muotoilussa, sisustuksessa ja taiteessa ekologisena ja esteettisenä luonnonmateriaalina, jonka keruu perustuu kestävän käytön periaatteisiin.
Jäkälän lisääntyminen.
Laajoja jäkäläkankaita alkoi muodostua Pohjois-Suomeen viimeisen jääkauden jälkeen noin 10 000 vuotta sitten hiekkaisille harjuille ja särkille, joissa oli jäkälälle suotuisa ohut humuskerros.
Jäkälät ovat omavaraisia eliöitä, jonka sekovarsi muodostuu sienen ja levän (tai syanobakteerin) symbioosista. Leväosakas yhteyttää ja tuottaa orgaanista ainesta, kun taas sieniosakas ottaa maaperästä vettä ja ravinteita sekä muokkaa sekovarrelle kaikki sen elämiseen tarvittavat aineet.
Jäkälät lisääntyvät tehokkaimmin jäkälämurujen avulla. Sekovarteen kasvaa pieniä pallomaisia rakenteita, jotka sisältävät sekä sieni- että leväosakkaan. Näitä kutsutaan jäkälämuruiksi, ja ne voivat kasvaa uusiksi yksilöiksi sopivissa olosuhteissa. Lisäksi jäkälä leviää sieniosakkaan tuottamien itiöiden avulla. Itiöiden täytyy löytää sopiva leväkumppani uudessa ympäristössä, mikä tekee tästä leviämistavasta epävarmemman.
Jäkälä voi myös levitä sekovarren palojen avulla. Kuivana jäkälä on hyvin haurasta, ja esimerkiksi ihmisen kulkiessa jäkäläkankaalla voi syntyä satoja jäkälämuruja, jotka voivat toimia uusien yksilöiden lähtökohtina. Jäkälä irrottaa myös aktiivisesti sekovarren palasia, mikä edistää sen leviämistä.
Monikäyttöinen palleroporonjäkälä.
Suomessa kaupalliseen ja koristekäyttöön nostettava jäkälä on pääasiassa palleroporonjäkälää, joka muodostaa merkittävän osan pohjakerroksesta erityisesti Skandinavian tuntureilla. Laji kasvaa koko Suomessa ja on yleinen erityisesti kuivilla ja valoisilla kangasmailla.
Palleroporonjäkälä on ollut tärkeä talviruoka lappilaisten pyydystämille metsäpeuroille. Sitä on käytetty myös porojen rehuna ja katovuosina leivän jatkeena pettua muistuttavalla tavalla. Katovuosina 1800-luvulla jäkäläleipä saattoi aiheuttaa ruoansulatusongelmia ja jopa kuolemantapauksia, jos sitä ei valmistettu huolellisesti. Jäkälän sisältämät jäkälähapot voivat olla myrkyllisiä ihmisille. Jäkälän käytön suositukset ravinnoksi vaihtelivat, mutta sitä kannustettiin kuitenkin ottamaan ravinnoksi nälänhätäkriisin aikana vuonna 1917.
Nykyisin jäkälän käyttö ravintona on lähinnä kulinaristista kokeilua, eikä sillä ole merkittävää ravitsemuksellista arvoa.
Palleroporonjäkälää on hyödynnetty hirsirakennusten ja ikkunoiden tiivisteenä, lämmöneristeenä ja kosteuden poistajana. Kuiva jäkäläpaakku voi imeä jopa kaksi kertaa painonsa verran vettä, mikä piti ikkunat kirkkaina. Jäkälää on käytetty myös yöastian pohjalla vaimentamaan ääntä.
Pääasiassa palleroporonjäkälästä koostuva jäkälänkeruu on ollut Suomessa maa- ja metsätalouden liitännäiselinkeino, jota on harjoitettu erityisesti Oulun läänin alueella. Palleroporonjäkälää on viety ulkomaille pääasiassa hautausmaafloristiikassa käytettäväksi.
