tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sau-Herra

Gabriel Kaleb Savukoski eli Sau-Herra (27. marraskuuta 1879 Sodankylä – 20. heinäkuuta 1929 Savukoski) oli suomalainen kauppias ja maanviljelijä Gabriel Savukosken eli Sau-Kaaperin ja tämän vaimon Susanna Hannulan poika. 
Kaleb kävi alkeiskoulun Sodankylässä, pääsi vuonna 1900 ylioppilaaksi Oulun lyseosta ja jatkoi opintojaan Helsingin yliopistossa opiskellen filosofiaa, historiaa ja kieliä. Helsingissä hän tutustui moniin merkkihenkilöihin kuten Eino Leinoon, Jean Sibeliukseen ja Hella Wuolijokeen. Savukoski oli mukana Suomalainen Nuija ylioppilasjärjestössä. Hän avusti varattomia opiskelutovereitaan ja Helsingistä lähdettyään hän lahjoitti laajan filologisen kirjastonsa pohjalaisten ylioppilaiden käyttöön. Savukoski oli myös mukana aktivistien toiminnassa kuuluen muun muassa Voimaliittoon.
Kaleb palasi Helsingistä loppututkintoa suorittamatta isännöimään kotitilaansa, ja alkoi toimia aktiivisesti paikallisten asioiden ajamisessa. Savukoski toimi Savukosken kunnanvaltuuston ja kansakoulun johtokunnan puheenjohtajana sekä oli jäsenenä ja puheenjohtajana useissa kunnallisissa lautakunnissa. Hän oli aloitteen tekijänä, kun Pelkosenniemi ja Savukoski erotettiin Sodankylästä omiksi kunnikseen 1916. Samoin hän myötävaikutti siihen, että rautatie rakennettiin Kemistä Rovaniemelle. Hän myös rakennutti omalla kustannuksellaan Pelkosenniemen ja Savukosken välille maantien, joka ei ollut yhteydessä muuhun sen ajan tienverkkoon Lapissa.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Kalebin eli Sau-Herran talo palveli etappipaikkana Muurmannin ratatyömaalta länteen paenneille saksalaisille ja itävaltalaisille sotavangeille. Länteen opastettuja vankeja mainitaan olleen 400. Tämän toiminnan takia hän joutui joksikin aikaa vangituksi vuosina 1916 ja 1917. Hän oli vangittuna ensin Oulun lääninvankilassa ja sitten Pietarissa Špalernajan tutkintavankilassa, josta hän vapautui maaliskuussa 1917 Venäjän maaliskuun vallankumouksen jälkeen. Myöhemmin Savukoski oli mukana Savukosken suojeluskunnan toiminnassa ja kuului sen esikuntaan. Sotavankien avustamisesta Savukoski palkittiin Saksan II luokan rautaristillä ja Preussin I ja II luokan punaisen ristin kunniamerkeillä. 
Läskikapinan aikana talvella 1922 kapinalliset pitivät Sau-Herraa vankina ja vievät hänen talostaan kaikki löytämänsä aseet, 3 000 kiloa heiniä, karhuntaljan, vaatteita sekä hevosen rekineen. Kapinallisten poistuttua kylästä Sau-Herra yritti lähettää viestiä Lapin rajavartiostolle kapinallisten tulosta Sallaan, mutta viesti ei tullut perille.
Sau-Herra kuoli äkillisesti omaan saunarantaansa heinäkuussa 1929. Hän oli kuollessaan pahoin velkaantunut, mutta hänen leskensä Kristiina ("Alatalo Kristiina Susanna", naimisissa Kaleb Savukosken kanssa vuodesta 1916) onnistui pelastamaan talon pakkohuutokaupalta. Se kuitenkin tuhoutui Lapin sodan aikana syksyllä 1944, kun saksalaiset polttivat Savukosken.
Élie Ducommun

Élie Ducommun (19. helmikuuta 1833 – 7. joulukuuta 1906) oli sveitsiläinen toimittaja, joka sai Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1902 yhdessä Charles-Albert Gobat'n kanssa.
Ducommun oli Geneven kantonin kansleri vuosina 1862–1865. Hän on Genevessä 1867 perustetun Rauhan ja vapauden puolesta -liiton ("Ligue de la paix et de la liberté") perustajajäsen.
Hän sitoutui jo hyvin nuorena vapaamuurarijärjestöön liittyessään sen jäseneksi 24-vuotiaana 11. huhtikuuta 1857. Hän kohosi nopeasti oman loosinsa "La Prudence" puolestapuhujaksi, ja myöhemmin hän johti myös koko Sveitsin vapaamuurarijärjestön toimintaa.
Vuonna 1891 hänet valittiin Kansainvälisen Rauhantoimiston ("Bureau international de la paix") johtajaksi, ja näin hänen työpisteensä siirtyi Berniin.
Alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1989

30. alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Yhdysvaltain Vailissa, Coloradossa 29. tammikuuta – 12. helmikuuta 1989.
Mitalitaulukko.
      Isäntämaa
Tšarkka

Tšarkka, sarkka (чарка), suom. ”votkakuppi”, on venäjän kielessä lasia ja kuppia tarkoittavan sanan tšara (чара) diminutiivi, joka tarkoittaa votkakuppia. Tšarkan diminutiivi tai hellyttelymuoto on vuorostaan tšarotska (чарoчка). Isokokoinen tšarkka onkin tšara ja pienikokoinen tšarotska.
Votkakupin ohella tšarkka oli myös vanha votkamitta, tilavuudeltaan 143,5 ml 1800-luvun loppupuolelle saakka, jolloin se pieneni 123 ml:aan eli 1/100 vedroksi.
Venäjänkielen sana чарка (čárka) on lainattu translitteroituna monelle kielelle. Sanakirjoissa sanaa näkee harvoin, mutta se tunnetaan antiikkia käsittelevässä kirjallisuudessa, antiikkikaupoissa ja –huutokaupoissa. Usein se käännetään votka- tai ryyppykupiksi. Sana ei myöskään ole juuri käytössä nykyvenäjässä.
Sarkan merkitys on suomen kielessä muuttunut:
a) Suomen sanojen alkuperä, Etymologinen Sanakirja osa 3, SKS Helsinki 2000.
sarkka 'pikari, ryyppylasi', rinnakkaismuoto sarkku 'pikari, pieni mitta-astia'
ven. Čárka `pikari, ryyppylasi; pieni mitta´, Inkerin Karjalassa tšarkka 'ryyppylasi, pikari', virossa sarka 'viinapikari, (viina)mitta'.
b) Nykysuomen sanakirja, Viides Osa, SKS, WSOY Porvoo 1961
sarkka, vars. ylät. tuoppi, kannu, haarikka. Hopeainen, lasinen, puinen s. S. viiniä, olutta. Yhdyssanoissa juomas.; hopea-, puus.; olut-, viinis.
Venäjän ”чарка” on 1700- ja 1800-luvuilla käännetty sarkaksi. Nykysuomen sanakirja antaa sarkalle kuitenkin merkityksen ”tuoppi, kannu, haarikka” ja yhdistää käytön viiniin ja olueen. Tästä syystä käytetään kirjassa muotoa tšarkka. (Vertaa "Välskärin kertomuksia" alla) Zacharias Topelius; "Fältskärns berättelser" / Tredje cykeln / flyktningen: ”Gif karlarne en tscharka brännvin, och skicka dem till Moskva; de kunna vara oss till nytta.” Juhani Ahon suomennos: "Välskärin kertomuksia", Kolmas osa, pakolainen: ”Antakaa miehille sarkka paloviinaa ja lähettäkää heidät Moskovaan; he voivat olla meille hyödyksi.”
Avarrus

Avarrus on kotimaisen ambient-projektin Jääporttien kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 21. joulukuuta 2006.
Albumin kansien pastellivärimaalaukset on tehnyt Mindy M. Heinonen.
Indikaattorilaji

