tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lü Xiaojun

Lü Xiaojun (, s. 27. heinäkuuta 1984 Hubei) on kiinalainen painonnostaja ja kolminkertainen olympiavoittaja. Lü kilpailee 77 ja 81 kg sarjoissa. Ensimmäisen olympiakultansa Lü voitti Lontoon kesäolympialaisissa 2012, kun hän voitti 77 kg sarjan. Hän työnsi 175 kg ja tempaisi 204 kg. Hänen yhteistuloksensa 379 kg oli 19 kg parempi kuin toiseksi tulleen tulos. Neljä vuotta myöhemmin Rion kesäolympialaisissa 2016 Lü kilpaili jälleen 77 kg painoluokassa. Hän työnsi 177 kg ja tempaisi 202 kg. Hänen yhteistulos 379 kg oli sama kuin Nijat Rahimovin, mutta Rahimov oli kevyempi kuin Lü, joten Rahimov saavutti olympiakultaa. Rahimovin dopingrikkomusten takia häneltä riisuttiin kultamitali ja Lu voitti kultaa. Tokion kesäolympialaisissa 2020 Lü kilpaili 81 kg painoluokassa. Hän tekin uuden olympiaennätyksen 374 kg, kun hän työnsi 170 kg ja tempaisi 204 kg voittaen uransa toisen olympiakullan. Lü on voittanut kolmen olympiamitalin lisäksi viisi MM-kultaa (2009, 2011, 2013, 2018 ja 2019) sekä yhden MM-hopean (2010). Aasian-mestaruuksia hänellä on kaksi vuosilta 2011 ja 2021.
Isabelle van Keulen

Isabelle van Keulen (s. 16. joulukuuta 1966 Mijdrecht) on alankomaalainen viulisti ja alttoviulisti.
Keulen piti ensikonserttinsa 10-vuotiaana ja opiskeli Davina van Welyn johdolla Amsterdamin Sweelinck-konservatoriossa. Hän sai opetusta myös muiden muassa Vladimir Spivakovilta, Boris Gutnikovilta ja Sándor Véghilta. Vuonna 1983 Keulen sai toisen palkinnon senioriluokassa sekä yleisöpalkinnon nuorten viulistien Menuhin-kilpailussa Englannin Folkestonessa ja vuonna 1984 voitti Eurovision Young Musicians -kilpailun Genevessä. Hän oli jo saavuttanut tunnustetun aseman johtavana nuorena eurooppalaisviulistina vuoteen 1990 mennessä, jolloin aloitti myös säännöllisen esiintymisen konserteissa alttoviulistina. Vuonna 1995 Keulen perusti ISOS-kvartetin, jossa alkoi soittaa ensiviulistina. Vuonna 1996 hän perusti Delftin kamarimusiikkifestivaalin, jota johti vuoteen 2006.
Keulen on edistänyt modernien säveltäjien, kuten Alfred Schnittken, Sofija Gubaidulinan, Witold Lutosławskin, Allan Petterssonin ja Hans Henkemansin teosten näkyvyyttä. Hän on myös kantaesittänyt monia teoksia, kuten Erkki-Sven Tüürin Noesis-konserton viululle ja klarinetille (2006). Keulenin ohjelmistoon on lisäksi kuulunut standarditeoksia esimerkiksi sellaisilta säveltäjiltä kuin Joseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart, Felix Mendelssohn, Camille Saint-Saëns ja Henri Vieuxtemps. Keulen on tulkinnut myös vähemmän tunnettuja teoksia merkittäviltä säveltäjiltä. Näihin ovat kuuluneet viulukonsertot Richard Straussilta ja Igor Stravinskylta, alttoviulukonsertot William Waltonilta ja Béla Bartókilta sekä Sergei Prokofjevin Kvintetto (op. 39).
Laajan konsertoinnin ohella Keulen on levyttänyt useille levymerkeille, kuten Philips Recordsille, Koch Internationalille, Deutsche Grammophonille, BIS:lle, Fideliolle, CPO:lle ja EMI:lle. Hän on opettanut Baselin kaupungin musiikkiakatemiassa ja Haagin kuninkaallisessa konservatoriossa.
Sara Marielle Gaup

Sara Marielle Gaup Beaska (s. 1983) on norjansaamelainen joikutaiteilija.
Gaup on kotoisin poronhoitoa harjoittavasta yhteisöstä Kautokeinosta, jossa hän omaksui vanhemmiltaan ja aiemmilta sukupolvilta periytyneet musiikkitaidot. Hän aloitti laulamisen hyvin nuorena ja opiskeli sitä myöhemmin.
Gaup perusti vuonna 2004 Lawra Sombyn kanssa joikukokoonpano Adjágasin. Adjágas on yhdistänyt perinteistä joikua vaihteleviin moderneihin vaikutteisiin. Gaup on toiminut myös muun muassa Arvvas-duossa Steinar Raknesin kanssa ja tehnyt yhteistyötä Sylvia Cloutierin sekä Niillas Holmbergin kanssa. Gaup on musiikillisen työnsä ohella valmistanut saamelaisia käsitöitä ja ollut esillä saamelaisten oikeus- ja ympäristöasioiden puolestapuhujana. Vuonna 2016 hänellä oli keskeinen rooli osana saamelaisten ryhmää Yhdysvaltain Dakota Access Pipeline -mielenosoituksissa. Vuonna 2018 Gaup sai Sámi Grand Prix -tilaisuudessa Áillohaš-palkinnon.
Rullakko

Rullakot ovat pyörillä varustettuja tavarankuljettamiseen tarkoitettuja kuljetusyksiköitä, joita käytetään monipuolisesti logistiikan erilaisissa tarpeissa.
Rullakot ovat käteviä tavaroiden siirrossa, kuljetuksessa ja varastoinnissa. Rullakkomalleja löytyy useita erilaisia, ja yleisimmät lisävarusteet niihin ovat välitasot ja kumivyöt.
Kaskisten rautatieonnettomuus 2021

Kaskisten rautatieonnettomuus tapahtui Kaskisissa 5. lokakuuta 2021 kello 7.53, jolloin ratatyökone perässään yksi vaunu törmäsi hitaalla nopeudella koulubussiin Pyhän Eskilinkadun vartioimattomassa tasoristeyksessä Suupohjan radalla. Samassa tasoristeyksessä on aiemminkin sattunut vaaratilanteita.
Radalla kulkenut yhdistelmä oli 35 kilometrin tuntinopeudella liikkunut Keitele-museon omistama Tka7-ratakuorma-auto, joka veti makuuvaunua. Koulubussi oli menossa Kristiinankaupunkiin, mutta se ei tiettävästi pysähtynyt tasoristeystä ennen, ja sen nopeus oli törmäyshetkellä 18 km/h. Ratatyökone suistui kiskoilta onnettomuuden seurauksena.
Onnettomuudessa oli osallisena 12 henkilöä, joista neljä oli veturissa ja kahdeksan linja-autossa. Kaikki linja-autossa olleet loukkaantuivat ja kaksi heistä loukkaantui vakavasti. Onnettomuustutkintakeskus suoritti tutkinnan onnettomuudesta.
Maaliskuussa 2024 Pohjanmaan käräjäoikeus tuomitsi linja-auton kuljettajan törkeästä liikenneturvallisuuden vaarantamisesta ja kahdesta törkeästä vammantuottamuksesta 50 päivän ehdolliseen vankeuteen.
Pohjoiskehän koulu

