tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
James Allen (toimittaja)

James Allen (s. 1966) on englantilainen F1-selostaja ja toimittaja. 
Hänestä tuli ITV:n pääselostaja F1-kilpailuihin kaudella 2001. Hän aloitti ITV:llä vuonna 1997 varikkotoimittajana. Allen on opiskellut englantia ja moderneja kieliä Oxfordin yliopistossa. Hän toimi "Autosportin" toimittajana vuodesta 1992 alkaen. Allen on Murray Walkerin seuraaja selostajana.
Allen toimi pääselostajana Japanin GP:stä kauden 2008 Brasilian GP:seen saakka. Kanadan GP kaudella 2007 oli hänen sadas F1-selostuksensa.
Allen on Motorsport Network Media -yhtiön toimitusjohtaja ja toiminut moottoriurheilun parissa 1990-luvulta saakka. Hän on voittanut BAFTA-palkinnon kolmesti työstään ITV:llä vuosina 1997-2008.
Borsukin–Ulamin lause

Antipodipisteitä ovat kaikki pallopinnan S"n+1" vastakkaiset pisteparit "(x, −x)". Borsukin–Ulamin lauseen mukaan jokainen jatkuva funktio "f" : S"n+1" → R"n" sisältää antipodipisteen "x" siten, että "f(x)=f(-x)".
Borsukin–Ulamin lause on eräs algebrallisen topologian merkittävimmistä tuloksista. Geometrisesti lause sanoo, että jos litistää pallon lattiatasoon, niin aina löytyy antipodipistepari "(x, −x)", joka kuvautuu samaan kohtaa päällekkäin. Tapaus "n"=1 (ympyrä) havainnollistaa vaikkapa sitä, että maapallon (mielivaltaisella) päiväntasaajalla on kaksi pistettä, joissa lämpötilat ovat samat. Edeltävä voidaan todistaa helposti, kun sovelletaan Bolzanon lausetta ympyrällä määriteltyyn kuvaukseen "f(x) = g(x)-g(-x)". Tapausta "n"=2 (pallo) havainnollistetaan usein sillä, että maapallon pinnalla on aina olemassa kaksi vastakkaista pistettä, joissa lämpötila ja ilmanpaine ovat samat. Kuvauksissa kaikkien fysikaalisten suureiden oletetaan muuttuvan jatkuvalla tavalla.
Borsukin–Ulamin lauseen otaksui Stanisław Ulam. Sen todisti Karol Borsuk vuonna 1933. On olemassa alkeellinen todistus sille, että Borsukin–Ulamin lauseesta seuraa Brouwerin kiintopistelause.
Yhtenäisvaltio

Yhtenäisvaltio on valtio, jonka ylimpiä valtioelimiä valtakunnanlaajuisesti ohjataan perustuslailla yhtenä kokonaisuutena ja jolla on yksi perustuslain määräämä lainsäädäntö. Toisin kuin liittovaltioissa, yhtenäisvaltioissa ei ole osavaltioita, joiden oikeus itsehallintoon ja omaan lainsäädäntövaltaan olisi turvattu keskusvallan päätöksiä vastaan. Hallituksen poliittinen valta voidaan yhtenäisvaltioissakin siirtää alemmille tasoille, mutta keskushallinnolla on oikeus peruuttaa delegoitu valta. Sellainen tilanne oli jonkin aikaa Tanskassa, jossa hallitus vastasi Farumin kunnan hallinnosta, ja Pohjois-Irlannissa, jota Britannian keskushallitus Lontoossa hallitsi 1973–2007. Yhtenäisvaltioilla voi olla myös autonomisia alueita, kuten Suomessa Ahvenanmaa.
Majakka-seurakunta

Majakka-seurakunta on kristilliseen uskontunnustukseen pohjautuva itsenäinen evankelinen paikallisseurakunta. Se perustettiin 5. marraskuuta 1998. Majakka-seurakunta lukeutuu opillisesti ns. vapaisiin suuntiin. Seurakunta tekee yhteistyötä muiden seurakuntien kanssa ja on Espoon ekumeenisen toimikunnan jäsen. Seurakunnan pastoreina toimivat Antero Laukkanen, Vesa Seppälä ja Antti Ronkainen.
Sijainti.
Seurakunta toimii Espoossa erityisesti Matinkylän–Soukan alueella. Seurakunnan yleisötilaisuudet ovat lauantai-iltaisin Valotalossa. Aiemmin tilaisuudet järjestettiin Soukan kappelissa.
Majakka-seurakunta rakennutti uuden toimintakeskuksen, Valotalon Matinkylän sisääntuloväylän tuntumaan osoitteeseen Matinkartanontie 13. Espoon kaupunginhallituksen elinkeino- ja kilpailukykyjaosto päätti kokouksessaan vuonna 2012, että Espoon kaupunki vuokraa Suomen Majakka yhdistys ry:lle toimitilahanketta varten tarvittavan tontin. Valotalo valmistui vuoden 2021 lopussa.
Toimintamuodot.
Lauantai-iltaisin pidettävien Majakka-iltojen painopiste on opetuksessa, musiikissa ja rukouksessa. Muita toimintamuotoja ovat lapsi- ja nuorisotyö, pienryhmätoiminta, lähetystyön tukeminen erityisesti Aasiassa, ruokapalvelu sekä musiikkityö. Seurakunta tuottaa ja jakaa myös toimintaansa liittyviä video- ja äänitallenteita internet-sivujensa kautta. 
Majakka-seurakunta on Suomen Evankelisen Allianssin yhteisöjäsen.
Pekka Hakamies

Harri Pekka Hakamies (s. 1953 Helsinki) on suomalainen folkloristiikan tutkija ja emeritusprofessori. Hän toimi Turun yliopiston folkloristiikan professorina vuodesta 2006 eläköitymiseensä saakka vuonna 2018.
Hakamies opiskeli Helsingin yliopistossa pääaineena suomalainen ja vertaileva kansanrunoudentutkimus ja sivuaineena venäjän kieli ja kirjallisuus. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1981 ja väitellyt filosofian tohtoriksi vuonna 1987 tutkimuksella "Venäläisten sananparsien vaikutus karjalaiseen ja suomalaiseen sananparsistoon". Folkloristinen, tekstilingvistinen lähestymistapa yhdistyy hänen tutkimuksissaan kulttuurihistorialliseen ja kenttätutkimuksen näkökulmiin, jotka ovat kohdistuneet erityisesti Itä-Suomen ja Venäjän Karjalan kansankulttuureihin. Lukuisten tieteellisten artikkelien ohella hän on julkaissut muun muassa erillistutkimukset "Venäjän-Taipaleelta Viinijärvelle. Erään karjalaisryhmän identiteetistä ja assimilaatiosta" 1993 sekä Olga Fišmanin kanssa "Unelma uudesta Karjalasta: Neuvosto-Karjala valokuvissa 1920- ja 1930-luvulla" ("Мечта о новой Карелии : Советская Карелия в фотографиях 1920-1930-х годов") (2007). Hän on toimittanut useita tieteellisiä kirjoituskokoelmia, muun muassa teokset "Runo, alue, merkitys: kirjoituksia vanhan kansanrunon alueellisesta muotoutumisesta" (1990), "Näkökulmia karjalaiseen perinteeseen" (1996) sekä "Ison karhun jälkeläiset. Perinne ja etninen identiteetti yhteiskunnallisessa murroksessa" (1998).
Pekka Hakamies on toiminut tutkijana Joensuussa ja hän on perinteentutkimuksen dosentti Joensuun yliopistossa ja folkloristiikan dosentti Helsingin yliopistossa. Hän on hoitanut professorin viransijaisuuksia kummassakin yliopistossa. Vuosina 1996-1999 hän johti kansainvälistä tutkimushanketta "Pohjois-Euroopan kansojen yhteisten sananlaskujen vertaileva tutkimus".
Hakamies kutsuttiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi 2009. Hän toimi Kalevalaseuran puheenjohtajana kolme kautta vuosina 2016–2023.
Three Wise Girls