Indikaattorilaji eli ilmentäjälaji on eliölaji, jonka sietoisuus on kapea-alainen, joten sen levinneisyydessä tapahtuvien muutosten avulla voidaan tehdä luotettavia päätelmiä ympäristön voinnista ilman kalliita tutkimuslaitteita.
Esimerkkejä hyvistä indikaattorilajeista ovat ravut, joihin veden happamuus vaikuttaa negatiivisesti, ja rahkasammalet, joihin veden happamuus vaikuttaa positiivisesti.
Indikaattorilajeja käytetään yleisesti myös luonnontilaisuuden ja suojeluarvon mittareina. Esimerkiksi metsien lahopuun määrälle herkkien kääpien avulla voidaan arvottaa alueiden suojeluarvoa myös muun lahopuista ja vanhoista luonnonmetsistä riippuvaisen lajiston kannalta.
Extraterrestrial (albumi)

Extraterrestrial on säveltäjä Max Savikankaan ensimmäinen sävellyslevy (UUCD102). Se ilmestyi joulukuussa 2003. "Extraterrestrial" on kaksois-CD, jonka ensimmäinen levy koostuu Savikankaan soitinsävellyksistä ja toinen elektroakustisesta musiikista. Soitinmusiikin esittää Uusinta-kamariyhtye.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt Max Savikangas.
Galeria Valeria

Galeria Valeria (kuoli 315) oli Rooman keisarin Diocletianuksen tytär. Hän oli naimisissa keisari Galeriuksen kanssa. 
Hänen alkuperäinen nimensä oli Valeria, ja hänen äitinsä oli Diocletianuksen vaimo Prisca, joka oli keisarinnana 286–305. 
Valeria meni naimisiin Galeriuksen kanssa vuonna 293. Diocletianus loi tetrarkiaksi kutsutun järjestelmän, jossa Roomaa hallitsivat kaksi keisaria ja heidän kaksi apukeisariansa. Diocletianus oli valinnut Galeriuksen apukeisarikseen eli caesariksi. Valerian ja Galeriuksen avioliiton oli tarkoitus pönkittää keisarien välistä suhdetta. Galerius erosi myös ensimmäisestä vaimostaan Valeria Maximillasta. Galeria Valeriaa on kuvailtu suvaitsevaisena kristittyjä kohtaan, kun taas hänen miehensä suhtautui heihin vihamielisesti ja oli osasyyllinen kristittyjen vainoihin.
Galeria Valeria sai arvonimen "augusta" (feminiinimuoto augustuksesta) ja "mater castrorum" ("armeijan, leirin äiti") vuoden 308 marraskuussa. Galeria Valerian ja Galeriuksen avioliitto ei tuottanut yhtäkään lasta, mutta Galeria adoptoi aviomiehensä aviottoman pojan Candidianuksen. 
Kun Galerius kuoli vuonna 311 tuli Liciniuksesta uusi keisari. Hän otti Galeria Valerian ja hänen äitinsä Priscan huostaansa. Äiti ja tytär pakenivat kuitenkin Maximinus Daian luokse. Maximinuksen tytär oli nimittäin kihloissa Candidianuksen kanssa. 
Maximinus yritti kosia Valeriaa, mutta tämä ei suostunut, ja Maximinus antoi vangita hänet. Galeria Valeria lähetettiin vankeuteen Syyriaan, ja hänen omaisuutensa takavarikoitiin. Kun Maximinus kuoli, antoi Licinius määräyksen vangita Galeria Valerian, mutta tämä pääsi pakenemaan. Hän piileskeli vuoden ajan ennen kuin hänet löydettiin Thessalonikista. Väkijoukko vangitsi hänet, ja hänet mestattiin kaupungin torilla ennen kuin hänen ruumiinsa heitettiin mereen. Myös Valerian äiti Prisca surmattiin 315.
Ne bis in idem

Ne bis in idem on latinankielinen fraasi ja oikeusperiaate, joka tarkoittaa "ei kahdesti samassa (asiassa)". Sisällöllisesti se tarkoittaa prosessioikeudessa sitä, että samasta asiasta ei voida antaa kahta tuomiota eli tuomioistuin ei saa ottaa uudestaan käsiteltäväksi sellaista seikkaa, joka jo on lainvoimaisella päätöksellä ratkaistu. EU-kontekstissa fraasin merkitys on se, että sääntö estää toiseen kertaan tapahtuvan syyttämisen toisessa jäsenvaltiossa, jos yhdessä jäsenvaltiossa asia on jo saatettu lopullisesti päätökseen. Poikkeuksena tästä pääsäännöstä ovat eräät rikostyypit, muun muassa sotilas- ja virkarikokset.
Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7. lisäpöytäkirja määrittää "ne bis in idem" -periaatteen seuraavasti:
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on katsonut , että Suomessa veronkorotus on rangaistus, joten tilanteessa, jossa veronkorotus on määrätty, ei voida enää nostaa syytettä veropetoksesta. Sittemmin Suomen korkein oikeus on omaksunut tämän saman näkemyksen kahdessa ennakkoratkaisussaan kesäkuussa 2010. Vastaavasti Helsingin hallinto-oikeus on poistanut veronkorotuksen tapauksessa, jossa verovelvollinen oli aiemmin saanut rangaistuksen veropetoksesta.
Ne bis in idem -periaate soveltuu myös pakkokeinojen käyttöön. Helsingin hovioikeus kumosi vangitsemispäätöksen katsoen, ettei henkilöä voitu vangita rikoksesta, josta hänet oli jo tuomittu ulkomailla rangaistukseen ja rangaistus oli siellä kärsitty.
Hallittu hoitamattomuus

Hallittu hoitamattomuus on periaate, jolla ihmisen muokkaamaan ympäristön joidenkin osien annetaan tarkoituksella rehottaa.
Viheralueet.
Kaupunkien viheralueiden joidenkin osien annetaan tarkoituksella rehottaa. Jos koko aluetta hoidettaisiin kauttaaltaan huolellisesti, olisi lajisto niukkaa. Hallitun hoitamattomuuden tarkoituksena on kasvattaa lajien määrää kyseisellä alueella. Esimerkkejä hallitusta hoitamattomuudesta on, että puistonurmikot leikataan pidemmäksi, puuston annetaan muodostaa tiheikköjä ja kelopuiden jättäminen puistoihin.
Metsän käsittely.
Metsänhoidossa hallitulla hoitamattomuudella tarkoitetaan sitä, että aarin tai parin tiheiköitä jätetään yksi hehtaaria kohden taimikonperkaus-, harvennus- ja päätehakkuualoilla. Riistatiheikkö pyritään sijoittamaan monimuotoisuuden kannalta luontevalle paikalle, kuten kosteikon lähelle. Tällöin myös hyönteiskannat hyötyvät siitä ja linnuilla on enemmän syötävää. Lisäksi jätetään aliskasvoskuusia sinne, missä niistä ei ole haittaa kasvatettavalle puustolle. Etenkin linnut hyötyvät aliskasvoksista. Hallittu hoitamattomuus hyödyttää paitsi luontoa ja ulkoilijoita, myös metsänomistajaa. Työmäärä on riistatiheikön verran pienempi ja metsämaisema pysyy monipuolisempana.
Leo Palin

Leo Palin (s. 20. lokakuuta 1956 Helsinki, Suomi) on entinen tennispelaaja. Hän oli parhaimmillaan tenniksen maailmanlistalla sijalla 92 vuonna 1982. Nelinpelissä hän nousi rankingissa parhaimmillaan sijalle 111. Tämä tapahtui heinäkuussa vuonna 1986. Oikeakätinen Palin on 177 cm pitkä ja painoi peliurallaan 70 kiloa. Palin voitti urallaan yhden nelinpeliturnauksen ATP-tasolla ja ansaitsi rahaa pelaamalla 140695 Yhdysvaltain dollaria. Kaksinpelissä Palin oli kerran ATP-turnauksen finaalissa, mutta hävisi. 
Palin oli Suomen Davis Cup-joukkueessa vuosina 1976 ja 1978-86. Hän voitti kaksinpelin suomenmestaruuden ulkokentällä vuosina 1977 ja 1981, sekä sisäkentällä vuosina 1984-86. Nelinpelin suomenmestaruus tuli ulkokentällä vuonna 1983.
Bill Cowley

