tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ohraleipämessu

Ohraleipämessu on alkuaan Ruotsin kirkon jumalanpalvelusaineistossa julkaistu messu, yksinkertainen ehtoollisjumalanpalvelus.
Ohraleipämessu (Kornbrödsmässan) on ilmestynyt 1993 julkaistussa Ruotsin kirkon kirkkokäsikirjan lisäysosa III–IV:ssä ("Tillägg till Den svenska kyrkohandboken III-IV"). Messun käänsi suomeksi työalasihteeri Tomi Valjus, ja se on levinnyt Suomessa Suomen Lähetysseuran julkaisemassa materiaalissa, painettuna jumalanpalvelusjärjestyksenä.
Ohraleipämessu on niin sanottu raamattumessu, joita Ruotsin kirkon kirkkokäsikirjan lisäysosassa on muutamia. Raamattumessu on yksinkertainen messu, jonka teemana on jokin Raamatun ruokkimiskertomus tai ruokailuun liittyvä kertomus. Nämä messujärjestykset eivät sisälly kirkkokäsikirjaan, vaan kirkolliskokous päätti vuonna 1987, että ne julkaistaisiin kirkkokäsikirjaa täydentävissä lisäysosissa. Niillä ei voi korvata seurakunnan pääjumalanpalvelusta.
Raamattumessut ovat rakenteeltaan yksinkertaisia messuja, joissa messun sanaosan ja ehtoollisosan muodostaa pääosin messun teemaan liittyvän raamatunkohdan lukeminen. Messuissa ei ole kaikkia perinteisen länsimaisen messun kiinteitä (ordinarium) osia eikä laulettua liturgista musiikkia tai saarnaa. Niihin liittyy keskeisesti messua johtavan papin, lukijoiden ja messuun osallistuvien dialogi, jonka avulla Raamatun kohdan sanomaa sovelletaan messuun osallistuvien elämäntilanteeseen.
Ohraleipämessun runkona on Johanneksen evankeliumin 6: 1–3 kertomus, miten Jeesus ruokki 5000 ihmistä viidellä ohraleivällä ja kahdella kalalla. Messun johdantoon liittyy itsetutkiskelua siitä, miten luonnonvarojen ja elämälle välttämättömien tarpeiden jakamisessa on eriarvoisuutta. Messuun liittyy keskeisenä osana raamattumessujen tapaan symbolitoimintaa: ehtoollisvälineet ja -aineet, leipä ja viini, tuodaan alttarille, kun raamatunkertomus, joka muodostaa messun sanaosan, on edennyt kohtaan, jossa Jeesukselle tuodaan ohraleivät ja kalat. Messun päätösosassa on esillä kiitollisuus sekä kehotus jakaa toisille siitä mitä itse on saanut: "Me olemme saaneet nyt kaikki ja se on yltäkyllin. Auta meitä tuhlaamaan rakkauttasi!".
Muita raamattumessuja ovat muun muassa:
Ohraleipämessu ja muut raamattumessut on tarkoitettu ennen muuta pienryhmien messuiksi, esimerkiksi erilaisten kurssien yhteydessä ja niitä voidaan viettää muuallakin kuin kirkossa, esimerkiksi seurakuntasalissa tai ulkona.
Mäntsälän pitäjäntupa

Mäntsälän pitäjäntupa on entinen pitäjäntupa eli rakennus, jossa pitäjänkokouksia pidettiin. Mäntsälän pitäjäntupa on valmistunut vuonna 1854 ja se sijaitsee kirkonmäellä lähellä Mäntsälän kirkkoa. Pitäjäntupa on yksi Mäntsälän kirkonmäen vanhimmista ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaimmista rakennuksista.
Pitäjäntuvan omistaa Mäntsälän kunta ja sitä vuokraa kunnalta kotiseutuyhdistys Mäntsälä-Seura.
Historia ja arkkitehtuuri.
Toisen maailmansodan jälkeen Mäntsälän hirrestä rakennettu pitäjäntupa alkoi rapistua käytön puutteen vuoksi. 2000-luvun alussa Mäntsälän paikallislehdissä keskusteltiin jopa rakennuksen purkamisesta tai siirtämisestä sen huonon kunnon vuoksi. Mäntsälän kunta teetti rakennuksesta kuntoarvion, jonka mukaan pitäjäntuvan korjaaminen olisi tullut kohtuuttoman kalliiksi ja oltaisiin toteutettu nykyrakentamisen menetelmin eikä periennerakentamista kunnioittaen. Mäntsälä-Seura puolestaan laati oman kunnostusarvion pitäjäntuvasta perinnerakentamiseen erikoistuneen Saatsi Arkkitehdit Oy:n kanssa. Saatsi Arkkitehdit havaitsivat kaksi keskeistä ongelmaa rakennuksen suhteen; pintaveden valuminen rakennuksen perustuksiin ja rakennuksen ränsistyneestä ulkoasusta aiheutuvat asenneongelmat.
Mäntsälän pitäjäntuvan restaurointi aloitettiin perinteisin menetelmin syksyllä 2009. Pitäjäntuvan julkisivu restauroitiin ja Mäntsälän kunta muokkasi ympäristön maa-aluetta niin että sadevesi ei enää valunut rakennuksen kellariin. Samalla rakennuksen viereltä poistettiin puustoa. Keväällä 2012 aloitettiin pitäjäntuvan sisätilojen restaurointi, jossa vanhat tiilirakenteet ja tiilestä muuratut ruumiskellarit kunnostettiin. Pitäjäntupaan palautettiin pönttöuunit savupiippuineen keväällä 2013. Vanhat pönttöuunit saatiin Mäntsälän kirkonkylältä puretusta rakennuksesta.
Pieninyn kansallispuisto (Slovakia)

Pieninyn kansallispuisto Slovakiassa on edustava esimerkki Slovakian luonnosta. Se sijaitsee lähellä Puolan rajaa. Puiston läpi virtaa Dunajec niminen joki, joka virtaa myös Puolan puolella olevan Pieniny nimisen kansallispuiston alueella. Puiston opastuskeskus on Červený Kláštorin kylässä. Puiston alueella on retkeilypolkuja, joita pitkin pääsee muun muassa näkemään Haligovské skalyn kalkkikivikalliot. Puiston alueella on useita luolia. Alueella esiintyy 766 perhoslajia, 99 nilviäislajia ja selkärankaisia on yhteensä yli 200 lajia. Eläimistöön kuuluvia lajeja ovat saukko ja ilves. Pieninyn kansallispuisto on Slovakian kansallispuistoista toiseksi vanhin.
Maurice Philippe

Maurice Peter Philippe (toisinaan muodossa Phillippe, 30. huhtikuuta 1932 - 5. kesäkuuta 1989) oli brittiläinen lentokoneiden ja autojen suunnittelija. 
Philippe työskenteli De Havillandille ja suunnitteli oman autonsa vuonna 1955, jota kutsuttiin nimellä MPS (Maurice Philippe Special). Vuonna 1965 siirtyi töihin Colin Chapmanin suunnitteluryhmään Team Lotus -talliin. Kuuluisan Lotus 49 -auton monokokki on hänen suunnittelemansa. Hän työskenteli myös Lotus 39, Lotus 43 ja Lotus 72 -autojen parissa. Vuonna 1972 hän muutti Yhdysvaltoihin ja työskenteli Parnelli-tallissa, jossa hän suunnitteli Parnelli VPJ4 -auton. Vuonna 1978 hän siirtyi Tyrrell-talliin, jossa hänen ensimmäinen projektinsa oli Tyrrell 008. Vuonna 1988 hän siirtyi March-talliin, jossa hän suunnitteli Indycar-sarjaan March 89CR -auton. Philippe teki itsemurhan vuonna 1989 57 vuotiaana.
Santa-Sanna

