Esikolumbiaaninen kronologia

Esikolumbiaaninen kronologia on perinteisesti jaettu viiteen ajanjaksoon: liittiseen kauteen, arkaaiseen kauteen, muotoutumisvaiheeseen, klassiseen kauteen ja jälkiklassiseen kauteen. Näin yleinen jaottelu soveltuu huonosti koko Amerikan esihistorian kuvaamiseen, ja se on suurelta osin korvautunut täsmällisemmin määritellyillä paikallisilla periodisoinneilla ja arkeologisilla kulttuureilla. Arkaaisen kauden käsite on kuitenkin edelleen yleisessä käytössä.
Kivikaudella paleointiaanit elättivät itsensä suurristan metsästyksellä ja keräilyllä. Arkaaisella kaudella noin 8000 eaa. ruokavalio monipuolistui ja työkalut kehittyivät paremmiksi. Syntyi myös alkeellista maataloutta ja puolipysyvää asutusta. Suuri osa Pohjois- ja Etelä-Amerikan alkuperäiskansoista säilytti arkaaiselle kaudelle ominaisen elämäntavan historialliselle ajalle saakka. Muotoutumisvaiheessa maataloudesta tuli pääasiallinen elinkeino. Syntyi pysyvää asutusta, ja yhteiskunta monimutkaistui. Tällaisia yhteiskuntia oli Mesoamerikassa ja Andeilla sekä Pohjois-Amerikan itä-, koillis- ja lounaisosssa.
Klassinen ja jälkiklassinen kehitettiin käsitteinä kuvaamaan Mesoamerikan historiaa. Kausille ominaista on tieteiden, taiteiden ja teknologian nopea kehitys sekä yhteiskuntien järjestäytyminen kaupunkivaltioiksi ja imperiumeiksi. Esikolumbiaanisessa Amerikassa sellaisia oli vain Mesoamerikassa ja Andeilla.
Periodisointi.
Willey ja Phillips (1958).
Gordon R. Willey ja Philip Phillips esittelivät teoksessaan "Method and Theory in American Archaeology" (1958) periodisoinnin, jossa Amerikan esikolumbiaaninen (esi-)historia jaetaan viiteen ajanjaksoon.
Näin yleinen jaottelu soveltuu huonosti koko Amerikan esihistorian kuvaamiseen, joten Willeyn ja Phillipsin käyttämät termit ovat suurelta osin korvautuneet paikallisilla periodisoinneilla. Arkaaisen kauden käsite on edelleen yleisessä käytössä. Willey ja Phillips ottivat käyttöön myös horisontin käsitteen, jolla Amerikan arkeologiassa tarkoitetaan laajalle levinnyttä arkeologista kulttuuria.
Tunnuspiirteet.
Willeyn ja Phillipsin periodisoinnissa liittinen kausi kuvaa Amerikan varhaisimpia kulttuureja. Käsitettä pidetään vanhentuneena, ja tilalle on tullut täsmällisemmin määriteltyjä arkeologisia kulttuureja. Amerikan ensimmäisiä asukkaita kutsutaan nykyään paleointiaaneiksi. He olivat pienissä ryhmissä eläviä metsästäjiä ja keräilijöitä, joiden elämäntapa oli erittäin liikkuva. Paleointiaanien kulttuuri oli suhteellisen samanlainen laajoilla alueilla Amerikassa. Sille ominaista oli suurriistan metsästys. Jääkauden loppuessa ja ilmaston lämmetessä ihmiset joutuivat sopeutuvaan muuttuvaan eläimistöön ja kasvillisuuteen.
Arkaainen kausi käsittää pleistoseenin jälkeiset metsästäjä-keräilijät. Se alkoi noin 8000 eaa. Ruokavalio ja elinkeinot olivat aiempaa monipuolisempia. Muutos saattaa tosin olla osin näennäinen, sillä megafauna säilyy arkeologisessa aineistossa pienriistaa, kaloja ja kasveja paremmin. Työkalut kehittyivät paremmiksi ja monimuotoisemmiksi, mikä mahdollisti uusien ravinnonlähteiden käyttöönoton. Syntyi alkeellista maataloutta ja puolipysyvää asutusta. Kausi päättyi, kun pysyvään asutukseen perustuvasta maanviljelystä tuli pääasiallinen elinkeino. Arkaaisen kauden päättymisen ajankohta vaihtelee alueittain huomattavasti.