Three Wise Girls on vuonna 1932 valmistunut William Beaudinen ohjaama yhdysvaltalainen komediaelokuva, jonka pääosissa ovat Jean Harlow, Mae Clarke ja Walter Byron. Elokuvan käsikirjoittivat Agnes Christine Johnston ja Robert Riskin Wilson Collisonin tarinan "Blonde Baby" pohjalta. "Three Wise Girls" on mustavalkoinen ja 68 minuutin, eli tunnin ja 8 minuutin mittainen. Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 9. helmikuuta vuonna 1932. Tuotantoyhtiönä oli Columbia Pictures.
Juoni.
"Three Wise Girls" kertoo nuoresta naisesta nimeltään Cassie (Harlow), joka on saapunut New Yorkiin ja rupeaa malliksi, jossa myös hänen ystävänsä Gladys (Clarke) työskentelee. Hän rakastuu varakkaaseen nuoreen Jerryyn (Walter), joka on jo naimisissa. Gladysilla on sama ongelma miehensä, Phelpsin (Thomas) kanssa.
Eberhard von Mackensen

Eberhard von Mackensen (24. syyskuuta 1889 Bromberg, Preussi – 19. toukokuuta 1969 Nortorf, Schleswig-Holstein, Saksa) oli saksalainen kenraalieversti toisen maailmansodan aikana.
Eberhard von Mackensen syntyi Brombergissa Preussissa 1889. Hänen isänsä oli ensimmäisessa maailmansodassa Pour le Meritellä palkittu sotamarsalkka August von Mackensen. Veli Hans-Georg von Mackensen toimi valtiosihteerinä natsi-Saksan ulkoministeriössä ja myöhemmin suurlähettiläänä Roomassa. Hans-Georgilla oli myös SS-Gruppenführerin kunnia-arvo SS-joukoissa.
Eberhard liittyi kadetiksi ratsuväkeen 1908. Ensimmäisen maailmansodan syttyessä hän oli kohonnut luutnantiksi ja hän toimi joukkueenjohtajana, kunnes haavoittui 1915. Toivuttuaan hänet sijoitettiin esikuntatehtäviin. Hänet ylennettiin kapteeniksi toukokuussa 1917. Saksan hävittyä sodan sen armeijaa rajoitettiin, mutta Mackensen onnistui jäämään armeijan palvelukseen. Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen noustua valtaan vuonna 1933 everstiluutnantiksi noussut Mackensen toimi esikuntaupseerina ratsuväessä. Kenraalimajuriksi hänet ylennettiin tammikuussa 1938. 
Toinen maailmansota.
Toinen maailmansota syttyi 1. syyskuuta 1939, kun Saksa hyökkäsi Puolaan. Mackensen toimi Puolan valtauksen ajan 14. armeijan esikuntapäällikkönä. Tammikuussa 1940 hän yleni kenraaliluutnantiksi. Ranskan valtauksen aikana hän oli esikuntapäällikkönä 12. armeijassa ja ylennettiin voittoisan kampanjan jälkeen täydeksi ratsuväenkenraaliksi.
Tammikuussa 1941 hänestä tehtiin Etelän armeijaryhmään kuuluneen III armeijakunnan komentaja. Hän johti armeijakuntaansa Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon. Tammikuussa 1942 Mackensenin armeijakunta organisoitiin uudelleen III panssariarmeijakunnaksi. Loppuvuonna Mackensen johti myös 1. panssariarmeijaa muun muassa kolmannessa Harkovan taistelussa.
Marraskuussa 1943 Mackensen sai siirron Italiaan, jossa hänestä tuli 14. armeijan komentava kenraali. Tässä tehtävässä hän pysyi vuoden 1944 heinäkuuhun, jolloin hän jäi eläkkeelle. Ansioistaan toisessa maailmansodassa hänet palkittiin rautaristin ritariristillä.
Sotarikokset.
Toimiessaan armeijan komentajana Italiassa Mackensen oli osallisena 335 siviilin joukkomurhaan. Siviileihin kohdistunut massateloitus oli rangaistus partisaanitoiminnasta alueella.
Saksan antauduttua Mackensen pidätettiin. Vuonna 1947 hänet tuomittiin kuolemaan sotarikoksista, mutta tuomio muutettiin 21 vuodeksi vankeutta. Hänet kuitenkin vapautettiin alle viiden vuoden kuluttua 1952. Hän kuoli Nortorfissa vuonna 1969.
Marcus Kjöllerfeldt

Marcus Leopold Kjöllerfeldt () oli suomalainen jääkärilääkintämajuri ja lääketieteen tohtori. Hänen vanhempansa olivat asessori Emil Armand Kjöllerfeldt ja Anna Sinebrychoff. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1925 Helena Boije af Gennäsin kanssa.
Opinnot.
Kjöllerfeldt kirjoitti ylioppilaaksi Nya svenska läroverket i Helsingfors -nimisestä oppilaitoksesta vuonna 1894 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Eläinlääkäritutkinnon hän suoritti Münchenissä vuonna 1907 ja eläinlääketieteen tohtorin tutkinnon Giessenissä vuonna 1912 sekä lääkärintutkinnon Bernissä vuonna 1916. Lääketieteen tohtorin tutkinnon hän suoritti Bernissä vuonna 1917. Kjöllerfeldt suoritti licencie es-sciences consulaires -tutkinnon Lausannessa vuonna 1921.
Nuoruusvuodet.
Kjöllerfeldt rahoitti opintojaan hoitamalla Kajaanin piirieläinlääkärin virkaa noin viiden kuukauden ajan vuonna 1908 ja tekemällä lyhyitä viransijaisuuksia Kirkkonummen kunnaneläinlääkärinä vuonna 1909 sekä toimimalla lääkintöhallituksen eläinlääkintälaboratorion johtajana vuonna 1912.
Jääkärikausi.
Kjöllerfeldt liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915, mutta erosi harjoitusjoukosta jo 8. huhtikuuta 1915 ja matkusti Berniin, missä hän jatkoi lääketieteen opintojaan.
Suomen sisällissota.
Kjöllerfeldt palasi takaisin Suomeen 13. maaliskuuta 1918, missä hänet määrättiin järjestämään Vilppulan rintamanlohkon lääkintähuolto. Hän toimi aluksi lentävän ambulanssin johtajana ja 9. huhtikuuta 1918 alkaen 1. Sairashoitopataljoonan 2. komppanian päällikkönä sekä pataljoonan eläinlääkärinä. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Vilppulassa, Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Sisällissodan jälkeen Kjöllerfeldt määrättiin 21. toukokuuta 1918 alkaen 1. Sairashoitopataljoonan lääkäriksi ja eläinlääkäriksi. Armeijasta hän erosi 6. kesäkuuta 1918 samalla pataljoonan lakkauttamisen kanssa. Suomesta Kjöllerfeldt matkusti tammikuussa vuonna 1920 Sveitsiin, missä hän toimi kunniavarakonsulina 26. heinäkuuta 1921 saakka, jonka jälkeen hän matkusti Saksaan Hampuriin 26. heinäkuuta 1921 ja toimi siellä kunniakonsulina 29. huhtikuuta 1922 saakka, josta eteenpäin hän toimi lähetystökonsulina 31. joulukuuta 1924 saakka. Suomeen hän palasi vuonna 1924 ja toimi vuodesta 1925 alkaen tarkastuseläinlääkärinä ja Terijoen-Rajajoen tarkastuslaitoksen johtajana (tarkastuslaitoksella vuoden 1925) Rajajoella vuoteen 1929 saakka, jonka jälkeen hän muutti Tyrisevälle, missä hän toimi eläinlääkärinä vuoteen 1934 saakka. Tyrisevältä hän muutti Helsinkiin, missä hän piti yksityisvastaanottoa vuodesta 1935 alkaen.
Luottamustoimet.
Kjöllerfeldt toimi Suomen kennelklubin puheenjohtajana vuosina 1910–1913 ja 1934 ja Kenraali Mannerheimin lastensuojeluliiton Terijoen osaston varapuheenjohtajana vuosina 1930–1934.
Jan Kaila

