Surinamen historia

Surinamen historia koostuu siirtomaavallasta, orjuudesta, maahanmuutosta ja itsenäistymisestä, jotka ovat muokanneet maan monietnistä ja suvaitsevaista yhteiskuntaa. Alueella on asuttu tuhansia vuosia, ja sen alkuperäiskansoihin kuuluivat muun muassa Arawakit, Karibit ja Surinenit, joilta maa on saanut nimensä. Alueella on säilynyt kalliokaiverruksia, kuten petroglyfejä Sipaliwinin savannilla sekä Nickerien, Corantijnin ja Sipaliwinin jokien varrella. Eurooppalaisten kiinnostus alueeseen alkoi 1500-luvulla, kun tutkimusmatkailijat, kuten Kristoffer Kolumbus, näkivät Surinamen rannikon, mutta varhaiset siirtokuntayritykset epäonnistuivat alkuperäiskansojen vastarinnan vuoksi.
Siirtomaa-aika.
Espanjalaiset tutkimusmatkailijat vaativat Surinamen alueen omakseen vuonna 1593, mutta hollantilaiset alkoivat asuttaa sitä vuonna 1602, ja englantilaiset seurasivat vuonna 1651. Ensimmäisen pysyvän eurooppalaisen siirtokunnan perustivat brittiläiset plantaasinomistajat ja heidän orjansa vuonna 1651, mukaan lukien Torarica-niminen juutalaisyhteisö. Vuonna 1667 alue siirtyi virallisesti Alankomaille vaihdossa Uudesta Amsterdamista (nykyinen New York), ja hollantilaiset nimesivät sen Fort Zeelandiaksi. Hollannin Länsi-Intian yhtiö perusti vuonna 1682 kahvi- ja sokeriplantaasit, joissa työskenteli pääasiassa afrikkalaisia orjia, joita tuotiin yli 300 000 transatlanttisen orjakaupan kautta. Plantaaseilla viljeltiin sokeria, kahvia, kaakaota ja puuvillaa, joista sokeri ja puuvilla olivat päävientituotteita 1700-luvun alkuun asti, jolloin kahvi nousi tärkeimmäksi vientituotteeksi. Monet orjat pakenivat sisämaahan ja muodostivat maroniyhteisöjä, jotka kävivät toistuvasti taisteluita plantaasien hallitsijoita vastaan. Orjuus lakkautettiin virallisesti vuonna 1863, mutta vapautus toteutui vasta kymmenen vuoden siirtymäajan jälkeen vuonna 1873. Plantaasit tarvitsivat edelleen työvoimaa, joten hollantilaiset toivat sopimuspalvelijoita Kiinasta, Intiasta ja Jaavalta, mikä lisäsi väestön etnistä monimuotoisuutta.
Itsehallinto ja itsenäistyminen.
Suriname, aiemmin tunnettu nimellä Hollannin Guayana, sai sisäistä itsehallintoa vuonna 1954 osana Alankomaiden kuningaskuntaa, ja yleinen äänioikeus toteutettiin vuonna 1948. Täysi itsenäisyys julistettiin Paramaribossa 25. marraskuuta 1975, jolloin Yhdysvallat tunnusti maan itsenäisyyden ja aloitti diplomaattisuhteet perustamalla suurlähetystön Paramariboon. Itsenäistymisen yhteydessä Alankomaat myönsivät 3 miljardin NLG:n kehitysavun infrastruktuurin ja projektien kehittämiseen. Monet surinamelaiset muuttivat kuitenkin Alankomaihin itsenäistymisen aikaan.
Sotilasvallankaappaukset ja poliittiset levottomuudet.
Vuonna 1980 demokraattisesti valittu parlamentaarinen hallitus syrjäytettiin Dési Boutersen johtaman sotilasvallankaappauksen myötä. Boutersen hallinto harjoitti poliittisten vastustajien vainoa, ja vuonna 1982 tapahtuneet joulukuumurhat, joissa 15 siviiliä teloitettiin, johtivat kehitysavun keskeyttämiseen. 1980-luvun puolivälissä alkoi sisällissota itäisessä Surinamessa, kun Maroni-yhteisön johtaja Ronnie Brunswijk perusti Jungle Commando -ryhmän vastustamaan armeijaa, aiheuttaen väestön pakolaisuutta ja taloudellista romahdusta. Uusi perustuslaki hyväksyttiin vuonna 1987, ja demokratia palautui asteittain. Vuonna 1990 tapahtui toinen vallankaappaus, mutta siviilihallinto palautettiin vuoden 1992 vaaleissa. Vuodesta 1991 lähtien Yhdysvallat on ylläpitänyt Surinamen kanssa myönteisiä ja molempia osapuolia hyödyttäviä suhteita.
Talous ja yhteiskunta.
Surinamen talous perustui siirtomaa-aikana plantaasiviljelyyn, mutta 1900-luvulla kaivostoiminta, erityisesti bauksiitin ja kullan louhinta, nousi keskeiseksi. Yhdysvaltalainen Alcoa investoi bauksiittikaivoksiin vuodesta 1916 alkaen, ja alumiinin tuotanto oli merkittävää toisen maailmansodan aikana. Itsenäistymisen jälkeen talouden keskeisiä aloja ovat olleet kultakaivos, öljy ja maatalous, vaikka bauksiittikaivostoiminta on laskussa. Riisi nousi tärkeäksi vientituotteeksi intialaisten sopimuspalvelijoiden saapumisen myötä, ja myös banaanit, sitrushedelmät sekä kala- ja äyriäistuotteet ovat olleet merkittäviä. Surinamen talous on riippuvainen tuonnista, erityisesti ruoasta, lääkkeistä, tekstiileistä ja teollisuuskoneista, ja vienti koostuu pääosin raaka-aineista, jotka ovat herkkiä kansainvälisten hintavaihteluille. Valuuttana toimi Surinamen gulden (SRG) vuoteen 2003, jolloin se korvattiin Surinamen dollarilla (SRD).
Nykyaika ja haasteet.
2000-luvun alussa Suriname kohtasi laajan rikollistalouden, mukaan lukien huumekauppa ja kultasalaus. Vuonna 2007 maa hävisi pitkään jatkuneen merirajakiistan Guyanan kanssa. Bouterse palasi presidentiksi vuosina 2010–2020, vaikka häntä syytettiin vuoden 1982 murhista ja huumekaupasta; vuonna 2019 hänet tuomittiin 20 vuodeksi vankeuteen. Vuoden 2020 vaalien jälkeen presidentiksi valittiin Chandrikapersad Santokhi, mikä merkitsi vallan siirtymistä ja uuden hallituskoalition muodostumista. Suriname on pyrkinyt monipuolistamaan talouttaan, muun muassa kultakaivostoiminnan ja matkailun kehittämisen kautta, samalla kun oikeusjärjestelmä käsittelee sotilasajan rikoksia. Maa on yksi Amerikan etnisesti monimuotoisimmista, ja sen väestö koostuu pääosin afrikkalaisten orjien sekä intialaisten ja jaavanilaisten sopimuspalvelijoiden jälkeläisistä, mikä heijastuu myös siihen, että suurin osa poliittisista puolueista pohjautuu etniseen taustaan.