Pohjoiskehän koulu on Raumalla Kappelinluhdan kaupunginosassa sijaitseva alakoulu. Koulu vihittiin käyttöön lukuvuoden 2019–20 alussa ja siellä opiskelevat luokka-asteet 1–6. Tämän lisäksi koulussa on esikouluopetusta. Syyskaudeksi 2019 avattuun alakouluun siirtyivät Merirauman ja Syvärauman lakkautettujen koulujen oppilaat. Lisäksi yksi Pyynpään koulun opetussarja saa oppia Pohjoiskehän koululla. Myös eritysopetus Malmin koulusta ja Naulan alakoulusta siirtyi Pohjoiskehälle.
Pohjoiskehän koulun tilat on jaettu kolmeen kortteliksi kutsuttuun siipeen ikäryhmittäin (luokka-asteet 1–2, 3–4 ja 5–6). Esikouluopetus sijoittuu alkeisopetuksen (luokka-asteet 1-2) siipeen. Jokaisen korttelin keskellä on avoin keskustori, jonka ympärille ikäryhmän opetustilat on sijoitettu. Opetustilojen välisiä lasiseiniä voidaan tarvittaessa avata, mikä lisää tilojen muunneltavuutta. Rakennuksen arkkitehtina toimi Arkkitehtisuunnittelu Mikko Uotila Oy.
Lukuvuonna 2021–22 Pohjoiskehän koulussa on noin 450 oppilasta sekä lähes 130 henkilökunnan jäsentä. Koulu on mitoitettu noin 550 oppilaalle.
Amain

Amain on suomalaisen folk metallia soittavan Crimfall-yhtyeen kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 25. elokuuta 2017.
All Over You

All Over You on Barbe-Q-Barbies-yhtyeen ensimmäinen studioalbumi, joka julkaistiin 13. lokakuuta 2010.
Breaking All the Rules

Breaking All the Rules on Barbe-Q-Barbies-yhtyeen toinen studioalbumi, joka julkaistiin 15. helmikuuta 2013.
Lőrinc Szabó

Lőrinc Szabó (1900 Miskolc, Unkari – 1957 Budapest, Unkari) oli unkarilainen runoilija ja kääntäjä. Hän käänsi eurooppalaista runoutta unkariksi. Szabó oli alkuun runoilijana ekspressionisti ja avantgardisti. Pessimismi kuitenkin leimasi hänen runojaan vuodesta 1930 alkaen.
Juho Puttonen

Juho Erkki Puttonen (21. maaliskuuta 1895 Laukaa – 21. syyskuuta 1980) oli suomalainen kauppias, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen. 
Puttosen vanhemmat olivat mylläri Otto Puttonen ja Silja Tarvainen ja puolisot 1926–1939 Lyydia Unkuri ja vuodesta 1941 Edit Sofia Ruottinen. Puttonen kävi kauppakoulun ja toimi ensin Jyväskylässä Fredriksonin varasto- ja konttorimiehenä vuodesta 1912 ja sitten Pietarissa viljatukkukaupan kirjanpitäjänä 1914–1916 ja viljan ja rehun ostajana 1917. Tämän jälkeen Puttonen toimi konttoristina San Franciscossa, Chicagossa ja New Yorkissa vuoteen 1920. 
Suomeen palattuaan hän oli nahkatukkuliikkeen prokuristi 1920 ja yhtiömies 1924–1928, kunnes perusti Juho Puttonen -nimisen nahka- ja jalkinetuotteiden tuonti- ja tukkuliikkeen ja vielä Kuomiokoski-yhtiön, joka valmisti ensin irtopohjallisia ja sitten jalkineita. Mäntyharjulle Puttonen perusti 1954 Mäntyharjun Kenkätehdas -yhtiön, joka oli 1950-luvulla Suomen suurimpia. Puttosen kenkäliiketoiminta kasvoi edelleen 1960-luvulla, kun siitä tuli maan suurin kenkätarvikkeiden valmistaja. Teollisuusneuvoksen arvon Puttonen sai 1962, toimitusjohtajan tehtävät kolmessa eri yhtiössään hän jätti 1969, mutta jatkoi vielä niiden johtokuntien puheenjohtajana. 
Mäntyharjun Kenkätehtaan, vuodesta 1988 Askel-osakeyhtiö, toimitusjohtajana jatkoi Puttosen jälkeen Ismo Kiviharju. Myös hän sai teollisuusneuvoksen arvonimen, vuonna 1987.
Driven (albumi)

Driven on Barbe-Q-Barbies-yhtyeen kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 25. syyskuuta 2015.
Borrowed Time (Barbe-Q-Barbiesin albumi)

Borrowed Time on Barbe-Q-Barbies-yhtyeen neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 17. toukokuukuuta 2019. Kappale ”Diz-Funk-tional” julkaistiin singlenä sekä musiikkivideona.
Olli Calonius

Olli Sakari Calonius (25. maaliskuuta 1911 Pori – 25. heinäkuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Olli Caloniuksen vanhemmat olivat asessori Karl Fredrik Calonius ja Ida Henriksson ja puoliso vuodesta 1935 Kirsti Inkeri Ilamo. Calonius tuli ylioppilaaksi Rauman yhteislyseosta 1930 ja valmistui ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta 1933. Hän tuli valmistuttuaan töihin Weilin &amp; Göös -yhtiöön, toimien ensin yhtiön edustajana ja myyntipäällikkönä 1933–1938 ja sitten prokuristina vuodesta 1938, apulaistoimitusjohtajana ja johtokunnan jäsenenä vuodesta 1940 ja toimitusjohtajana vuodesta 1942 aina vuoteen 1967 asti. Calonius osallistui myös merkittävästi Suomen graafisen teollisuuden yhteistyöhön ja edunvalvontaan, muun muassa Graafisen Teollisuuden Työnantajaliiton hallituksen puheenjohtajana 1954–1964. Hänet muistetaankin alan työehtosopimusneuvotteluista 1950- ja 1960-luvulla. Hän vaikutti myös alansa tutkimusäätiön ja -laitoksen perustamiseen ja rahoitukseen. Teollisuusneuvoksen arvonimen Calonius sai 1964. Hän oli sotilasarvoltaan reservin majuri.
Glass Animals