Jan Martti Kaila (s. 1. heinäkuuta 1957 Kirkkonummi) on suomalainen valokuvaaja, installaatiotaiteilija, professori ja Taideyliopiston Kuvataideakatemian dekaani. Hän on väitellyt ensimmäisenä Suomessa kuvataiteen tohtoriksi valokuvataiteesta 2002 ja toiminut Taideyliopiston Kuvataideakatemiassa jatkotutkinto-osaston professorina vuosina 2004–2015.
Kaila työskenteli ensin valokuvaajana, mutta palasi sitten jatkamaan opintojaan. 2000-luvulla hän on yhdistellyt eri medioita installaatioiksi.
Kailalle myönnettiin Viron taideakatemian kunniatohtorin arvonimi vuonna 2014. 
Kaila teki yhteistyötä taiteilija Elis Sinistön kanssa.
Kaila sai Pro Finlandia -mitalin 2008.
Punanahka

Punanahka () on alankomaalaisen Hans Kressen käsikirjoittama ja piirtämä yhdeksänosainen intiaanisarjakuvasarja. Sarjassa seurataan 1500-luvun apassiheimon elämää nykyisen New Mexicon osavaltion alueella. Heimo kohtaa espanjalaisia ja oppii vähitellen ratsastamaan näiltä karanneilla hevosilla. Sarjakuvan päähenkilöitä ovat nuori intiaani Anua, hänen isänsä heimopäällikkö Chaka ja mestitsi, joka opettaa Anuan ratsastamaan.
Sarjaa on käännetty eurooppalaisille kielille. Suomeksi WSOY julkaisi kuusi ensimmäistä albumia. Niiden suomentajat ranskan kielestä olivat Panu Pekkanen (osat 1, 4, 5 ja 6) ja Simo Mäenpää (osat 2 ja 3).
Seppo Laamanen

Seppo Ilmari Laamanen (7. helmikuuta 1928 Oulu – 16. huhtikuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen sellisti. Hän toimi pitkään Radion sinfoniaorkesterin soolosellistinä. Lisäksi hän opetti nuoria sellistejä Espoon musiikkiopistossa ja Sibelius-Akatemiassa. Laamanen toimi myös kapellimestarina: Polyteknikkojen Orkesterissa 1968-1969 ja Seinäjoen kaupunginorkesterissa Eläkkeelle jäätyään hän levytti ja konsertoi pianisti Jouni Someron kanssa. 
Laamanen sai Pro Finlandia -mitalin 2008. Seppo Laamasen poika Pekka Laamanen on myös sellisti ja sellonsoiton opettaja.
Jaavanihminen

 
Jaavanihminen on nimitys fossiileille, jotka löydettiin 1891 Trinilistä Bengawan Solo -joelta Itä-Jaavalta Indonesiasta. Se on ensimmäisiä tunnettuja "Homo erectus" -yksilöitä. Sen löytäjä Eugène Dubois antoi sille tieteelliseksi nimeksi Pithecanthropus erectus, jonka sanat pohjautuvat latinan ja kreikan sanoihin, jotka tarkoittavat "pystyapinaihminen".
Historia ja merkitys.
 
Dubois'n löytö ei ollut kokonainen yksilö, vaan se koostui päälaen luista, reisiluusta ja muutamista hampaista. Yksimielisyyttä ei ole siitä, kuuluvatko luut samalle lajille. Toinen, täydellisempi yksilö löytyi myöhemmin Sangiranin kylästä Keski-Jaavalta, 18 km Solosta pohjoiseen. Tämän löydön, jossa oli samankokoinen päälaen luu kuin Dubois'n löytämä, löysi berliiniläissyntyinen paleontologi G. H. R. von Koenigswald vuonna 1936. Sangiranista on sen jälkeen tehty paljon löytöjä, mutta viralliset raportit suhtautuvat kriittisesti.. 
Siihen asti kunnes vanhempia ihmisen jäänteitä löydettiin Keniasta Itä-Afrikan hautavajoamasta, Dubois'n ja Koenigswaldin löydät olivat vanhimmat koskaan tehdyt hominidilöydöt. Jotkut sen ajan tieteilijät ovat esittäneet, että Dubois'n jaavanihminen olisi nykyihmisten ja suurten muiden apinoiden yhteinen esi-isä. Antropologit ovat nykyisin sitä mieltä, että nykyihmisen suoria esi-isiä olivat afrikkalaiset "Homo erectus" -populaatiot, ehkä "Homo ergaster" pikemmin kuin aasialaiset populaatiot, joita edustavat jaavanihminen ja pekinginihminen. 
Kuten useiden muidenkin merkittävien hominidilöytöjen yhteydessä jotkut kreationistit ovat yrittäneet vähätellä jaavanihmisen evolutionaarista merkitystä väittämällä, että yksilöä olisi pidettävä joko ihmisenä tai apinana. Esimerkki edellisestä väittämästä on väite, että jaavanihminen on "ihmissuvun oikea jäsen". Esimerkki jälkimmäisestä on virheellinen väite, että Dubois itse olisi myöhemmin todennut, että jaavanihminen oli oikeasti iso gibboni.
Sue Lemström

Sue Lemström (s. 17. heinäkuuta 1948 Helsinki) on suomenruotsalainen näyttelijä. Hän on työskennellyt Helsingin ja Vaasan ruotsinkielisissä teattereissa sekä näytellyt useissa elokuvissa. Vuonna 1969 hän oli perustamassa Skärgårdsteatern-ryhmää, ja on ollut mukana useimpien suomenruotsalaisten teattereiden tuotannoissa. Ensimmäisen vakinaisen kiinnityksensä Lemström sai vasta 63-vuotiaana Svenska Teaterniin.
Lemström sanoo olleensa Suomen ensimmäinen radio-discjockey tehdessään 1960-luvulla Ylelle ruotsinkielistä radio-ohjelmaa "Pop Time". Hänen teatteriuransa alkoi Svenska Teaternin "Hair"-musikaalista 1969, minkä jälkeen hän pääsi täpärästi Svenska Teaterhögskolaniin ja valmistui sieltä 1974 vaikeasta lukihäiriöstä huolimatta. 
Lemströmin tärkeimpiä rooleja ovat olleet "Peer Gyntin" Åse, Niels Bohrin vaimo Michael Fraynin näytelmässä "Ett möte i Köpenhamn" (2000–2001) sekä erityisesti vuoden 2003 rooli Mary Tyronena Eugene O’Neillin näytelmässä "Pitkän päivän matka yöhön" ("Lång dags färd mot natt"). Lemström myös ääninäytteli "Muumilaakson tarinoiden" ruotsinkielisessä versiossa Noitaa.
Benny Törnroosin televisiohaastattelussa 2014 Lemström kertoi olevansa alkoholisti ja HIV-positiivinen.
Lemström sai Pro Finlandia -mitalin 2008.
HMS Matabele

