tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Juho Hacklin

Juho Hacklin (s. 8. helmikuuta 1985 Jokioinen) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa Kouvolan Pallonlyöjien Ykköspesisjoukkuetta. Sisäpelissä Hacklinin rooli on vaihtaja, ja hänet tunnetaan erityisesti korkeista pomppulyönneistään. Ulkokentällä Hacklin pelaa kopparina.
Hacklin debytoi Superpesiksessä vuonna 2007 Kouvolan Pallolyöjien joukkueessa, jossa hän pelasi kauteen 2022 saakka. Syksyllä 2022 Hacklin teki pelaajasopimuksen Joensuun Mailan kanssa ja vaihtoi näin seuraa ensimmäistä kertaa pelaajaurallaan. Joensuussa Hacklin pelasi yhden kauden, minkä jälkeen hän siirtyi yksivuotisella sopimuksella Haminan Palloilijoihin.
Kauden 2023 päätteeksi Hacklin on pelannut 440 Superpesiksen runkosarjaottelua. Näissä otteluissa hän on lyönyt 16+240 juoksua, tuonut 303 juoksua ja kerännyt 1 983 kärkilyöntipistettä.
Siviiliammatiltaan Hacklin on palomies.
Ryan Brathwaite

Ryan Brathwaite (s. 6. kesäkuuta 1988 Bridgetown) on barbadoslainen 110 metrin aitajuoksija. 
Brathwaite sijoittui alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2005 toiseksi 110 metrin aitajuoksussa. Alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2006 hänet hylättiin alkuerissä. Hän voitti samana vuonna alle 20-vuotiaiden Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuden.
Osakan MM-kilpailuissa 2007 ja Pekingin olympialaisissa 2008 hän karsiutui välierissä. Hän sai pronssia alle 20-vuotiaiden Pan-Amerikan mestaruuskilpailuissa 2007. Hän sijoittui neljänneksi Pan-Amerikan kisoissa 2007 ja Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskilpailuissa 2008. 
Hän voitti Berliinissä 2009 maailmanmestaruuden maansa ennätyksellä 13,14. Myöhemmin samana vuonna hän voitti ajalla 13,16. Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskilpailuissa hän sai hopeaa.
Daegun MM-kilpailuissa 2011 Brathwaite karsiutui jo alkuerissä. Lontoon olympialaisissa 2012 hän sijoittui viidenneksi. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän karsiutui välierissä. Kansainyhteisön kisoissa 2014 hän sijoittui viidenneksi.
Brathwaiten nimissä ovat Barbadoksen sisärataennätykset 55 metrin aitajuoksussa 7,18 (2009) ja 60 metrin aitajuoksussa 7,61 (2010).
Iso-Poro

Iso-Poro on Päijänteen saari Keski-Suomessa Jyväskylässä ja joka sijaitsee Pohjois-Päijänteellä Murtoselällä.
Maantietoa.
Saari on 1,7 kilometriä pitkä, 750 metriä leveä ja sen pinta-ala on 77,1 hehtaaria . Se sijaitsee Murtoselän länsiosassa Poronselän eteläpuolella. Saarelta on matkaa lännessä sijaitsevan Kinkomaan rantaan 800 metriä. Mantereen puolella sijaitsee salmessa pienempi Vähä-Poro ja Iso-Poron pohjoispuolella on Vasa eli Soinsaari. Saaren eteläpäässä on matalikolla kiviä, kaksi luotoa ja pieni saari. Iso-Poron itäpuolella on vielä yli 300 metrin päässä Porokarin kalliosaari ja saaren tuntumassa on pieni luoto.
Saaren huippu sijaitsee sen keskiosassa. Huippu on noin 130 metriä merenpinnan yläpuolella ja se kohoaa 52 metrin korkeuteen Päijänteen vedenpinnasta, joka on 78,3 metriä mpy. Saaren pohjoispäässä on toinen mäki, joka kohoaa yli 25 metrin korkeuteen. Saari on kokonaan metsän peitossa. Kallioalueita on vain vähän, mutta kivikoita on niitäkin enemmän.
Saaren maa-alueet on suureksi osaksi jaettu vapaa-ajan asukkaiden omistukseen. Saaren keskiosat kuuluvat muutamalle maanomistajalle. Saareen ei tule tietä eikä saaressakaan kulje tietä. Ranta-asukkaat, joiden vapaa-ajan asuntoja on lähes 50, liikkuvat siten veneillä. Iso-Poron ja sen länsipuolella olevan Vähä-Poron välistä kulkee vesiväylä.
Historiaa.
Vuodelta 1884 olevassa Pohjois-Päijänteen purjehdusliikenteen vesistökartassa saaren karttanimi on ”Porosaari” . Saari kuului Jyväskylän maalaiskuntaan vuoden 2008 kuntainliitokseen asti. Saaren korkeimmalle kohdalle on merkitty muinaisjäännös. Näitä lapinraunioiksi kutsuttuja kiviröykkiöitä tai hautauksia ajoitetaan myöhäiselle kividaudelle ja varhaismetallikaudelle. Julius Ailio suoritti siellä koekaivauksen vuonna 1912, ja hänen muistiinpanojensa mukaan kiviraunio sijaitsi saaren eteläkärjessä. Kiviraunio oli tunnettu 1880-luvulta asti, ja se oli Aulion mukaan hajotettunakin 7,0 × 7,2 metrin kokoinen ja 0,6 metriä korkea. Myöhemmissä, vuosien 1969 ja 1987 tutkimuksissa, sitä ei kuitenkaan löydetty sieltä. Sen sijaan saaren huipulta löytyi Anja Sarvaksen mukaan ”kolme pienehköä, kekomaista kiviröykkiötä, kolmion muotoon asetettuina 2–3 m päässä toisistaan. Röykkiöt olivat vasta vähän sammaloituneita ja vaikuttivat melko uusilta. Röykkiöiden muodostaman kolmion keskipisteessä oli rautapultti; kyseessä lienee siis jonkinlainen kiintopiste tms.”
Viisasteleva sydän

Viisasteleva sydän () on Jane Austenin vuonna 1818 ilmestynyt romaani. Se julkaistiin suomeksi vuonna 1951 Kristiina Kivivuoren kääntämänä.
"Viisasteleva sydän" on Austenin viimeinen romaani. Hän aloitti sen pian sen jälkeen, kun oli saanut "Emman" valmiiksi. Teos ilmestyi vasta hänen kuolemansa jälkeisenä vuonna 1818. Se ilmestyi yhtenä niteenä teoksen "Northanger Abbey" kanssa, mutta liittyy siihen myös sisällöllisesti, sillä molempien tapahtumaympäristö on osittain Bath, jossa Austen asui vuosina 1801–1805.
On arveltu, että Austen ei itse nimennyt teosta, vaan sen nimi on joko hänen veljensä Henryn tai sisarensa Cassandran valitsema siinä vaiheessa, kun kirjaa ruvettiin julkaisemaan. Teosta kirjoittaessaan Austen sairasteli jo.
Austen käsittelee "Viisastelevassa sydämessä" kaikille teoksilleen ominaisella tavallaan intohimoa, sisäistä ja ulkoista elämää, tunteita ja niiden hillitsemistä. Kun muut hänen teoksensa kuvaavat sankarittaren etenemistä kohti symbolista ja konkreettista kotia, tässä teoksessa lähtökohta on hylkääminen ja lopputulos sen oivaltaminen, että koti ei olekaan paikka vaan tunnelma ja muutoksen hyväksyminen.
Juonitiivistelmä.
Kertomuksen juonen taustalla vaikuttavat aiemmat tapahtumat. Päähenkilö Anne on rakastunut komeaan ja kunnianhimoiseen mutta köyhään meriupseeri Frederick Wentworthiin. Suku ei hyväksy hänen valintaansa, ja hänet painostetaan hylkäämään Wentworth. He tapaavat uudestaan, mutta Wentworth ei ole antanut Annelle anteeksi.
Elokuvasovituksia.
"Viisastelevan sydämen" pohjalta on tehty elokuva- ja televisioversioita:
Streblinae