William Mailes ”Cowboy” Cowley (12. kesäkuuta 1912 Bristol, Quebec – 31. joulukuuta 1993) oli kanadalainen, varhaisen NHL:n parhaisiin luettava jääkiekkoilija. Keskushyökkääjä Cowley pelasi 13 kautta National Hockey Leaguessa seuroinaan St. Louis Eagles ja Boston Bruins.
NHL:ssä Cowleyn ottelukohtaisen pistekeskiarvoennätyksen 1,97 yhdellä kaudella ovat sittemmin ylittäneet vain Wayne Gretzky ja Mario Lemieux. Cowley ylti keskiarvoon kaudella 1943–1944.
Neuroteologia

Neuroteologia tutkii uskonnollisten kokemusten ja hermoston, erityisesti aivojen toiminnan korrelaatioita. Tutkimus tapahtuu laboratorioissa EEG- ja PET-tutkimuksina. Näissä tutkimuksissa on osoitettu, että aivot ja hermosto toimivat uskonnollisen kokemuksen aikana normaalista poikkeavalla tavalla. 
Neuroteologeja.
Aldous Huxley käytti ensimmäisenä termiä "neuroteologia" romaanissaan "Island" (1962).
Tri. Michael Persinger Laurentian yliopistosta Kanadassa pyrki 1980-luvulla tutkimuksissaan tuottamaan uskonnollisia kokemuksia ärsyttämällä ohimolohkoja magneettikentillä. Hän suunnitteli tätä varten kypärän, jonka tarkoituksena oli tuottaa "selittämättömiä" läsnäolokokemuksia. Vuonna 2003 näihin tutkimuksiin osallistui myös kuuluisa ateisti Richard Dawkins. Persingerin mukaan monet koehenkilöistä raportoivat selittämättömistä "läsnäolokokemuksista". Dawkins ei tällaisia tuntenut, vaikka olisi omien sanojensa mukaan halunnut sellaisen kokea. Persingerin mukaan ihmiset sijoittuvat tässä janalle, jonka toinen pää on täysin epäherkkä. Dawkins edustaa hänen mukaansa tätä epäherkkää päätä.&lt;ref name="bbc.co.uk/science"&gt; 
BBC: God on the Brain &lt;/ref&gt; 
Pehr Granqvist (2005) Uppsalan yliopistosta kritisoi Persingerin kokeiden tieteellisyyttä, mutta keskustelu heidän välillään jatkuu vilkkaana.
Andrew Newberg tutki fransiskaaninunnien ja buddhalaisten aivojen toimintaa syvän rukouksen tai meditaation aikana PET-laitteella. Tutkimuksissa kävi ilmi, että fransiskaaninunnien otsalohkot aktivoituivat rukouksen aikana, mutta päälakilohkon toiminta vaimeni, mikä Newbergin mukaan liittyy uskonnolliseen ajasta ja paikasta irrottautumisen tunteeseen ja Jumalan läsnäolon kokemuksiin. Samanlaisia aivotoiminnan muutoksia oli havaittavissa myös buddhalaisilla meditoijilla. Erona oli kuitenkin se, että nunnilla aktivoitui kielellinen alue aivoista, kun taas buddhalaisilla aktivoitui visuaalinen alue, mikä liittyy erilaisiin meditaatio- ja rukoilutapoihin. Epileptikot ovat alttiimpia tällaisiin kokemuksiin.
Tulosten tulkinta.
Luonnontieteellisesti suuntautuneet ajattelevat, että uskonnolliset kokemukset johtuvat aivojen toiminnasta. Andrew Newbergin mukaan hänen tutkimuksensa perusteella ei voi kuitenkaan arvioida uskonnollisten kokemusten "objektiivista totuudenmukaisuutta". Tutkimus ei hänen mukaansa pysty myöskään antamaan vastausta kysymykseen, onko ihmisellä kuolematon sielu tai onko Jumala olemassa. Se voidaan kuitenkin hänen mukaansa sanoa, että mikäli Jumala on olemassa, se pitää kokea aivojen välityksellä. Selvää on myös, että hengellinen elämä saa aivoissa aikaan biologisia muutoksia.
Anglikaanipiispa Stephen Sykesin mukaan tutkimuksen tulokset eivät osoita, että uskonnollisten kokemusten merkitys tai arvo pitäisi käsittää aikaisempaa vähäisemmäksi. Hän puhuu tutkimuksiin viitaten myös "uskonnollisesta lahjakkuudesta" ja ehdottaa, että ennemminkin tulisi olla kiinnostunut kaikesta uudesta tiedosta, mitä tutkimus saa selville. Professori Ramachandran ehdottaa lisäksi, että tulokset osoittavat vain, että Jumala saattaa olla rakentanut aivoihin "antennin", jotta olisimme vastaanottavaisempia hänelle.
Mana (voima)

Mana on jumalissa, ihmisissä, eläimissä ja esineissä piileväksi uskottu persoonaton yliluonnollinen voima. Mana voi olla hyvää tai pahaa, hyödyllistä tai vaarallista. Mana liittyy etenkin Melanesian ja Polynesian kansojen uskontoihin.
Manan käsite tuli länsimaissa esille ensimmäisen kerran 1800-luvulla keskusteluissa uskonnon alkuperästä. Sen jälkeen se rinnastettiin vastaaviin käsitteisiin esimerkiksi dakota- ja irokeesi-intiaaneilla. 1900-luvun alussa manan arveltiin olevan yleismaailmallinen ilmiö, joka oli kaikkien uskontojen taustalla, kunnes henkilöityneet voimat ja jumaluudet syrjäyttivät sen. Tämä käsitys on nykyisin kiistetty. Manaa ei pidetä yleismaailmallisena eikä persoonattomana, ja siihen uskominen liittyy erottamasti myös henkiin uskomiseen. Se on Melanesiassakin käytössä vain korkeimmin järjestäytyneiden yhteisöjen keskuudessa. Manan arvioidaan olevan symbolinen tapa ilmaista korkea-arvoisten ihmisten erityispiirteitä, ja se sanktioi heidän tekonsa ja selittää epäonnistumisensa.
Manan käsitteen toi Eurooppaan lähestyssaarnaaja ja antropologi Robert Henry Codrington lähinnä Banks Islandsilta pohjoisesta Vanuatusta ja esitteli sen teoksessaan "The Melanesians: Studies in Their Anthropology and Folk-lore" 1891.
Peleissä.
"Manaa" käytetään myös monissa fantasiapeleissä. Peleissä "mana" edustaa yleensä erilaisiin loitsuihin käytettävää energiaa.
Ilmeisesti ensimmäinen kerta kun manaa käytettiin taikavoiman lähteenä, oli Larry Nivenin vuonna 1969 julkaistussa novellissa "Not Long Before The End". Kirjassa velhot käyttivät manaa loihtimiseen, kunnes tuloksena oli nykyinen maailma, jossa taikavoimia ei enää tunnettu. Kirja ymmärrettiin ekologisena vertauksena uusiutumattomista luonnonvaroista. Niven oli tutustunut termiin lukemastaan Peter Worsleyn Uuden-Guinean lastikultteja käsittelevästä kirjasta "The Trumpet Shall Sound".
Manan käsite löysi tiensä 1970-luvun Dungeons &amp; Dragons -kopioihin (vaikka D&amp;D:n loitsujärjestelmä oli erilainen). Ensimmäinen merkittävä tietokonepeli, joka käytti manajärjestelmää oli Ultima III (1983), tosin pelissä resurssin nimi oli "Magic Points". Dungeon Master -pelissä (1987) yksikön nimi oli jo "Mana Points".
Marcel Mule