HMS Matabele (viirinumerot L26, F26 ja G26) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Tribal-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin 19. kesäkuuta 1936 Scotts Shipbuilding and Engineering Companyltä Greenockista, missä köli laskettiin 1. lokakuuta. Alus laskettiin vesille 6. lokakuuta 1937 ja valmistui 25. tammikuuta 1939.. Aluksen valmistuskustannukset olivat 342 005 puntaa ilman Amiraliteetin toimittamia ase- ja viestijärjestelmiä.
Palvelus.
"Matabele" liitettiin valmistuessaan 2. Tribal hävittäjälaivueeseen, jonka nimi huhtikuussa 1939 muutettiin 6. hävittäjälaivueeksi. Alus oli toukokuussa mukana laivastovierailulla Cherbourgissa ja se osallistui 1. kesäkuuta Liverpoolin lahdella epäonnistuneeseen sukellusvene "HMS Thetiksen" pelastusyritykseen.
Toisen maailmansodan alkaessa alus oli Kotilaivaston mukana Scapa Flow'ssa ja se osallistui 26.-27. syyskuuta sukellusvene "HMS Spearfishin" pelastusoperaatioon, minkä jälkeen alus partioi itärannikolla. Alus saapui 7. tammikuuta 1940 Plymouthiin, missä se siirrettiin telakalle. Alus palasi palvelukseen 9. maaliskuuta.
Alus osallistui Norjan taisteluihin ja se oli paikalla "HMS Gurkhan" upotessa. Alus kuljetti muun muassa joukkoja Namsokseen ja suojasi saattueita Norjaan ja Norjasta. Alus ajoi 17.-18. toukokuuta välisenä yönä "HMS Effinghamin" kanssa karille Foksenin matalikolla ollessaan matkalla Harstedista Bodoon. "Matabele" selvisi vähin vaurioin, mutta se joutui torpedoimaan pahoin vaurioituneen risteilijän henkilöstön ja materiaalin siirron jälkeen. Vaurioitunut alus palasi Harstediin.
Alus oli 27. toukokuuta - 19. elokuuta Silley Cox'n telakalla Falmouthissa, jolloin korjausten lisäksi aluksen X-torni korvattiin kaksiputkisella 4 tuuman ilmatorjuntatykillä. Telakalta palattuaan alus kuului Kotilaivastoon upottaen muun muassa 400 tonnin rannikkohöyryn Andalsnesin edustalla 23.-24. lokakuuta.
Marraskuussa alus osallistui Saksan laivaston "Admiral Scheerin" etsimiseen, miinoitusoperaatioiden suojaamiseen Norjan rannikolla sekä taistelulaiva "HMS King George V:n" saattamiseen Yhdysvaltoihin. "Matabele" oli Barrow-in-Furnessissa telakalla 11. huhtikuuta - 27. toukokuuta 1941, jolloin taaempi savuhormi lyhennettiin, päämasto poistettiin ja asennettiin tutka. Telakalta poistuessaan alus ajoi 5. kesäkuuta karille, jolloin voimansiirto vaurioitui. Vaurioiden korjaaminen saatiin päätökseen 15. elokuuta, minkä jälkeen alus liittyi Kotilaivastoon osallistuen Norjan rannikon meriliikenteen häirintään.
"Matabele" ja "HMS Somali" määrättiin 11. tammikuuta 1942 suojaamaan kahdeksan rahtilaivan saattuetta PQ8 Murmanskiin. Illalla 17. tammikuuta saattueen ollessa Murmanskin edustalla Saksan laivaston sukellusvene "U-454" laukaisi kaksi torpedoa, joista toinen osui "Matabelen" keskilaivaan. Alus upposi nopeasti vieden mukanaan 236 miehistönjäsentä. Miinanraivaaja "HMS Harrier" pelasti ainoastaan kolme miestä merestä.
HMS Punjabi

HMS Punjabi (viirinumerot L21 ja F21) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Tribal-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin 19. kesäkuuta 1936 vuoden 1935 laivasto-ohjelmassa Scotts Shipbuilding and Engineering Companyltä Greenockista, missä köli laskettiin vielä samana vuonna 1. lokakuuta. Alus laskettiin vesille 18. joulukuuta 1937. Alus valmistus viivästyi aina 29. maaliskuuta 1939 saakka, jolloin sen tarjoukseen perustunut hinta oli 343 005 puntaa ilman Amiraliteetin toimittamia ase- ja viestijärjestelmiä.
Palvelus.
Alus joutui 1. toukokuuta 1942 sumussa taistelulaiva "HMS King George V:n" yliajamaksi. Aluksen katketessa saatiin keulaosasta kuitenkin pelastettua 169 ja merestä 40 miehistönjäsentä. Peräosa upposi nopeasti vieden siellä olleet mukanaan ja viritettyjen syvyyspommien räjähtäessä ei pelastumisen mahdollisuuksia ollut.
HMS Sikh (F82)

HMS Sikh (viirinumerot L82 8.-12.1938, F82 1.1939-syksy 1940 ja G82 syksy 1940 - 9.1942) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Tribal-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin 19. kesäkuuta 1936 vuoden 1936 laivasto-ohjelmassa Alexander Stephen and Sonsilta Govanista, missä köli laskettiin 24. syyskuuta. Alus laskettiin vesille 17. joulukuuta 1937 ja valmistui 12. lokakuuta 1938, jolloin sen tarjoukseen perustunut hinta oli 337 704 puntaa 5 shillinkiä.
Palvelus.
Syyskuussa 1942 alus määrättiin Tobrukin maihinnousuun operaatio Agreementissa. Alukselle nousi 11. syyskuuta merijalkaväkeä ja seuraavana päivänä alus lähti "HMS Zulun", "HMS Aldenhamin", "HMS Beaufortin", "HMS Exmoorin" ja "HMS Hurworthin" kanssa Tobrukiin. Alus joutui 13. syyskuuta yrittäessään laskea joukot maihin rannikkotykistön tuleen. Seuraavana päivänä "Zulu" otti hinaukseen vaurioituneen aluksen, joka kuitenkin upposi saatuaan lisää osumia rannikkotykistön tulessa.
Isonokkamuura

Isonokkamuura ("Cymbilaimus lineatus") on Keski- ja Etelä-Amerikassa tavattava puumuuriin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Kooltaan isonokkamuura on 17–18 cm. Selästään isonokkamuurakoiras on musta ja selässä on tiheästi kapeita valkoisia poikkijuovia. Päälaki on väritykseltään musta. Vatsastaan koiras on mustavalkoraidallinen. Naaras isonokkamuura on musta ja kapeat poikkiraidat ovat kellertäviä. Naaraan päälaki on punaruskea ja vatsa mustan ja kellertävän raidallinen. Kummankin sukupuolen iiris on punainen ja nokka on suurikokoinen ja koukkupäinen. Ulkonäöltään koiras muistuttaa andienisomuuraa ("Frederickena unguligera"), joka on kuitenkin huomattavasti suurikokoisempi. Myös raitapuumuura ("Thamnophilus doliatus") muistuttaa isonokkamuurakoirasta, mutta raidoitus on sillä leveämpää.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Isonokkamuuraa tavataan Keski-Amerikassa Panamasta Hondurasiin ja Etelä-Amerikassa Kolumbiasta ja Amazonasin alueelta Venezuelasta, Guyanasta, Surinamesta, Ranskan Guyanasta, Brasiliasta, Ecuadorin ja Perun itäosista ja Bolivian pohjoisosista. Lajin elinympäristöä ovat kosteat metsät ja niiden reunamaat, jotka kasvavat köynnöksiä. Isonokkamuuraa tavataan harvoin metsistä, jotka kasvavat yli 1 000 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat.
Isonokkamuurat elävät pareittain tai muodostavat sekaparvia muurasten ("Myrmotherula") tai muiden metsien pohjakerrosten lintujen kanssa. Laji on suhteellisen ujo ja liikkuu piilossa kasvillisuuden joukossa. Lajin ravintoa ovat suurikokoiset hyönteiset, joita se etsii kasvillisuuden joukosta.
Laji on yksiavioinen ja pariutuu koko elämäkseen. Isonokkamuuran pesimäkausi kestää maaliskuulta toukokuulle. Pesä on harvahko ja kuppimainen. Naaras munii kaksi kermanvalkoista munaa, joissa on tummanruskeita ja violetteja pilkkuja. Molemmat vanhemmat hautovat munia ja hoitavat kuoriutuneita poikasia..
HMS Tartar (F43)

HMS Tartar (viirinumerot L43 ja F43) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Tribal-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin 12. kesäkuuta 1936 vuoden 1936 laivasto-ohjelmassa Swan Hunter and Wigham Richardsonilta Wallsendistä, missä köli laskettiin vielä samana vuonna 26. elokuuta. Alus laskettiin vesille 21. lokakuuta 1937 ja valmistui 10. maaliskuuta 1939 laivueenjohtajana.
Palvelus.
Alkuvuodesta 1946 alus poistettiin palveluksesta ja siirrettiin reserviin. Se oli majoitusaluksena ennen sijoittamistaan poistolistalle 1947. Alus myytiin 6. tammikuuta 1948 BISCOlle ja se saapui 22. helmikuuta romutettavaksi J. Cashmerelle Newportiin.
Karl Ekman (pianisti)