Streblinae on täikärpäsiin lukeutuva kärpästen alaheimo, jonka jäsenet ovat lepakoiden ehdottomia loisia. Alaheimoon kuuluu 32 sukua, joissa on yhteensä 227 tunnettua lajia. Noin kaksi kolmasosaa lajstosta elää uuden maailman trooppisilla ja subtrooppisilla alueilla.
Alaheimon täikärpäset vaihtelevat ulkoasultaan paljon. Ne ovat usein litteitä, mutta litistymissuunta vaihtelee vaaka- ja pystysuuntaisesti litistyneen välillä. Streblinae-täikärpästen pituus vaihtelee 0,73–5,50 millimetrin välillä, mutta useimmat lajit ovat vain 1,5–2,5 millimetrin mittaisia. Silmät puuttuvat täysin, mutta lähes kaikilla lajeilla on siivet. Siivellisyys ei kuitenkaan takaa lentotaitoa ja peräti 48 lajilla siivet ovat jollakin tavalla muuttuneet kelvottomiksi lentämistä ajatellen. Alaheimoon kuuluu myös kuusi kokonaan siivetöntä lajia, joista viideltä puuttuvat myös väristimet. Elävä kärpänen voi tarttua isäntäeläimen karvoihin niin tiukasti, että sen poistaminen ehjänä on lähes mahdotonta.
Eläimet viettävät koko elämänsä lepakoiden ulkoloisina. Erityisesti ne suosivat korvien, siipien ja sukuelinten aluetta. Sekä koiraat että naaraat imevät isäntäeläimen verta. Lajien isäntäspesifisyys on huonosti tunnettua, mutta malesialaisille lepakoille tehdyssä kartoituksessa 72 % "Streblinae"-lajeista esiintyi vain tietyllä lepakkolajilla. Streblinae-täikärpäset saattavat toimia sairauksien vektoreina.
Lepakkokärpästen lisääntyminen, kuten muukin niiden biologia, tunnetaan huonosti. Hedelmöitys on sisäinen ja toukat elävät muiden täikärpästen tapaan naaraskärpäsen sisällä ja käyttävät ravinnokseen erityisten rauhasten tuottamaa eritettä. Kussakin naaraassa on vain yksi toukka kerrallaan. Toukkavaiheita on kärpäsille tyypilliseen tapaan kolme. Toukat siirtyvät naaraan ulkopuolelle vasta koteloituessaan.
Varsin erikoislaatuisen ryhmän kaikkien kaksisiipisten joukossa muodostavat "Ascodipteron"-suvun lajit. Näillä naaras, isännän löydettyään, pudottaa siipensä, väristimensä sekä jalkansa lonkasta alaspäin. Samalla naaras kaivautuu imukärsän ohessa olevien leikkaavien pintojen avulla isännän ihon sisään niin, että vain takaruumiin kärki jää näkyviin. Paikoilleen asettuneen naaraan takaruumis turpoaa ja peittää sekä keskiruumiin että pään. Näin "Ascodipteron"-lajit ovat aikuisenakin käytännössä sisäloisia. Koska naaras ei luonnollisestikaan pääse asettamaan koteloa parempaan paikkaan, tämän suvun lajien kotelot putoavat maahan.
Lähteet.
Suurin osa artikkelista perustuu katsaukseen Carl W. Dick and Bruce D. Patterson: ”Bat flies: Obligate ectoparasites of bats”. Micromammals and Macroparasites; sivut 179–194. Spriger 2006
Aiheesta muualla.
http://www.metafysica.nl/nature/insect/nomos_30.html
Nigel North

Nigel North (s. 5. kesäkuuta 1954) on englantilainen luutisti ja klassinen kitaristi.
Vuosien 1974 ja 1990 välillä Nigel North soitti barokkioopperoissa, barokkiorkestereissa ja kamariyhtyeissä sekä säesti laulajia. Hän otti osaa yli sataan levytykseen. Huomattavimpia yhteistyökumppaneita olivat The English Concert (Trevor Pinnock), The Academy of Ancient Music (Christopher Hogwood) ja Orchestra of the Age of Enlightenment (Rene Jacobs).
Kenneth Horne

Kenneth Horne (27. helmikuuta 1907 – 14. helmikuuta 1969) oli brittiläinen liikemies ja koomikko, joka esiintyi pääasiassa radiossa. Hornen tunnetuimpiin radiosarjoihin kuuluvat BBC:n vuosina 1958–1964 esittämä "Beyond our Ken", ja sen seuraaja "Round the Horne", jota esitettiin 1965–1968.
Näyttelemisen ohella Horne toimi Triplex Glassin ja Chad Valley Toysin hallituksien puheenjohtajana, kunnes joutui terveysongelmien vuoksi luopumaan tehtävistä, jatkaen kuitenkin näyttelemistä. Hän kuoli sydänkohtaukseen 61-vuotiaana.
Kirjallisuutta.
Kenneth Hornesta on kirjoitettu kaksi elämäkertateosta:
Trey Hardee

Trey Hardee (s. 7. helmikuuta 1984 Birmingham, Alabama) on yhdysvaltalainen kymmenottelija. Hän voitti Berliinissä 2009 lajinsa maailmanmestaruuden otteluennätyksellään 8 790 pistettä. Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010 hän voitti hopeaa seitsenottelussa. Hän voitti kymmenottelun maailmanmestaruuden jälleen Daegussa 2011 tuloksella 8 607 pistettä. Lontoon olympialaisissa 2012 Hardee saavutti olympiahopeaa tuloksella 8 671 pistettä.
Lähteet: IAAF, Tilastopaja
Džonkki

Džonkki tai dsonkki on erityisesti Kaakkois-Aasiassa ja Kiinassa käytetty perinteinen, yleensä kaksi- tai kolmimastoinen purjealustyyppi. Laivamalli kehitettiin noin kaksituhatta vuotta sitten Han-dynastian (206 eaa.–220 jaa.) aikana. Alustyyppiä käytettiin valtameripurjehduksilla jo toisella vuosisadalla jaa. Länsimaihin tästä historiallisesta alustyypistä tietoa levittivät mm. löytöretkeilijät, kuten Marco Polo. Ohjailtavuutensa ja merikelpoisuutensa vuoksi erilaiset džonkin yhteydessä esitellyt innovaatiot vaikuttivat keskiajalla myös portugalilaisten ja hollantilaisten purjealusten kehitykseen (esim. laskukölin käyttö).
Nykyäänkin džonkkeja käytetään yhä muun muassa Etelä-Kiinan meren rantavaltioissa, kuten Kiinassa, Vietnamissa, Thaimaassa ja Indonesiassa.
Džonkkipurje on helppo nostaa, laskea, jalustaa ja hallita, mutta sen luovimiskyky on rajoitettu.
Laivamallin nimi "džonkki" on alun perin ilmeisesti peräisin malaijin kielestä.
Alusta, jossa on länsimainen runko mutta džonkkitakila, kutsutaan nimellä "lorcha". Ne olivat siirtomaavallan aikana hyvin suosittuja rannikkoaluksia, sillä niissä yhdistyi länsimaisen rungon hyvä merikelpoisuus ja džonkkitakilan helppo käsiteltävyys.
Simon Mayo

Simon Mayo (s. 21. syyskuuta 1958 Lontoo) on brittiläinen radiotoimittaja. Hän aloitti uransa BBC:n paikallisradioissa, kunnes vuonna 1986 hän siirtyi valtakunnalliselle BBC Radio 1:lle. BBC Radio 5 Livelle Mayo siirtyi 2001.
Sony-palkinnon parhaana puhetoimittajana Mayo sai vuonna 2008.
BBC Radio 5 Live

BBC Radio 5 Live on BBC:n valtakunnallinen radiokanava, joka aloitti lähetyksensä 28. maaliskuuta 1994. Se on BBC:n pääasiallinen urheilukanava, ja se radioi lähes kaikki merkittävät brittiläiset urheilutapahtumat. Kanavan sisarkanava on BBC Radio 5 Sports Extra.
Punalakkiorneero