Glass Animals on englantilainen yhtye, joka perustettiin vuonna 2010 Oxfordshiressa. Yhtyeeseen kuuluvat laulaja Dave Bayley, rumpali Joe Seaward, kitaristi ja kosketinsoittaja Drew MacFarlane sekä basisti ja kosketinsoittaja Edmund Irwin-Singer. Yhtyeen musiikki on tyyliltään sekoitus synthpopia, indie rockia, R&amp;B:tä ja hip hopia. Glass Animals tunnetaan etenkin vuonna 2020 julkaistusta kappaleesta ”Heat Waves”.
Dezső Szabó

Dezső Szabó (1879 Kolozsvár, Unkari – 1945 Budapest, Unkari) oli unkarilainen kirjailija. Romanttis-ekspressionistisissa romaaneissaan hän kuvasi maaseudun ongelmia ja oli 1930-luvun populistisen liikkeen ideologian rakentajia. Hänen pääteoksensa on "Az elsodort falu" (1919). Hän arvosteli Unkarin poliittista ja uskonnollista elämää. Szabó oli juutalaisvastainen mutta vastusti myös kansallissosialismia.
Imre Szász

Imre Szász (1927 Budapest, Unkari – 2003) oli unkarilainen kirjailija. Hänen romaaniensa tarina etenee verkkaisesti, ja sitä maustaa paikoin ironia. Tuotantoon kuuluu myös draamaa ja esseitä.
Juliette Kaplan

Marlene Juliette Kaplan (2. lokakuuta 1939 Bournemouth, Hampshire – 10. lokakuuta 2019 Westgate-on-Sea, Kent) oli englantilainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten Pearl Sibshawin roolista komediasarjassa "Vielä virtaa".
Nuoruus.
Kaplan syntyi Bournemouthissa vuonna 1939. Hänen äitinsä Pearl oli hoitaja ja isänsä Jeremiah merimies. Pian Kaplanin syntymän jälkeen perhe muutti hänen isänsä kotimaahan Etelä-Afrikkaan. Kaplanin vanhemmat erosivat hänen ollessa kolmevuotias ja kuusi vuotta myöhemmin hän muutti äitinsä kanssa New Yorkiin. Kaplan asui New Yorkissa kaksi vuotta, minkä jälkeen hän muutti takaisin Bournemouthiin. Koulut käytyään Kaplan kävi töidensä ohella oppitunneilla Hampshire School of Dramassa.
Ura.
Kaplan teki ensiesiintymisensä ammattinäyttelijänä näytelmässä "Vaalea skandaali" vuonna 1958. Sen jälkeen hän työskenteli näyttelijänä ja apulaisnäyttämömestarina repertoaariteatterissa Theatre Royalissa Margatessa. Kaplan vietti valtaosan varhaisesta urastaan teatterissa, ja hänen teatterirooleihinsa kuului muun muassa Janen rooli näytelmässä "Who Killed "Agatha" Christie" vuosina 1977–1979.
Kaplanin aviomies kuoli äkillisesti vuonna 1981, minkä jälkeen hän jätti näyttelemisen ottaakseen vastuun miehensä lahjatavarakaupasta. Kolme vuotta myöhemmin Kaplan palasi näyttelemisen pariin hänen entisen agenttinsa tarjottua hänelle roolia näytelmästä Folkestonessa. Samana vuonna Kaplan sai roolin "Vielä virtaa" -sarjaan perustuvassa näytelmässä Bournemouthissa. Kaplanin roolihahmo Pearl oli Howard Sibshawin määräilevä vaimo, joka esti toistuvasti tossun alla olevan miehensä yritykset karata toisen naisensa Marinan luo. Seuraavana vuonna Kaplanin hahmo teki ensiesiintymisensä itse televisiosarjassa, ja pian hänestä tuli osa sarjan vakiokaartia. Kaplan näytteli sarjassa sen loppuun 2010 saakka.
"Vielä virtaa" -sarjan ohella Kaplanilla oli pieniä rooleja sarjoissa kuten "Brookside" ja "Tohtorit". Vuonna 2015 hän esiintyi lyhyen aikaa Agnes Tinkerin roolissa saippuasarjassa "Coronation Street".
Yksityiselämä.
Kaplan avioitui lahjatavarakauppias Harold Hoserin kanssa vuonna 1958, ja he saivat kolme lasta. Liitto kesti Hoserin kuolemaan 1981 saakka. Kaplan kuoli syöpään 80-vuotiaana 10. lokakuuta 2019.
Pieni-Peranka

Pieni-Peranka on matala ja melko tasasyvyinen järvi Suomussalmen kunnassa Kainuun koillisosassa. Sen pinta-ala on 1,3 neliökilometriä. Etäisyys Kajaanista on 138 kilometriä pohjoiskoilliseen.
Maantiede.
Pieni-Perangan pituus lännestä itään on 2,1 kilometriä. Järvi on melko tasaleveä. Sen länsiosassa sijaitsee noin kymmenen hehtaaria laaja Vasikkasaari, joka kohoaa vain muutamia metrejä järven pintaa korkeammalle. Järven koillisosassa sijaitsee muutaman aarin laajuinen Niittysaari.
Pieni-Perangan koillisella rannalla levittäytyy Peranganniemen kulttuurimaisema. Perangan kylä sijaitsee Pieni-Perangan koillispuolisen Iso-Perangan itäpuolella. Järvien etelärantaa kulkee maantie. Iso-Perangan korkeustaso on sama kuin Pieni-Perangan. Järviä yhdistävä salmi on yli sata metriä leveä. Pieni-Perangan lounaispuolinen Siikajärvi on myös samantasoinen, sinne johtava Siikasalmi on noin 60 metriä leveä.
Pieni-Perangan vesitilavuus on 1 414 000 kuutiometriä. Peranka-järviä yhdistävän salmen pohjoisosassa on yli 10 metriä syviä alueita, salmen keskiosan syvyys on enää 2,5 metriä. Pieni-Peranka eroaa merkittävästi Iso-Perangasta, jonka pohja kumpuilee kymmenien metrien syvänteistä pari metriä syviin matalikkoihin. Vesitilavuuden perusteella Iso-Peranka on noin 30 kertaa Pieni-Perankaa suurempi. Pieni-Peranka laskee Iso-Perangan kautta itään.
Pieni-Peranka (59.584.1.008) kuuluu Perangan alueeseen (59.584), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Oulujoen vesistössä (59). Toinen jakovaihe on Lounajoen valuma-alue (59.58) ja ensimmäinen on Kiantajärven reitin valuma-alue (59.5).
Pitkä-Hoilua