Marcel Mule (24. kesäkuuta 1901 Aube Orne – 18. joulukuuta 2001 Hyère Var) oli ranskalainen saksofonisti, joka toimi Pariisin konservatorion saksofoninsoiton professorina vuosina 1942–1968. 
Yhdessä François Combellen, Paul Rombyn ja Jules Viardin kanssa Marcel Mule on ollut perustamassa saksofoninsoiton ranskalaista koulukuntaa.
Elämäkerta.
Marcel Mule löysi saksofonin lisäksi pianon ja viulun ollessaan 8-vuotias. Hänen sotilassoittokunnan johtajana toiminut isänsä oli hänen ensimmäinen opettajansa. Mulea opetti myös Tasavaltalaiskaartin solisti François Combelle. Kun nuorimies suoritti asepalvelustaan Pariisissa sijaitsevassa tykistörykmentissä, hän käytti hyväkseen kaikki mahdollisuudet opintojensa täydentämiseen Pariisin konservatoriossa. Eritoten hän osallistui Georges Caussaden musiikin harmonian opetukseen.
Vuonna 1923 hän osallistui Tasavaltalaiskaartin soittokunnan pääsykokeeseen, suoritti sen hyväksyttävästi ja sai entisen opettajansa François Combellen solistin tehtävät. Hän toimi vuodesta 1928 lähtien jäsenenä Tasavaltalaiskaartin kvartetissa. 
Hän jätti kuitenkin uransa Tasavaltalaiskaartissa vuonna 1936 perustaakseen Pariisin saksofonikvartetin, joka tunnetaan paremmin nimellä Marcel Mulen kvartetti. Kvartetti soitti erittäin paljon elokuvamusiikkia. 
Mulen vanhin poika, vuonna 1926 syntynyt "Pol Mule" on huilisti ja kapellimestari. Hän toimii Antibesin kaupungin konservatorion johtajana. Nuorempi poika, vuonna 1929 syntynyt "Jacques Mule" on ollut poikkihuilun professorina Nancyn kaupungin konservatoriossa.
Opetustyö.
Vuonna 1942 Pariisin konservatorion johtaja Claude Delvincourt perusti uudelleen saksofoninsoiton koulutusohjelman. Hän antoi tämän opetuksen johtamisen Marcel Mulen harteille. Hänen opettajanuransa kesti kaikkiaan 26 vuotta. Mulen oppilaat ovat vaikuttaneet Ranskassa ja kaikkialla maailmassa niin opettajina kuin muusikoinakin. 
Vuonna 1968 hän jäi tästä tehtävästä eläkkeelle ja lopetti täysin saksofonin soiton sydänongelmien takia.
Matti Jämsä

Matti Mikael Jämsä (6. maaliskuuta 1929 Turku – 11. tammikuuta 1988) oli suomalainen toimittaja, joka tuli tunnetuksi 1950-luvulla "Apu-lehdelle" tekemistään vauhdikkaista reportaaseista. Jämsä oli aloittanut kirjoittamisen 16-vuotiaana, ja hän tuli "Avun" palvelukseen 1953.
Reportaaseissaan Jämsä muun muassa paini Tivoli Huvikentän karhun kanssa, ajoi autolla mereen ja rotkoon, kesytti leijonan, lumosi käärmeen, toimi Linnanmäen vedenneitona, hyppäsi korkeusennätyksen laskuvarjolla, laski kosken tynnyrissä, työntyi asbestipuvussa palavaan taloon sekä pukeutui naiseksi ja osallistui Rovaniemellä Lapin neito -missikisoihin, joissa hän pääsi neljännelle sijalle. Useat jutuistaan Jämsä teki yhdessä Veikko Ennalan kanssa.
Jämsä juuttui kuitenkin tähän sankarireportterin roolinsa, ja 1960-luvulle tultaessa tämä aihepiiri alkoi olla loppuun kulutettu. Hän toimi sittemmin "Apu"-lehden toimitussihteerinä, mutta alkoholi alkoi loppuvaiheessa hallita hänen elämäänsä yhä suuremmassa määrin.
Aiheesta muualla.
"Apu"-lehdessä 1950-luvulla ilmestyneitä juttuja Matti Jämsän tempauksista, kirjoittajina Matti Jämsä ja Veikko Ennala:
Tōjinmachin metroasema

Tōjinmachin metroasema () on Fukuokan kaupungin Chūōn suuralueella sijaitseva metroasema. Asema on viides asema Kūkō-linjalla Meinohaman aseman päästä lukien. Asema avattiin 26. heinäkuuta 1981.
Asema sijaitsee lähimpänä Fukuoka YAHOO! Domen baseball-areenaa. Tämän vuoksi asemalla on ylimääräisiä lippuautomaatteja, jotka otetaan käyttöön aina areenalla pelattujen otteluiden jälkeen.
Muita paikkoja, jotka sijaitsevat aseman lähellä ovat muun muassa:
Hiidenkivi (lehti)

Hiidenkivi oli vuosina 1994–2012 ilmestynyt suomalainen kulttuurilehti. Sitä julkaisivat Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Kotimaisten kielten tutkimuskeskus ja Suomen Kotiseutuliitto. Kuudesti vuodessa ilmestynyt lehti esitteli suomalaiseen kulttuuriin liittyvää tutkimustietoa yleistajuisesti ja ajankohtaisesti. Lehden aihepiirit olivat pääasiassa historian, suomen kielen ja kirjallisuuden, kotiseudun ja kulttuuriympäristön, kansanperinteen ja kulttuurintutkimuksen aloilta. Lehdessä oli myös laaja kirja-arvio-osasto.
Hiidenkivi perustettiin 1994, kun SKS:n lehti "Elias", Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen "Kieliposti" ja Suomen Kotiseutuliiton "Kotiseutu" yhdistettiin.
Hiidenkiven viimeisenä päätoimittajia oli Outi Lauhakangas. Aiemmin päätoimittajana ovat olleet Pirkko Leino-Kaukiainen, Pirjo Hiidenmaa, Lasse Koskela, Panu Rajala, Heikki Ylikangas ja Esko Koivusalo. Lehteä kustansi Stellatum Oy.
Stellatum Oy sanoi kustannussopimuksen irti lehden julkaisijoiden kanssa vuonna 2012. Täten myös lehden ilmestyminen päättyi, sillä julkaisijoilla ei ollut mahdollisuutta lähteä itse kustantamaan lehteä asiakkailleen. 
Vuodesta 2013 lähtien julkaisu on ilmestynyt vuosikirjamuotoisena nimellä Kotiseutu. Vuosikirjaa julkaisee Suomen Kotiseutuliitto.
Anna Riihimäki

Anna Riihimäki on suomalainen juontaja, joka juonsi sunnuntai-aamun "Pikku Kakkosen". Riihimäki on ollut mukana sarjassa myös nuorempana, jolloin hän juonsi usean vuoden ajan yhdessä Ransu Karvakuonon kanssa. Myöhemmin Riihimäki ja Neponen juonsivat "Pikku Kakkosen" pääsiäistä. Myös Anna Riihimäen pikkusisko Lotta Riihimäki on juontanut "Pikku Kakkosen" maanantaita. 
Anna Riihimäki on myös näytellyt tv-sarjassa "Hovimäki". Hän opiskeli yhteisöviestintää Jyväskylän yliopistossa.
Poninhäntä

Poninhäntä on hiustyyli, joka voidaan tehdä pitkiin hiuksiin kiinnittämällä hiukset nipuksi tyvestä ja jättämällä suorat tai kiharat latvat roikkumaan vapaasti. Poninhännän nimi tulee kampauksen ulkonäöstä, joka muistuttaa hevosen tai ponin häntää.
Variaatioita.
Poninhäntä kiinnitetään yleensä joustavalla hiuslenkillä, mutta myös lettinauhaa tai muunlaisia hiuspidikkeitä voidaan käyttää. Kampauksen kiinnityskohta voi olla takaraivolla tai niskassa ja joskus sivulla tai päällä. Poninhäntä voidaan tehdä tiukaksi, jolloin hiukset vedetään päätämyöden kireälle kiinnityskohtaan, tai jättää löysemmäksi, ja harvemmin myös latvat voidaan kiinnittää yhteen.
Kaija Rahola