Punalakkiorneero ("Synallaxis spixi") on Etelä-Amerikan itä- ja eteläosissa elävä orneeroihin kuuluva varpuslintu. Lajin tieteellinen nimi on annettu Johann Baptist von Spixin mukaan.
Koko ja ulkonäkö.
Kooltaan punalakkiorneero on noin 16 cm. Selästään ja suurin osa siivistä ovat väriltään harmaat tai oliivin ruskeat. Pyrstö on pitkä ja harmaa. Pää laki on täysin punaruskea j siiven kupeet ovat myös väritykseltään punaruskeat. Kurkku on väriltään musta Punalakkiorneeron vatsa on pääosin harmaa: vaalein keskivatsasta ja kyljistä ruskehtava.
Levinneisyys ja elintavat.
Punalakkiorneeroa tavataan Kaakkois-Brasiliassa, Etelä-Paraguayssa, Uruguayssa ja Koillis-Argentiinassa. Lajin elinympäristöä ovat pensaikkoiset ja ruohomaat sekä avoimet metsien reunat. Laji elää usein lähellä vettä. Laji liikkuu hyppien ja kiipeillen puiden ja pensaiden oksien seassa.
Josanne Lucas

Josanne Lucas (s. 14. huhtikuuta 1984 Scarborough, Tobago) on trinidadtobagolainen yleisurheilija, jonka päälaji on 400 metrin aitajuoksu.
Helsingin MM-kilpailuissa Lucas karsiutui 400 metrin aitajuoksun alkuerissä. Pekingin olympialaisissa hän putosi 400 metrin aitajuoksun alkuerissä.
Lucas saavutti Berliinin MM-kilpailuissa 2009 pronssia 400 metrin aitajuoksussa ennätyksellään 53,20. Ennen vuotta 2009 hänen ennätyksensä oli 55,29. hän sijoittui kolmanneksi ajalla 54,31.
Henkilökohtaiset ennätykset.
Lähde: IAAF
Ola Hansson (kirjailija)

Ola Hansson (1860 Hönsinge, Ruotsi – 1925 Büyükdere, Turkki) oli ruotsalainen kirjailija, joka kirjoitti runoja, romaaneja, novelleja ja esseitä. Hän vietti suuren osan elämästään Keski-Euroopassa eikä käynyt Ruotsissa enää vuoden 1889 jälkeen. Hän oli aikoinaan Keski-Euroopassa tunnetuin ruotsalainen kirjailija August Strindbergin ohella. Saksassa Hansson esitteli myös suomalaisten Juhani Ahon, Pietari Päivärinnan ja Karl August Tavaststjernan tuotantoa. Hän kääntyi katolilaiseksi 1898, harrasti Friedrich Nietzschen lukemista ja tutki mystikkojen ohella sairaalloisista henkilöistä kirjoitettuja artikkeleita. Aiheet näkyivät erityisesti hänen teoksissaan "Fru Ester Bruce" ja "Resan hem". Ola Hanssonin teoksia ei ole suomennettu.
Hansson kirjoitti ensimmäiset novellinsa "Slättbyhistorier" tehtyään 1880-luvun alussa matkan Kööpenhaminaan. Novellit ilmestyivät kuitenkin vasta hänen kuolemansa jälkeen 1927. Hänen maineensa syntyi runokokoelmilla "Dikter" (1884) ja "Notturno" (1885). Saksassa asuessan hän kirjoitti esseitä Ruotsin kirjallisuudesta ja tuli siellä tunnetuksi eurooppalaisen kirjallisuuden tuntijana ja esittelijänä.
Hansson avioitui 1889 tanskalais-saksalaisen kirjailijan Laura Mohrin (1854–1928) kanssa, joka käytti salanimeä Laura Marholm. He asuivat Berliinissä, Baijerissa, Sveitsissä, Ranskassa ja viimeiseksi Turkissa, jossa Ola Hansson kuoli Istanbulin lähellä. Laura Mohr kirjoitti pääasiassa esseitä ja novelleja. Hänen tuotannossaan mielenkiinto kohdistui puolison asemaan avioliitossa. Ruotsiksi hänen teoksistaan julkaistiin kaksi naistutkimusta "Kvinnor. Sex tidspsykologiska porträtt" (1895) ja "Till kvinnans psykologi" (1897).
Laura Mohr

Laura Mohr, kirjailijanimi Laura Marholm ja Leonard Marholm, (1. toukokuuta 1854 Riika, Latvia – 6. lokakuuta 1928) oli baltiansaksalainen esseekirjailija ja novellisti. 
Mohr oli sukuperältään osittain tanskalainen. Hän avioitui ruotsalaisen kirjailijan Ola Hanssonin kanssa 1889. He saivat pojan, Olan (8. syyskuuta 1890).
Marholm analysoi teoksissaan naisen sisäisyyttä. Hänen merkittävimmät teoksensa ilmestyivät 1890-luvun puolivälin tienoilla.
Antonov An-148

Antonov An-148 () on lyhyille ja keskipitkille matkoille suunniteltu suihkumoottorilentokone, jonka on kehitellyt ukrainalainen Antonov-yhtiö. Kone lensi ensilentonsa 17. joulukuuta 2006. Ensimmäinen koneen laivastoonsa saanut yhtiö on ukrainalainen Aerosvit. Se on käyttänyt konetta kotimaan liikenteessä kesäkuusta 2009 lähtien. Joulukuuhun 2012 mennessä konetyyppiä oli tilattu yli 250 kappaletta ja liikenteessä oli 16 konetta. Suurimmat yksittäiset konetilaukset ovat Cubana de Aviación-, Iran Air-, Rossiya Airlines- ja Aerosvit Airlines-yhtiöille.
Koneen jatkokehitelmänä on syntynyt Antonov An-158. Sen ensilento oli vuonna 2010.
Europa (saari)

Europa () on Mosambikin kanaalissa sijaitseva pieni, trooppinen saari, joka on kuulunut Ranskalle vuodesta 1897. Saari sijaitsee noin 200 km päässä Madagaskarin rannikosta ja se on pinnanmuodoiltaan alava (korkein kohta 24 m) sekä osittain sankan mangrovemetsän peitossa.
Europaa hallinnoidaan Réunionilta käsin, ja siellä sijaitsee ranskalaisten sotilastukikohta, sääasema ja pieni lentokenttä, mutta ei satamaa. Madagaskar on vaatinut saarta toistuvasti itselleen.
Karjalan jääkäriprikaati

Karjalan jääkäriprikaati () oli Neuvosto-Karjalassa 1920–1930-luvulla toiminut puna-armeijan kansallinen joukko-osasto.
Lokakuussa 1925 Petroskoissa perustettiin erillinen Karjalan jääkäripataljoona, johon kuului kolme kiväärikomppaniaa ja yksi konekiväärikomppania. Pataljoonalla oli tiedustelu-, yhteys-, tykistö- ja pioneerijoukkueet, talousosasto ja soittokunta. Upseeristo koostui Pietarin kansainvälisen sotakoulun käyneistä suomalaisista, miehistö paikallisista asevelvollisista. Vuonna 1927 pataljoonassa oli yhteensä 722 sotilasta. Rivimiehistä karjalaisia oli 65 prosenttia ja venäläisiä 34 prosenttia. Koulutus oli tehokasta ja sotilaskuri ankaraa. Huolto ja kulttuuritoiminta oli järjestetty hyvin. Vuoden 1931 lopussa pataljoonan pohjalta muodostettiin erillinen Karjalan jääkäriprikaati, jonka komentajaksi nimitettiin Eyolf Mattsson. Maaliskuussa 1932 siihen kuuluivat Petroskoin ja Aunuksen kivääripataljoonat; sodan varalta reservissä oli kaksi pataljoonaa. 
Jääkäriprikaati oli Neuvostoliiton turvallisuuselinten jatkuvan huomion kohteena. Jo vuonna 1930 OGPU pidätti joukon upseereita ja sotilaita. Vuosina 1932–1934 pidätettiin Aunuksen pataljoonan komentaja A. Hilden ja lähes koko upseeristo, joita syytettiin vastavallankumouksellisesta toiminnasta ja osallistumisesta "Suomen pääesikunnan järjestämään salaliittoon". Turvallisuuspoliisi GPU väitti, että Karjalan armeija oli yhteydessä Akateemiseen Karjala-seuraan ja Suomen yleisesikuntaan, jonka alaisena armeijan väitettiin toimineen. Vainon kohteeksi joutuivat myös monet "kulakkien" ja Uhtuan kapinan osallistujien pojat. Prikaati lakkautettiin vuonna 1935 tapahtuneen Neuvosto-Karjalan suomalaisjohdon syrjäyttämisen jälkeen. Eyolf Mattson pidätettiin vuonna 1936 ja prikaatin viimeinen komentaja N. Kalvan ammuttiin vuonna 1938. Kaikkiaan rankaisutoimenpiteiden uhreiksi joutui yli 200 prikaatin upseeria ja rivimiestä.
Ola Hansson (arkkitehti)