Hiekkaisilla harjuilla ja kuivilla kankailla kasvava Hailuodon jäkälä on ollut aina arvostettua sen rehevän latvuksen ja puhtauden vuoksi. Saaressa jäkälän myyntiin kerääminen on ollut merkittävä lisätienesti erityisesti naisille ja nuorille. Hyvä jäkälätienesti kesällä tiesi ansaittua lepoa talvella, niin sanottuja "kiikkustuolikuukausia". Hailuodon jäkälää kutsuttiin "Luovon hopiaksi."
Jäkälännosto lisätulona ja elinkeinona.
Saksassa kiinnostus palleroporonjäkälän koristekäyttöön alkoi jo ennen ensimmäistä maailmansotaa, mutta sodan vaikutukset viivästyttivät hankintaa. Ensimmäiset koenostot tehtiin Manamansalossa vuosina 1917–1918, ja varsinainen keruu alkoi 1920-luvun puolivälissä. Jäkälää kerättiin Hailuodossa 1920-luvulta alkaen syksyisin jopa 30–40 varvillista päivässä kerääjää kohden.
Vuonna 1931 säädettiin jäkälän maastavientilaki, jonka tarkoituksena oli edistää jäkälän vientiä virallisen tarkastuksen avulla. Jäkälänvienti pysähtyi sodan jälkeen viideksi vuodeksi, mutta jatkui vuonna 1949. Häiriöitä aiheuttivat muun muassa Ruotsin hintakilpailu ja Tšernobylin saastelaskeuma.
Jäkälän vienti saavutti huippunsa 1970-luvulla, kun Keski-Euroopan hautausmaafloristiikkaan toimitettiin vuosittain yli 500 000 jäkäläkartonkia. Jäkäläkartonki on jäkälän kuljetuksessa käytettävä kannellinen pahvilaatikko. Jäkälä kerätään metsässä tiiviisti puulaatikkoon, niin sanottuun "varviin". Kuivuessaan jäkälätupsut kiinnittyvät toisiinsa jäkälän haaraisen rakenteen ansiosta, helposti puulaatikosta irrotettavaksi jäkälälevyksi. Jäkälälevyt ovat jäkäläkartongissa kahdessa kerroksessa jäkälätupsut vastakkain. Eniten jäkälää tuotettiin Hailuodossa, Vaalassa, Utajärvellä, Haukiputaalla, Sotkamossa, Kalajoella ja Puolangalla.
1970-luvulla Hailuodon verotuloista kolmannes kertyi jäkälän myynnistä. 1990-luvulla Hailuodossa jäkälän viennin arvo oli noin 10–13 miljoonaa markkaa vuodessa. Jäkälän maastavientilaki kumottiin vuonna 1994.
2000-luvun alussa jäkäläkartonkien vienti Keski-Eurooppaan putosi alle 100 000 kappaleeseen, kun kuusihavu korvasi jäkälän yleisimpänä hautakoristeena. Muuttuneen jäkälänkäyttötavan lisäksi myyntiä hidasti viennin kilpailu. Vienan Karjala nousi Eurooppaan kuljetetun jäkälän kilpailijaksi 1990-luvulla. Vienan Karjalasta viedyn jäkälän osuus suhteessa Suomesta vietyyn jäkälään oli jopa 25 prosenttia.
Tutkimuksissa on todettu, että puuston rakenne vaikuttaa keruutulokseen ja koristejäkälän laatu kärsii herkästi muista metsänkäyttömuodoista. Ympäristömuutokset, kuten metsähakkuut, virkistyskäyttö ja porotalous ovat heikentäneet jäkäläkankaiden laatua.
Jäkäläkankaiden ainutlaatuisuus on huomioitu ympäristösuunnittelussa. Esimerkiksi Säräisniemen hautausmaan kaava on suunniteltu siten, että se säilyttää alueen jäkälämaiseman.