Kaija Marja Rahola (vuodesta 1941 Lampela; ) oli suomalainen elokuvanäyttelijä. Hän näytteli lyhyen uransa aikana kahdeksassa elokuvassa, joista merkittävin oli "Linnaisten vihreä kamari" (1945).
Rahola teki näyttelijänuraa ainoastaan elokuvan parissa, eikä hänellä ollut teatterikokemusta. Hän oli tunnustettu suomalaisen elokuvan ”kiltti tyttö”, ja näytteli "Linnaisten vihreän kamarin" lisäksi muun muassa elokuvissa "Jumalan myrsky" (1940), "Morsian yllättää" (1941), "Antreas ja syntinen Jolanda" (1941) ja "Kuollut mies vihastuu" (1944).
Ura.
Kaija Rahola syntyi Tampereella musikaaliseen perheeseen. Hän esiintyi lapsuudessaan koulunäytelmissä ja maaseutujuhlissa. Valmistuttuaan ylioppilaaksi hän suunnitteli sanomalehtinaisen uraa mutta pyrki lopulta elokuvaan. Hän lähetti sisarensa kannustamana kirjeen valokuvansa kera ohjaaja Valentin Vaalalle vuonna 1939. Vaala luki kirjeen palattuaan Aulangolta Helsinkiin näyttelijä Sirkka Sarin kuoleman jälkeisenä päivänä heinäkuun lopulla 1939 ja kutsui Raholan koekuvauksiin. Talvisodan jälkeen Rahola ura alkoi, kun hänet kiinnitettiin Suomi-Filmiin. Hänen ensimmäinen valkokangasroolinsa oli avustajan osa elokuvassa "Vihreä kulta" (1939).
Jatkosodan aikana Rahola työskenteli elokuvien ohessa maanpuolustuksessa lottana Vaasassa.
Rahola näytteli 1940-luvulla kahdeksassa elokuvassa. Hän teki merkittäviä sivuosia sekä draamaelokuvissa että romanttisissa komedioissa. Lehdistön käyttämät kuvaukset hänestä olivat ”tyttömäinen” ja ”suloinen”. Rahola sai myönteisiä arvioita sivuosastaan elokuvassa "Antreas ja syntinen Jolanda" (1941). Vuonna 1944 Rahola oli mukana Ilmari Unhon ohjaamassa dokumenttielokuvassa "Pellonmäen tarina", jossa korostettiin säästämisen tärkeyttä.
Raholalla oli kaunis lauluääni, jota hän toisinaan hyödynsi roolihahmoissaan. Harjoituksiin kuului säännöllisiä laulutunteja Hanna Granfeltin opetuksessa. Elokuvassa "Morsian yllättää" vuonna 1941 Rahola lauloi osan kappaleesta ”Seitsemän tuntia onnehen”.
Raholan viimeinen merkittävä roolisuoritus oli kartanonneito Ringa Littow Vaalan ohjaamassa kauhuromanttisessa elokuvassa "Linnaisten vihreä kamari" vuonna 1945.
Yksityiselämä.
Rahola avioitui vuonna 1941 ohjaaja ja vänrikki Viljo Lampelan kanssa, joka jatkosodan aikaan toimi hävittäjälentäjänä ja työskenteli Suomi-Filmin lyhytelokuvaosastolla. Pariskunnalle syntyi viisi lasta. Heistä kolmas on oopperalaulaja Pirkkoliisa Tikka, joka on muun muassa esiintynyt Spede Pasasen elokuvissa, ja neljäs Pekka Lampela, joka toimi "Uuno Turhapuro" -elokuvien äänittäjänä. 
Raholan perhe asui Helsingin Huopalahdessa. Kesiä perhe vietti Ruovedellä, jossa Kaija Rahola kuoli 42-vuotiaana.
Friedrich List

Friedrich List (6. elokuuta 1789 Reutlingen – 30. marraskuuta 1846 Kufstein) oli saksalainen taloustieteilijä, joka korosti, että valtion oli menestyäkseen harjoitettava aktiivista talouspolitiikkaa ja suojeltava kotimaista teollisuutta.
List suositteli tarkasti valittua varhaisessa kehitysvaiheessa olevan teollisuuden suojelua (täyden vapaakaupan sijaan). Hän ei vastustanut kansainvälistä kauppaa eikä viennin voimakasta laajentamista. Hän painotti kaupan tärkeyttä ja näki vapaakaupan lopullisena päämääränä, mutta piti teollisuuden suojelua tärkeänä talouskehityksen alkuvaiheessa.
Listin mukaan Britannia ei ollut noudattanut Adam Smithin liberalistista talouspolitiikkaa, vaan Britannian hallitus oli vahvistanut maansa taloutta eri tavoin, myös protektionistisin menetelmin. Hän neuvoi Saksaa seuraamaan samaa tietä.
List piti Saksan talouden keskeisenä ongelmana 38 erillisen maan välisiä tullimaksuja. Hän oli vuonna 1819 perustamassa vapaamuotoisen kauppa- ja teollisuusliiton (Handels- und Gewerbekammer) ja vuonna 1834 Saksan tulliliiton (Zollverein) Saksan valtioiden kesken. Alueen talouselämän kehittäminen pääsi vauhtiin. List laati rautateiden rakentamissuunnitelman ja sen mukainen ratojen rakentaminen alkoi. Ensimmäisenä rakennettiin vuosina 1837–1839 Leipzigin ja Dresdenin rataosuus. 
Listin pääteos on "Kansantaloustieteen kansallinen järjestelmä" (). Hänen näkemyksensä ovat olleet erittäin vaikutusvaltaisia.
Kristillinen sosialismi

Kristillinen sosialismi tai kristillissosialismi on aate, joka yhdistää sosialismin periaatteet ja kristilliset arvot ja maailmankuvan. Marxismi-leninismi, jota harjoitettiin Neuvostoliitossa ja itäblokin maissa, edusti ateismia, mutta monet halusivat yhdistää sosialistisen yhteiskuntateorian ja kristillisen uskon, sillä niitä ei nähty toistensa vastakohtina, vaan yhteensopivina.
Historia.
1800-luvulla useimmat kirkonmiehet vastustivat kaikkia sosialismin muotoja marxilaisen ateismin takia. 1850-luvulla Britanniassa syntyi kuitenkin kristittyjen sosialistien ryhmä, jota johtivat John Ludlow, Charles Kingsley ja Frederick Denison Maurice. Sekä marxilaista ateismia vastustavat papit että marxilaiset ateistit vastustivat ryhmää. Jo muutaman vuoden kuluttua liike hajosi. Myöhemmin Britanniassa kristillinen sosialismi on saanut merkittävästi jalansijaa anglokatolisuudessa. Myös Labour-puolueen ensimmäinen puheenjohtaja Keir Hardie oli kristillisen sosialismin kannattaja.
Yhdysvalloissa kristillissosialismilla oli hieman kannatusta 1890-luvulla, lähinnä idässä. Tunnetuimpia kristillissosialisteja olivat pastori William D. P. Bliss sekä professorit George D. Herron ja R. T. Ely.
Suomessa Kristillisen Työväen Liitolla oli useita kansanedustajia 1900-luvun alussa; nykyisin järjestö on puoluepoliittisesti sitoutumaton.
Kolmannen maailman vapautuksen teologiaksi kutsuttu kristillissosialistinen liike sai myöhemmin 1900-luvulla huomiota. 
Kristillisiä sosialisteja.
Merkittäviin kristillissosialisteihin lukeutuvat muun muassa Ghanan presidentti Kwame Nkrumah, Venezuelan presidentti Hugo Chávez, Ecuadorin presidentti Rafael Correa, Nicaraguan presidentti Daniel Ortega, El Salvadorin arkkipiispa Óscar Romero, brittiläinen parlamentaarikko George Galloway, teologi Paul Tillich, teologi Dorothy Day, teologi Karl Barth, Haitin entinen presidentti Jean-Bertrand Aristide sekä filosofi Simone Weil.
Epämiellyttävä totuus