Olof Birger ”Ola” Hansson (9. huhtikuuta 1919 Helsinki – 3. elokuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen saneerauksiin perehtynyt arkkitehti, joka toimi Tampereen teknillisen korkeakoulun rakennussuunnittelun professorina 1975–1986.
Elämä.
Hansson kirjoitti ylioppilaaksi 1937 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1946.
Hansson aloitti työuransa piirtäjänä Petsamon nikkeli oy:ssä 1939 ja 1941. Arkkitehtina hän työskenteli Tukholmassa 1946–1948 arkkitehtitoimisto Backström &amp; Reiniuksen palveluksessa, Sveitsin Winterthurissa 1948–1949 arkkitehtitoimisto Isler &amp; Eidenbenzissa, Aarne Ervin arkkitehtitoimistossa Helsingissä 1949–1953 ja omassa arkkitehtitoimistossaan Helsingissä vuodesta 1954 lähtien. Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosastolla hän toimi muun työnsä ohella assistenttina ja erikoisopettajana 1949–1952, 1954–1955 ja 1961–1974. Tampereen teknillisen korkeakoulun virkaa tekevänä professorina hän oli 1973–1975 ja professorina 1975–1986. Vuonna 1987 hän toimi vierailevana professorina Yhdysvalloissa New Mexicon yliopistossa.
Ola Hanssonin poika filosofian tohtori Joakim Hansson (1960-2017) oli rakennushistorian tutkija.
Avalon (kappale)

”Avalon” on yhdysvaltalainen musiikkikappale vuodelta 1920. Sen sävelsivät ja sanoittivat Al Jolson, B. G. DeSylva ja Vincent Rose. Ensimmäinen joka äänitti kappaleen oli Jolson, joka käytti sitä myös musikaaleissa "Sinbad" ja "Bombo". Jolsonin versio nousi listakakkoseksi vuonna 1921. Rose sävelsi kappaleen mahdollisesti yksin, ja Jolson sai suosittuna esittäjänä osansa tekijänoikeudesta. Alun perin kappaleen säveltäjiksi oli merkitty vain Jolson ja Rose; DeSylvan nimi lisättiin myöhemmin.
Kappale on suosittu jazzstandardi ja sen ovat levyttäneet muun muassa Cab Calloway (1934), Coleman Hawkins (1935) ja Eddie Durham (1936). Benny Goodmanin kvartetti soitti kappaleen kuuluisassa vuoden 1938 Carnegie Hallin konsertissaan. Kappaletta on käytetty myös elämäkertaelokuvissa "Al Jolson" (1946) ja "Rytmin kuningas – Benny Goodman" (1956).
Kappaleen alkumelodia on alun perin Giacomo Puccinin aariasta "E lucevan le stelle", oopperasta "Tosca", vain pienin muutoksin. Puccinin kustantajat haastoivat Rosen ja Jolsonin oikeuteen vuonna 1921 melodian käytöstä, ja säveltäjät joutuivat maksamaan korvauksina 25 000 dollaria ja oikeuden kaikkiin senjälkeisiin tekijänoikeuspalkkioihin.
Oaklandin kansainvälinen lentoasema

Oaklandin ja San Franciscon lahden lentoasema () on yksi San Francisco Bay Arean kolmesta kansainvälisestä lentoasemasta. Se sijaitsee Oaklandin liikekeskustasta etelään lähellä San Franciscon lahtea. Lentokentän omistaa Oaklandin satama. Vuonna 2013 lentoasemaa käytti 9,7 miljoonaa matkustajaa. Rahtia kentän läpi kulki samana vuonna noin 504 019 tonnia.
Lentokenttä avattiin vuonna 1927. Siihen kuuluu nykyisin kaksi terminaalia. Lentokenttä työllistää nykyisin noin 14 000 ihmistä. Lentoaseman suurin työllistäjä on Southwest Airlines, joka työllistää noin 2 300 ihmistä.
Karjalan pedagoginen akatemia

Karjalan pedagoginen valtionakatemia () oli Petroskoissa toiminut kasvatustieteellinen korkeakoulu. Vuonna 2013 se yhdistettiin Petroskoin valtionyliopistoon kasvatustieteen ja psykologian instituuttina.
Historia.
Vuonna 1931 Petroskoihin perustettiin Karjalan pedagoginen instituutti, jonka ensimmäisenä johtajana toimi Juho Vihko. Aluksi se käsitti vain fysiikan ja tekniikan osaston. Myöhemmin perustettiin luonnontieteen tiedekunta (1932), pedagoginen työläistiedekunta (1932), historiallis-filologinen tiedekunta (1933) ja kaksivuotinen opettajainstituutti (1934). Vuonna 1940 instituutin pohjalta muodostettiin Karjalais-suomalainen yliopisto, nykyinen Petroskoin valtionyliopisto. Sodan aikana vuonna 1943 yliopiston opettajainstituutti aloitti toiminnan uudelleen Vienan Kemissä, ja 1944 se palasi Petroskoihin. Vuonna 1951 perustettiin erilleen Karjalais-suomalainen valtiollinen pedagoginen instituutti, joka nimettiin 1956 Karjalan valtiolliseksi pedagogiseksi instituutiksi ja vuonna 1996 Karjalan pedagogiseksi yliopistoksi. Nimen Karjalan pedagoginen valtionakatemia oppilaitos sai vuonna 2009. Vuonna 2013 se palasi osaksi Petroskoin valtionyliopistoa kasvatustieteen ja psykologian instituuttina ("Institut pedagogii i psihologii").
Vuonna 2008 akatemiassa oli kymmenen tiedekuntaa ja joitakin erillislaitoksia. Päätoimisia opiskelijoita oli noin 3 500 ja etäopiskelijoita 1 500. Jatko-opintoja on voinut harjoittaa vuodesta 1962 lähtien. Vuonna 1992 alettiin kouluttaa karjalan ja vepsän kielen opettajia.
Kurjer Karelii

Kurjer Karelii () oli Petroskoissa ilmestynyt venäjänkielinen sanomalehti.
Lehti perustettiin kesäkuussa 1917. Aluksi sen nimenä oli "Izvestija Olonetskogo gubernskogo soveta krestjanskih, rabotših i soldatskih deputatov" (”Aunuksen läänin talonpoikais-, työläis- ja sotilasneuvoston tiedonantoja”), vuodesta 1920 lähtien "Kommuna" (”Kommuuni”), vuodesta 1921 "Karelskaja Kommuna" (”Karjalan kommuuni”), vuodesta 1923 "Krasnaja Karelija" (”Punainen Karjala”), vuodesta 1940 "Leninskoje znamja" (”Leninin lippu”) ja vuodesta 1955 "Leninskaja pravda" (”Leniniläinen totuus”). Vuoteen 1991 saakka lehti ilmestyi NKP:n Karjalan aluekomitean ja tasavallan korkeimpien viranomaisten äänenkannattajana. 1930-luvun lopussa monet sen toimittajista menettivät henkensä Stalinin vainoissa. Jatkosodan aikana lehti ilmestyi Belomorskissa. Miehitettyjen alueiden väestöä varten julkaistiin lentokoneista pudotettua suppeaa versiota.
Vuonna 1991 lehdestä tuli riippumaton "Severnyi kurjer" -niminen julkaisu. Lehti yksityistettiin vuonna 2001, jolloin se sai nimen "Kurjer Karelii". Lehti ilmestyi vuoteen 2010 saakka viidesti viikossa ja sen jälkeen viikkolehtenä. Se lopetettiin syyskuussa 2011.
Gloriososaaret