Pitkä-Hoilua on paikoin syvä metsäjärvi Suomussalmella Kainuun koillisosassa. Sen pinta-ala on 1,6 neliökilometriä. Etäisyys Kajaanista on 157 kilometriä pohjoiskoilliseen. Pitkä-Hoilua on osa Hossan kansallispuistoa.
Maantiede.
Pitkä-Hoiluan pituus lounaasta koilliseen on neljä kilometriä. Järvi on melko kapea. Sen lounaisosan muodostaa Kokalmus, jota Kokalmusniemi erottaa pääaltaasta. Pitkä-Hoiluan pohjoisosasta ulottuu järven eteläosaan kapea vähintään 10 metriä syvä vyöhyke, jonka keskellä sijaitsee järven syvin kohta, 27 metriä. Kokalmuksen itäosa on melko syvä, länsiosa melko matala. Pitkä-Hoiluan eteläosat (Korealahti, Kokalmusperä) ovat matalia. Pitkä-Hoiluaan kuuluu myös pääaltaan kaakkoispuolinen Lipposenlampi, joka on matala. Noin neljäsosa Pitkä-Hoiluasta on vähintään 10 metriä syvä ja noin kymmenesosa vähintään 15 metriä syvä.
Pitkä-Hoiluassa on kaksi saarta, ne sijaitsevat järven matalassa eteläosassa.
Pitkä-Hoiluan länsirannalla on Valkeaisenharju, joka jatkuu lounaaseen pitkänä ja kapeana Hoiluansärkkänä, jonka lounaispuolella on Kokalmusniemi. Valkeaisenharjun länsipuolella sijaitsee Keski-Valkeainen ja Hoiluansärkän länsipuolella Ala-Valkeainen, joka laskee noin sata metriä pitkää laskuojaa Kokalmuksen koillisrannalle. Pitkä-Hoilua laskee Lipposenlammen kautta etelään Lounajaan.
Pitkä-Hoiluan vesitilavuus on 11 211 000 kuutiometriä.
Pitkä-Hoilua (59.581.1.002) kuuluu Lounajan alueeseen (59.581), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Oulujoen vesistössä (59). Toinen jakovaihe on Lounajoen valuma-alue (59.58) ja ensimmäinen on Kiantajärven reitin valuma-alue (59.5). Pitkä-Hoilua on Lounajan alueen laajin vakavesi. Seuraavaksi laajimmat ovat Iso-Valkeainen, Joukojärvi ja Lounaja. Alueeseen kuuluu 34 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista useat ovat vailla virallista nimeä.
Suomussalmella on toinenkin Pitkä-Hoilua (74.000.1.008). Se on pieni ja salmimaisen kapea järvi kunnan koilliskolkassa noin 14 kilometriä isommalta Pitkä-Hoilualta itään.
Jonne (albumi)

Jonne on suomalaisen folk metal -yhtye Korpiklaanin laulaja-kitaristin Jonne Järvelän ensimmäinen sooloalbumi, joka julkaistiin 5. syyskuuta 2014.
Kallohonka (albumi)

Kallohonka on suomalaisen folk metal -yhtye Korpiklaanin laulaja-kitaristin Jonne Järvelän toinen sooloalbumi, joka julkaistiin 28. huhtikuuta 2017
Jean Fergusson

Jean Mitchell Fergusson (30. joulukuuta 1944 Wakefield, West Riding of Yorkshire, Britannia – 14. marraskuuta 2019 Lontoo, Britannia) oli englantilainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Marinan roolissa komediasarjassa "Vielä virtaa".
Nuoruus.
Fergusson syntyi Wakefieldissä vuonna 1944 skottilaisille vanhemmilleen Margaret ja Francis Fergussonille. Fergusson vietti nuoruutensa Bridgendissä. Oppikoulun ohella hän näytteli Bridgend Castle Players -harrastajateatteriryhmässä. Hän valmistui näyttelijäksi Cardiff Castle College of Music and Dramasta vuonna 1965.
Ura.
Valmistuttuaan näyttelijäksi Fergusson kiersi kouluja yhdessä Brian Wayn Theatre Centre -ryhmän kanssa. Tämän jälkeen hän näytteli kaksi vuotta repertoaariteatterissa Oldham Coliseumissa. Televisiossa Fergusson teki ensiesiintymisensä "Crossroads" -saippusarjassa vuonna 1974. Neljä vuotta myöhemmin hän vieraili sarjassa "Kaikenkarvaiset ystäväni.
Fergusson sai 1983 roolin "Vielä virtaa" -sarjaan perustuvasta näytelmästä Eastbournessa. Roolihahmo Marina oli minihameisiin pukeutuva supermarketin myyjä, joka yritti houkutella häneen ihastunutta ukkomies Howardia jättämään vaimonsa ja karkaamaan hänen kanssaan. Fergusson näytteli seuraavana vuonna samassa näytelmässä Bournemouthissa, ja vuosi siitä eteenpäin hänen hahmonsa tuotiin myös itse televisiosarjaan. Fergusson näytteli sarjassa sen loppuun 2010 saakka.
Fergusson näytteli kolmessa roolissa saippuasarjassa "Coronation Street". 1990-luvulla hän kirjoitti näyttelijä Hylda Bakerista kertovan yhden naisen näytelmän, jossa hän esitti pääroolia itse. Näytelmä toi hänelle vuonna 1998 Olivier-ehdokkuuden.
Yksityiselämä.
Fergusson oli kolmenkymmentä vuotta parisuhteessa Paul Jenkinsonin kanssa. Jenkinson kuoli vuonna 2011. Fergusson asui Yorkshiressa vuoteen 2014 asti, jolloin hän muutti Lontooseen. Fergusson kuoli 74-vuotiaana kotonaan 14. marraskuuta 2019.
Atlantinbarrakudina

Atlantinbarrakudina ("Lestidium atlanticum") on barrakudinoihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan syvistä vesistä kaikista valtameristä.
Koko ja ulkonäkö.
Atlantinbarrakudina voi kasvaa suurimmillaan 25 cm pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan laji on pitkänomainen ja hoikka. Kalan kuono on pitkä ja peräevä on pitkähkö. Yleisväriltään atlantinbarrakudina on vaalea, selässä on ruskea juova ja pyrstönvarsi on tumma. Lajin vatsassa on valoelin.
Levinneisyys ja elintavat.
Atlantinbarrakudina elää avomerellä 50–1 000 metrin syvyydessä ja nuoret yksilöt liikkuvat lähempänä pintaa kuin täysikasvuiset. Atlantinbarrakudina tavataan subtrooppisilta ja trooppisilta alueilta Atlantista Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Indopasifisen merialueen kalat eroavat kuitenkin hieman ulkonäöltään ja ne on ehdotettu erotettavaksi omaksi lajikseen "Lestidium longilucifer".
Dreamland (Glass Animalsin albumi)