Epämiellyttävä totuus () on yhdysvaltalainen dokumenttielokuva ilmaston lämpenemisestä. Dokumentissa Yhdysvaltain entinen varapresidentti Al Gore esittelee ilmastonmuutosta ja arvioita sen vaikutuksista.
Elokuvan ensi-ilta Yhdysvalloissa oli 24. toukokuuta ja Suomessa 15. syyskuuta 2006. Elokuva voitti kaksi Oscar-palkintoa vuonna 2007 parhaasta dokumenttielokuvasta ja alkuperäisestä laulusta. Elokuva on herättänyt myös aiheelle tyypillistä kiistelyä. Dokumentissa esitetty pelko mannerjäiden nopeasta sulamisesta oli osallisena brittituomarin päätöksessä, jonka mukaan elokuvaa virheidensä vuoksi ei saa esittää Britannian kouluissa sellaisenaan. Al Goren virheiden osoittaminen ei kuitenkaan todista ihmisperäistä ilmaston lämpenemistä vääräksi.
Epämiellyttävä totuus kirjana.
Goren mukaan epämiellyttävä totuus on, että lähes kaikki maailman vuoristojäätiköt sulavat – osa todella nopeasti. Himalajan jäätiköt ovat muuttuneet eniten lämpenemisen johdosta. Maailman väestöstä 40 prosentin juomavesi on lähtöisin niistä. Antarktiksesta hupenee 31 miljardin tonnin edestä vettä joka vuosi. Viimeisten 25 vuoden aikana on mitattu suurin osa maailmassa lämpimimmistä vuosista ajanjaksona 1860–2005. Vakuutusvahingot ovat kasvaneet 15-kertaisiksi lämpenemisen johdosta 30 vuodessa. Jos hiilidioksidipäästöjä ei pian ryhdytä rajoittamaan, pitoisuudennousu ei rajoitu kaksinkertaistumiseen, vaan voi nelinkertaistua. Silloin suuri osa Yhdysvaltoja menettäisi 60 % maan kosteudesta.
Donald Kennedyn mukaan on harvinaista, että luonnontieteessä saavutetaan niin vahva yksimielisyys kuin tässä kysymyksessä.
Princetonin yliopiston tutkijoiden Robert Socolow ja Stephen Pacak mukaan ihmisillä on jo tieteellinen ja tekninen taito ilmastonmuutoksen ratkaisuun. Ratkaisuun tarvitaan vain poliittista tahtoa. 
Elokuvan mukaan tuolloin vallassa ollut presidentti George W. Bush oli uhka maailman tulevaisuudelle, koska hän ei ottanut huomioon ilmaston lämpenemistä. General Motorsin toimitusjohtajan Jeffrey Immeltin mukaan yrityksen ympäristöparannukset johtavat kannattavuuteen. Al Goren mukaan amerikkalaiset eivät voi esimerkiksi myydä autoja Kiinaan, koska ne eivät täytä maan ympäristövaatimuksia.
Tuija Toivonen

Tuija Sisko Annele Toivonen (vuosina 1985–1988 Jousimaa, s. 22. syyskuuta 1958 Elimäki) on suomalainen kestävyysjuoksija, jonka päämatka oli maratonjuoksu.
Helsingin MM-kisoissa 1983 Toivonen sijoittui kahdeksanneksi ja Los Angelesin olympialaisissa 1984 kymmenenneksi. Hän osallistui myös Ateenan EM-kisoihin 1982, Rooman MM-kisoihin 1987, Soulin olympialaisiin 1988 sekä maastojuoksun MM- ja EM-kilpailuihin.
SM-kilpailuista Toivosella on yhteensä 14 kultaa ja kaiken kaikkiaan 27 mitalia. Suomen ennätyksiä Toivonen juoksi 3 000, 5 000 ja 10 000 metrillä sekä maratonilla. Hän lopetti uransa vuonna 1996, jolloin tavoitteli vielä paikkaa Atlantan olympialaisiin, mutta ei tullut valituksi. Samana syksynä hän osallistui vielä Suomi–Ruotsi-maaotteluun yhdeksännen kerran.
Toivonen edusti urallaan Riihimäen Kiskoa ja Helsingin Kisa-Veikkoja ja häntä valmensi Esko Toivonen. Vuosina 1985–1988 Tuija Toivonen tunnettiin nimellä Tuija Jousimaa, kun hän oli naimisissa estejuoksijana tunnetun Ilpo Jousimaan kanssa.
SM-mitalit.
Kalevan kisat
Maraton
Maastojuoksu
Halli-SM
Diane Warren

 
Diane Eve Warren (s. 7. syyskuuta 1956) on yhdysvaltalainen lauluntekijä. 
Hänen on sanottu olevan maailman menestynein naispuolinen lauluntekijä. Lähes neljäkymmentä vuotta kestäneen uransa aikana yhdeksän hänen kappaleistaan on saavuttanut myyntilistan ykkössijan ja 32 kappaletta on noussut Top Teniin.
Hänen säveltämiinsä kappaleisiin kuuluvat mm. "Un-Break My Heart" (Toni Braxton), "I Don't Want to Miss a Thing" (Aerosmith), "If I Could Turn Back Time" (Cher), "Nothing's Gonna Stop Us Now" (Starship), Don't Turn Around" (Ace of Base) ja "Rhythm Of The Night" (Debarge).
Warrenin lauluja on käytetty yli 80 elokuvassa. Hän on tehnyt lauluja useiden esittäjien levyille, ja varhaisimpia menestyksiä oli Laura Braniganille kirjoitettu ”Solitaire”, joka nousi vuonna 1983 Yhdysvaltojen listojen 7. sijalle. 
Useimmat Warrenin laulut käsittelevät romanttisia aiheita. Warren ei kuitenkaan ole omien sanojensa mukaan ollut koskaan rakastunut, eikä hän ole naimisissa.
Warren otettiin Songwriters Hall of Fameen 2001.
Vuoteen 2006 mennessä hän oli saanut neljä Golden Globe- sekä seitsemän Grammy-ehdokkuutta.
Hän on ollut ehdokkaana Oscar-palkinnon voittajaksi 16 kertaa, mutta ei ole voittanut kertaakaan. Vuonna 2022 hänelle myönnettiin kunnia-Oscar.
Sissit

Sissit on vuonna 1963 valmistunut Mikko Niskasen ohjaama sotaelokuva. Se pohjautuu hänen esikoiselokuvansa "Poikien" tavoin Paavo Rintalan romaanikäsikirjoitukseen. Käsikirjoitus ilmestyi myöhemmin samana vuonna kohuteoksena "Sissiluutnantti". Sissien tapahtumat sijoittuvat jatkosodan viimeisiin päiviin.
Juoni.
Elokuvan kehyskertomuksena on nykyhetkeen sijoitettu illanvietto, jossa 20. divisioonan sissiveteraanit muistelevat sotaa ja kaatuneita tovereitaan. Pääosa elokuvasta nähdään takaumana. Luutnantti Erkki Takalan (Matti Oravisto) Vienan Karjalassa jatkosodan aikana toimiva sissijoukkue menettää alussa yhden miehistä, kun liikaa nähnyt sotamies Saastamoinen saa hermoromahduksen heti linjojen läpi tultua ja viedään köysissä hoitoon. Retkeltä palaamista juhlittaessa Takalan ja nuoren lotan välillä syntyy sukupuolisuhde – lotat kelpuuttavat kavaljeereikseen upseerien lisäksi ainoastaan sissit, jotka erotukseksi tavallisesta jalkaväestä nähdään sodan tähtinä.
Takala, joka on siviilissä teologian ylioppilas, keskustelee sotilaspapin kanssa sodan mielettömyydestä, ja sotilaspappi kertoo hänelle tuntevansa tekevänsä paholaisen työtä sotaväen palveluksessa. Kun sissit saavat vaarallisen tehtävän vallata pieni kukkula, jonka valtaamisessa jalkaväki on epäonnistunut neljästi, pappi lähtee mukaan vaikka aavistaa kuolevansa. Röyhkeästi päiväsaikaan tehty valtausyritys onnistuu, mutta pappi kaatuu.
Takalan esimies kapteeni Kokkonen lähtee poikkeuksellisesti Takalan sissien mukaan vanginhakuretkelle, jolta palattaessa Takala osin Kokkosen painostuksesta päästää vangiksi otetun neuvostoliittolaisen sotilaan vapaaksi, kun tämä paljastuu vain sotamieheksi, vaikka tietää siten asettavansa miehensä vaaraan. Hurjan takaa-ajon aikana sisseistä puolet kaatuu. Tapaus laukaisee Takalassa samankaltaisen hulluuskohtauksen kuin Saastamoisella alussa.
Takala käy lomalla kotona tapaamassa Marjaa, joka puhuu avioliitosta, mutta Takala ei usko kykenevänsä enää rakastamaan. Kun rauha lopulta tehdään, sodankäynnin ja tappamisen elämänsä sisällöksi omaksunut Takala ei pysty yhtymään yleiseen riemuun.
Vastaanotto.
Elokuva sai vuonna 1964 valtion elokuvapalkinnon ja neljä Jussi-palkintoa: paras ohjaus (Mikko Niskanen), paras miespääosa (Matti Oravisto), paras kuvaus (Esko Nevalainen), paras leikkaus (Juho Gartz).
Tv-kriitikko Arto Pajukallio nostaa elokuvan suomalaisten sotaelokuvien kärkisijoille.
Tepelenë