Gloriososaaret () on Ranskan Réunionin departementtiin kuuluva pieni saariryhmä,
joka sijaitsee Madagaskarin luoteispuolella ja Komorien itäpuolella Intian valtameressä. Saariryhmä muodostuu kahdesta vehreästä korallisaaresta ("Île Glorieuse" ja "Île du Lys") ja kolmesta luodosta.
Gloriososaaria hallinnoidaan Réunionilta käsin. Île Glorieusella sijaitsee ranskalaisten sotilastukikohta, lentokenttä ja sääasema.
Madagaskar on vaatinut saariryhmää toistuvasti itselleen.
Juan de Nova

Juan de Nova () on Mosambikin kanaalissa sijaitseva pieni trooppinen saari, joka on kuulunut Ranskalle vuodesta 1897. Se on pinnanmuodoiltaan alava (korkein kohta 10 m) ja nimetty kuuluisan espanjalais–portugalilaisen tutkimusmatkailijan João da Novan mukaan.
Juan de Novaa hallinnoidaan Réunionilta käsin, ja siellä sijaitsee ranskalaisten sotilastukikohta, pieni lentokenttä ja sääasema. Saarelta louhitaan jonkin verran guanoa ja fosfaattia.
Madagaskar on vaatinut saarta toistuvasti itselleen.
Tromelin

Tromelin () on pieni, trooppinen saari, joka sijaitsee Madagaskarin itäpuolella Intian valtameressä. Se on hiekkainen, pinnanmuodoiltaan alava (korkein kohta 7 m) ja todennäköisesti tuliperäinen. Ranskalaiset tutkimusmatkailijat löysivät saaren vuonna 1776, ja se liitettiin Réunioniin vuonna 1814.
Tromelinia hallinnoidaan Réunionilta käsin, ja siellä sijaitsee pieni lentokenttä ja sääasema. Se on myös tärkeä merikilpikonnien suojelualue.
Mauritius on vaatinut saarta itselleen.
Kaalamo

Kaalamo () on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Sortavalan piirissä Venäjällä. Taajama sijaitsee 35 kilometriä Sortavalasta pohjoiseen Sortavalan ja Suojärven välisen rautatien varrella (Kaalamon asema). Asukkaita on 1 300 henkeä (vuonna 2008).
Kaalamon kunta rajoittuu Haapalammen, Helylän, Harlun, Loimolan ja Värtsilän kuntiin, Sortavalan kaupunkiin ja Suomen rajaan. Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluvat Hannukkalanmäen, Kekoselän, Kirjavalahden, Kirkkolahden, Kontiolahden, Kukonvaaran, Leppäselän, Matkaselän, Otrakkalan, Partalan, Puikkolan, Ruskealan, Rytyn ja Sahankosken asutukset, Alalammen ja Pirttipohjan asemat, Hanki, Jakkima ja Suikan tila.
Taajamassa on rakennustarvike- ja metsäteollisuutta. Palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, poliklinikka, kirjasto ja kerhotalo.
Yahya Berrabah

Yahya Berrabah (s. 13. lokakuuta 1981 Oujda) on marokkolainen pituushyppääjä.
Hän sijoittui seitsemänneksi Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2002, kahdeksanneksi vuonna 2006 (seitsemänneksi kolmiloikassa) ja voitti kultaa vuonna 2008.
Hän osallistui maailmanmestaruuskilpailuihin vuosina 2003, 2005 ja 2007 sekä olympialaisiin vuosina 2004 ja 2008 pääsemättä kertaakaan loppukilpailuun. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän selviytyi loppukilpailuun ja sijoittui kymmenenneksi tuloksella 783 cm. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän oli neljäs tuloksella 823 cm. Välimeren kilpailuissa 2009 hän sai hopeaa.
Hän rikkoi Marokon ennätyksen Rabatissa 23. toukokuuta 2009 hyppäämällä tuloksen 838 cm. Entinen ennätys oli Younés Moudrikin Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2000 hyppäämä 834 cm. Lokakuussa 2009 hän paransi ennätystään kahdella senttimetrillä hyppäämällä 840 cm.
Berrabah jäi kiinni EPO-hormonin käytöstä marraskuussa 2011 ja sai neljän vuoden kilpalukiellon. Hän karsiutui loppukilpailusta Lontoon MM-kilpailuissa 2017. Hän voitti kultaa Tarragonan Välimeren kilpailuissa 2018 tuloksella 802. Saman vuoden Afrikan-mestaruuskilpailuissa hän saavutti pronssia tuulituloksella 814. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän karsiutui loppukilpailusta.
Boss Hoss

Boss Hoss on yhdysvaltalainen moottoripyörävalmistaja, jonka koko nimi on Boss Hoss Cycles Incorporated. Se valmistaa custom-tyylisiä moottoripyöriä, jossa käytetään kaksipyöräisille epätavallista V8-sylinteriratkaisua. Moottoripyöriä valmistetaan Dyersburgissa Tennesseessä, Yhdysvalloissa.
Boss Hosseja on saatavilla kahdella eri moottorivaihtoehdolla: "pikkulohko" ja "isolohko", joista on olemassa useita iskutilavuuksia. Vuoden 2008 pikkulohkossa käytetään 5700 cm³ ja 6000 cm³ tilavuuksia. Chevroletin isolohkoa käyttävässä mallissa on 8200-kuutioinen V8. Kaikissa on hihnaveto ja automaattinen voimansiirto. Boss Hosseista on tuotannossa myös "trike", kolmipyöräinen malli.
Šokšunranta

Šokšunranta (myös "Lomka", "Louhos"; ) on Šokšun vepsäläisen maalaiskunnan keskustaajama Karjalan tasavallan Äänisenrannan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Äänisen Šokšunlahden rannalla 48 kilometriä Petroskoista kaakkoon.
Vuoden 2013 väestönlaskennan mukaan taajamassa oli 808 asukasta. Vuonna 2008 asukkaita oli noin 900.
Šokšunrannan kvartsiittikiveä on käytetty rakennusmateriaalina 1700-luvulta lähtien mm. Petroskoissa, Pietarissa, Moskovassa ja Pariisissa. Nykyään taajamassa toimii kaksi rakennuskiveä ja kivimurskaa tuottavaa yritystä. Palveluihin kuuluu lastentarha, lasten musiikkikoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja poliklinikka. Taajamassa on ortodoksinen kirkko.
Michèle Torr

Michèle Torr (s. 7. huhtikuuta 1947) on ranskalainen laulaja. Hän on osallistunut kahdesti Eurovision laulukilpailuun. Vuonna 1966 hän sijoittui Luxemburgin edustajana kymmenenneksi 18 kilpailijan joukosta kappaleella "Ce soir je t'attendais""". Vuonna 1977 hän sijoittui Monacon edustajana neljänneksi 18 kilpailijan joukosta kappaleella "Une petite française""".
Punakeltaverkkoperhonen

