Keinoelin

Keinoelin on kone, laite tai muu materiaali, jota käytetään korvaamaan viallisen tai puuttuvan elimen tai kehonosan toimintoja. Tavoitteena on mahdollistaa potilaan mahdollisimman normaali elämä. Esimerkkejä keinoelimistä ovat keinotekoinen sydän, sydämentahdistin, dialyysilaite ja proteesit.
Käyttötarkoitus ja toiminta.
Keinoelimet voivat korvata tai tukea elintoimintoja tai aistitoimintoja, kuten näköä tai kuuloa. Ne voivat olla joko pysyviä tai pitkäaikaisia ratkaisuja, ja niiden tärkein tehtävä on parantaa elämänlaatua. Toisin kuin väliaikaiset tukijärjestelmät (esimerkiksi sydän-keuhkokoneet), keinoelimet integroituvat usein elävään kudokseen ja on suunniteltu jatkuvaan käyttöön.
Keinoelimet valmistetaan pääasiassa luonnollisista tai synteettisistä polymeerimateriaaleista, joita kutsutaan biomateriaaleiksi. Näiden materiaalien on oltava biologisesti yhteensopivia, eli niiden on toimittava ongelmitta veren, kudosten ja kehon nesteiden kanssa. Keinoelimen on myös kyettävä mahdollisimman tarkasti jäljittelemään korvattavan elimen toimintaa. Vaikka keinoelimiä voidaan valmistaa myös metalleista, keraameista ja luonnollisista kudoksista, polymeerit ovat yleisimpiä niiden laajan ominaisuusvalikoiman ansiosta.
Materiaalivalinta riippuu aina käyttökohteesta, eikä samaa materiaalia voida soveltaa kaikissa elimissä tai kudostyypeissä. Keinoelimet voidaan jaotella käyttötarkoituksensa mukaan esimerkiksi luun ja nivelten, ihon ja pehmytkudosten, sisäelinten tai aistielinten korvikkeiksi
Historia ja teknologinen kehitys.
Keinoelinten juuret ulottuvat jopa 3000–4000 vuoden taakse. Varhaisimpia esimerkkejä ovat muinaiset hammas- ja varvasproteesit. Nykyään keinoelinten kehitystä tukevat materiaalitieteet, elektroniikka, mekaniikka, nanoteknologia ja kudosteknologia. Yleisiä moderneja keinoelimiä ovat esimerkiksi tekonivelet, sisäkorvaistutteet ja dialyysilaitteet. Arviolta 4–5 miljoonaa keinoelintä istutetaan vuosittain.
Haasteet ja innovaatiot.
Keinoelinten kehityksessä merkittävä haaste on kehon immuunijärjestelmän reaktio vieraisiin materiaaleihin. Tätä pyritään ratkaisemaan esimerkiksi kapselointitekniikoilla, joissa solut suojataan puoliläpäisevällä kalvolla. Tämä mahdollistaa aineiden vaihdon, mutta estää immuunihyökkäykset.
Tulevaisuuden suuntauksia ovat muun muassa:
Regeneratiivinen lääketiede ja kantasolut.
Regeneratiivinen lääketiede pyrkii elinten uudistamiseen potilaan omilla soluilla. Kalifornian yliopiston ja Cedars-Sinai-sairaalan tutkijat ovat kehittäneet menetelmän, jossa synteettiset organisoijasolut ohjelmoidaan ohjaamaan kantasoluja muodostamaan yksinkertaisia elinrakenteita, kuten sydämen kammioita, jotka sykähtelevät rytmisesti. Nämä solut pystyvät lähettämään viestejä, jotka ohjaavat muiden solujen kehitystä. Tämä edustaa merkittävää edistystä synteettisessä elinkehityksessä.
3D-tulostus ja verisuonitetut keinoelimet.
Harvardin ja Wyss-instituutin kehittämä "co-SWIFT"-menetelmä mahdollistaa toimivien verisuoniverkostojen 3D-tulostuksen sydänkudokseen. Tutkijat onnistuivat rakentamaan kaksikerroksisia suonia, jotka kuljettavat happea ja ravinteita kudoksen läpi. Tulostettu kudos toimi sydämen tavoin ja reagoi lääkkeisiin normaalisti. Lisäksi tutkijat valmistivat yksilöllisen mallin potilaan vasemmasta sepelvaltimosta, mikä osoittaa menetelmän potentiaalin yksilöllisessä keinoelinten suunnittelussa.
Kilpailu ja tulevaisuuden näkymät.
Keinoelinten kehitys kilpailee muiden lähestymistapojen, kuten ksenotransplantaation (eläinelinten siirto) ja kantasolututkimuksen, kanssa. Keinoelimet tarjoavat vaihtoehdon elinsiirroille, jotka kärsivät luovuttajapulasta ja hylkimisreaktioista. Patentoinnin näkökulmasta teknisesti keinotekoiset ratkaisut ovat suojattavampia kuin luonnollisia elimiä jäljittelevät vaihtoehdot.