Tepelenë () on kaupunki Albaniassa. Nimi on turkkia ja tarkoittaa "Helenin kukkulaa". Kaupunki sijaitsee Etelä-Albaniassa Vjosëjoen rannalla noin kolme kilometriä alavirtaan sen ja Drinojoen yhtymäkohdasta. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Tepelenën asukasluku oli 8 949.
Tepelenën jalkapalloseuran nimi on SK Tepelena.
Historia.
Kaupunki sijaitsee strategisesti tärkeällä paikalla ja sen lähellä on linnoituksen rauniot. Ali pašša syntyi läheisessä Hormovan kylässä. Vuonna 1847 brittiläinen kirjailija Edward Lear vieraili kaupungissa ja näki tuhoutuneet rakennukset.
Läheisellä Aoos- eli Vjosëjoen kapeikolla Makedonian armeija sulki tien Epeirokseen ja vuonna 196 eaa. ratkaiseva taistelu käytiin Rooman armeijan komentajan Titus Quinctius Flamininuksen ja Makedonian Filippos V:n välillä, jonka Rooman armeija voitti.
Bysantti rakensi puolustustornin, jota turkkilaiset kehittivät 1400-luvulla ja Ali pašša 1800-luvulla. Vuonna 1920 maanjäristys tuhosi kaupungin ja se korjattiin täysin jälkeenpäin; paikallisen perinteen mukaan Tepelenë tuhoutuu, jos siellä on yli 100 rakennusta. Samana vuonna 400 Italian sotilasta antautui albanialaisille.
Toisen maailmansodan alussa Italia miehitti Tepelenën. Sodanjälkeinen kommunistihallinto muutti paikallisen Italian sotilasleirin pakkotyöleiriksi. Sillä oli paha maine käytettyjen brutaalien menetelmien ja siellä esiintyvien sairauksien vuoksi. Leiriä sanottiin "Albanian Belseniksi". Se suljettiin 1950-luvulla, kun suuri osa vangeista kuoli koleraan.
Vuonna 1997 Tepelenëstä tuli Sali Berishan hallinnon vastaisen kansannousun keskeinen paikka. Kansankomitea otti kaupungin haltuunsa maaliskuussa ja vapautti oppositiopoliitikko Fatos Nanon paikallisesta vankilasta. Liike levisi Gjirokasteriin maaliskuussa ja aseita jaeltiin Tepelenëstä.
Lounas (ateria)

Lounas on keskipäivän ateria, joka syödään kello 11 ja 15 välillä. Se on toinen päivän pääaterioista päivällisen ohella. 
Eri puolilla maailmaa käytännön lounasjärjestelyt vaihtelevat suuresti. Lounas nautitaan useimmiten kesken työ- tai koulupäivän. Esimerkiksi oppivelvollisille tarjotaan Suomessa päivittäin ateria. Työssäkäyvistä naisista Suomessa noin 40 prosenttia syö lounaaksi omia eväitä, miehistä joka neljäs. Muut syövät työpaikka- tai muussa ravintolassa tai kotona tai jättävät lounaan väliin. Vapaapäivien ja juhlapyhien lounaskäytännöt poikkeavat usein arkipäivien rutiinista.
Suomalaiseen ravintolalounaaseen kuuluu yleensä:
Lounaan vanha nimitys on "puolinen", ja se nautittiin puolilta päivin.
Suomessa katsotaan, että lounas keskellä opiskelupäivää vaikuttaa hyvinvointiin ja jaksamiseen.
Kela tukee opiskelijoiden lounasruokailua, jos se täyttää vaatimukset aterian sisällöstä ja hinnoittelusta, sekä suositukset korkeakouluopiskelijoiden ruokailusta. Suositusten mukaan esimerkiksi salaattipöydässä tulee olla kaksi tuoretta vihannes- tai hedelmäkomponenttia, yksi tuore tai kypsä kasviskomponentti ja yksi proteiinipitoinen komponentti. Ruokajuomana ei voi olla virvoitusjuomia.
Joukkoerotus

Joukkoerotus on joukko-oppiin liittyvä termi, joka tarkoittaa tietyn joukon alkioiden poistamista toisesta joukosta. Joukkojen "B" ja "A" joukkoerotus sisältää ne alkiot, jotka kuuluvat joukkoon "B" mutteivät joukkoon "A". Joukkojen "A" ja "B" erotusta merkitään formula_1 tai formula_2.
Muodollisesti joukkoerotus määritellään seuraavasti: formula_3.
Metro Luminal

Metro Luminal on virolainen rock/post punk -yhtye.
Kokoonpano.
Metro Luminal on virolainen yhtye joka perustettiin 1980-luvun loppupuolella Tallinnassa. Kitaristi Rainer Jancis sekä runoilija Mait Vaik perustivat yhdessä Allan Vainolan kanssa Metro Luminalin Janciksen edesmenneen Ükskoik-yhtyeen raunioille. Vainola ja Mait Vaik soittivat Metro Luminalin vuosiensa aikana samaan aikaan myös toisessa suositussa yhtyeessä nimeltä Vennaskond.
Metro Luminal oli eräänlainen aikakautensa ilmiö. Yhtyeen kitaravoittoiset melodiat ja synkät sanoitukset, joissa ei annettu paljoa toivoa tulevaisuudesta, iskivät suoraan uudelleen itsenäistyneen Viron nuorisoon. Viro kamppaili tuolloin taloudellisessa ahdingossa, ja itsemurhaluvut olivat korkealla. Mait Vaikin ja runoilija Andres Rodionovin sanoitukset kertoivatkin lähinnä toivottomuudesta ja synkistä asioista. Musiikki oli kuitenkin duurivoittoista, energistä ja nopeatempoista – kuin vastapainona sanoituksille.
Erikoiset kitaraefektit ja käänteiset ja nopeat rytmit saivat yhtyeen kuulostamaan ajoittain melkein elektrolta, vaikka kokoonpanona olivat vain kitara, basso ja rummut. Yhtyeen kitaristi, Rainer Jancis, loi kitaraefekteillään massiivisia ja hypnoottisia maisemia joihin Allan Vainola lauloi tekstejä, jotka eivät kertoneet paremmasta huomisesta.
"Ainult rottidele" -albumi (suomeksi 'Vain rotille') julkaistiin vuonna 1994, ja toinen täyspitkä levy (Nimetön tai "Coca Cola") oli viimeistään läpimurto yhtyeelle vuonna 1995. Kappaleet olivat kuitenkin tehty tälle levylle jo vuosina 1988–1990. "Coca Colaa" myytiin vain C-kasetilla. Jokaisen kasetin kuori oli maalattu erikseen, eivätkä ne sisältäneet kansilehteä lainkaan. Yhtyeen kappaleet "Ema on haige" ('Äiti on sairas/sairaana'), "Isa tuli koju" ('Isä tuli kotiin'), "Valge kardina valguses" ('Vaalean verhon valossa'), "Ja päike tõuseb" ('Ja aurinko nousee') sekä "Palveta surnud söprade eest" ('Rukoile kuolleiden ystävien edestä') tulivat nopeasti suosituiksi ja soivat paljon radiossa.
Yhtye keikkaili erittäin vähän. Kenties tunnetuimmat keikkansa yhtye teki Tartossa vuosina 1995 ja 1996. 1990-luvun puolivälin jälkeen yhtye kumminkin katosi julkisuudesta, ja sen jäsenet, Allan Vainola sekä Rainer Jancis, ryhtyivät tekemään omia projektejaan.
Vaikka Rainer Jancis kokosi yhtyeen uudestaan 2000-luvulla ilman Allan Vainolaa ja Mait Vaikia, teki yhtye vain muutaman keikan sekä yhden levyn. Levyä ei juurikaan mainostettu. Uusi Metro Luminal ei saavuttanut enää läheskään sitä samaa suosiota kuin 1990-luvun puolivälin yhtye. Allan Vainola perusti 1990-luvulla runoilija Andres Aulen kanssa oman yhtyeensä Alumiinium, Sinu Sädelev Sõber (Alumiini, Säteilevä Ystäväsi) sekä myöhemmin Sõpruse Puiestee -yhtyeen ('Ystävän Puistotie'), jossa myös Mait Vaik on jäsenenä.
Yhdiste (matematiikka)