Punakeltaverkkoperhonen, vanhalta nimeltään keltaverkkoperhonen ("Euphydryas aurinia") on täpläperhosten heimoon kuuluva keskikokoinen päiväperhonen. Se kuuluu Euroopan unionin luontodirektiivin II liitteessä mainittuihin lajeihin, joiden suojelemiseksi on perustettava erityisten suojelutoimien alueita ja on tästä syystä rauhoitettu Suomessa luonnonsuojeluasetuksella.
Koko ja ulkonäkö.
Punakeltaverkkoperhosen siipien kärkiväli on noin 29–43 mm. Naaraat ovat keskimäärin koiraita kookkaampia. Siipien yläpuolen pohjaväri on kirkkaankeltainen tai vaaleankeltainen jossa mustia kirjauksia. Keskisaran täplät ja postdiskaalialan juova ovat oranssinpunaisia. Lajia paljon muistuttavasta kirjoverkkoperhosesta punakeltaverkkoperhonen eroaa siten, että sillä on takasiiven postdiskaalialassa molemmilla puolilla mustien pisteiden rivi, jota kirjoverkkoperhosella ei ole.
Levinneisyys.
Punakeltaverkkoperhonen esiintyy palearktisella alueella Etelä- ja Keski-Euroopasta Fennoskandian eteläosiin ja Vähän-Aasian, Venäjän ja Aasian lauhkeiden osien kautta Koreaan. Suomessa punakeltaverkkoperhosta esiintyy paikallisena Kaakkois-Suomessa. Lajin esiintymisalue on taantunut ja se on rauhoitettu Suomessa.
Elinympäristö.
Punakeltaverkkoperhosen elinympäristö on vaihteleva, siihen kuuluvat tuoreet ja kuivahkot niityt ja suomaasto. Lajin voi löytää esimerkiksi hakkuuaukeilta, pakettipelloilta, rinnekedoilta, rantaniityiltä ja pientareilta.
Lentoaika ja elintavat.
Punakeltaverkkoperhosen lentoaika on yleensä touko–kesäkuussa riippuen leveysasteesta ja esiintymispaikan korkeudesta. Suomessa lentoaika on kesäkuussa. Laji talvehtii keskenkasvuisena toukkana.
Ravintokasvi.
Punakeltaverkkoperhosen toukan ravintokasveja ovat ratamot ("Plantago") (esim. heinäratamo ("Plantago lanceolata")), tädykkeet ("Veronica"), ruusuruoho ("Knautia arvensis"), ketokaunokki ("Centaurea scabiosa") ja purtojuuri ("Succisa pratensis").
Zumba

Zumba on aerobicinen fitness-ohjelma, jonka musiikki perustuu pääosin latinalaistansseihin. 
Zumban tanssiaskeleet perustuvat erilaisiin tanssimuotoihin, joita ovat muun muassa merengue, cumbia, reggaeton, salsa, hip hop, rumba, mambo, calypso ja salsaton ja flamenco. Tunti koostuu intervallityyppisestä ohjelmasta, jossa osa liikkeistä tehdään nopealla, osa hitaammalla tempolla. Liikkeet kohdistuvat yksittäisten kehonosien sijasta koko vartaloon. Ohjaajat voivat halutessaan luoda itse tuntisisältönsä ja valita musiikin Zumba-tunneilleen, jolloin jokaisen ohjaajan tunnit poikkeavat toisistaan, tai poimia koreografiat ja musiikit suoraan Zumba Fitnessin tuottamasta materiaalista. Harrastajilla on mahdollisuus kokeilla eri maista tulevien ohjaajien Zumbaa Master Class -tapahtumissa. Zumba on kuitenkin tanssilaji.
Zumban ovat kehittäneet kolumbialaissyntyinen koreografi ja tanssija Alberto "Beto" Perez sekä yrittäjät Alberto Aghion ja Alberto Perlman. Zumba on Zumba Fitness, LLC:n rekisteröity tavaramerkki. Zumba oli Suomessa muoti-ilmiö vuosina 2009–2014.
Karlskoga

Karlskoga on samannimisen Karlskogan kunnan keskustaajama. Se sijaitsee Örebron läänissä ja Värmlannin historiallisessa maakunnassa Keski-Ruotsissa. Vuoden 2010 lopussa taajamassa oli 27 084 asukasta.
Koko Karlskogan kunta keskustaajama mukaan lukien oli kaupunkina 1970-luvun alun kuntauudistukseen asti. Taajamassa sijaitsee Karlskogan kirkko.
Media.
Paikallislehdet Karlskoga Tidning ja Karlskoga-Kuriren yhdistyivät vuonna 2020. Yhdistymisestä syntynyt Karlskoga Tidning-Kuriren ilmestyy kuudesti viikossa.
Mr. Tambourine Man (albumi)

Mr. Tambourine Man on yhdysvaltalaisen The Byrds -yhtyeen kesäkuussa 1965 julkaistu esikoisalbumi. Tyyliltään se edustaa folk rockia. Albumi nousi Yhdysvaltain Billboard-listalla sijalle 6.
Bob Dylanin kirjoittama nimikappale oli listaykkönen sekä Yhdysvalloissa että Britanniassa. Toinen single, ”All I Really Want to Do” (myös Dylan-cover), ei juurikaan menestynyt Yhdysvalloissa, mutta oli Britanniassa parhaimmillaan sijalla 4.
Vuonna 2003 "Rolling Stone" -lehti valitsi albumin sijalle 232, kun se valitsi kaikkien aikojen 500 parasta albumia. "Mr. Tambourine Man" valittiin myös vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen "1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään".
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Kolovo

Kolovo () on taajama ja samanniminen kylä Karjalan tasavallassa Puudožin kaupungin alueella Venäjällä. Taajama sijaitsee Vodlajoen rannalla 18 kilometriä Puudožista itään. Asukkaita on 546 henkeä (vuonna 2008).
Kolovon kylä mainitaan ensimmäisen kerran 1500-luvulla. Toisen maailmansodan jälkeen seudulla oli sotavankileiri. 1950-luvulla perustettiin Kolovon metsäteollisuuspiiri, josta nykyinen taajama on saanut alkunsa. Tärkein elinkeino on puunhankinta. Palveluihin kuuluvat koulu, ensiapuasema ja kerhotalo.
Erik Nevland

Erik Nevland (s. 10. marraskuuta 1977 Stavanger) on norjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän pelasi vuonna 2012 päättyneellä urallaan kotimaansa lisäksi Englannissa, Ruotsissa ja Alankomaissa. Hän pelasi Norjan miesten maajoukkueessa kahdeksan maaottelua vuosina 2001–2009.
Ura.
Nevland aloitti ammattilaisuransa Viking Stavangerista, josta siirtyi kaudeksi 1998-1999 Englannin valioliigaan ja Manchester Unitedin joukkueeseen. Nevland ei onnistunut kuitenkaan murtautumaan Manchesterin kokoonpanoon ja pelasi vain yhden ottelun joukkueessa. Hän siirtyi kaudeksi 2000 takaisin Stavangeriin, jossa pelasi vuosina 2000–2004 113 ottelua ja iski niissä komeasti 54 maalia. Tämän jälkeen Nevland pelasi neljä vuotta kausina 2004–2008 FC Groningenin joukkueessa Hollannissa ja teki lähes samalla prosentilla maaleja: 53 maalia 116 ottelussa. Nykyisin Nevland edustaa Fulhamia valioliigassa, kun Roy Hodgson hankki hänet tammikuussa 2008 auttamaan joukkueen säilymisessä sarjassa. Nevland osoittautuikin hyväksi hankinnaksi ja teki muutaman tärkeän maalinkin.
Sana vain

Sana vain on Juhani Markolan ensimmäinen pitkäsoitto vuodelta 1974.
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Microsoft Silverlight

Microsoft Silverlight oli Adobe Flashin tapainen web-ohjelmointiympäristö. Microsoft ilmoitti aiemmin lopettavansa Silverlightin tukemisen 12.10.2021. Silverlightin tuki Windows 7:n osalta päättyi kuitenkin jo 14.1.2020, sillä käyttöjärjestelmän tuki päättyi tuolloin. Alkujaan videoiden suoratoistoon tarkoitettu selainliitännäinen julkaistiin vuonna 2007.
Silverlightia tukevia selaimia oli Windows-, Macintosh- ja Symbian -käyttöjärjestelmissä. Liitännäinen tuli automaattisesti joidenkin Microsoftin tuotteiden mukana. Näitä olivat muun muassa Symbian- ja Windows Phone 7 -mobiililaitteet. Linuxille saatava vastaava, vapaa kehitysympäristö oli nimeltään "Moonlight". Sen kehitti Novell yhteistyössä Microsoftin kanssa.
Tämän ohjelmiston kehitys hylättiin viimeistään 2012 tekniikan vähäisen suosion vuoksi.
Marraskuussa 2011 noin 0,3 % verkkosivustoista käytti Silverlightia, Flashin vastaava luku oli 26,2 %.
Suomalaisittain huomattava tekniikan käyttäjä oli MTV:n Katsomo.fi-palvelu, joka otti sen käyttöönsä 2010.
Liitännäisen kehittäminen lopetettiin vuonna 2013, jonka jälkeen siihen julkaistiin vain tietoturvapäivityksiä. Microsoft kehotti verkkosivustoja siirtymään Silverlightista HTML5-tekniikkaan.
Windows 10:ssä oletusselaimena oleva Microsoft Edge ei tukenut tekniikkaa enää laisinkaan.
Silverlight oli saatavilla ainoastaan vanhanmallisena selainlaajennoksena, joiden tuki pudotettiin Chromesta 2015 ja Firefoxista 2017. Täten ainut selain jolla ohjelmiston sai teoreettisesti vielä toimimaan oli Internet Explorer 11.
André de Montbard