Muotoutumisvaiheen tunnusomaisia piirteitä ovat pysyvät kylät ja maatalous, monumenttirakentaminen, kaupunkisuunnittelu, ammattikuntien eriytyminen, orastava tähtitiede, kalenteri- ja kirjoitusjärjestelmien kehittyminen ja uskonnonharjoituksen keskittyminen esimerkiksi temppeleihin. Kauden alku ajoittuu viimeisiin vuosituhansiin ennen ajanlaskun alkua. Muotoutumisvaiheeksi sitä kutsutaan, koska tuolloin katsotaan syntyneen myöhempien sivilisaatioiden perusta. Käytännössä tällaisia yhteiskuntia oli vain Pohjois-Amerikan lounaisosissa, Mesoamerikassa sekä Etelä-Amerikan länsi- ja luoteisrannikolla. Monimutkaisten yhteiskuntien synty noudatteli samaa kaavaa, vaikka tapahtuikin eri paikoissa eri aikoina. Kyliä oli yhä tiheämmässä, ja osa kasvoi vähitellen kaupungeiksi. Muotoutumisvaiheen käsite on nykyään suurelta osin vanhentunut, ja sen sijaan on määritelty täsmällisempiä paikallisia periodisointeja ja arkeologisia kulttuureja.
Klassista kautta määrittee suurten kaupunkien ja keskusjohtoisten valtioiden synty. Määritelmän täyttäviä yhteiskuntia oli ainoastaan Mesoamerikassa ja Andeilla. Mesoamerikassa klassinen kausi ajoittuu noin vuosiin 250–900 jaa. Willeyn ja Phillipsin käyttämä ”klassisen” käsite perustuu 1900-luvun puolivälissä vallineiseen käsityksiin Teotihuacanin ja mayojen korkeakulttuureista, jotka nähtiin rauhanomaisina ja älyllisinä, tieteeseen, oppineisuuteen ja uskonnonharjoitukseen suuntautuneina sivilisaatioina. Taustalla oli tietoinen vertaus Kreikan klassiseen kauteen. Muotoutumisvaihe nähtiin klassista kautta ennakoivana ajanjaksona ja jälkiklassinen kausi taantumisena. Myöhempi tutkimus on osoittanut 1950-luvun käsitykset suurelta osin virheellisiksi: myös klassisella kaudella arvostettiin valtiomiestaitoa ja käytiin sotia.
Jälkiklassisella kaudella syntyi sotilaalliseen voimaan perustuvia imperiumeja. Niistä suurimmat olivat asteekkien Kolmiliitto ja inkojen Tawantinsuyu. Imperiumeja ei syntynyt Mesoamerikan ja Andien ulkopuolella. Willey ja Phillips pitivät jälkiklassisen kauden yhteiskuntaa väkivaltaisena, maallistuneena ja dekadenttina. Asteekkien sotaisalle kulttuurille ja verisille uskonnollisille menoille he löysivät vertailukohdan antiikin Roomasta. Todellisuudessa jälkiklassiset yhteiskunnat olivat esikolumbiaanisen Amerikan kehittyneimpiä. Valtiot olivat entistä yhtenäisempiä ja tehokkaammin hallittuja, kaupankäynti laajaa ja väestönkasvu voimakasta. Kehittynyt metallurgia levisi toisen vuosituhannen alkupuoliskolla ensin Andeilla ja sieltä Mesoamerikkaan. Jälkiklassinen kausi päättyi espanjalaisten valloituksiin 1500-luvulla.
Pohjois-Amerikka.
Pohjois-Amerikan esihistoriassa voidaan hahmottaa kolme suurta kehitysvaihetta:
Pohjois-Amerikassa on ollut ihmisasutusta mahdollisesti jo kymmeniä tuhansia vuosia ennen ajanlaskun alkua. Arkaainen kulttuuri syrjäytti paleointiaanien elämäntavan vuosien 8000–4000 eaa. välillä. Viileä ja kostea ilmasto lämpeni noin vuodesta 6000 eaa. alkaen. Arkaaisen kauden katsotaan päättyneen, kun ihmiset asettuivat pysyviin kyliin ja alkoivat viljellä maata päätoimisesti. Usein he alkoivat myös valmistaa keramiikkaa. Pohjois-Amerikan arkaaisen kauden katsotaan päättyneen noin 1000 eaa., mutta arkaaisen kauden elämäntapa jatkui laajoilla alueilla 1800-luvulle saakka.