Dreamland on englantilaisen Glass Animals -yhtyeen kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 7. elokuuta 2020.
Tausta.
Glass Animalsin edellinen albumi "How to Be a Human Being" julkaistiin vuonna 2016. Yhtye jäi tauolle heinäkuussa 2018, kun rumpali Joe Seaward joutui pyöräillessään auto-onnettomuuteen. Onnettomuudessa Seaward mursi jalkansa, sai kallonmurtuman ja vakavan aivovaurion, jonka seurauksena hänen oli opeteltava uudestaan kävelemään, puhumaan ja soittamaan rumpuja. Yhtye palasi tauolta vuonna 2019, mutta kolmannen albumin valmistumista viivästytti vielä koronaviruspandemia.
Yhtyeen aiemmista albumeista poiketen "Dreamland" on kokonaan omaelämäkerrallinen. Yhtyeen keulahahmon Dave Bayleyn mukaan hän ei ole juurikaan halunnut kirjoittaa omista kokemuksistaan, koska on pitänyt sitä itsekkäänä. Tehtyään töitä muiden omasta elämästään kirjoittavien artistien kanssa ja edellisellä albumilla julkaistun henkilökohtaisiin kokemuksiin perustuvan ”Agnes”-kappaleen suosion innoittamana Bayley kuitenkin muutti mieltään. "Dreamland" kertoo muusikon elämästä tämän ensimmäisistä muistoista lähtien.
Musiikki.
Albumi on tyylilajiltaan poppia. Se saanut vaikutteita Timbalandin, Dr. Dren, The Strokesin ja The Beach Boysin tuotannosta.
Knud Sønderby

Knud Sønderby (1909 Esbjerg, Tanska – 1966 Thy, Tanska) oli tanskalainen kirjailija. Hän oli koulutukseltaan juristi. Hän kirjoitti 1930-luvulla psykologisia rakkausromaaneja. Tunnetuimpia niistä ovat "Midt i en jazztid" (1931) ja "To mennesker mødes" (1932). Vuodesta 1940 alkaen aiheina olivat ajan ilmiöt, ja hän kirjoitti myös matkakuvauksia, omaelämäkerrallisia tekstejä ja näytelmiä.
Lasse Söderberg

Lasse Söderberg (s. 1931 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen runoilija ja kääntäjä. Hän kuului 1950-luvulla Metamorfos-ryhmän romantikkoihin. Esikoiskokoelma "Anteckningar till ett eko" ilmestyi 1952 ja seuraava "Landskap med kvinnor" 1953, molemmat ryhmän monisteina. Ensimmäinen painettuna julkaistu kokoelma "Akrobaterna" ilmestyi 1955, ja hän oli saanut siihen vaikutteita ranskalaiselta surrealistilta Paul Eluardilta. 1960-luvulla runoihin tuli yhteiskunnallista sävyä, ja hän pohtii niissä runoilijan yhteiskunnallista tehtävää. Hän on ruotsintanut Latinalaisen Amerikan ja Espanjan runoutta.
Quincy (Cher)

Quincy on kunta Ranskassa Cherin departementissa Centre-Val de Loiren alueella. Se sijaitsee Cherjoen varrella, noin 14 kilometriä Vierzonin kaupungista kaakkoon.
Historia.
Toisen maailmansodan aikana saksalaiset sotajoukot valloittivat Ranskan. Aluksi Saksa jakoi Ranskan kahteen osaan miehittäen Ranskan pohjois- ja länsiosat, sekä perustaen Etelä-Ranskaan Vichyn Ranskan nimellä kutsutun valtion, jota johti saksalaisten valitsema nukkehallitus. Tämä Ranskan jakanut raja eli demarkaatiolinja kulki Quincyn kunnan läpi Cherjokea pitkin kesäkuusta 1940 maaliskuuhun 1943.
Talous.
Quincy on tunnettu siellä tuotetuista Quincy (AOC) -viineistään. Kunnan alueella kasvavasta Sauvignon-rypäleestä valmistettu kuiva ja hedelmäinen valkoviini sai AOC-laatuluokituksen ensimmäisten joukossa vuonna 1936. Samaa laatumerkintää saa käyttää myös naapurikunta Brinayn viineistä.
Demarkaatiolinja (Ranska)

Demarkaatiolinja kulki Ranskan halki toisen maailmansodan aikana. Demarkaatiolinja oli seurausta saksalaisten sotajoukkojen hyökkäyksestä Ranskaan, ja sitä seuranneesta aselevosta vuonna 1940. Aselevossa määrättiin Ranskan pohjois- ja länsiosat Saksan miehitysvallan alle, ja Etelä-Ranskaan muodostettiin Vichyn Ranska, mikä oli saksalaisten ohjaaman nukkehallituksenn johtama valtion. Näiden kahden hallinnon välinen 1200 kilometriä pitkä raja kulki 13 departementin kautta kesäkuusta 1940 maaliskuuhun 1943. Raja oli vartioitu, ja sen ylittämiseen vaadittiin henkilökortti ("Ausweis").
Pulskalupiini

Pulskalupiini ("Lupinus perennis") on monivuotinen pohjoisamerikkalainen hernekasvilaji. Se on 30–70 senttimetriä korkeaksi kasvava ruoho. Pulskalupiini muistuttaa paljon alaskanlupiinia ("Lupinus nootkatensis"), johon verrattuna varren yläosa on myötäkarvainen; alaskanlupiini on siirottavakarvainen. Pulskalupiinin lehdissä on 7–11 sormilehdykkää, jotka ovat 2–5 cm pitkiä. Kukinto on pitkä latvaterttu ja kukat ovat sinipunaiset, vaaleanpunaiset tai valkoiset.
Pulskalupiini kasvaa alkuperäisenä Yhdysvaltojen itäosissa ja Kanadan Ontariossa. Sitä tavataan tulokaskasvina muutamissa Euroopan maissa. Lajia viljellään koristekasvina.
Pulleakurjenherne

Pulleakurjenherne ("Astragalus cicer") on monivuotinen hernekasvilaji. Se on 20–80 senttimetriä korkeaksi kasvava pystyvartinen ruoho. Lehdet ovat parilehdykkäiset ja lehdykkäpareja 8–12. Kukintona on lehtihankainen perällinen terttu. Kukan teriö on vaaleankeltainen, kooltaan 12–16 millimetriä. Palko on lyhyt, pyöreähkö ja pullistunut, 1–1,5 cm mittainen.
Pulleakurjenhernettä esiintyy Keski- ja Itä-Euroopassa, Baltiassa, Venäjällä, Turkissa ja Kaukasiassa. Pohjoismaissa ja Yhdysvalloissa se on lisäksi tulokaslajina tai viljelykarkulaisena. Lajia viljellään rehukasvina.
Maa-apila

Maa-apila ("Trifolium subterraneum") on apiloihin kuuluva yksivuotinen hernekasvi. Se on tiiviin maanmyötäisesti kasvava valkokukkainen ruoho. Maa-apila esiintyy alkuperäisenä Euroopassa ja lähialueilla. Lajia kasvaa Etelä- ja Kaakkois-Euroopassa, Britteinsaarilla, Makaronesiassa, Välimeren ja Mustanmeren alueella sekä Lähi-idässä. Sitä kasvaa myös paikoin muualla maailmassa tulokaslajina, muun muassa Intiassa, Japanissa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa, Argentiinassa ja Kaliforniassa. Lajia käytetään maisemointi- ja rehukasvina.
Juova-apila