André de Montbard (5. marraskuuta n. 1097 – 17. tammikuuta 1156) oli Temppeliherrain ritarikunnan viides suurmestari ja myös ritarikunnan kolmas perustajaritari. Hänen sukunsa oli kotoisin Burgundista, ja de Montbard oli kotoisin Pontarlierista. Hän oli myös Bernhard Clairvauxlaisen eno.
De Montbard liittyi ritarikuntaan varsinaisesti vuonna 1129 ja lähti Palestiinaan, jossa hän nousi nopeasti senesalkin asemaan, suurmestarin oikeaksi kädeksi. Vuonna 1153 käydyn Askalonin taistelun jälkeen hänet valittiin taistelussa kuolleen suurmestari Bernard de Tremelayn seuraajaksi. De Montbard kuoli Jerusalemissa 1156, ja hänen seuraajakseen valittiin Bertrand de Blanchefort.
De Montbardia on myös kutsuttu André de Montiksi tai André Montbardilaiseksi.
Mika Kuisma

Mika Kuisma (15. kesäkuuta 1967 Juva – 11. tammikuuta 1995 Ristiina) oli suomalainen suunnistaja. Hän voitti MM-kilpailuissa kahdesti viestipronssia. Maailmancupissa hän sijoittui kokonaiskilpailun kolmanneksi vuonna 1994. Kuisma kuoli auto-onnettomuudessa vuonna 1995.
Urheilu-ura.
Kuisma osallistui kaudella 1990 viiteen maailmancupin osakilpailuun sekä avoimiin Pohjoismaiden mestaruuskilpailuihin ilman suurempaa menestystä.
Kaudeksi 1991 Kuisma vaihtoi Juvan Urheilijoista Angelniemen Ankkuriin, jossa voitti Tiomilan Ånhammarissa. Hän juoksi viestin yhdeksännen osuuden ja tuli vaihtoon kärjessä. Hän voitti avoimen pohjoismaisen maaottelun pikamatkan Joensuussa. Jukolan viestissä Kuisma lähti ankkuriosuudelle minuutin takaa-ajoasemasta, mutta hukkasi saavuttamansa kahden minuutin etumatkan "pummattuaan" toiseksi viimeistä rastia. Mariánské Lázněn MM-kilpailuissa hän voitti viestipronssia. Reijo Mattinen aloitti viestin, Ari Anjala suunnisti toisen osuuden, Kuisma kolmannen osuuden ja Keijo Parkkinen viimeisen osuuden. Henkilökohtaisissa kilpailuissa Kuisma oli lyhyellä matkalla kahdeksas ja normaalimatkalla 17. Syyskuussa Suomen-mestaruuskilpailuissa Kuisma voitti kultaa normaalimatkalla ja viestissä. Hän sijoittui ensimmäiseksi Suomen rankilistalla. Urheilutoimittajain liitto valitsi hänet vuoden parhaaksi suunnistajaksi.
Alkukaudesta 1992 Kuisma kärsi säären rasitusmurtumasta. Avoimissa Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa hän sijoittui viestissä neljänneksi, normaalimatkalla kahdeksanneksi ja pikamatkalla 12:nneksi. Hän voitti pikamatkan Suomen-mestaruuden.
Toukokuussa 1993 Kuisman akillesjänteestä poistettiin kiinnikkeitä. Syyskuussa hän voitti viestin Suomen-mestaruuden. West Pointin MM-kilpailuissa hän uusi edellisten MM-kilpailujen viestipronssinsa. Keijo Parkkinen aloitti viestin, Kuisma suunnisti toisen osuuden, Petri Forsman kolmannen osuuden ja Timo Karppinen viimeisen osuuden. Normaalimatkalla Kuisma oli kymmenes ja lyhyellä matkalla 23. Marraskuussa Kuismalta leikattiin polvi, jonka paraneminen kesti tammikuulle asti.
Huhtikuussa 1994 Kuisma sijoittui toiseksi maailmancupin normaalimatkalla Uudessa-Seelannissa. Toukokuussa hän voitti pitkän matkan Suomen-mestaruuden. Elokuussa Norjan maailmancupin normaalimatkalla hän sijoittui toistamiseen hopealle. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui kolmanneksi.
Kuisman vahvuutena oli hänen juoksuvoimansa. Kuismaa valmensi Seppo Väli-Klemelä. Väli-Klemelä luonnehti Kuismaa määrätietoiseksi ja lahjakkaaksi suunnistajaksi.
Opinnot.
Kuisma valmistui vuonna 1990 ympäristö- ja terveysteknikoksi. Hän jatkoi opintojaan ympäristöinsinööriksi ja hänen piti valmistua keväällä 1995.
Kuolema.
Mika Kuisma kuoli auto-onnettomuudessa 11. tammikuuta 1995 Ristiinassa rekan perävaunun suistuttua hänen autonsa päälle. Kuisman esikoisen oli määrä syntyä huhtikuussa. Suomen Suunnistusliitto jakaa vuosittain Mika Kuisman muistopalkinnon.
Lapinverkkoperhonen

Lapinverkkoperhonen ("Euphydryas iduna") on täpläperhosten heimoon kuuluva keskikokoinen päiväperhonen.
Koko ja ulkonäkö.
Lapinverkkoperhosen siipien kärkiväli on noin 32–46 mm. Naaraat ovat koiraita suurempia. Siipien yläpinnan pääväri on vaaleankeltainen tai valkoinen, jossa kirjaukset ovat oranssinruskeita ja mustia. Siipien yläpinnan keskisarassa on kaksi leveää oranssinruskeata täplää ja ulkoreunassa oranssinruskea reunajuova. Siipien alapinnan kirjaukset ovat samantyyppisiä, mutta niissä on vähemmän mustaa kehnää.
Levinneisyys.
Lapinverkkoperhonen on subarktinen laji. Sitä esiintyy hajanaisin kannoin Fennoskandian pohjoisosissa ja sen lisäksi Kaukasus-, Altai-, ja Sajan-vuoristoissa. Suomessa sitä esiintyy pohjoisimmassa Lapissa.
Elinympäristö.
Lapinverkkoperhosen elinympäristöä ovat tunturialueen koivuvyöhykkeet, suomaasto koivuvyöhykkeessä tai hieman sen yläpuolella, vuorenrinteet ja jokivarsien pensaikkoisten niittyjen reunat.
Lentoaika ja elintavat.
Lentoaika on kesä–heinäkuussa riippuen säistä. Toukka talvehtii seittisuojuksessa. Perhoset kuoriutuvat kesän saapuessa.
Ravintokasvi.
Lapinverkkoperhosen toukan ravintokasveja ovat tunturitädyke ("Veronica alpina"), varputädyke ("Veronica fruticans"), juolukka ("Vaccinium uliginosum"), mustikka ("Vaccinium myrtillus"), pajut ("Salix") ja punakko ("Bartsia alpina").
Koneenasentaja