Santa-Sanna () on yksi Paavo Pesusieni -animaatiosarjan hahmoista. Hän on orava, joka on muuttanut Tangalaan Texasista. Hän pukeutuu avaruuspukumaiseen pukuun hengittääkseen veden alla. Hän asuu lasikuvussa, joka on täynnä ilmaa, minkä takia sinne tulevat hahmot joutuvat pukemaan vettä täynnä olevan lasisen kypärän. Sanna harrastaa karatea. Paavo tapaa Sannan ensi kertaa jaksossa "Teetä puun katveessa" hänen löydettyä tämän taistelemasta simpukkaa vastaan. Paavo menee auttamaan, mutta Sanna ei tarvitse apua. Tämän jälkeen Sanna kutsuu Paavon vierailulle kotiinsa ja he ystävystyvät.
Pâte de verre

Pâte de verre on lasinmuotoilutekniikka. Lasijauhe sekoitetaan veteen tai liimaan tai molempiin, ja syntyneestä lasitahnasta muotoillaan joko ohuita tai muottiin valettuja esineitä. Art nouveau- ja art deco -kausilla suosittiin värikkäitä pâte de verre -lasivaaseja ja -veistoksia. Sen jälkeen tekniikan suosio hiipui 1960-luvulle asti, jolloin Daumin lasitehdas herätti sen uuteen eloon. Käytetyimmät menetelmät ovat ohutseinäiset pâte de verre -lasityöt sekä massiiviset pâte de verre -valut.
Tekniikka kehittyi alkujaan muinaisessa Mesopotamiassa, mutta se jäi unohduksiin lasinpuhalluksen kehittyessä. 1800-luvulla ranskalainen kuvanveistäjä Henri Cros (1840–1907) keksi tekniikan uudelleen.
Amabie

Amabie (jap.アマビエ) on japanilaisen mytologian merenneito tai merenmies, jolla on linnunnokkamainen suu ja kolme jalkaa tai pyrstöevää. Amabie nousi merestä ennustamaan ihmisille runsasta satoa tai epidemiaa, se esitti profeetan: "hyvä sato jatkuu kuusi vuotta tästä vuodesta; jos tauti leviää, piirrä kuva minusta ja näytä se niille, jotka sairastuvat."
Villa Skogshyddan

Villa Skogshyddan on Kauniaisissa, Uudellamaalla sijaitseva historiallinen puuhuvila. Huvila on valmistunut vuonna 1907 arkkitehti Harald Smedbergin ja rakennusmestari Vilho Lekmanin suunnittelemana. Villa Skogdshyddan on kulttuurihistoriallisesti ja ympäristön kannalta arvokas rakennus ja siten suojeltu Kauniaisten asemakaavassa. Huvilaa tai sen osaa ei saa purkaa eikä siinä saa tehdä rakennuksen historiallisia arvoja heikentäviä korjaus-, muutos- tai lisärakentamistöitä.
Historia ja arkkitehtuuri.
Villa Skogshyddanin tontin osti 1900-luvun alussa ruotsalainen konttoripäällikkö Gustaf Borin, joka rakennutti tontille jämtlantilaistyylisen kesämökin. Hirsinen pieni mökki valmistui vuonna 1907. Vuonna 1917 mökin tontteineen osti Fridolf Fredrik Ekberg. Samana vuonna hän laajensi mökin suuremmaksi huvilaksi. Villa Skogshyddan toimi kesähuvilana vuoteen 1942. Talvisin Ekbergit asuivat Helsingissä Bulevardilla samassa rakennuksessa, jossa perheyritys Ekbergin leipomo sijaitsi.
Villa Skogdshyddan edustaa tyylisuunnaltaan kansallisromanttista tyyliä. Huvilan pääsisäänkäynti rakennettiin luultavimmin uudelleen 1920-luvulla, jolloin huvila sai myös kansallistyylisen katon ja joonialaiset pylväät. Huvilan eteläpuolelle rakennettiin lasikuisti, jolta oli näkymä läheiselle järvelle. Villa Skogshyddania ympäriöi aikoinaan myös laaja hedelmäpuutarha, josta nykyisin on jäljellä vain suuri omenapuu keittiön sisäänkäynnin lähellä sekä muutamia vanhoja marjapensaita. Huvilan puutarhan on suunnitteli Paul Olsson ja siellä on sijainnut muun muassa myös kolme kaivoa.
Villa SKogdshyddan toimi päiväkotina 1989-2013. Sen jälkeen huvila oli tyhjillää vuoteen 2016, jolloin sen osti perhe Lindqvist.
Vuonna 2018 Villa Skogshyddanin restauroitiin arkkitehtitoimisto Saatsi Arkkitehdit Oy:n toimesta. Ennen päiväkotina toimineeseen huvilaan remontoitiin kolme asuntoa, joilla on omat sisäänkäyntinsä. Huvilan hirsirunko kunnostettiin ja pinnat sekä lämpöeristeet vaihdettiin hengittäviin materiaaleihin. Vanhat ilmanvaihtokoneet ja kanavat päiväkotiajoilta purettiin ja ilmanvaihto toeutettiin huvilan alkuperäisen suunnitelman mukaisesti painovoimaisena. Myös Villa Skogshyddanissa säilyneet alkuperäiset kalkuuniuunit ja ikkunat kunnostettiin ja julkisivut maalattiin pellavaöljymaalilla.
Ole Myrvoll

Ole Myrvoll (18. toukokuuta 1911 Kragerø – 16. heinäkuuta 1988 Bergen) oli norjalainen sosiaalitaloustieteilijä ja poliitikko. Hän istui suurkäräjillä 1973–1977 ja toimi Norjan palkka- ja hintaministerinä 1963 sekä valtiovarainministerinä 1965–1971. Vuosina 1972–1973 hän oli Bergenin pormestari. Myrvoll kuului ensin Venstreen, mutta liittyi 1970-luvulla puolueesta irtautuneeseen Uuteen kansanpuolueeseen. Hän työskenteli professorina Norjan kauppakorkeakoulussa.
Kjell Bondevik

Kjell Bondevik (11. maaliskuuta 1901 Leikanger – 21. joulukuuta 1983 Oslo) oli norjalainen folkloristi ja kristillisen kansanpuolueen poliitikko. Hän istui suurkäräjillä 1950–1965 ja toimi Norjan sosiaaliministerinä 1963 sekä kirkko- ja opetusministerinä 1965–1971.
Kjell Bondevikin sisaren- tai veljenpoika on Kjell Magne Bondevik.
Kewatec AluBoat

Kewatec Aluboat on suomalainen Kokkolassa sijaitseva venevalmistaja, joka on erikoistunut viranomais- ja työveneisiin. Se on perustettu vuonna 1998. Yrityksellä on toimipaikat Kokkolan lisäksi Porvoossa ja Norjan Bergenissä.
Yhtiöllä on yli 30 perusmallia veneille, ja se valmistaa muun muassa luotsiveneitä, partio- ja pelastusaluksia sekä poliisien ja puolustusvoimien aluksia.
Finnmarksposten

Finnmarksposten on norjalainen vuonna 1866 perustettu paikallislehti, jonka toimitus on Honningsvågissa Nordkappin kunnassa. Lehti ilmestyy torstaisin ja kuuluu Amedia-konserniin.
Aquileia (täsmennyssivu)