Juova-apila ("Trifolium striatum") on apiloihin kuuluva yksivuotinen hernekasvi. Se on tavallisesti pystyvartinen ruoho, joka kasvaa 10–25 senttimetriä korkeaksi. Lehdessä on kolme sormilehdykkää, jotka ovat leveän vastapuikeita, kärkipuolelta hampaisia, päältä lyhytkarvaisia. Kukinto on tiheä, perätön munamaisen muotoinen terttu. Kukan teriöt ovat vaaleanpunaisia ja tummasuonisia.
Juova-apila esiintyy alkuperäisenä Euroopassa ja lähialueilla. Lajia kasvaa Länsi–Itä-Euroopassa, Makaronesiassa, Pohjois-Afrikassa, Turkissa, Kaukasiassa ja Iranissa. Muualla maailmassa sitä on tulokaslajina Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja Chilessä. Lajia käytetään rehukasvina.
Tarhakultasade

Tarhakultasade ("Laburnum" × "watereri") on kalju- ("L. alpinum") ja etelänkultasateen ("L. anagyroides") välinen risteymä. Se on puu tai pensas, jolla on keltaiset kukat pitkissä riippuvissa tertuissa. Tuntomerkeiltään tarhakultasade on kalju- ja etelänkultasateen välimuoto. Lehdet ovat jakautuneet kolmeen sormimaiseen lehdykkään. Lehdyköiden alapinnan karvojen pituus on 0,5–1 millimetriä, karvoitus on pidempi kuin etelänkultasateen lehdyköissä, runsaampi kuin kaljukultasateen. Risteymä tekee siemeniä heikosti tai ei lainkaan.
Tarhakultasateen kantalajit kasvavat alkuperäisinä eteläisessä Euroopassa. Risteymä esiintyy luontaisesti ainakin Sveitsissä.
Sitä viljellään hyvin yleisesti koristekasvina ja se esiintyy myös viljelykarkulaisena muilla alueilla.
Ruusuherukka

Ruusuherukka ("Ribes sanguineum") on herukkalaji, jota käytetään koristepensaana. Se kasvaa 0,5–2 metriä korkeaksi. Lehdet kasvavat kierteisesti, ne ovat ruodillisia, 3–10 senttimetriä leveitä. Lehtilavat ovat kourasuonisia, jakaantuneet matalasti kolmeen–viiteen liuskaan. Lehtilavan alapinta ja ruoti ovat tiheään karvaisia. Kukinnot ovat lyhytversoissa kasvavia terttuja, niissä on 10–20 kellomaista, vaaleanpunaista tai punaista kukkaa. Hedelmänä on 6–10 millimetrin kokoinen marja, kypsänä musta ja sinihärmeinen.
Ruusuherukka esiintyy alkuperäisenä läntisessä Pohjois-Amerikassa. Pohjoismaissa sitä on tavattu harvoin viljelykarkulaisena metsänreunoissa ja tienvarsilla. Ruotsissa ja Norjassa laji on vakiintunut uustulokas, Suomessa sitä ei ole havaittu luonnonvaraisena.
Basil Davidson

Basil Davidson MC (9. marraskuuta 1914 Bristol, Yhdistynyt kuningaskunta – 9. heinäkuuta 2010) oli brittiläinen toimittaja ja historioitsija. Hän kirjoitti erityisesti Afrikan historiasta ja kolonialismista.
Elämä.
Davidson syntyi vuonna 1914 Bristolissa. Hän jätti koulun kesken 16-vuotiaana ja suuntasi Lontooseen, jossa hän työskenteli toimittajana "The Economist"- ja "The Star"-sanomalehdille. 1930-luvulla hän kierteli Italiassa ja Keski-Euroopassa oppien alueiden maantiedettä ja kulttuuria. Toisen maailmansodan aikana hän palveli Britannian asevoimissa muun muassa lietsoen natsien vastaista vastarintaa Budapestissä sekä taistelemalla Jugoslaviassa Titon partisaanien rinnalla. Sodan loppuvaiheessa hän oli sijoitettuna pohjoiseen Italiaan, jossa hän osallistui Genovan valtaukseen. Hänelle myönnettiin ansioistaan Military Cross -kunniamerkki.
Sodan jälkeen hän palasi toimittajaksi ollen muun muassa "The Timesin" kirjeenvaihtaja Pariisissa. Pian hän kiinnostui Afrikasta, josta oli tuleva hänen loppuelämänsä intohimon kohde. Hän vastusti apartheidia ja piti länsimaiden Afrikka-politiikkaa tekopyhänä. Hän kirjoitti matkaraportteja useille brittiläisille sanomalehdille, kuten "New Statesmanille", "Daily Heraldille" ja "Daily Mirrorille." Hän alkoi kirjoittaa myös kirjoja, sekä novelleja että tietokirjoja. Vuonna 1984 hän teki Channel 4:lle kahdeksanosaisen Afrikkaa käsittelevän dokumenttisarjan.
Pensaikkokrappi

Pensaikkokrappi eli pensaikkovärimatara ("Rubia peregrina") on monivuotinen matarakasvilaji. Se kasvaa 30–150 senttimetriä korkeaksi. Laji muistuttaa melko paljon värikrappia eli aitovärimataraa ("Rubia tinctorum"), mutta kasvi on tyveltä puutunut. Se on kiipeilevä ja varresta nelisärmäinen ruoho. Lehdet ovat mataramaisesti kiehkuroina, yhdessä kiehkurassa lehtiä on neljästä viiteen. Kukat kasvavat pieninä viuhkoina, ne ovat pieniä, kellanvihreitä ja tavallisesti viisilukuisia, kooltaan 4–6 millimetriä. Hedelmä on yksisiemeninen marja. Pensaikkokrappi esiintyy luonnonvaraisena Välimeren alueella, Azoreilla ja Britteinsaarilla.
Kaironpäivänsini

Kaironpäivänsini eli kaironelämänlanka ("Ipomoea cairica") on Afrikan ja eteläisen Aasian tropiikista kotoisin oleva monivuotinen köynnöskasvi. Se kasvaa 20–100 senttimetriä pitkäksi. Sen lehdet ovat syvään sormiliuskaiset, lähes sormiosaiset. Kukat ovat lehtihankaisten perien päissä ja kasvavat kahden tai kolmen ryhminä. Kukan teriö on kookas, suppilomainen, vaaleanpunainen, 5–6 senttimetrin levyinen.
Kaironpäivänsini on levinnyt alkuperäisenä tai tulokaslajina usealle mantereelle trooppisella vyöhykkeellä. Sitä on tavattu myös Pohjoismaissa, mutta ei Suomessa, harvoin satunnaistulokkaana, joka on levinnyt soijapapujen mukana.
Brinay (Cher)