Nykyisin porojen omistajat ostavat aitaporolle jäkälää Muhokselta ja Hailuodosta, sillä Lapin jäkälävarat ovat vähentyneet porojen laidunnuksen seurauksena. Poronhoitoalueiden eteläpuolella esiintyy edelleen jäkälää. Hailuodossa jäkälän saanti on ennallaan, koska alueella ei ole porojen laidunnusta.
Jäkälännostomenetelmä.
Koristekäyttöön soveltuva jäkälä kasvaa parhaiten karuilla, hiekkapohjaisilla männikkökankailla. Palleroporonjäkälä kasvaa hitaasti, noin puoli senttiä vuodessa ja saavuttaa täyden mittansa 5–10 vuodessa. Samalla sen tyviosa lahoaa, joten jäkälämatto ei yleisesti kasva yli kymmenen sentin korkuiseksi. Oikein kerättynä keruu ei hävitä jäkälikköä, vaan se kasvaa ennalleen muutamassa vuodessa.
Jäkälää nostettaessa jäkäliköstä poimitaan laatuvaatimukset täyttäviä pehmeäksi kasteltuja jäkälätupsuja, roskat ravistellaan pois ja jäkälä asetetaan kyynärtaipeeseen latvapuoli ylöspäin. Kun sylillinen jäkälää on kertynyt, se ladotaan yhtenäisenä pintana latvapuoli ylöspäin, 60–70 asteen kulmaan asetettuun varviin. Varvissa oleva jäkälä tasoitetaan ja täydennetään tarvittaessa. Aluksi varvit kuivattiin puuta vasten, mutta myöhemmin tietotaidon lisäännyttyä, tuulisilla aukeilla paikoilla pinoissa.
Jäkälä on kuivana hauras ja herkkä hajoamaan. Kosteana sienimäiseksi tunnultaan muuttuva jäkälä kestää hyvin keräämisen ja käsittelyn. Jäkälännosto oli mahdollista vain sateisena aikana ja aamukasteella. Kuivina aikoina jäkälä on täytynyt kastella ennen keruuta. Vedensaanti on ollut haasteellista jäkälän nostoalueilla. 1960-luvulla käyttöön otettiin metsäojituksia ja traktorikaivureita, joilla kaivettiin kastelualtaita läheisiin harjunotkelmiin tai suonreunoille, jotta jäkälää voitiin kastella ennen keruuta.
Keinokuivatusta kokeiltiin katoksilla ja myöhemmin viljankuivaamoista kehitellyillä kuivureilla, joissa lämmitetty ilmavirta alensi suhteellista ilmankosteutta. Jäkälä kuljetettiin aluksi metsästä pois hevosilla. Myöhemmin kuljetusvälineinä toimivat pyörät, mopot ja kuorma-autot. Jäkälän matka markkinoille jatkui vesiteitse Hailuodosta Oulun kautta Turkuun. Kainuussa jäkälää kuljetettiin jokea pitkin proomuilla Ouluun ja Kajaanin kautta Turkuun.
Jäkälännostoa valvoi työnjohtaja, joka opasti nostajat, valvoi laatua sekä piti kirjaa kerätystä jäkälästä. Hän huolehti myös logistiikasta ja varastoinnista. Hänen esihenkilönään toimi niin sanottu "jäkäläpomo" tai "isopomo," joka maksoi työntekijöiden palkat ja vastasi jäkälänkeruun kokonaiskuvasta.
Jäkälästä designia.
Polarmoss Oy on Hailuodossa perheyrityksenä toimiva maailman johtava koristejäkälän hankinta- ja jalostusyhtiö. Polarmoss Oy:lla on vientiä yli 80 maahan. Yritys jatkaa 1920-luvulla alkunsa saanutta hailuotolaista jäkälännostoperinnettä jo neljännessä sukupolvessa.
