Vilho Heinämies

Vilho Johannes Heinämies (sukunimi vuoteen 1935 "Helenius"; 1. helmikuuta 1900 Helsinki – 19. maaliskuuta 1953 Helsinki) oli suomalainen, Helsingistä kotoisin ollut toimittaja ja kirjailija. Hän kirjoitti myös nimimerkillä "Jussi Hiukia".
Suomen Tietotoimisto välitti talvisodan loppuvaiheessa 11. maaliskuuta 1940 Ruotsiin uutisen, jonka mukaan eduskunnan ulkoasiainvaliokunta oli hyväksynyt hallituksen kannan Neuvostoliiton rauhanehtoihin. Tätä ei kuitenkaan oltu vielä virallisesti vahvistettu eikä julkaistu koska Suomi yritti vielä samana päivänä saada Moskovan rauhanneuvotteluissa helpotusta ehtoihin tavoitteinaan pitää Värtsilän ja Enson tehdaspaikkakunnat Suomella. Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatsheslav Molotov tyrmäsi kuitenkin toiveen 12. maaliskuuta ja pääministeri Risto Rytin mielestä syynä saattoi olla kyseinen Suomen Tietotoimiston välittämä uutinen. Helsingin raastuvanoikeus tuomitsi talvisodan jälkeen 7. huhtikuuta 1940 maanpetoksesta vankeuteen kolme Suomen Tietotoimiston työntekijää: toimitusjohtaja ja päätoimittaja) Eero A. Bergin, eduskunta-avustaja Vilho Heinämiehen ja toimittaja Woldemar Sundmanin, joka oli lukenut uutisen puhelimessa kollegalleen Ruotsin uutistoimistossa TT:ssä. Berg oli määrännyt toimittaja Woldemar Sundmanin kertomaan ravintolassa 10. maaliskuuta ulkoasiainvaliokuntaan kuuluneelta kansanedustaja Antti Hackzellilta kuulemansa tiedon ulkoasiainvaliokunnan hyväksynnästä Ruotsiin, kun Heinämies oli vielä vahvistanut asian valiokunnan istunnon jälkeen kuulemastaan eduskunnan kuppilakeskustelusta. Presidentti Kyösti Kallio armahti tuomittuja siten, että Heinämies ja Sundman selvisivät sakoilla ja Bergin tuomio lyheni kolmannekseen eli neljään kuukauteen. Berg istui tuomiostaan ensikertalaisena kaksi kuukautta ja palasi takaisin Suomen Tietotoimiston johtoon. Sundmanin mukaan saksalaiset olivat informoineet Suomen hallitusta että he halusivat Bergin takaisin. Berg oli Saksan Suomen lähetystön lehdistövirkamies Hans Metzgerin hyvä ystävä ja Sundmanin mukaan suomenkielinen STT oli täysin saksalaismielinen, kun taas Sundmanin johtama ruotsinkielinen toimitus FNB oli enimmäkseen liittoutuneiden puolella. 
Heinämies oli sotakirjeenvaihtajana ollessaan panssarilaiva Ilmarisen tuhon silminnäkijänä 13. syyskuuta 1941. Hän otti panssarilaiva Väinämöiseltä käsin viimeisen valokuvan Ilmarisesta noin tuntia ennen sen tuhoa Alus oli ollut pitkään hänen vakituinen asemapaikkansa.
Heinämies oli sotavuodet Pääesikunnan tiedotusosaston alaisena TK-miehenä, rauhan aikana hän työskenteli useallekin lehdelle ja uutispalvelulle. Hän kirjoitti Ilmarisen tapauksesta kirjan "Seitsemän minuuttia merellä, kuvaus panssarilaiva Ilmarisen tuhosta" , jossa hän kuvailee Suomen laivaston suurinta tappiota. Kirja on julkaistu myös ruotsiksi nimellä "Sju minuter på havet". Hän seurasi laivaston toimintaa hyvin tarkasti miinanlaskusta Hangon neuvostotukikohdan tulittamiseen ja kirjoitti siitä – sensuurin sallimissa rajoissa – kuvauksia, joita julkaistiin niin lehdissä kuin suositussa "TK-rintamakirjeenvaihtajat etulinjoilla" -kirjasarjassa. Hän teki käsikirjoitukset neljään elokuvaan, "Simo Hurtta" (1940), "Elinan surma" (1938), "Paimen, piika ja emäntä" (1938) ja "Tukkijoella" (1937).