Brinay on kunta Ranskassa Cherin departementissa Centre-Val de Loiren alueella. Se sijaitsee Cherjoen varrella, noin 9 kilometriä Vierzonin kaupungista kaakkoon.
Brinay on viininviljelyseutua, ja siellä kasvatetuista Sauvignon-rypäleistä valmistetaan Quincy (AOC) -laatuluokituksen saanutta valkoviiniä. Tätä viiniä valmistetaan myös naapurikunnassa Quincyssä, jonka mukaan se on myös nimetty.
Dyynikarhunköynnös

Dyynikarhunköynnös ("Calystegia soldanella") on kiertokasvilaji, joka kasvaa merenrannoilla ympäri maailman. Se on suikertavavartinen köynnös, jonka pituus on 20–60 senttimetriä. Lehdet ovat ehyet, möyheät, munuaismaiset ja pitkäruotiset. Lehtilavan koko on kahdesta neljään senttimetriä. Kukat kasvavat yksittäin kukkaperien päissä, kukan teriö on suppilomainen, punainen ja valkojuovainen.
Dyynikarhunköynnös esiintyy rannikoilla kaikilla mantereilla ja monilla erillisillä alueilla. Sitä kasvaa Länsi- ja Etelä-Euroopassa, Makaronesian saarilla, Välimeren ja Mustanmeren alueella Pohjois-Afrikassa ja Lounais-Aasiassa, Kiinassa, Koreassa, Japanissa, Australiassa, Etelä-Afrikassa, Pohjois-Amerikan länsirannikolla ja eteläisessä Etelä-Amerikassa. Pohjoismaissa sitä esiintyy harvinaisena Tanskassa Jyllannin rannikolla.
Arabianjasmiini

Arabianjasmiini ("Jasminum sambac") on oliivipuukasveihin kuuluva köynneliäs pensas. Se tunnetaan hajuvesien raaka-aineena ja Filippiinien kansalliskukkana. Arabianjasmiini kasvaa alkuperäisenä Intiassa ja viljeltynä tai viljelykarkulaisena muualla.
Ulkonäkö.
Arabianjasmiinilla on ehyet, soikeat lehdet ja voimakkaan tuoksuvat valkoiset kukat, jotka punertuvat vanhetessaan. Kukan teriö on osin yhdislehtinen ja kärkipuolelta liuskoittunut. Arabianjasmiinin kukan teriössä on kahdeksasta kymmeneen limittäistä soikeaa liuskaa.
Fares Ibrahim

Fares Ibrahim Saed Hassouna El-Bakh (, s. 4. kesäkuuta 1998 Egypti) on qatarilainen painonnostaja ja olympiavoittaja. Ibrahim kilpailee 94 ja 96 kg painoluokissa. Ibrahim voitti olympiakultaa Tokion kesäolympialaisissa 2020, kun hän voitti 96 kg painoluokan. Hän tempaisi 177 kg ja työnsi 225 kg voittaen kultaa 15 kg erolla. Hänen yhteistuloksensa 402 on olympiaennätys. Ibrahim kilpaili myös Rion kesäolympialaisissa 2016, mutta tuolloin 85 kg sarjassa. Hän oli lopputuloksissa seitsemäs. Ibrahim on saavuttanut lisäksi kaksi MM-mitalia, kun hän oli toinen vuonna 2019 ja kolmas vuonna 2017.
Saint-Doulchard

Saint-Doulchard on kunta Ranskassa Cherin departementissa Centre-Val de Loiren alueella. Se sijaitsee Yèvrejoen varrella, ja on Bourgesin esikaupunki.
Saint-Doulchardin romaaninen kirkko on rakennettu 1000-luvulla ja kunnostettu 1900-luvulla. Kirkossa on nen pyhäinjäännöslipas. Parin kilometrin päästä keskustasta oleva linna "Château de Varye" on kaupungin omistama kulttuuri- ja vapaa-ajankohde, jossa järjestetään näyttelyitä ja konsertteja. Linnan metsäinen puisto on ulkoilukohde. Linna on rakennettu vuonna 1870.
Menetou-Couture

Menetou-Couture on kunta Ranskassa Cherin departementissa Centre-Val de Loiren alueella. Se sijaitsee noin 45 kilometriä Bourgesin kaupungista itään.
Kunnan nähtävyyksiä on entinen vuonna 1149 perustettu sisterssiläinen Fontmorignyn luostari. Luostari tuhottiin suuressa vallankumouksessa 1700-luvun lopulla. Vuonna 1984 luostari luokiteltiin historialliseksi monumentiksi, ja vuonna 1987 sitä alettiin kunnostaa. Nykyään luostarissa järjestetään kulttuuritapahtumia, joista huomattavin on musiikkifestivaali "Musique à Fontmorigny". 
Kylän keskustassa on ollut 1400-luvulla rakennettu linna "Château de Menetou-Couture". Nykyään siitä on jäljellä 38 metriä korkea pääpuolustustorni eli donjon. Se on ollut historiallinen monumentti vuodesta 1917 lähtien.
Ruotsalaisten luotsiasema

Ruotsalaisten luotsiasema oli entisessä Rymättylän kunnassa, nykyisessä Naantalin kaupungissa Ruotsalaisen saaren etelärannalla toiminut luotsiasema, joka lopetti toimintansa noin vuonna 1957. Sen viimeisin luotsiasemarakennus valmistui vuonna 1892 ja se on suojeltu osayleiskaavassa seudullisesti merkittävänä rakennuksena. Museoviraston ja Merenkulkulaitoksen vuosina 1996–2000 tekemän merenkulun rakennusperinnön inventointien perusteella Museovirasto määritteli vuonna 2009 Ruotsalaisen luotsiaseman Suomen merkittävimpiin kuuluvaksi merenkulun rakennusperintökohteeksi. Vartiotuvan historiallista merkitystä ilmentää sen sijainti maisemassa. Vartiotupa ja rakennusryhmä on myös hyvä esimerkki aikansa vartiotuvasta ja 1800- ja 1900-lukujen taitteen luotsiasemamiljööstä. 
Ruotsalaisen saari on historiallisesti merkittävä luotsipaikka ja saaren monet talot olivat jo 1700-luvulla luotsitalonpoikia. Luotsiasema sijaitsi 1800-luvulla lähellä nykyistä yhteysaluslaituria. Tämä luotsiasema tuhoutui tulipalossa ja uusi asema rakennettiin vuonna 1884, mutta näkyvyydeltään huonoon paikkaan, jonka vuoksi se jäi pois käytöstä jo 1892. Luotsiasemaan kuului vain hirsitupa, joka siirrettiin vuonna 1896 lähettyville Kuivaisiin osaksi uutta asuinrakennusta Mäkilää, joka rakennettiin parituvaksi. Myöhemmin rakennusta on laajennettu ja se on osayleiskaavassa suojeltu kulttuurihistoriallisesti ja maisemallisesti merkittävänä. Alun perin luotsiasemat sijaitsivat Ruotsalaisen kylässä, mutta 1892 rakennettu Kuivaisten kylässä, vaikka ne ovatkin samalla saarella.
Nykyinen luotsiasemarakennus valmistui vuonna 1892 noin 800 metriä länteen aikaisemmista luotsiasemista. Rakennus edustaa tyypillistä 1800-luvun lopulla Saaristomerelle rakennettua vartiotupaa, jonka lisäksi samankaltaisia on säilynyt muun muassa Kustavin Isokarissa ja Lypertössä eli Lypyrtissä, sekä Luvian Säpissä. Ruotsalaisten vartiotupa on harkkokiviperustainen yksikerroksinen hirsirakennus, jonka päällä on kookas tähystystorni. Rakennuksessa oli kolme huonetta: tupa, joka oli luotsimiesten vahtihuone, kamari, joka oli oltermannin huone ja eteinen sekä kuisti. Ulkovuoraukseltaan rakennus on pääosin vaakasuuntaisesti puoliponttilaudoitettua, mutta päätykolmiossa on pystylaudoitus. Rakennus on satulakattoinen ja sen ikkunat ovat neliruutuisia. Rantaan rakennettiin vuonna 1951 varasto, joka sittemmin muutettiin saunaksi. Varaston vieressä sijaitsivat purjehuone ja puuvaja. Rakennuksen tilajako ja ulkomuoto on edelleen sama, samoin pihapiirin ryhmitys on alkuperäinen. Sen sijaan sisätilat eivät ole alkuperäisiä, koska tulipalo tuhosi ne. Vartiotuvassa päivysti kaksi luotsia, joista toinen oli tähystysvuorossa ja toinen lähtövuorossa. Luotsitoiminta kesti Ruotsalaisissa lähes sadan vuoden ajan, 24 tuntia vuorokaudessa. Luotsaustoiminta loppui noin vuonna 1957, jonka jälkeen asema vuokrattiin merenkulkuhallituksen henkilökunnan kesäasunnoksi.
Solmussa