Karl Ludvig Ekman (18. joulukuuta 1869 Turku – 4. helmikuuta 1947 Helsinki) oli suomalainen pianisti, kapellimestari, opettaja ja arvostelija, joka sai professorin arvonimen vuonna 1929. 
Hänen vanhempansa olivat kanttori Berndt Ludvig Ekman ja Charlotta Nyström. Ekman kirjoitti ylioppilaaksi 1889 ja opiskeli saksaa ja estetiikkaa Helsingin yliopistossa 1889–1892. Pianonsoittoa ja musiikkia hän opiskeli aluksi Turussa Vivika Ekmanin opissa. Tämä ei ollut sukua oppilaalleen. Helsingin musiikkiopistossa hän opiskeli 1889–1892 opettajinaan Ferruccio Busoni, William Dayas, Richard Faltin vanhempi ja Martin Wegelius. Lisäoppia hän haki 1892–1895 Berliinistä sekä pianonsoittoon että sävellykseen opettajinaan Hans Barth ja Albert Becker sekä Wienistä Alfred Grünfeldin johdolla. Myöhemmin hän opiskeli vielä Pariisissa ja Roomassa.
Työuransa Ekman aloitti Helsingin musiikkiopiston pianonsoitonopettajana 1895 ja opiston johtajana hän toimi 1907–1912. Vuodet 1912–1920 hän johti Turun soitannollisen seuran orkesteria ja 1920–1930 hän oli Hufvudstadsbladetin musiikkiarvostelija. Pääkaupungissa hän johti sinfoniakonsertteja ja järjesti monena vuonna kamarimusiikkisarjan. Hän toimi myös Ruotsalaisen teatterin kapellimestarina.
Ekman oli pitkään Suomen arvostetuin konserttipianisti ja etevä orkesterisolisti, joka aloitti ensimmäisenä Suomessa modernin pianotekniikan opetuksen. Hän avioitui 1895 sopraano Ida Morduchin kanssa. He tekivät lukuisia kiertueita kotimaassaan ja ulkomailla. Skandinavian lisäksi he esiintyivät aina Espanjassa ja Portugalissa saakka. Karl Ekman sovitti ja julkaisi kansanlauluja pianolle, viululle, lauluäänelle, sekakuorolle, mieskuorolle ja jousiorkesterille. Hän keräsi kansanlauluja ja kansanrunoja varsinkin Ahvenanmaalta. Lisäksi hän sovitti Bachin sävellyksiä pianolle, muun muassa 31 preludia ja fuugaa. Hän myös soitinsi orkesterille piano- ja urkusävellyksiä, joiden joukossa oli Sibeliuksenkin pianokappaleita.
Kerran Karl Ekman soitti kamarimusiikkikonsertin Jean Sibeliuksen kanssa. Se tapahtui Tammisaaressa kesällä 1891. Molemmat olivat rahapulassa, joten päätettiin järjestää konsertti. Sen ohjelmaan kuului muun muassa kantaesityksenä Sibeliuksen Romanssi viululle ja pianolle (opus 2). Yleisöä tuli paljon ja konsertin jälkeen pidetty juhla ei ollut halpa eikä ikävä, kertoi Ekman jälkeenpäin.
Karl ja Ida Ekmanin poika oli historioitsija Karl Ekman.
Härmän Kuustaa

Vilho Eero Koskimäki, kirjailijanimi Härmän Kuustaa (23. elokuuta 1914 Kauhava – 21. maaliskuuta 1997 Tampere) oli suomalainen nimismies, pakinoitsija ja kirjailija. Koskimäki kirjoitti murrepakinoita Kauhavan ja Härmän murteilla.
Koskimäki toimi nimismiehenä muun muassa Ylistarossa. Hän aloitti murrepakinoiden kirjoittamisen toimiessaan jatkosodan aikana rintamakirjeenvaihtajana Lapissa sekä Rukajärven suunnalla. Pakinakokoelmansa hän julkaisi 1960- ja 1970-luvulla. Lisäksi hän julkaisi kaksi romaania. Tarinoiden kehyksenä on usein kirje, jonka kerrotaan tulleen tarkemmin määrittelemättömästä Pohjanmaan pitäjästä. Kirje kuvailee pitäjässä tapahtunutta tapahtumaketjua, joka huipentuu epätavallisiin tilanteisiin. Tilannekomiikka onkin pakinoiden perusasioita. Tarinat eivät sijoitu menneeseen aikaan vaan kirjoittamisvuosiin. Kuvauksen kohteena on esimerkiksi television tulo kylälle.
Teokset.
Nimellä "V. E. Koskimäki":
Nimimerkillä "Härmän Kuustaa":
Lego Modular Houses

Lego Modular Houses on Legon tuotesarja, joka tuli markkinoille vuonna 2007. Sarjaan kuuluu normaaleja Legon rakennussarjoja yksityiskohtaisempia ja monimutkaisempia talojen pienoismalleja. Tuotesarjan setit ovat perussettejä huomattavasti kalliimpia, ja niissä on poikkeuksellisen paljon palikoita. Sarja on suunnattu etupäässä Lego-harrastajille ja aikuisille.
Nimensä mukaisesti tuotesarjan talot ovat modulaarisia eli ne koostuvat moduuleista, jotka voidaan liittää toisiinsa. Kunkin talon kerrokset ovat erillisiä moduuleja, jotka voidaan irrottaa omiksi kokonaisuuksikseen. Myös kaikki sarjan talot voidaan liittää toisiinsa liitinpalikoiden avulla, jolloin voidaan muodostaa yhtenäinen katunäkymä.
Kai Sarmanne

Kai Bore Sarmanne (18. huhtikuuta 1919 – 23. helmikuuta 1988) oli Suomen puolustusvoimien kenraaliluutnantti ja Suomen puolustusministeriön kansliapäällikkö.
Hän syntyi Terijokelaiseen rautatievirkamiesperheeseen ja kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1938 Viipurin suomalaisesta lyseosta. Suomen puolustusministeriön kansliapäälliköksi Sarmanne nimitettiin 1.6.1970 ja hän erosi tehtävistä täysin palvelleena 18. huhtikuuta 1979.
Talvisota ja jatkosota.
Sarmanne astui suorittamaan varusmiespalvelustaan Ilmatorjuntarykmentti 2:een juuri ennen talvisodan alkamista vuonna 1939. Hän osallistui talvisotaan Viipurin ilmatorjunnassa. Reserviupseerikoulun 44. kurssin tykistölinjan Niinisalossa hän suoritti talvella 1940.
Reservin vänrikki Sarmanne aloitti 25. Kadettikurssin 3. tammikuuta 1941 kadettinumerolla 2149. Kurssi keskeytettiin 17. kesäkuuta 1941 ja kadetit komennettiin nuoremman upseerin tehtäviin eri joukko-osastoihin. Vänrikki Sarmanne toimi eri ilmatorjuntayksiköissä Helsingissä, Syvärillä ja Aunuksessa vuosina 1941–1942. Vuonna 1942 hänet määrättiin luutnantiksi ylennettynä patterin päälliköksi Kotkaan ilmatorjuntarykmentti 2:een. Tässä tehtävässä hän toimi jatkosodan loppuun saakka. Sarmanne ylennettiin kapteeniksi vuonna 1944.
Jatkosodan alkaessa keskeytetty 25. Kadettikurssi alkoi uudelleen 6.6.1945. Kurssin aikanaan aloittaneista 206:sta kadeteista oli kaikkiaan 47 kaatunut sodassa. 
Ylennykset ja kunniamerkit.
Ylennykset
Kunniamerkit
Muuta.
Virkatehtäviensä ohella Sarmanne ehti toimia: 
Sotatieteellinen Seura on julkaissut Sarmanteen tutkimustyön ”Strategiset joukkojen siirrot viime sodissamme”.
Inessa Armand