Aquileia voi viitata seuraaviin:
Eporedia

Eporedia (lat.; ) oli antiikin aikainen kaupunki Gallia transpadanassa Italiassa. Se on kehittynyt nykyiseksi Ivrean kaupungiksi ja sijaitsi sen paikalla.
Maantiede.
Eporedia sijaitsi Gallia cisalpinassa eli Alppien ”tämänpuoleisessa” Galliassa, ja tarkemmin sen pohjoisosassa Gallia transpadanassa eli Padus (nyk. Po) -joen ”toisella” eli pohjoispuolella. Se oli rakennettu Alppien juurelle Duria major (nyk. Dora Baltea) -joen varrelle aivan Salassienlaakson eli nykyisen Aostanlaakson sisäänkäynnille. Näin se hallitsi merkittävää kulkureittiä Alppien yli, mikä teki sen sijainnista strategisen. Kaupunki sijaitsi tiellä, joka tuli Vercellaesta ja jatkoi Augusta Praetorian kautta Alppien yli Gallia transalpinan puolelle. Etäisyys Vercellaesta Eporediaan oli "itinerariumeiden" mukaan 33 roomalaista mailia eli noin 49 kilometriä.
Historia.
Eporedian paikalla on oletettavasti ollut varhaisempi paikallisen salassien heimon asutus. Eporedian kaupunki perustettiin roomalaisena "coloniana" eli sotilassiirtokuntana noin vuonna 100 eaa. Sen tarkoituksena oli salassien silmälläpito ja Pohjois-Italian tasankojen suojaaminen näiden hyökkäyksiltä. Kaupunki alkoi kukoistaa sen jälkeen, kun Augustus lopulta voitti salassit kokonaan. Plinius vanhempi kertoo, että Eporedia olisi perustettu "Sibyllan kirjojen" antamien ohjeiden mukaan, ja että se sai nimensä gallialaisten kielen sanasta, joka tarkoitti ”hevostenkesyttäjää”. Nykyisin nimen on katsottu tarkoittaneen ”hevosvaunuasemaa”. Velleius Paterculus sanoo virheellisesti, että Eporedia olisi sijainnut bagiennien (myös vagiennit) mailla; Klaudios Ptolemaios on oikeassa sanoessaan sen olleen salassien alueella.
Eporedian asukkaat luettiin Pollian "tribukseen", ja heistä käytettiin etnonyymejä "Eporediensis" ja "Eporaediensis". Plinius ja Ptolemaios eivät mainitse Eporediaa coloniana, mutta se oli selvästi merkittävä kaupunki, ja Tacitus mainitsee sen yhtenä Transpadanan huomattavimmista paikoista. Decimus Brutus piti Eporediaa hallussaan jonkun aikaa vuoden 43 eaa. Mutinan taistelun jälkeen, ennen kuin ylitti Alpit joukkoineen. Eporedia oli merkittävä kaupunki ja varuskunta vielä 300-luvun jaa. lopulla. Varhaiselta kristilliseltä kaudelta lähtien se oli piispanistuin.
Rakennukset ja löydökset.
Eporedian kaupunki oli ympäröity muureilla. Siellä oli forum sekä Duria-joen ylittänyt silta, josta on säilynyt vähäisiä jäänteitä. Kaupungista on löydetty roomalaisen teatterin rauniot, joissa katsomon halkaisija on noin 70 metriä ja skene- eli näyttämörakennuksen pituus noin 50 metriä, sekä amfiteatterin rauniot, joissa areenan pituus on noin 67 metriä ja leveys noin 42 metriä. Löydöksiin lukeutuu myös yksityistalojen jäänteitä freskomaalauksineen sekä osa akveduktista, joka tuli nykyisen Colma di Mombarone -vuoren suunnasta. Kaupungin ulkopuolelta teiden varsilta on löydetty nekropoliita eli hauta-alueita.
Veeti Väisänen

Veeti Väisänen (s. 15. helmikuuta 2006 Hamina) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa WHL-joukkue Medicine Hat Tigersissa.
Ura.
Seuraura.
Väisänen on Haminan Kiekkoympyrät -80:n kasvatti. Kaudella 2020–2021 hän pelasi KooKoon ja Kotkan Titaanien U16-yhdistelmäjoukkueessa, josta Väisänen siirtyi kaudeksi 2021–2022 KooKoon junioreihin. Hän oli tehoilla 4+9=13 seuran U16-joukkueen tehokkain puolustaja, kuten myös U18-joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 3+9=12.
Kauden 2022–2023 Väisänen pelasi lähes kokonaan KooKoon U20-joukkueessa. Hänet palkittiin kauden päätteeksi U20 SM-sarjan parhaana tulokkaana Yrjö Hakala -palkinnolla. Väisänen ei debytoinut kauden aikana KooKoon SM-liigajoukkueessa runkosarjassa, mutta hän teki liigadebyyttinsä hieman yllättäen vain 17-vuotiaana kolmannessa puolivälieräottelussa 21. maaliskuuta 2023 vieraissa Tapparaa vastaan, kun Miska Kukkonen joutui sivuun joukkueen puolustuksesta. Väisänen merkittiin KooKoon seitsemänneksi puolustajaksi. Hän sai ottelussa jääaikaa 11.13 minuuttia ja Väisäselle merkittiin teholukema –1. Hän pelasi pudotuspelien aikana kaksi ottelua.
Väisänen teki SM-liigauransa avausmaalin kauden 2023–2024 seitsemännessä ottelussaan 29. syyskuuta 2023 Rauman Lukkoa vastaan. Hän vakiinnutti paikkansa liigassa ja pelasi tulokaskautensa aikana kaikkiaan 50 runkosarjaottelua tehopistein 2+8=10. KooKoon SM-liigakauden päätyttyä Väisänen vahvisti U20-joukkuetta pudotuspeleissä. Kauden jälkeen seura vahvisti, että hän ei jatka KooKoossa.
Utah Hockey Club varasi Väisäsen kolmannella kierroksella 96. pelaajana . Samana kesänä myös WHL-joukkue Medicine Hat Tigers varasi hänet 107. pelaajana . Elokuussa Väisäsen uutisoitiin siirtyvän kaudeksi 2024–2025 Hat Tigersiin. Hän voitti kauden päätteeksi WHL:n mestaruuden, Ed Chynoweth Cupin. Väisänen eteni Tigersin kanssa Memorial Cupin finaaliin, mutta mestaruuden vei lopulta kuitenkin OHL-joukkue London Knights lukemin 4–1.
Maajoukkueura.
Väisänen voitti pronssia World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2022 ja oli turnauksen jäähypörssin kärki 19 minuutillaan. Hän voitti pronssia myös alle 18-vuotiaiden Hlinka Gretzky Cupissa samana vuonna. Vuoden 2023 turnaus Väisäseltä jäi kuitenkin väliin maajoukkueleirillä tulleen nilkkavamman vuoksi.
Väisänen pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2023 ja 2024, joista jälkimmäisessä turnauksessa hän toimi Suomen varakapteenina. Väisänen putosi myös viimeisten joukossa alle 20-vuotiaiden MM-leiriryhmästä vuoden 2024 turnaukseen. Hänet valittiin lopulliseen kisajoukkueeseen vuoden 2025 turnaukseen, jolloin Väisänen voitti hopeaa. Yhteensä hän on pelannut 15 nuorten ja 35 poikien maaottelua.
Muuta.
Väisäsen isä Antti toimi KooKoon ja Titaanien U16-yhdistelmäjoukkueen huoltajana kaudella 2020–2021, jolloin myös Veeti pelasi siellä.
Julia Concordia