Koneenasentaja (engl. Mechanical Fitter, ruot. Maskinmontör) on kone- ja metallialan perustutkinnon tutkintonimike. Tutkinnon suorittaneet hallitsevat perusteet metalliteollisuuden alan yleisosaamisesta kuten koneistuksesta, asennuksesta, hitsauksesta ja levytöistä sekä automaatiotekniikasta. Opinnoissa perehdytään kone- ja metallialan perusteiden lisäksi mm. hydrauliikkaan, pneumatiikkaan, elektroniikkaan ja ohjaustekniikkaan.
Koneenasentajat toimivat monenlaisissa huolto- valmistustehtävissä sekä tuotantolaitosten asennus- ja kunnossapitotehtävissä kone- ja metalliteollisuudessa. Koneenasentajat huoltavat erilaisia mekaanisia ja automaattisia laitteita.
Jim Byrnes

James ”Jim” Thomas Byrnes (s. 22. syyskuuta 1948) on yhdysvaltalaissyntyinen kanadalainen bluesmuusikko ja näyttelijä. 
Elämä ja ura.
Byrnes on asunut pysyvästi Vancouverissa, Kanadassa vuodesta 1977 lähtien. 26. helmikuuta 1972 hän joutui auto-onnettomuuteen, jonka takia hänen molemmat jalkansa amputoitiin ja korvattiin proteeseilla.
Saadakseen rahaa perheelleen Byrnes työskenteli muun muassa muusikkona, kalastajana ja paimenena. Hänen ensimmäinen albuminsa "Burning" julkaistiin vuonna 1981 Polydor Recordsin kustantamana. Hän on saanut kanadalaisen Juno-musiikkipalkinnon kahdesti Parhaasta bluesalbumista vuosina 1996 ja 2007 albumeistaan "That River" ja "House of Refuge".
Byrnes esiintyi vuonna 1980 pienessä laulajan sivuosassa Dennis Hopperin tähdittämässä ja ohjaamassa elokuvassa "Out of the Blue". Vuonna 1987 hän alkoi esittää Daniel ”Lifeguard” Burroughsia rikosdraamassa "Wiseguy", jota hän esitti vuoteen 1990. Byrnes on esittänyt Joe Dawsonia "Highlander – kuolematon" -elokuvan jatko-osissa "Highlander: Endgame" (2000) ja "Highlander: The Source" (2007) sekä elokuvaan perustuvissa spin-off-sarjoissa "Highlander" (1992–1998) ja "Highlander: The Raven" (1998–1999). Vuonna 1998 hänellä oli myös oma lyhytikäinen televisiosarja "The Jim Byrnes Show".
Byrnes on tehnyt myös lukuisia äänirooleja animaatiosarjoihin, muun muassa Dr. Light ("Mega Man", 1994–1995), Inferno ("Beast Wars: Transformers", 1996–1999), Thrust ("Beast Machines", 1999–2000) ja Nick Fury ("", 2000–2003).
Vojvodinan lippu

Vojvodinan lippu on Serbian autonomisen maakunnan Vojvodinan tunnus. Se hyväksyttiin 27. helmikuuta 2004.
Lipussa on kolme vaakasuoraa raitaa väreiltään ylhäältä alas punainen-sininen-valkoinen, joista keskimmäinen sininen on muita leveämpi. Värit symboloivat Vojvodinan kuulumista Serbiaan. Lipun keskellä olevat kolme keltaista tähteä symboloivat Voijodinan kolmea maantieteellistä osaa (eli "Bačka", "Banat" ja "Srem") ja Vojvodinan halua liittyä Euroopan unioniin.
Lotila

Lotila on Lahden Kerinkallion kaupunginosaan kuuluva osa-alue, joka sijaitsee valtatie 12:n ja nelostien risteyksen länsipuolella. Alue on aikanaan kehittynyt valtion leveäraiteisen Riihimäki–Pietari-radan ja kapearaiteisen Loviisan–Vesijärven rautatien varteen. Rautateiden risteysalueella sijaitseva Lotila tunnetaan teollisuusalueistaan ja musiikkipainotteisesta Lotilan koulusta.
Historia.
Lotilan talo erotettiin vuonna 1856 Lahden kylässä sijainneesta Savolan kantatilasta ja se annettiin 1890-luvulla Hollolan köyhille. Lotilan talossa toimi Hollolan ja Lahden yhteinen vanhainkoti vuodesta 1905 lähtien, kunnes talo siirtyi Lahden kaupungin omistukseen ja siitä tehtiin kansakoulu.
"Lotila"-nimen arvellaan juontuvan lähellä kulkeneesta Lotiseva-joesta ja sitä ympäröivästä suoperäisestä maa-alueesta. Lotilan talon eteläpuolella ovat sijainneet Ylä-, Etu- ja Taka-Lotila.
Riihimäki–Pietari-rata valmistui vuonna 1870. Loviisan–Vesijärven rautatien kapearaiteisen radan valmistuminen 1900-luvun alussa teki Lotilasta ratojen risteyspaikan. Rautatie oheistoimintoineen vaikutti Lotilan muuntumiseen teollisuusalueeksi.
Loviisan–Vesijärven rautatie leveäraiteistettiin vuonna 1960. Lotilan läpi kulkeva kapearaiteinen rataosuus purettiin ja nykyiselle Lahti–Loviisa-radalle rakennettiin valtion leveäraiteiselta Lahti–Kouvola-radalta erkaneva vaihde.
Lotila nykyään.
Nykyisin tässä Lahden rautatieaseman itäpuolella sijaitsevassa kaupunginosassa haarautuvat Lahti–Kouvola-radalta rataosuudet Lahti–Heinola koilliseen ja Lahti–Loviisa etelään. Kaupunginosassa on myös laajahkoja teollisuusalueita.
Alueen nykyisessä tiennimistössä näkyy viittauksia sitä muuttaneeseen rautatie- ja teollisuusympäristöön (Teknikonkatu, Hiojankatu, Vaihdekatu). Alueen läpi kulkee myös Vanhanradankatu, jonka kohdalla Loviisan–Vesijärven rautatien kapearaiteinen rata ennen kulki.
Lotilan nimeä kantava, vuonna 1955 käyttöön vihitty musiikkipainotteinen Lotilan peruskoulu sijaitsee nykyään Paavolan kaupunginosassa.
Koneistaja

Koneistaja on kone- ja metallialan perustutkinnon tutkintonimike. Työnkuvaan kuuluu erilaisten tuotteiden ja työvälineiden valmistus käsikäyttöisillä sekä tietokoneohjatuilla NC-koneilla.
Gable Garenamotse

Gable Garenamotse (s. 28. helmikuuta 1977 Gumare) on botswanalainen pituushyppääjä.
Hän osallistui sekä pituushyppyyn että kolmiloikkaan vuoden 1999 maailmanmestaruuskilpailuissa karsiutuen loppukilpailusta. Pekingin Universiadeissa 2001 hän sai pronssia pituushypyssä. Vuoden 2002 kansainyhteisön kisoissa hän sijoittui toiseksi ja Afrikan-mestaruuskilpailuissa kahdeksanneksi.
Hän osallistui vuoden 2003 maailmanmestaruuskilpailuihin sekä vuoden 2004 sisäratojen maailmanmestaruuskilpailuihin ja kesäolympialaisiin, muttei päässyt kertaakaan loppukilpailuun. Vuoden 2006 kansainyhteisön kisoissa hän oli vuoden 2002 tapaan toinen Botswanan ennätyksellä 817 cm, jota hän paransi saman vuoden elokuussa vielä 827 cm:iin Vuoden 2006 Afrikan-mestaruuskilpailuissa hän oli pituushypyssä neljäs.
Hän voitti kultaa Afrikan kisojen pituushypyssä 2007 tuloksella 808, mutta ei päässyt loppukilpailuun saman vuoden maailmanmestaruuskilpailuissa. Hän oli neljäs vuoden 2008 sisäratojen maailmanmestaruuskilpailuissa, seitsemäs Afrikan-mestaruuskilpailuissa. ja yhdeksäs kesäolympialaisissa.
Hän sijoittui seitsemänneksi vuoden 2009 maailmanmestaruuskilpailuissa tuloksella 806. Seuraavan vuoden sisäratojen MM-kilpailuissa hän karsiutui loppukilpailusta.