Inessa Fjodorovna Armand (, s. "Inès Elisabeth Stéphane"; 26. huhtikuuta 1874 Pariisi – 24. syyskuuta 1920 Beslan) oli ranskalainen bolševikki ja kansainvälisen kommunistisen liikkeen vaikuttaja Venäjällä.
Elämäkerta.
Inessa Armand syntyi ranskalaisen oopperalaulajan Théodore Stéphanen ja brittiläisen näyttelijän Nathalie Wildin perheeseen. Isän kuoleman jälkeen hänen sisarensa vei hänet Moskovan lähellä asuneeseen Armandin tehtailijasuvun perheeseen, jossa heidän tätinsä työskenteli kotiopettajana. Myöhemmin Inessa meni naimisiin Aleksandr Armandin kanssa.
Armand liittyi vuonna 1904 bolševikkeihin. Hän osallistui vuosien 1905–1907 vallankumoustapahtumiin, ja hänet pidätettiin useita kertoja. Vuonna hänet karkotettiin 1907 kahdeksi vuodeksi Arkangelin läänin Mezeniin. Hän pakeni marraskuussa 1908 ulkomaille.
Armand asettui 1910 Pariisiin, jossa toimi bolševikkien puoluekoulun opettajana. Kesällä 1912 hänet lähetettiin Pietariin järjestelemään puolueen maanalaista toimintaa ja valmistautumista Venäjän valtakunnanduuman vaaleihin. Hänet pidätettiin syyskuussa 1912. Vapauduttuaan 1913 Armand siirtyi ulkomaille, jossa hän toimi bolševikkien edustajana kansainvälisessä sosialistisessa naistenliikkeessä ja työskenteli Leninin ja Zinovjevin avustajana. Hän asui vuonna 1916 Pariisissa, jossa hän käänsi ranskaksi Leninin teoksia ja bolševikkipuolueen asiakirjoja. Leninin Armandille lähettämät kirjeet on julkaistu hänen kootuissa teoksissaan.
Helmikuun vallankumouksen jälkeen Armand palasi Leninin mukana Venäjälle. Hän oli huhtikuusta 1917 lähtien bolševikkipuolueen Moskovan komitean jäsen ja työskenteli puoluelehtien toimittajana. Hän osallistui puolueen edustajakokouksiin ja oli mukana valmistelemassa aseellista kapinaa Moskovassa. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Armand toimi bolševikkipuolueen Moskovan lääninkomitean byroon ja läänin toimeenpanevan komitean jäsenenä, läänin kansantalousneuvoston puheenjohtajana ja johti puolueen keskuskomitean naisosaston toimintaa. Hän osallistui kesällä 1920 Kominternin toiseen kongressiin ja toimi kansainvälisen naiskommunistien konferenssin puheenjohtajana.
Armand kuoli koleraan ollessaan lomalla Beslanissa. Hänet on haudattu Punaiselle torille Kremlin muurin viereen.
Merja Otava

Merja Tuulikki Otava (vuosina 1958–1986 Schroderus; s. 27. syyskuuta 1935 Helsinki) on suomalainen nuortenkirjailija.
Elämäkerta.
Otavan vanhemmat olivat filosofian maisteri Taito Otava ja taiteilija Saimi Karoliina Otava (o.s. Törmänen). Hän valmistui Ateneumista koristetaiteilijaksi vuonna 1958.
Otava voitti 1959 WSOY:n järjestämän Anni Swanin muistokilpailun nuorisoromaanillaan "Priska", joka kertoi nuoren tytön siirtymisestä lapsuudesta murrosikään.
Nikolai Želvakov

Nikolai Aleksejevitš Želvakov (, noin 1860 Vjatka – 22. maaliskuuta 1882 Odessa) oli venäläinen vallankumouksellinen narodnikki.
Nikolai Želvakov syntyi maanmittaajana toimineen kollegioneuvoksen perheeseen. Hän opiskeli Vjatkan kymnaasissa ja työskenteli eri ammateissa. Vuonna 1879 hän muutti Pietariin kuuntelemaan Pietarin yliopiston luonnontieteiden luentoja, liittyi Narodnaja Voljaan ja tutustui Andrei Željaboviin.
Huhtikuussa 1881 Želvakov seurasi Pietarissa Aleksanteri II:n murhaan osallistuneiden teloitusta, minkä jälkeen hän päätti liittyä mukaan Narodnaja Voljan terroritoimintaan. Aluksi hänet määrättiin Donin Rostovin levittämään vallankumouksellista propagandaa. Vuoden 1881 lopussa puolueen toimeenpaneva komitea lähetti hänet Stepan Halturinin ja Mihail Klimenkon kanssa Odessaan toteuttamaan Vera Fignerin johdolla suunniteltua kenraalimajuri V.S. Strelnikovin murhaa.
18. maaliskuuta 1882 Želvakov ampui Strelnikovia kuolettavasti Odessan rantakadulla, yritti pakoon Halturinin ohjaamilla rattailla, mutta joutui pidätetyksi. Kuulusteluissa hän esittäytyi aatelismies Nikolai Kosogorskiksi ja ilmoitti tappaneensa Strelnikovin toimeenpanevan komitean määräyksestä tämän johdolla suoritetun vallankumouksellisten ankaran vainon takia. Aleksanteri III:n määräyksestä Odessan sotilaspiirin tuomioistuin tuomitsi hänet kuolemaan hirttämällä. Želvakovin oikea henkilöllisyys todettiin hirttotuomion täytäntöönpanon jälkeen.
Loy Krathong

Loy Krathong (tai "Loi Krathong", thai ลอยกระทง) on Thaimaassa vuosittain vietettävä valon juhla jossa ihmiset lähettävät kelluvia kynttilälauttoja jokiin ja kanaviin. Juhlaa vietetään thaimaalaisen kuukalenterin 12. kuukauden täydenkuun aikana ja se ajoittuu yleensä marraskuuhun.
Historia.
Alun perin Loy Krathongia oli "Chong Pa Rieng" (kuninkaallinen kelluvien lyhtyjen seremonia), eli Brahman juhla. Shiva, Vishnu ja Brahma jumalien kunniaksi rakennettiin lyhtyjä käyttäen paperia ja kynttilöitä ja ne asetettiin näytille ihmisten kotipihoille. Kuningas Mongkut (Rama IV) mukautti tavan buddhalaisuuteen vuonna 1863. Uudessa versiossa tehdään monenlaisia lyhtyjä, jotka lahjoitetaan temppeleihin. Lyhtyjä luovutettaessa ihmiset rukoilevat toivoen jotain.
Krathong.
Loy Krathong-juhlassa ihmiset rakentavat krathongin. Krathong on lotuksen muotoinen kelluva kori johon tulee uhrilahja. Perinteisesti krathong valmistetaan kerroksittain banaanipuun rungosta tai lukinliljasta. Nykyään valmistukseen käytetään useimmiten styroksia tai leipää, josta leipää käytetään yhä useammin. Leipomot valmistavat leipiä tähän tarkoitukseen. Leipä on ekologisempaa koska se ei saastuta, vaan kalat syövät sen. Krathong koristellaan banaaninlehdillä, kynttilöillä, kukilla ja suitsukkeilla. Välillä lisätään kolikko joenhengille.
Thaimaan pohjoisosassa sijaitsevassa Chiang Maissa juhlaan yhdistyy Yi Peng -perinne, missä öistä tummaa taivasta vasten kohoaa tuhansia kynttilälyhtyjä.
KHT-Media