Julia Concordia tai vain Concordia () oli antiikin aikainen kaupunki Venetiassa Italiassa. Se on kehittynyt nykyiseksi Concordia Sagittarian kaupungiksi ja sijaitsi sen paikalla.
Maantiede.
Concordia sijaitsi kahden merkittävän tien, Via Annian ja Via Postumian, risteyskohdassa noin kymmenen roomalaista mailia eli noin 15 kilometriä sisämaahan Adrianmeren rannasta. Concordiasta Via Anniaa lounaaseen sijaitsi Altinum ja Via Postumiaa itään Aquileia. Etäisyys näihin kumpaankin kaupunkiin oli "itinerariumeiden" mukaan 31 mailia eli noin 46 kilometriä. Concordia oli rakennettu pienen joen varrelle. Se tunnetaan nykyisin nimellä Lemene, ja vaikuttaa olleen purjehduskelpoinen antiikin aikana mereltä ainakin kaupungille saakka. Plinius vanhempi mainitsee ilmeisesti saman joen nimellä ”"flumen Romatinum"”, ja sijoittaa sen Liquentia (nyk. Livenza) ja Tilavemptus (nyk. Tagliamento) -jokien välille. Joen suussa oli satama nimeltä Portus Reatinus.
Historia.
Concordian paikalle syntyi alun perin kylä, joka kasvoi nopeasti kaupungiksi, koska sijaitsi edullisella paikalla teiden risteyksessä joen varrella. Concordian kaupunki perustettiin roomalaisena "coloniana" eli sotilassiirtokuntana vuonna 42 eaa. nimellä "Colonia Julia Concordia", joka tunnetaan piirtokirjoituksista. Sen perusti Augustus, ja sen nimen "Concordia", ’Sopimus’ tai ’Harmonia’, liittyy Augustuksen ja muiden triumvirien tekemään sopimukseen, ja "Julia" puolestaan Julius Caesarin muistoon.
Concordian mainitsevat coloniana sekä Plinius että Klaudios Ptolemaios. Kaupungin asukkaat kuuluivat Claudian "tribukseen", ja heistä käytettiin etnonyymiä "Concordiensis". Heillä oli täydet poliittiset oikeudet. Strabon luki Concordian vielä Venetian pienempien kaupunkien joukkoon. Se vaikuttaa kuitenkin nopeasti nousseen merkittäväksi, ja se mainitaan usein Rooman valtakunnan myöhempinä vuosisatoina seudun tärkeimpien kaupunkien joukossa.
Kaupunki kärsi barbaarien hyökkäyksistä vuosina 167 ja 180. Myöhäisellä roomalaisella kaudella kaupungissa oli suuri varuskunta, jonka sotilaina oli germaaneja ja galleja. Hunnit tuhosivat Concordian Attilan jodolla vuonna 452, mutta se vaikuttaa olleen ainakin osittain asuttu myöhemminkin. Viimeistään 300-luvulta lähtien kaupunki oli piispanistuin.
Rakennukset ja löydökset.
Antiikin ajan Concordiasta on säilynyt vain vähän jäänteitä. Nykyisen kaupungin katedraalin läheltä on löydetty 300-luvulla rakennetun trichoran sekä 400-luvulla siihen lisätyn basilikakirkon jäänteet. Läheltä joenrantaa on löydetty sotilashautausmaa, jonka haudat ajoittuvat 300–400-luvuille. Esinelöytöihin lukeutuu muun muassa sarkofageja, hautakiviä, mosaiikkeja ja piirtokirjoituksia. Kaupungista tehtyjä löytöjä on Concordian arkeologisessa museossa ("Museo Archeologico Nazionale Concordiese") Portogruarossa.
Alabamantrumpettipuu

Alabamantrumpettipuu ("Catalpa bignonioides") on bignoniakasvien heimoon kuuluva valkokukkainen lehtipuu. Se kasvaa noin 15 metriä korkeaksi.
Alabamantrumpettipuu on kotoisin Yhdysvaltojen kaakkoisosista.
Saint-Aignan-le-Jaillard

Saint-Aignan-le-Jaillard on kunta Ranskassa Loiret’n departementissa Centre-Val de Loiren alueella. Se sijaitsee Loirejoen varrella, noin 48 kilometriä Orléansin kaupungista itään.
Kunnan keskustassa oleva Saint-Nicolasin kirkko on peräisin 1000-luvulta. Keskustan läpi virtaa myös Loiren pieni sivujoki Sange, jota pitkin saa vetensä kuuden kilometrin päässä Sully-sur-Loiressa olevan linnan Château de Sully-sur-Loiren vallihaudat.
Bolesławiec

Bolesławiec on kaupunki, joka sijaitsee Bóbr-joen varrella Lounais-Puolassa Ala-Sleesian voivodikunnassa. Kaupunki tunnetaan erityisesti keramiiikanvalmistuksestaan, jota on harjoitettu kaupungissa jo satojen vuosien ajan. Kaupungissa on noin 38 000 asukasta.
Historia.
Bolesławiecin historia ulottuu aina 1200-luvulle asti, ja kaupunki vietti 750-vuotisjuhliaan vuonna 2001. Nimi Bolesławiec on johdettu Sleesian herttuasta Bolesław I Pitkästä. Kaupunki kuului Sleesian, Legnican ja Jaworin herttuakuntiin vuoteen 1392 asti. Vuoden 1241 mongolien hyökkäyksen jälkeen muurien ympäröimä kaupunki alkoi muotoutua. Jaworin herttuakunnan hajoamisen jälkeen kaupunki liitettiin Böömin kuningaskuntaan. Myöhemmin Bolesławiecista tuli tärkeä protestanttisen uskonpuhdistuksen keskus. Kenraali Lennart Torstenssonin johtamat ruotsalaiset joukot ryöstivät ja tuhosivat kaupungin kolmikymmenvuotisessa sodassa vuonna 1642, ja vuonna 1742 kaupunki ja suurin osa Sleesiaa joutuivat osaksi laajentuvaa Preussin kuningaskuntaa. Toisessa maailmansodassa suuri osa kaupungista raunioitui, kun puna-armeija valloitti sen 12. helmikuuta 1945. Sodan jälkeen kaupunki liitettiin Puolan tasavaltaan.
Bolesławiecin keramiikanvalmistus on tärkeä osa kaupungin historiaa ja kulttuuria 1800-luvun alusta asti. Bolesławiecin keramiikka on kuuluisaa ympäri maailman.
Oleśnica

Oleśnica on kaupunki Sleesiassa, Lounais-Puolassa. Se on tunnettu kauniista arkkitehtuuristaan, historiallisesta linnoituksestaan ​​ja viehättävästä ilmapiiristään. Olesnica on myös yksi Sleesian vanhimmista kaupungeista ja sen historia ulottuu yli 800 vuoden taakse.
Olesnican historia on monivaiheinen. Kaupunki oli alun perin osa Böömin kuningaskuntaa, kunnes se siirtyi Puolan hallintaan vuonna 1335. Myöhemmin aluetta ovat hallinneet muun muassa Preussi ja Itävalta. 
Olesnican linnoitus rakennettiin 1200-luvulla ja siitä tuli tärkeä strateginen tukikohta, joka suojeli kaupunkia hyökkäyksiltä. Nykyään linnoitus on yksi Olesnican suosituimmista nähtävyyksistä ja siellä järjestetään usein kulttuuritapahtumia.
Olesnican kauniita rakennuksia ja historiallista arkkitehtuuria voi ihailla ympäri kaupunkia. Kaupunki on täynnä kauniita kirkkoja ja muita uskonnollisia rakennuksia, jotka heijastavat sen rikasta kulttuurihistoriaa. Olesnican keskusta-alueella on monia kauniita puistoja, jotka ovat erityisen suosittuja paikallisten asukkaiden ja matkailijoiden keskuudessa. Kaupunki on myös täynnä kauniita katuja ja kapeita kujia, jotka kutsuvat kävelyretkille.
Olesnica on myös suosittu matkailukohde, joka tarjoaa monia aktiviteetteja ja elämyksiä matkailijoille. Olesnican ympärillä on myös kauniita metsäalueita ja kävelypolkuja, jotka houkuttelevat ulkoilijoita ja luonnonystäviä.
Zgorzelec