Muotoutumisvaiheelle ominaisia yhteiskuntia syntyi Pohjois-Amerikassa vain paikallisesti. Pohjois-Amerikan itä- ja koillisosien sekä Suurten tasankojen jälkiarkaaista vaihetta metsämaan kaudeksi. Pohjois-Amerikan lounaisosiin syntyi Pueblo-kulttuuri. Mississippin kulttuuri syrjäytti suurimman osan metsämaan kulttuureista ensimmäisellä vuosituhannella jaa. Paikallisesti metsämaan kulttuuri säilyi historialliselle ajalle saakka. Jälkiarkaaiset kulttuurit olivat alueellisia ja kronologialtaan osin päällekkäisiä.
Mesoamerikka.
Mesoamerikka on nimitys Meksikon keskiosista Costa Rican pohjoisosiin ulottuvalle alueelle ja sen alkuperäiskansojen kulttuurille. Klassiseen kauteen sekä sitä edeltäneeseen ja seuranneeseen jaksoon perustuva periodisointi kehitettiin alun perin Mesoamerikan tutkimuksen tarpeisiin. Paleointiaanien ja arkaaisen kauden käsitteet otettiin käyttöön 1900-luvun jälkipuoliskolla, kun Mesoamerikan asutushistoria paljastui odotettua pitemmäksi.
Mesoamerikka asutettiin arviolta – vuotta ennen ajanlaskun alkua. Arkaaisen kauden alussa Mesoamerikan aineellinen kulttuuri ei vielä merkittävästi eronnut pohjoisemmista ja eteläisemmistä kulttuureista. Kauden loppuun mennessä nykyään Mesoamerikaksi kutsuttu seutu erottautuu jo selvästi omana kulttuurimaantieteellisenä alueenaan. Muotoutumisvaiheessa olmeekkikulttuurin vaikutus oli voimakas ja loi perustan Mesoamerikan myöhemmille sivilisaatioille. Väestön kasvaessa ja maatalouden kehittyessä syntyi pysyviä kyliä ja monimutkaistuvia yhteiskuntia. Keramiikka omaksuttiin Mesoamerikkaan todennäköisesti Andeilta. Muotoutumisvaiheen lopulla syntyivät Mesoamerikan ensimmäiset kaupungit sekä kirjoitus- ja kalenterijärjestelmät. Kaakkoista viidakkoaluetta asuttaneiden mayojen kaupunkivaltiot kukoistivat klassisella kaudella. Keski-Meksikon laaksossa sijainnut Teotihuacan laajeni imperiumiksi. Jälkiklassisella kaudella painopiste siirtyi maya-alueelta Meksikon laaksoon (tolteekit, asteekit).
Etelä-Amerikka.
Paleointiaanit saapuivat Etelä-Amerikkaan viimeistään noin eaa. Maatalous alkoi 9. vuosituhannella eaa., ja sitä harjoitettiin suurimmassa osassa Etelä-Amerikkaa. Muotoutumisvaiheen, klassisen ja jälkiklassisen kauden määritelmät täyttäviä sivilisaatioita esiintyi vain länsi- ja luoteisrannikolla.
Andien sivilisaatioiden arkeologia jaotellaan seitsemään vaiheeseen. "Kausiksi" nimitetään pitkiä, jopa tuhansia vuosia kestäneitä ajanjaksoja. "Horisontilla" tarkoitetaan lyhyempää kulttuurisen ja poliittisen yhtenäisyyden vaihetta.
Esikeraaminen kausi jaetaan vielä kuuteen alakauteen. Kaksi ensimmäistä (9500–8000 eaa.) vastaavat paleointiaanien kautta. Maanviljely ja isot asutuskeskukset syntyivät esikeraamisen kauden lopulla noin 2500–1800 eaa. Varhainen horisontti vastaa muotoutumisvaihetta. Keskihorisontin suurvaltoja olivat Tiwanaku ja Wari. Myöhäisen horisontin aikana syntyi lähes koko Andien sivilisaation alueen valloittanut Inkavaltakunta.