KHT-Media Oy on vuonna 1981 perustettu KHT-yhdistyksen omistama yhtiö, joka kustantaa taloushallinnon julkaisuja ja järjestää koulutustilaisuuksia. Vuonna 2012 yrityksen liikevaihto oli 1,7 miljoonaa euroa ja sillä oli 9 työntekijää. KHT-Median toimitusjohtaja on Sanna Alakare.
KHT-Media kustantaa taloushallinnon ammattikirjallisuutta. Se on keskittynyt muun muassa taloudellisen raportoinnin oppaisiin ja malleihin sekä lakikäännöksiin. Kirjanimikkeistö sisältää yli 30 tilintarkastukseen, kirjanpitoon, tilinpäätöskäytäntöön, yhteisölainsäädäntöön ja verotukseen liittyvää julkaisua, joista osa julkaistaan myös sähköisinä kustanteina. 
KHT-Media järjestää liikkeenjohdolle ja taloushallinnon ammattilaisille vuosittain noin 40 jatko- ja täydennyskoulutustilaisuutta, jotka käsittelevät kirjanpitoa, tilinpäätöskäytäntöä, yhteisölainsäädäntöä, tilintarkastusta ja verotusta. Se tarjoaa myös ammatillista täydennyskoulutusta sekä tilintarkastusammattiin valmistavaa koulutusta.
Golden Globe 2010

Golden Globe 2010&lt;br&gt;
17. tammikuuta 2010
Paras draamaelokuva: &lt;br&gt;
Avatar
Paras musikaali- tai komediaelokuva: &lt;br&gt;
Kauhea kankkunen
Paras draamasarja: &lt;br&gt;
Mad Men
Paras musikaali- tai komediasarja: &lt;br&gt;
Glee
Paras minisarja tai televisioelokuva: &lt;br&gt;
Grey Gardens
Golden Globe 2010 oli järjestyksessään 67. Golden Globe -palkintogaala, jossa jaettiin palkintoja vuoden 2009 elokuville ja televisiosarjoille. Gaala järjestettiin Beverly Hilton -hotellissa Los Angelesissa, Kaliforniassa, Yhdysvalloissa 17. tammikuuta 2010. Gaalan juonsi Ricky Gervais ja se lähetettiin ensimmäistä kertaa suorana lähetyksenä. 
Voittajat ja ehdokkaat.
Elokuvat.
Voittajat on listattu ensimmäisenä ja lihavoitu.
Ravistettava, omskakas

Ravistettava, omskakas – toisinajattelijan käsikirja on vuonna 2009 ilmestynyt tv-tuottaja Saku Tuomisen ja tutkija Katja Lindroosin kirjoittama kirja elämänhallinnasta ja luovuudesta. 
Tekijät sanovat kirjoittaneen oppaan keinoista, joilla voi oppia ”ravistamaan” – päästämään irti vanhoista tavoista ja tottumuksista. Tavoitteena on kyky selviytyä haasteista ja kiireellisestä työelämästä. Kirjoittajien näkemyksen mukaan ravistaminen ei ole tekniikka vaan "tapa suhtautua elämään. Siihen tarvitaan paitsi uusia ideoita, myös uusia tapoja ideoida".
Pesäpallon SM-sarja 1956

Pesäpallon SM-sarja kasvoi kunnon mammuttisarjaksi vuonna 1956, kun siihen osallistui kokonaista 15 joukkuetta. Jyväskylän Kiri voitti mestaruuden. 
Kamppailu sekä mitaleista että säilymisestä oli äärimmäisen tiukkaa. Tuttuun tapaan lopulliset ratkaisut saatiin vasta juoksusuhteita laskemalla. Lahden Mailaveikkojen kohtaloksi koitui tätä kautta putoaminen.
Lahden viimeinen ottelu oli kotikamppailu Kiriä vastaan. Kirillä panoksena Suomen mestaruus, Lahdella sarjassa säilyminen. Kiri veti ottelussa pidemmän korren.
Työväen Mailapojilta taas juuri sarjan ainoa tappio Lahdelle elokuun lopussa riisti mestaruuden omista käsistä. Vaikka loppukausi menikin voitosta voittoon, ei se enää riittänyt Kirin saavuttamiseen. Hopeat joukkue varmisti viimeisessä ottelussaan, vaikka Hamina nousikin viimeisessä vuorossaan aina juoksun päähän.
Naisten Suomen mestaruuden voitti Helsingin Pallo-Toverit menettämättä pistettäkään kuudessa ottelussa.
Mestaruussarja.
Sarjataulukko.
Neljä viimeistä joukkuetta putosi sarjasta. Tilalle nousivat Suomensarjan lohkovoittajat Hongikon Nuorisoseuran Urheilijat, Katajanokan Haukat, Harjavallan Jymy ja Muhoksen Urheilijat
Lyöjätilasto.
Kunnarista 2 pistettä.
Naisten mestaruussarja.
Nurmo ja Savonlinna putosivat.
Pallo-Toverit: Aili Nieminen,
Anja Riski,
Irmeli Krogerus,
Leena Liimatainen,
Leena Pakkanen,
Marja Muukkonen,
Riitta Vihuri,
Seija Knuutila,
Sinikka Takasalo,
Urpu Kosonen,
Sinikka Koskela.
Säiliöauto

Säiliöauto on yleensä erilaisia nestemäisiä aineita, kuten polttonesteitä, muita kemikaaleja, maitoa tai vettä kuljettava moottoriajoneuvo. Joskus säiliöautoja käytetään myös puolikiinteän tai irtonaisen massatavaran, esimerkiksi rehujen tai jauhojen kuljetukseen. Tavallisimmin säiliöautoilla tarkoitetaan kuitenkin öljystä jalostettuja öljytuotteita, kuten polttoöljyjä tai bensiiniä kuljettavia tieliikenneajoneuvoja.
Suuret säiliöautot ovat yleensä kapasiteetiltaan 20 800 litrasta 34 000 litraan. Pienempien säiliöautojen tilavuus on pienempi kuin 11000 litraa. Autojen koko on viimeisen 50 vuoden aikana kasvanut tuntuvasti, sillä esimerkiksi 1960-luvun alussa säiliöautojen sallittu tilavuus oli Suomessa enintään 5 kuutiometriä. Autot voivat olla joko itsekantavia tai kantavalle alustalle kiinnitettyjä säiliöitä. Suomessa Hollming on valmistanut erikoiseen suunnitteluratkaisuun perustuneita itsekantavia säiliöautoja, joissa säiliö toimi samalla auton runkona. Akselistot ja ohjaamo liitettiin suoraan kiinni säiliöön, jolloin ajoneuvolle saatiin parempi hyötykuorma. Näitä erikoisia säiliöautoja valmistettiin vuosina 1980–1985 noin sata kappaletta.
Suomessa oli vuonna 2006 liikenteessä yhteensä noin 400 niin sanottujen kirkkaiden tuotteiden säiliöautoa (bensiini, dieselöljy, kevyt polttoöljy) ja noin 60 raskaiden öljytuotteiden säiliöautoa. Lisäksi käytössä oli muutamia kymmeniä muiden öljytuotteiden, kuten nestekaasun kuljetukseen. Öljykuljetuksiin sopivien tankkiautojen määrä on 2000-luvulla puolittunut 1990-luvun tasosta. Suomen säiliöautokannan pienenemistä pidetään jopa uhkana maan energiahuollolle mahdollisessa kriisitilanteessa. Vähennys johtuu pääosin öljyn markkinaosuuden pienenemisestä kiinteistö- ja aluelämmityksessä. Kaluston riittävyyden arvioidaan joutuvan koetukselle, jos öljyä jouduttaisiin äkkiä kuljettamaan suuria määrin varastoista lämpölaitoksille. 
Säiliöautoja käytetään yleisesti myös lypsykarjan pidossa maidon kuljetukseen suoraan tilatankeista meijereihin. Lisäksi niitä käytetään muun muassa talous- ja sammutusveden kuljetukseen. Pohjaveden ehtyessä tai pilaantuessa puhdasta vettä joudutaan säännöstelemään ja kuljettamaan yhdyskunnille säiliöautoilla pitkienkin matkojen takaa. Pelastuslaitoksilla on puolestaan tulipalojen sammutusta varten käytettävissään säiliöyksiköiksi kutsuttuja säiliöautoja, etenkin alueilla, joille ei ole rakennettu vesipostiverkostoa. Suomessa pelastuslaitoksilla oli vuonna 2008 säiliöautoja lähes 600 kappaletta.
ProMan