Zgorzelec on noin 30 000 asukkaan kaupunki Lounais-Puolassa lähellä Saksan rajaa. Se sijaitsee Neisse-joen varrella Puolan ja Saksan rajalla Saksan Görlitzin kaupungin vieressä, jonka itäosan se muodosti vuoteen 1945 asti.
Kaupungin historia.
Kaupunki on mainittu nimellä Gorelić vuonna 1071. Se sai kaupunkioikeudet 1303 osana Böömin valtakuntaa. Se liittyi Lausitzin kaupunkien liittoon vuonna 1346 ja siitä tuli Ylä-Lausitzin pääkaupunki. Sittemmin kaupunki on kuulunut vuorollaan muun muassa Böömille, Unkarille, Saksille ja Preussille, kunnes siitä tuli vuonna 1871 osa yhdistynyttä Saksan keisarikuntaa. Toisen maailmansodan jälkeen kaupunki siirtyi Puolalle, ja saksalaiset asukkaat karkotettiin puolalaisten ja kreikkalaisten uudisasukkaiden tieltä. Zgorzelec kärsi sodanjälkeisistä tuhoista ja sen jälleenrakentaminen kesti useita vuosikymmeniä. Nykyään kaupunki on kuitenkin kukoistava ja moderneja palveluita tarjoava kaupunki.
Nykyinen kaupunki.
Yksi Zgorzelecin tunnetuimmista nähtävyyksistä on sen historiallinen vanhakaupunki, joka on täynnä kauniita rakennuksia ja kapeita katuja. Vanhankaupungin sydämessä sijaitsee Ratusz, kaunis historiallinen raatihuone. Kaupungin muut merkittävät nähtävyydet ovat muun muassa suuri Puolan ja Saksan rajalla sijaitseva silta, joka yhdistää Zgorzelecin Saksan puolella sijaitsevaan Görlitziin, sekä Saint Josephin kirkko, joka on kaupungin suurin kirkko.
Zgorzelec on myös vilkas kulttuurikaupunki. Kaupungissa järjestetään säännöllisesti erilaisia kulttuuritapahtumia, kuten musiikkikonsertteja, teatteriesityksiä ja taidenäyttelyitä.
Bielawa

Bielawa on kaupunki Puolassa Ala-Sleesian voivodikunnassa noin 70 kilometrin päässä Wrocławista. Kaupungin väkiluku oli joulukuussa 2021 29 232. Bielawica-joen varrella sijaitseva kaupunki on perustettu keskiajalla ja se oli osa Saksaa vuoteen 1945 asti.
Bielawassa on lukuisia historiallisia rakennuksia. Sen keskellä on 1800-luvulta peräisin oleva uusgoottilainen Neitsyt Marian taivaaseenastumisen kirkko, jonka 101 metriä korkea torni on Puolan kolmanneksi korkein kirkontorni. Muita rakennuksia ovat myöhäisrenessanssityylinen palatsi, joka rakennettiin alun perin linnoitetuksi kartanoksi, vuonna 1743 pystytetty Corpus Christin kirkko ja lukuisat 1700-luvun barokkitalot, jotka kunnostettiin 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa. Se on myös koti useille keskiaikaisille katumusristeille.
Jawor

Jawor on kaupunki Puolan Ala-Sleesian voivodikunnassa, noin 60 kilometrin päässä Wrocławista. Kaupunki on tunnettu erityisesti UNESCO:n maailmanperintökohteena olevasta Pyhän Neitsyt Marian kirkosta, joka on yksi Euroopan suurimmista puukehyksisistä kirkoista.
Historia.
Varhaisin maininta kaupungista on vuodelta 1133, jolloin se kirjoitettiin nimellä Jawr ja vuonna 1203 nimellä Jawor. Saksankielinen nimi Jauer on saksankielinen versio alkuperäisestä slaavilaisnimestä. Kaupunki oli jonkin aikaa 1200-luvulla Puolan pääkaupunki, minkä jälkeen sitä hallitsivat vuorollaan Böömi, Unkari, jälleen Böömi ja Itävalta. Kaupunki kärsi 30-vuotisen sodan aikana toistuvien hyökkäysten, miehitysten, uskonnollisten vainojen ja epidemioiden seurauksena.
30-vuotisen sodan päättäneessä Westfalenin rauhassa pääosin protestanttinen Jawor päätyi katolisen Pyhän saksalais-roomalainen keisarikunnan hallintaan ja uskonnonvapaus loppui. Protestanttiset kirkot hävitettiin. Ruotsi puuttui asiaan, ja saatin lupa kolmen kirkon rakentamiseen. Näitä kutsutaan "rauhankirkoiksi". Jaworin ja Świdnican kirkot ovat jäljellä, Głogówin kirkko paloi 1700-luvulla.
Vuonna 1763 kaupungista tuli osa Preussin kuningaskuntaa ja se kuului sille aina toisen maailmansodan loppuun asti, jolloin se siirtyi Puolan hallintaan.
Nähtävyydet.
Jaworin vanha kaupunki, sen muurit ja portit ovat hyvin säilyneet, ja siellä on useita historiallisia rakennuksia ja kapeita katuja. Kaupungin raatihuone on rakennettu 1500-luvulla, ja sen tornikello soi joka tunti. 
Jaworin Pyhälle Hengelle omistettu rauhankirkko on rakennettu 1600-luvun puolivälissä. Puisen tukirakenteen välissä on savesta muurattuja pintoja. Se on kolmilaivainen basilika, ja useampikerroksisten parvien ansiosta sinne mahtuu seitsemäntuhatta ihmistä. Yhdessä Świdnican rauhankirkon kanssa ne ovat Euroopan suurimmat puukehykselliset uskonnolliset rakennukset.
Talous.
Jaworissa toimii metalli-, elektroniikka-, kemian- ja puunjaollisuusteollisuutta. 
Jaworin ympäristössä on graniitti- ja basalttilouhoksia.
Jeesuksen pyhä nimi

Jeesuksen nimi on kristillisen hartauden ja kunnioituksen kohde. Sen pohjalta on muodostunut useita hartauskäytäntöjä.
Jeesus on hepreankielinen nimi, joka esiintyy eri muodoissa jo Vanhassa testamentissa (Joosua, Jesaja, Hoosea). Se merkitsee vapauttajaa. Nimen teologisen sisällön ilmaisee Matt. 1:21: "Ja hän on synnyttävä pojan, ja sinun on annettava hänelle nimi Jeesus, sillä hän on vapahtava kansansa heidän synneistänsä." Ortodokseille ja protestanteille uudenvuodenpäivä on kirkollisena juhlana omistettu Jeesuksen pyhälle nimelle. Roomalaiskatolisessa liturgisessa kalenterissa se on 3. tammikuuta, ja koko tammikuu on omistettu Jeesuksen pyhälle nimelle.
Idässä Jeesuksen nimen kunnioituksen perusmuodoksi muotoutui Jeesuksen rukous, lännessä taas Jeesuksen pyhän nimen litania. Keskiajalla hartautta Jeesuksen pyhää nimeä kohtaan saarnoissaan edisti Bernhard Clairvaux’lainen, mutta aivan erityisesti Bernardino Sienalainen ja Johannes Capistranolainen, jotka myös käyttivät Kristus-monogrammia IHS. 
Katolisen kirkon katekismus käsittelee Jeesuksen pyhän nimen merkitystä teologisesti kohdissa 430-435 ja rukouksena kohdissa 2666-2668.
Martti Luther opettaa Puheessaan hyvistä teoista vuonna 1520 toisen käskyn kohdalla ylistämään ja huutamaan avuksi pyhää nimeä, samoin myöhemmin vuonna 1529 toisen käskyn selityksissään sekä Vähässä katekismuksessa että Isossa katekismuksessa huutamaan avuksi pyhää nimeä. 
Vanhaluterilaisen tavan mukaan kristitty kumartaa pientä kunniaa laulettaessa ja Jeesuksen nimeä mainittaessa jumalanpalveluksen aikana.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjan uudenvuodenpäivän virret 38-42 keskittyvät Jeesuksen pyhään nimeen.
Olli Parviainen (metsäneuvos)