Yhdiste eli unioni on joukko-oppiin liittyvä käsite. Joukkojen "A" ja "B" yhdisteeseen kuuluvat ne alkiot, jotka sisältyvät jompaankumpaan tai molempiin joukoista "A" ja "B". Joukkojen "A" ja "B" yhdistettä merkitään "A" ∪ "B".
Muodollisesti joukkojen "A" ja "B" yhdiste määritellään seuraavasti:
formula_1. 
Ominaisuuksia.
Olkoot formula_2, formula_3 ja formula_4 joukkoja.
Jim Montgomery

James Paul ”Jim” Montgomery (s. 24. tammikuuta 1955 Madison, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen uimari. Hänet valittiin International Swimming Hall of Fameen vuonna 1986. Hän oli ensimmäinen mies, joka rikkoi 100 metrin vapaauinnissa 50 sekunnin haamurajan. Tämä tapahtui Montrealin 1976 kesäolympialaisissa, joissa hän voitti henkilökohtaisen kultamitalin lisäksi kaksi kultaa viesteissä ja saavutti pronssia 200 metrin vapaauinnissa.
MM-kisoissa Montgomery voitti Belgradissa 1973 viisi kultamitalia, muun muassa 100 ja 200 metrin vapaauinnissa. Vielä Calin MM-kisoissa 1975 ja Berliinin MM-kisoissa 1978 hän voitti kultaa 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä.
Nykyään hän toimii uintivalmentajana Greenhill Schoolissa, Texasissa.
The Sims Tarinat

The Sims Tarinat () on "The Sims" -peliin pohjautuva pelisarja. Julkaisija Electronic Artsin mukaan Tarinat-sarjan pelit on helpompi omaksua ja sarjan osat toimivat paremmin kannettavilla tietokoneilla kuin "The Sims" -sarjan aiemmat osat. Peli esimerkiksi pysäytetään kun käyttäjä laskee kannettavansa näytön alas. Sarjaan on tullut kolme osaa, joista kaikki osat ovat jo julkaistu. Jokainen osa on erillinen pelinsä, eikä "The Sims 2" -sarjan pelejä tai lisäosia tueta. Tämä tarkoittaa siis sitä, että esimerkiksi lisäosalla "" ("Nightlife") ei ole vaikutusta "The Sims Tarinat" -sarjan peleihin.
Pelit.
The Sims Elämäntarinat.
Sarjan ensimmäinen osa, "The Sims Elämäntarinat" (), julkaistiin helmikuussa 2007. Peli on tarinapohjainen, mikä tuo enemmän käänteitä kuin tavallisessa Sims-pelissä ja pelaajan suoriutuessa asetetuista tavoitteista, hän voi avata lukittuja palkintoja. Klassisessa pelitilassa pelaaja voi luoda oman simin ja päättää sen kohtalosta läpi elämän käännekohtien.
The Sims Lemmikkitarinat.
Toinen osa, "The Sims Lemmikkitarinat" () sisältää lemmikkieläimiin liittyviä tehtäviä ja palkintoja. Peli julkaistiin 5. heinäkuuta 2007.
The Sims Selviytymistarinat.
Kolmas osa, "The Sims Selviytymistarinat" () vaihtaa urbaanit ympäristöt kartoittamattomaan saareen, jonka kultaiset hiekkarannat, siniset laguunit ja räjähdysalttiit tulivuoret luovat hyvät puitteet erilaisille seikkailuille. Peli julkaistiin 5. helmikuuta 2008.
Onttoni Miihkali

Onttoni Miihkali (oik. Mikko Miihkali Karvonen, vuodesta 1952 Mikael Karresand; 3. tammikuuta 1904 Kiestinki – 2. joulukuuta 1979 Lövbo, Ruotsi) oli vienankarjalaista syntyperää oleva suomalainen kirjailija, joka kirjoitti useita sotakirjoja. Kirjoista tunnetuin on 1940 ilmestynyt "Suomussalmen sotatantereilla". Hän kirjoitti myös Itä-Karjalaan liittyvistä aiheista.
Elämäkerta.
Karvonen oli mukana Karjalan metsäsisseissä 1921–1922 ja osallistui Itä-Karjalan kansannousuun. Kansannousun epäonnistuttua hän pakeni Suomeen. Karvonen ajoi myöhemmin Vienan Karjalan asiaa Karjalan Sivistysseurassa ja sodan aikana 1942 hän oli jäsenenä Itä-Karjalan sotilashallinnon neuvottelukunnassa.
Karvonen valmistui kansankoulunopettajaksi Kajaanin seminaarista 1928 ja toimi Suomussalmen Kuivajärvellä opettajana vuosina 1928–1939. Opettajakaudellaan hän toi esille radio-ohjelmissa, lehtikirjoituksissa ja esitelmissä Kuivajärven ja läheisen Hietajärven kylien ortodoksista vienankarjalaista kulttuuria ja teki myös Kuivajärvellä asuneen runonlaulaja Domna Huovisen tunnetuksi. Karvosen hyvä ystävä näinä vuosina oli toinen Vienan Karjala-aktivisti, kirjailija Ilmari Kianto. Miesten välit katkesivat talvisodan aikana kun Kianto epäili Karvosta Kiannolle sotapetostuomion tuottaneen sikarilaatikkojupakan alkuunpanijaksi.
Karvonen osallistui talvisotaan Suomussalmen rintamalla luutnanttina toimien ErP 15:n tiedustelu-upseerina aina vuoden 1939 loppuun saakka. Hän siirtyi Suomussalmelta tammikuussa 1940 Päämajan propagandaosastolle Mikkeliin. Jatkosodan alkaessa Karvosesta tuli heinäkuun puolivälissä 1941 heimosoturipataljoonista muodostetun Osasto K:n tiedustelu-upseeri. Hän toimi Itä-Karjalan sotilashallinnon varakomentajan ja Itä-Karjalan neuvottelukunnan puheenjohtajan, jääkärieverstiluutnantti Ragnar Nordströmin adjutanttina aina marraskuuhun 1942 saakka. Karvonen teki 1941−1942 useita tarkastusmatkoja Itä-Karjalaan ja laati mielialaraportteja sekä tilanneraportteja suoraan marsalkka Mannerheimille. Vuokkiniemen kansalliskokouksessa 20. heinäkuuta 1941 Karvonen julisti pitämässään puheessa Itä-Karjalan liitetyksi Suomeen.
Useat hänen teoksistaan joutuivat sodan jälkeen 1944–1946 kiellettyjen kirjojen luetteloon, ja niitä siirrettiin tällöin myös yleisistä kirjastoista varastoon.
Mikko Karvonen muutti sodan jälkeen Ruotsiin, koska hän pelkäsi joutuvansa luovutetuksi Neuvostoliittoon vienankarjalaisen syntyperänsä ja sotakirjojensa takia. Karvonen jatkoi Ruotsissa opettajan ammatissa. Hänen tyttärensä, filosofian maisteri Alli Risberg on lahjoittanut isänsä jäämistöä Kainuun Museoon ja Kajaanin Maakuntakirjastoon. Kuivajärven kylässä on Kajaanin ortodoksisen seurakunnan ylläpitämä Onttoni Miihkalin leirikeskus.