Polarmossin toimintaan kuuluu ekologisesti kestävä jäkälännosto, jäkälän värjäys sekä jäkälästä valmistettavien sisustustuotteiden suunnittelu ja valmistus. Yrityksen pääkonttori sijaitsee Hailuodossa, joka on Suomen suurin saari ja sijaitsee Perämerellä ja sillä on toimintaa myös Virossa, Räpinan kaupungissa. Polarmossin jäkälän keruualueisiin kuuluvat Hailuodon jäkäläkankaat, sekä Oulujärven ympäristö Vaalassa ja Utajärvellä. Keruun toimipiste sijaitsee Vaalan Jylhämässä. Vuoden 2025 nostokaudella yrityksellä oli Hailuodossa yhdeksän ja Oulunjärven seudulla viisi jäkälännostajaa.
Keruu alkaa huolellisella lajittelulla metsässä. Samaa jäkälännostoaluetta käytetään 5–10 vuoden välein. Suomen jokaisenoikeus ei koske jäkälän keruuta. Polarmoss maksaa metsänomistajille jäkälästä, jota se kerää heidän mailtaan. Jäkälikkö kastellaan tarvittaessa ennen keruuta pumppaamalla vettä läheisestä vesistöstä jäkälikölle. Jäkälän kuivaus ennen myyntiä, varastointia tai värjäystä tapahtuu ulkona ilman koneellista ilmanvaihtoa.
Polarmoss aloitti jäkälän värjäyksen 2010-luvulla ja nykyisin noin puolet jäkälästä värjätään. Värjäysmenetelmä on kehitetty vuosikymmenten aikana, ja siinä käytetyt pigmentit ja aineosat ovat myrkyttömiä. Polarmoss suunnittelee ja valmistaa sisustuselementtejä, jotka voidaan räätälöidä asiakkaan toiveiden mukaan eri muodoissa, koossa, tekstuureissa ja väreissä. Polarmossin tuotteet soveltuvat asuin-, liike- ja julkisiin tiloihin. Ne toimivat tilassa visuaalisina sisustuselementteinä sekä akustiikan ja kosteustasapainon säätelijöinä. Jäkälä sitoo ja vapauttaa kosteutta luonnollisesti, ja tuo rakennettuun ympäristöön rauhoittavaa yhteyttä luontoon.
Jäkälä sisustuksessa, esimerkiksi viherseinän tapaan käytettynä, on uusi sisustustrendi. Luonnonmateriaali designissa tuo tiloihin orgaanista estetiikkaa ja yhteyttä luontoon. Tämä ilmentää biofilian periaatetta, jossa pyritään vahvistamaan ihmisen luontosuhdetta rakennetussa ympäristössä.
Jäkälä taiteessa.
Jäkälä on inspiroinut myös taiteilijoita eri aikakausina. Olli Seppänen (1921–1968) oli suomalainen taidemaalari ja taidegraafikko, joka tunnetaan erityisesti naivistisista ja realistisista teoksistaan. Hänen taiteessaan esiintyy usein kotiseutunsa Vaalan Neittävän luonto ja paikalliset ihmistyypit. Seppäsen tyyliä on kuvattu neittäväläiseksi naivismiksi, ja hänen väripalettinsa parhaalla kaudella sai kriitikoilta nimen "jäkälän harmaa", jonka uskottiin kumpuavan Neittävän jäkäläkankaiden maisemasta. Hän on tehnyt useita jäkälännostoaiheisia öljyvärimaalauksia, joissa jäkälä esiintyy elinkeinona ja osana paikallista kulttuuria.
Anni Rapinoja on hailuotolainen kuvataiteilija, joka käyttää teoksissaan jäkälää yhdessä muiden luonnonmateriaalien, kuten suovillan, järviruon, puolukanlehtien, eläinten luiden ja jätösten kanssa. Hänen taiteensa korostaa luonnon ja ihmisen välistä yhteyttä, ja hän näkee luonnon työtoverinaan. Inarissa sijaitsevassa saamelaismuseo Siidassa on Rapinojan tilateos "Ruijan polku", jossa on käytetty jäkälää osana installaatiota. Teos on upotettu lasilattian alle, ja sen kasvillisuus avautuu katsojalle kuin maisema, joka muuttuu katselukulman ja ajan myötä.