Yrjö Olavi (Olli) Parviainen (2. helmikuuta 1904 Joensuu – 26. tammikuuta 1966 Kajaani) oli suomalainen metsänhoitaja, ekonomi ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen. 
Parviaisen vanhemmat olivat kauppias Paul Petter Parviainen, kauppaneuvos Petter Parviaisen poika, ja Aina Augusta Söderholm. Hänen puolisonsa vuodesta 1937 oli filosofian maisteri Aili Jouttimäki, aiemmin Mäkinen. Parviainen tuli ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta 1922 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta 1927 ja ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta 1929. Hän oli Enso-Gutzeit -yhtiön palveluksessa eri tehtävissä Kotkan sahalla, laivauksessa ja metsäosastolla, apulaismetsänhoitaja vuodesta 1928 ja piiriesimies Suojärvellä 1930–1931. Kajaanin Puutavara Oy:llä, vuodesta 1945 Kajaani Oy, Parviainen oli apulaismetsänhoitaja vuodesta 1931, metsänhoitaja vuodesta 1934 ja metsäpäällikkö vuodesta 1958. Parviainen toimi myös Ab Uleå Oy:n metsänhoitajana ja oli puutavaran kuljetuspäällikkö Kainuussa 1941–1942, Kajaanin uittopiirin päällikkö 1942 ja puutavaran kuljetustarkastaja Kajaanissa 1942–1945. Hänellä oli lisäksi useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Metsäneuvoksen arvonimen Parviainen sai 1963.
Surinaminkirsikka

Surinaminkirsikka eli surinamineugenia ("Eugenia uniflora") on myrttikasvien heimoon kuuluva puu. 
Surinaminkirsikka jää pensaaksi tai pieneksi puuksi, sen korkeus on yleensä alle viisi metriä. Lehdet ovat molemmilta puolilta tummanvihreät. Kukat ovat valkoiset ja hedelmät kypsyttyään tummanpunaiset.
Surinaminkirsikka on kotoisin Etelä-Amerikasta, mutta sitä viljellään trooppisilla alueilla Keski-Amerikassa, Afrikassa, Intiassa, Taiwanilla ja Kiinassa.
Slovenský raj’n kansallispuisto

Slovenský raj’n kansallispuisto on Slovakiassa sijaitseva kansallispuisto. Puistossa virtaava Hornádjoki menee läpi useista kanjoneista, joista yksi syvimmistä on Prielom Hornádu. Alueella on myös Suchá Belán rotko ja paikoin kalkkikivikallioita, joiden yhteydessä on myös vesiputouksia. Puiston alueella sijaitsevat Matala-Tatravuoret ja Malmivuoret ja jossakin on kalliomaastossa olevia näköalapaikkoja, kuten Tomášovskýn ja Havrania Skalan näköalapaikat. Korkein kohta puiston alueella on vuoren huippu nimeltä Predná Holá, joka on 1545 metriä korkea. Alueella sijaitsee myös Dučan kukkula, jonka pohjoispuolella sijaitsevan Dobšinán kylän kautta pääsee maanalaisiin karstiluoliin. Karstiluolastosta löytyy Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluva Dobšinskán jääluola. Puiston alueella on metsää, missä kasvaa kuusia, mäntyjä, pyökkejä ja pihtoja. Alueella elää villisikoja, villikissoja ja susia ja joskus esiintyy perhosista punatäpläsinisiipiä. Alueella esiintyviin petolintuihin lukeutuu aavikkohaukka.
Olli Parviainen

Olli Parviainen -nimisiä henkilöitä ovat:
Podyjín kansallispuisto

Podyjín kansallispuisto on Tšekissä sijaitseva kansallispuisto. Se on perustettu 1991 ja se sijaitsee eteläisen Määrin alueella, lähellä Itävallan rajaa ja Itävallan puolella olevaa Thayatalin kansallispuistoa. Puiston alueella virtaa joki nimeltä Dyje ja sen ympärillä on jokilaakso. Maasto on enimmäkseen kumpuilevaa mäkimaastoa. Alueella on metsää, pensaikkoa, ruohostomaita ja kosteikkoja sekä Českomoravská vrchovinan ylänkö. Alueella on retkeilyreittejä, joiden varrella sijaitsevat Nový Hrádekin rauniolinna ja Umlaufin autiokylä. Autiokylän seudulla on myös 1100 rakennettu Vranov nad Dyjín linna. Puiston alueella metsissä kasvaa valkopyökkiä, pyökkiä, tammea ja leppää ja kukkakasveista kylmänkukkaa, syklaamia ja tulikukkaa. Puiston alueella esiintyy yhteensä 77 kasvilajia. Puiston linnustoon kuuluvat syyriantikka ja kirjokerttu. Puiston alueella esiintyy myös pensaskäärmeitä ja vihersisiliskoja.
Need for Speed Unbound

Need for Speed Unbound on Criterion Gamesin kehittämä ja Electronic Artsin julkaisema ajopeli Microsoft Windowsille, PlayStation 5:lle ja Xbox Series X/S:lle. Se on "Need for Speed" videopelisarjan 25. osa. 
Pelaaminen.
"Need for Speed Unbound" keskittyy avoimen maailman Lakeshore Cityyn, joka on kuvitteellinen versio Chicagosta. Pelissä on "Need for Speed Heatista" tuttu "Heat System", eli pelaajat keräävät mainetta pakenemalla poliiseja.
Lähteet.
EA virallinen verkkosivu
Asko Ruuskanen

Asko Ruuskanen (14. syyskuuta 1938 Viipuri – 4. helmikuuta 2023 Savonlinna) oli suomalainen kolmiloikkaaja. Hän edusti urallaan Säämingin Urheilijoita. Työuransa hän teki opettajana ja viime vaiheessa rehtorina. Hänelle myönnettiin opetusneuvoksen arvo vuonna 2000. 
Asko Ruuskasen parhaat kilpailuvuodet olivat 1960-luvun alussa. Hän saavutti SM-hopeaa vuonna 1963 ja SM-pronssia 1961. Tähän aikaan ykköshyppääjänä ollut Kari Rahkamo oli lopettamassa juuri uransa, ja Yrjö Tamminen otti Suomen kolmiloikan ykköspaikan Rahkamon jälkeen. Ruuskanen oli usein Tammisen jälkeen seuraava suomalainen. Muita menestyksiä oli kolmas sija vuoden 1963 PM-kisoissa. Maaotteluita näinä vuosina kertyi yhdeksän. Ennätyksensä hän hyppäsi Suomi–Ruotsi-maaottelussa vuonna 1963 tuloksen ollessa 15,53. Ruuskasen pituushypyn ennätys oli 6,69.
Asko Ruuskanen kirjoitti ylioppilaaksi Savonlinnan lyseosta 1958. Sen jälkeen hän opiskeli Turun yliopistossa matematiikkaa, fysiikaa ja kemiaa valmistuen 1964. Valmistumisen jälkeen hän palasi kotiseudulleen Sääminkiin lehtorin virkaan Savonlinnan kauppaoppilaitokseen. Vuonna 1963 hänet valittiin Liiketaloudellisen Instituutin rehtoriksi. Tässä tehtävässä hän oli vuoteen 1997, jolloin Liiketaloudellinen instituutti yhdistettiin Mikkelin ammattikorkeakouluun. Tämän jälkeen Ruuskanen toimi ammattikorkeakoulun Savonlinnan yksikön johtajana vuoteen 2001, jolloin hän eläköityi.
Ruuskanen toimi elämänsä aikana useissa luottamustehtävissä. Merkittävimpinä näistä Savonlinnan kaupunginvaltuuston jäsenyys ja kaupunginhallituksen puhenjohtajuus 1992–2000, Suomen Urheiluliiton liittovaltuuston puheenjohtajuus 1987–1988 ja osuuspankkiryhmän hallintoneuvostojäsenyys. 
Asko Ruuskanen poika Timo Ruuskanen oli 1980-luvulla korkeushypyn Suomen mestari ja seuraavalla vuosikymmenellä lentopallon SM-sarjapelaaja.
Korpela (Sauvo)