ProMan Oy on Suomen vanhimpia yrityskauppaan erikoistuneita yrityksiä. Sen toimialaa ovat M&amp;A-projektien toteutus, corporate finance -neuvontapalvelut ja yrityskaupan neuvontapalvelut yritysten omistajille ja johdolle. Lisäksi se toimii sertifioituna neuvonantajana First North -listautumisissa. ProManin toiminta on räätälöity keskisuurten yritysten tarpeisiin ja palvelemaan suurimpia yrityksiä niiden päätöksissään luopua liiketoimintayksiköistä ja uusien liiketoimintojen hankinnassa. Tyypillinen kaupan koko on 2–50 miljoonaa euroa.
ProManin perusti vuonna 1988 sen nykyinen toimitusjohtaja Lars Wikholm. ProMan työllistää yrityskaupan neuvontapalveluissa kuusi henkilöä Suomessa ja yhden Virossa. Lisäksi yrityksellä on oma kolmen hengen Advisor Board. 
ProManin pääkonttori sijaitsee Helsingissä Korkeavuorenkadulla ja aluekonttorit Porvoossa ja Salossa. Virossa toimii tytäryhtiö ProMan Eesti Oü. ProMan on vuodesta 2002 lähtien ollut Suomen edustaja kansainvälisessä IMAP-yrityskauppaketjussa (International Network of M&amp;A Partners). IMAP-jäsenyyden kautta se on ollut mukana toteuttamassa kansainvälisiä yritysjärjestelyjä.
ProMan on yhdessä pohjoismaisten IMAP-kumppaneidensa kanssa toteuttanut eniten yrityskauppoja Pohjoismaissa vuosina 2007, 2008 ja 2009. Vuonna 2009 ProMan toteutti suomalaisista yrityskaupan neuvonantajayrityksistä eniten yrityskauppoja Suomessa. Perustamisestaan lähtien se on ollut mukana toteuttamassa yli sataa yrityskauppaa.
Puiden kansa

Puiden kansa on Ritva Kovalaisen ja Sanni Sepon valokuva- ja tekstiteos. Se kertoo suomalaisten puihin liittyvästä uskomusperinteestä ja sen jättämästä jäljestä.
Suomalaisilta kuollut luonnonuskonto elää yhä marien keskuudessa. Tähän kirjaan sen tekijät ovat koonneet tietoa ja kuvia menneen ajan suomalaisesta perinteestä, kuten pyhistä puista ja uhrilehdoista.
Teokseen liittyvien valokuvien näyttely "Puiden kansa" on kiertänyt aluksi Suomen taidemuseoissa ja sen jälkeen ympäri maailmaa, muun muassa Japanissa ja Slovakiassa. Vuonna 2018 näyttely on ollut esillä myös Yhdysvalloissa. Suomenkielisen laitoksen lisäksi teos on julkaistu englanniksi, saksaksi ja vuonna 2009 japaniksi.
Teoksesta on ilmestynyt uudistetut painokset vuonna 2006 ja 2014.
Olympiada Patras

AEP Olympias Patras BC on kreikkalainen koripalloseura Patrasista.
Historia.
Seuran perustivat vuonna 1961 yleisurheilusta kiinnostuneet miehet. Seuran lajeiksi otettiin alun perin koripallo, lentopallo, yleisurheilu ja pyöräily. Kaudella 2005–2006 seura voitti A2 Ethnikin mestaruuden ja nousi A1 Ethnikiin. Kaudella 2007–2008 Patras pelasi myös EuroCupissa, mutta seura putosi jo toisella karsintakierroksella Ural Greatille. Kauden 2007–2008 päätteeksi seura putosi pääsarjasta oltuaan runkosarjan viimeinen.
Minä &amp; prinssi

Minä &amp; prinssi () on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen romanttinen komediaelokuva. Sen on ohjannut Martha Coolidge. Pääosia näyttelevät Luke Mably ja Julia Stiles.
Juoni.
Edvard (Luke Mably) on Tanskan kruununprinssi, joka on kiinnostunut politiikan sijaan nopeista autoista ja kauniista naisista. Kuningasisänsä (Edward Fox) ja kuningataräitinsä (Miranda Richardson) vastustuksesta huolimatta raikulipoika päättää viettää vaihto-oppilaskauden Yhdysvalloissa Wisconsinin osavaltiossa, missä on televisiomainoksen mukaan hieman villejä opiskelijatyttöjä. 
Wisconsinissa on kuitenkin myös rehti ja kunnianhimoinen maalaistyttö Paige (Julia Stiles), joka haluaa lääketieteelliseen ja halveksii turhanpäiväisiä Shakespeare-opintoja. Karismaattinen prinssi esiintyy uusille tovereilleen tavallisena yliopisto-opiskelijana, ja pian Romeon ja Julian säkeet heräävät Paigen korvissa aivan uuteen hehkuun.
Paige ja Eddie rakastuvat, kun Paige ottaa Eddien mukaansa kotiin maalle kiitospäiväksi. Eddie joutuu palaamaan Tanskaan kuninkaan huonon terveyden takia, mutta Paige seuraa tätä ja Eddie kosii Paigea. Paige suostuu ja alkaa valmistautua uuteen elämään Eddien rinnalla.
Ajatus kuningattaren roolista tuottaa Paigelle kuitenkin ongelmia ja hän päättää palata takaisin yliopistoon ja seurata unelmaansa lääkärin urasta. Eddien on jäätävä Tanskaan, kun hänet kruunataan kuninkaaksi. Hän ei kuitenkaan voi olla ilman Paigea ja tulee tämän luo Yhdysvaltoihin kertoen olevansa valmis odottamaan, kunnes Paige saa unelmansa toteutettua.
Arvioita.
"Turun Sanomien" Päivi Valotien mielestä "Minä &amp; prinssi" on lajityyppinsä kuluneita uria raapiva romanttinen komedia, niin ”kertakaikkisen hölmö hattara” että siinä voi nähdä tahallisen lisäksi myös tahatonta komiikkaa. Mielenkiintoisinta hänestä on Tanskan kuningaskunnan nostaminen amerikkalaisittain eksoottiseksi maaksi, kun studiokauden Hollywood-elokuvissa eurooppalaiset prinssit tai prinsessat olivat usein kotoisin keksityistä, itäiseen Eurooppaan sijoittuvista monarkioista.
Jatko-osat.
Elokuvalle on tehty kolme suoraan videolle julkaistua jatko-osaa: "Minä ja prinssi 2 – kuninkaalliset häät" (2006), ' (2008) ja ' (2010). Ne on ohjannut Catherine Cyran, ja naispääosaa näyttelee Stilesin sijaan Kam Heskin.
Lluís Domènech i Montaner

Lluís Domènech i Montaner (21. joulukuuta 1850 – 27. joulukuuta 1923) oli katalonialainen arkkitehti. Hän oli Gaudín ohella yksi tunnetuimpia katalonialaisen art nouveaun eli "modernismen" edustajia. Hän oli myös huomattava poliitikko.
Domènech i Montanerin läpimurto tapahtui Barcelonan vuoden 1888 maailmannäyttelyssä, jossa hänen suunnittelemansa Hotel International herätti suurta huomiota. Hänen tunnetuimmat rakennuksensa, Katalonialainen musiikkipalatsi ja Sant Paun sairaala, on hyväksytty Unescon maailmanperintöluetteloon. Muita tunnettuja töitä ovat muun muassa "Castell dels Tres Dragons" Barcelonassa, "Casa Fuster" Barcelonassa ja "Grand Hotel" Palma de Mallorcalla
Domènech i Montaner oli huomattava kulttuurivaikuttaja. Hän toimi 45 vuoden ajan arkkitehtuurin professorina, työskenteli useille katalonialaisille lehdille, kirjoitti taidehistoriaa käsittelevän kirjan sekä vaikutti politiikassa edistäen Katalonian autonomiaa.