Kauranlehtilaikku

Kauranlehtilaikku tai kauran lehtilaikku on "Pyrenophora chaetomioides" -sienen aiheuttama kasvitauti, joka vioittaa kauran lehtiä ja vähentää yhteyttävää lehtialaa. Se on yksi yleisimmistä kauran kasvitaudeista Suomessa; sitä esiintyy vähäisessä määrin useimmilla kaurapelloilla ja tautikartoituksissa kauranlehtilaikkua on löytynyt noin 60 prosentilla tutkituista pelloista, mutta tautia esiintyy vain melko harvoin niin runsaana, että se aiheuttaisi merkittäviä satotappioita. Kauranlehtilaikkutauti ei iske muihin viljalajeihin kuin kauraan, mutta sitä voi esiintyä muilla heinäkasveilla.
Tunnistaminen.
Kauranlehtilaikun ensimmäiset oireet näkyvät pian orastumisen jälkeen tummina tai punertavanruskeina kuoliolaikkuina ensimmäisissä kasvulehdissä, mikäli tartunta on peräisin siemenestä. Pahanlaatuinen siementartunta voi johtaa oraiden kuolemaan. Kesän edetessä tauti leviää siemenperäisistä laikuista tai satojätteistä ylempiin lehtikerroksiin; lehtiin ilmaantuu aluksi pistemäisiä punaruskeita laikkuja, jotka laajenevat vaihtelevan muotoisiksi ja kokoisiksi kellertävän punaruskeiksi kuolioalueiksi lehdissä. Tartunnan alkuvaiheessa oireet ovat joskus hyvin samankaltaisia kuin bakteeriperäisen kehälaikun oireet. Sateisina vuosina tauti voi levitä röyhylletulovaiheessa hyvin nopeasti ja tuhota suuren osan lehdistä, jolloin sato alenee merkittävästi. Useimmiten lehtilaikut kuitenkin leviävät hitaasti ja jäävät kasvuston alimpiin lehtiin.
Alkuperä ja levinneisyys.
Kauranlehtilaikku ja sen aiheuttaja on kuvattu ensimmäisen kerran Italiassa vuonna 1889 nimellä "Helminthosporium teres" var. "avenae-sativae", mutta 1900-luvun alussa taudinaiheuttajan nimeksi vakiintui "H. avenae". Taudinaiheuttajan suvullinen aste, "Pyrenophora chaetomioides" löydettiin vuonna 1898. Tautia esiintyi 1900-luvun alkupuolella eri puolilla maailmaa alueilla, joilla kauran kylvöaika on viileähkö ja sateinen, kuten Kanadassa, Skotlannissa ja Tanskassa. Suomessa tauti mainitaan jo Johan Liron "Tuhosienet"-kirjassa vuonna 1917, mutta taudin yleisyydestä tuolloin ei ole tarkempaa tietoa. Tautiin on kiinnitetty huomiota Suomessa ensimmäisen kerran vuonna 1968, jolloin sitä ilmaantui melko runsaasti senaikaisen Valtion Siementarkastuslaitoksen koekentälle. Seuraavana talvena tehdyissä siemenanalyyseissä taudin tartuttamia kauransiemeniä eri lajikkeissa oli 4–24 prosenttia. Taudin esiintymistä Suomen kaurapelloilla kartoitettiin ensimmäisen kerran vuosina 1971–1973, jolloin tautia löytyi koko kauranviljelyalueelta noin 60 prosentilla pelloista. Vuonna 2009 tehdyn vastaavan kartoituksen mukaan tauti oli kaurapelloilla yhtä yleinen kuin 1970-luvulla.
Haitat ja torjunta.
Mikäli kylvösiemen on pahasti kauranlehtilaikun tartuttamaa, kehittyvien oraiden kasvu hidastuu ja osa kasveista voi kuolla, jolloin kasvusto jää harvaksi ja aukkoiseksi. Myöhemmin kasvukaudella taudinaiheuttaja tuhoaa yhteyttävää lehtialaa ja satotappio on suhteessa tuhoutuneen lehtialan määrään. Taudista vakavasti kärsineessä kasvustossa jyvät jäävät pienikokoisiksi ja niiden käyttöarvo heikkenee.
Kauranlehtilaikku voidaan torjua tehokkaasti kylvösiemenen peittauksella. Tautiriskiä voidaan vähentää viljelemällä taudinkestäviä lajikkeita ja välttämällä kauran viljelyä liian usein samalla lohkolla. Kauranlehtilaikku ei ole kasvinterveyden suojelemisesta annetun lain (702/2003) tarkoittama vaarallinen kasvitauti, joten sen esiintymisestä ei ole ilmoitusvelvollisuutta.