Korpela on kylä Sauvon kunnassa Varsinais-Suomessa. Kylä sijaitsee Sauvon koillisosassa noin kymmenen kilometrin päässä keskustaajamasta.
Korpelan kylä rajautuu Kosken, Järvenkylän ja Harjun kyliin. Kylä on Sauvon mittapuulla pinta-alaltaan poikkeuksellisen suuri. Kylän pellot sijoittuvat sen länsipuolelle ja sen itäpuolella on metsäistä kallioaluetta.
Historia.
Korpelan kylä oli ruotsalaisen oikeuden kylä ja siis perustettu 1200–1300-lukujen aikana. Ainakin yksi tila kylässä oli jo vuonna 1335, jolloin Sauvon kirkkoherra lahjoitti sen Turun tuomiokirkolle. Vuonna 1540 kylässä oli neljä perintötilaa. Nämä tilat oli vuoteen 1600 mennessä lahjoitettu rälssiksi. Näistä kahden rälssiasema peruutettiin 1680-luvulla reduktiossa, jolloin ne mahdollisesti palasivat suoraan perintötiloiksi.
Vuonna 1773 kylässä suoritettiin isojako. Tuolloin kaikki kylän neljä kantatilaa eli Heikkilä, Maila, Mellangård (Keskylä) ja Eskola sijaitsivat ryhmäkylänä Mailanmäellä. Kylätie myötäili nykyisen Korpelankyläntien linjaa. Kylän pellot levittäytyivät kyläkeskuksen ympärillä. Isojaon jälkeen ryhmäkylä hajosi. Ruotsin ajan lopussa kylässä oli edelleen neljä tilaa. Näistä Heikkilä oli perintötila, joka oli määrätty 1600-luvun lopulla Kirkonkylän Wintersin rusthollin augmentiksi. Eskola oli rälssitila, joka kuului Hildebrand-suvulle. Maila oli perintötila, joka oli määrätty luutnantin palkkatilaksi ja Keskylä oli rälssitila, jonka omistivat yhdessä Carl Lundgren ja C. Jansson.
Roger Michell

Roger Michell (5. kesäkuuta 1956 Pretoria, Etelä-Afrikka – 22. syyskuuta 2021) oli brittiläinen teatteri-, televisio- ja elokuvaohjaaja. Hänen ohjaustöitään ovat minisarja "Suurkaupungin Buddha" (1993), Jane Austen -epookkidraama "Viisasteleva sydän" (1995), romanttinen komedia "Notting Hill" (1999) ja psykologinen trilleri "Ikuinen rakkaus" (2004).
Elämä ja ura.
Roger Michell syntyi brittiläiseen diplomaattiperheeseen Etelä-Afrikassa ja asui lapsuudessaan myös Beirutissa, Damaskoksessa ja Prahassa. Hän opiskeli englantia Cambridgen Queens’ Collegessa ja meni mukaan yliopiston teatteritoimintaan. Vuonna 1985 Michell liittyi ohjaajaksi Royal Shakespeare Companyyn. Hän ohjasi paljon myös National Theatrelle. Michellin teatteriohjauksia olivat Nina Rainen "Consent", Harold Pinterin "The Homecoming", Dylan Thomasin "Under Milk Wood" ja Joe Penhallin "Blue/Orange".
Minisarja "Suurkaupungin Buddha" sai viisi Bafta-palkintoehdokkuutta, joista se voitti lavastussarjan. Alun perin BBC:n televisioelokuvaksi tuotettu "Viisasteleva sydän" voitti yhdeksästä ehdokkuudesta viisi Baftaa, muun muassa parhaan televisioelokuvan ("single drama") palkinnon. Menestyskomedia "Notting Hill" oli Golden Globessa ehdolla vuoden parhaaksi komedia- tai musiikkielokuvaksi ja toi ehdokkuudet myös pääparille Julia Robertsille ja Hugh Grantille.
Emily Swallow

Emily Rebecca Swallow (s. 18. joulukuuta 1979, Washington, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt esimerkiksi televisiosarjoissa "Mentalist", "Supernatural", "Castlevania" ja "The Mandalorian". Hän on näytellyt myös teatterissa monissa William Shakespearen näytelmissä.
Koulutus.
Swallow suoritti kandidaatintutkinnon ("Bachelor of Arts") Lähi-idän tutkimuksessa Virginian yliopistossa. Myöhemmin hän suoritti maisterintutkinnon ("Master of Fine Arts") näyttelemisessä New Yorkin yliopistossa.
Valvattiemilia

Valvattiemilia ("Emilia sonchifolia") on asterikasvien (Asteraceae) heimoon, emilioiden ("Emilia") sukuun kuuluva kasvilaji. Se on luultavasti kotoisin Aasian eteläosista, mutta nykyisin se on yleinen rikkaruoho kaikkialla tropiikissa. Lajia on käytetty myös perinteiseen lääkintään ja sen lehdet ovat syötäviä. Toisinaan sitä on myös kasvatettu ravinnoksi, ja lehtiä myydään paikallisilla toreilla erityisesti Jaavan saarella.
Valvattiemilia on yksivuotinen kasvilaji, joka voi kasvaa 10–150 cm korkeaksi. Varsi on kasvutavaltaan pysty ja usein haarova.
Valvattiemilia kasvaa muun muassa joutomailla sekä rikkaruohona viljelyksillä kaikkialla tropiikissa. Sitä on tavattu merenpinnan tasosta aina noin 3000 metrin korkeuteen asti. Laji kasvaa parhaiten alueilla, joiden päivälämpötilat ovat vuosittain +20°C:n ja +30°C:n väliltä, mutta pärjää alueilla, joilla päivälämpötila vaihtelee +10°C:n ja +40°C:n välillä. Sademäärän suhteen laji suosii alueita, joiden vuotuinen sadanta on noin 1000–2000 mm, mutta pärjää alueilla, joiden vuotuinen sadanta on 500–4000 mm väliltä.
Käyttö.
Valvattiemilia on kokonaisuudessaan kukat mukaan lukien syötävä, ja sitä voi syödä sellaisenaan tai kypsennettynä. Kasvin lehtiä ja nuoria versoja käytetään vihanneksina sekä riisin lisäkkeinä. Syötäviksi kerättävät lehdet poimitaan kasvista yleensä ennen sen kukintaa.
Ravintokäytön lisäksi valvattiemiliaa on käytetty perinteiseen lääkintään. Muun muassa kasvin lehdistä valmistettua yrttiteetä on käytetty lääkkeenä punatautia vastaan ja juurista valmistettua yrttiteetä lääkkeenä ripuliin.
Kaliummanganaatti

Kaliummanganaatti (K2MnO4) on kalium- ja manganaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muiden yhdisteiden valmistukseen ja hapettimena.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa kaliummanganaatti on tumman vihreää kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on ortorombinen. Aine liukenee veteen, mutta liuokset ovat stabiileja vain hyvin emäksisissä oloissa (hydroksidi-ionikonsentraatio yli 1 mol/l). Jos liuos on vain heikosti emäksinen tai happamampi, kaliummanganaatti disproportioituu kaliumpermanganaatiksi ja mangaanidioksidiksi. Yhdiste on voimakas hapetin.
Kaliummanganaattia valmistetaan kuumentamalla mangaanidioksidia ja kaliumhydroksidia hapettimen, esimerkiksi hapen tai kaliumnitraatin, läsnä ollessa. Reaktio tapahtuu 200–260 °C:n lämpötilassa.
2 MnO2 + 4 KOH + O2 → 2 K2MnO4 + 2 H2O
Kaliummanganaatista valmistetaan kaliumpermanganaattia hapettamalla sähkökemiallisesti. Vanhemmassa menetelmässä käytettin hapettimena klooria. Kaliummanganaattia käytetään hapettimena orgaanisen kemian synteeseissä.
Amy Sedaris

Amy Louise Sedaris (s. 29. maaliskuuta 1961, Endicott, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, koomikko ja käsikirjoittaja.
Plankton (hahmo)

Sulevi Plankton () on hahmo Paavo Pesusieni-sarjassa. Hän omistaa ravintola Syöttisangon (aiemmissa jaksoissa kutsuttu Syöttiämpäri) ja on Johtaja Ravun arkkivihollinen. Hän yrittää aina varastaa rapupiirasen salaisen reseptin häneltä, mutta epäonnistuu jatkuvasti. Hänellä on tietokonevaimo nimeltään Kaarina, joka auttaa häntä antamalla ideoita reseptin varastamiseen. Plankton ja Rapu olivat alun perin ystäviä, mutta riitautuivat katkerasti. Silloin tällöin he kuitenkin toimivat yhdessä jonkin yhteisen asian hyväksi. Hahmon loi Stephen Hillenburg ja häntä ääninäyttelee Mr. Lawrence ja suomeksi Jari Viitanen Paavo Pesusieni - elokuvassa, Sasu Moilanen Paavo Pesusieni ja Santa-Sanna pelastavat Tangalan ja muulloin Markus Bäckman.
Kaarina.
Kaarina () on Planktonin tietokonevaimo. Hän on Planktonin ensimmäinen keksintö, jonka tämä rakensi alakoulussa. He alkoivat silloin seurustelemaan. Kaarina on onnistunut useaan otteeseen helposti varastamaan rapupiirasen salaisen reseptin, mutta Planktonin takia se on aina palannut takaisin Johtaja Ravulle.
Hillenburg nimesi Kaarinan vaimonsa Karen Hillenburgin mukaan.
Molekyyliklusteri

Molekyyliklusterit ovat molekyylien muodostamia ryppäitä, jossa molekyylit vuorovaikuttavat toistensa kanssa van der Waalsin voimien, vetysidosten tai ionisidosten kautta. 
Ilmakehän molekyyliklusterit.
Ilmakehän molekyyliklusterit ovat merkityksellisiä aerosolihiukkasten muodostumisen kautta. Ilmakehän aerosolihiukkasten muodostuminen käynnistyy molekyylien törmäillessä ja takertuessa toisiinsa. Ilmakehässä on monia tiivistymiskykyisiä yhdisteitä kuten rikkihappo, ammoniakki, erilaiset amiinit ja hapettuneet orgaaniset yhdisteet. 
Ilmakehän molekyyliklusterien muodostumista tutkitaan Suomessa kokeellisilla menetelmillä sekä teoreettisilla kvanttikemiallisilla menetelmillä.
Bayesilainen optimointi

Bayesilainen optimointi on koneoppimismenetelmä, joka on suunniteltu tuntemattomien funktioiden globaaliin optimoimiseen iteratiivisesti . Menetelmä on tarkoitettu suuntaamaan näytteidenkeruu etsintäavarauuden lupaaville alueille ja soveltuu siksi erityisesti funktioille, joiden evaluoiminen on kallista. Menetelmää on käytetty monien erilaisten optimointiongelmien ratkaisemiseen .
Optimointistrategia.
Bayesilaisessa optimoinnissa hyödynnetään Bayesin teoreemaa. Kohdefunktion arvoja ennustetaan probabilistisen sijaismallin (tyypillisesti 
stokastisiin prosesseihin kuuluva Gaussinen prosessi) avulla. Sijaismallia parannetaan iteratiivisesti keräämällä uusia näytteitä (mittauksia) pisteistä, jotka algoritmiin kuuluva näytteistysfunktio on osoittanut perustuen sijaismallin evaluaatioihin. Näytteistysfunktio määrittelee optimointialgoritmin näytteidenkeruustrategian, joka tasapainottaa tuntemattomien alueiden tutkimista ja lupaaviksi aiemmilla näytteidenkeruukierroksilla todettujen alueiden hyödyntämistä .
Mullin eduspelto

Mullin asuinpaikka on Raision Ihalassa, Raisionjoen varrella sijaitseva myöhäisrautakautinen asuinpaikka. Mullin asuinpaikka on saanut nimensä 1400-luvun Mullin talon mukaan. Alueen esihistoria ulottuu kuitenkin tätä paljon pidemmälle. Asuinpaikkaa on kaivettu arkeologisesti erityisesti 1990-luvulla. Turun yliopiston arkeologian oppiaineen kaivauksissa tavattiin kohteen ikä huomioonottaen harvinaisen hyväkuntoisia jäänteitä rautakautisista asumuksista. Kohteen tutkimustuloksia on summattu erityisesti Juha-Matti Vuorisen väitöskirjassa "Rakennukset ja rakentajat Raision Ihalassa rautakauden lopulla ja varhaisella keskiajalla" (2009). Kohteelta löydettiin jäänteitä arviolta kuudesta rautakautisesta rakennuksesta. Asuinpaikkakohde oli käytössä yhtäjaksoisesti varsin pitkään. Kohteen arkeologiset kerrokset on ajoitettu radiohiiliajoitusmenetelmällä ja esinetypologisin perustein vuosille 900–1300. Kohteelta on tehty lisäksi runsaasti rautakautisia esinelöytöjä. Löytöjen joukossa on runsaasti luu- ja keramiikka-aineistoa, sekä rauta- ja pronssiesineiden katkelmia. Erityisen poikkeuksellisena voidaan kuitenkin pitää ns. kreikkalaista porfyriittiä noin 1000–1100-luvulle ajoittuvista kerroksista . Porfyriittikiveä tunnetaan luontaisesti Välimeren alueelta, mutta sitä on tunnetusti kuljetettu muualle Eurooppaan matka-alttarimateriaalina vuosina 800–1200. Porfyriittikivi joka tapauksessa viittaa vahvasti siihen, että Mullin yhteisöllä oli yhteyksiä katoliseen Eurooppaan jo viimeistään 1100-luvulla. Toisen tulkinnan mukaan kivi olisi sijoitettu sen löytöpaikkaan lieden viereen maagisessa tarkoituksessa suojelemaan sitä. Viitteitä kaivauksilla saatiin myös rautakaudella käytössä olleista rakennustekniikoista ja lämmitysmenetelmistä, kuten savikupoliuunista ja avoliedestä. Asuinpaikan ristiretkiaikaisen yhteisön on tulkittu olleen varhaiskristillinen. Kyseinen yhteisö on harjoittanut ruumishautausperinnettä, mikä ilmenee kohteen vierestä tunnetusta Kansakoulumäen kalmistosta.