Solmussa on suomalaisen rap-artistin Pikku G:n kappale, jolla vierailee suomalaislaulaja Behm. Se julkaistiin 1. joulukuuta 2017 ensimmäisenä singlenä Pikku G:n vuonna 2019 julkaistulta paluualbumilta "Kilometrit".
Single debytoi Suomen virallisen singlelistan ensimmäisellä sijalla ja pysyi listalla 20 viikkoa, joista neljä ensimmäistä kärjessä. Radiolistalla se saavutti parhaimmillaan 21. sijan. Albumin julkaisupäivään mennessä single oli striimannut triplaplatinaa.
Tausta.
”Solmussa” oli Pikku G:n ensimmäinen julkaisu yhdeksään vuoteen. Hän oli julkaissut taiteilijanimella Gee kaksi kappaletta vuonna 2008 ja sitä edellisen kerran musiikkia vuonna 2004. Kappaleella vieraileva Behm oli sen julkaisuaikaan vastikään kiinnitetty Warnerille ja hän oli suurelle yleisölle vielä tuntematon.
Kappaleen ovat kirjoittaneet Henri Lanz, Henri Vähäkainu, Kalle Mäkipelto, Rita Behm ja Sonny Kylä-Liuhala. Sen on tuottanut MGI. Pikku G:n mukaan kappale käsittelee ihmissuhteissa syntyviä solmuja, joita ei hänen mielestään tulisi avata vetämällä.
Vastaanotto.
"Rumbassa" rauhallisesta paluukappaleesta ei pidetty. Arvion mukaan kappale kuulosti siltä, että Pikku G oli pitänyt vuosikymmenen tauon myös räppäyksestä. Häneltä toivottiin jatkossa ”notkeampaa kieltä ja terävämpää kynää”, jotta hän yltäisi aikaisemman tuotantonsa tasolle. YleX:n arviossa kappaletta puolestaan kehuttiin onnistuneeksi. Pikku G:n ilmaisua kuvailtiin vahvaksi, rehelliseksi ja aidoksi. Tuntemattoman Behmin valintaa vierailijaksi paluukappaleelle kummasteltiin, mutta hänen laulamastaan kertosäkeestä pidettiin. Behmin ääni yhdistettiin sekä Evelinaan että Vestaan ja kappaleen kertosäettä verrattiin Vestan suoritukseen Pyhimyksen kappaleella ”Kynnet, kynnet”.
Malmarsin krouvi

Malmarsin krouvi on Vanhan Porvoontien varrella Vantaan Hakkilassa sijaitseva suojeltu puurakennus. Arviolta vuosien 1760–1770 välillä rakennettu krouvi on yksi Vantaan vanhimmista säilyneistä asuinkäytössä olleista rakennuksista.
Krouvi palveli aikanaan Kuninkaantien matkalaisia ja toimi kestikievarina 1810-luvulle asti. Rakennuksessa oli myös vankisellejä. Sittemmin se toimi torppana. Talo pysyi omistajasukunsa hallussa, kunnes se 2000-luvun alussa siirtyi Vantaan kaupungin omistukseen. Rakennuksessa on pitkään toiminut Loimaan Kiven hautakivimyymälä. 
Hyvin säilyneessä rakennuksessa on useita 1700-luvun aikaisia osia. Esimerkiksi sisäovet ovat alkuperäisiä, ja myös listat ovat alkuperäisellä paikallaan. 1900-luvulla talon kuisti siirrettiin tien puolelta takapihalle.
Nancy Zhou

Nancy Zhou (s. 1993 Texas) on yhdysvaltalainen viulisti.
Zhou syntyi kiinalaisille maahanmuuttajavanhemmille. Hän aloitti viulunsoiton isänsä Long Zhoun johdolla 4-vuotiaana ja piti ensimmäisen soolokonserttinsa 5-vuotiaana. Hän kävi Keystone-koulua San Antoniossa ja pääsi opiskelemaan New England Conservatory of Musiciin Miriam Friedin johdolla. Kuningatar Elisabetin musiikkikapellissa häntä opetti Augustin Dumay. Zhou tunsi mielenkiintoa myös kirjallisuutta kohtaan ja sai Harvard Collegesta "Bachelor of Arts" -arvon. Mestarikursseilla Zhoun opettajiin ovat kuuluneet Nadja Salerno-Sonnenberg, Peter Oundjian, Pinchas Zukerman, Glenn Dicterow ja Kōichirō Harada. Vuodesta 2009 alkaen Zhou pääsi Anne-Sophie Mutterin säätiön stipendin turvin pitämään lukuisia resitaaleja Eurooppaan.
Orkesteridebyyttinsä Zhou teki 13-vuotiaana San Antonion sinfoniaorkesterin kanssa. Sittemmin hän on soittanut muiden muassa Tukholman kuninkaallisen filharmonisen orkesterin, Radion sinfoniaorkesterin, Pietarin filharmonikkojen, Shanghain sinfoniaorkesterin, Kiinan kansallisen sinfoniaorkesterin ja San Diego Symphonyn kanssa. Zhou on esiintynyt sellaisten kapellimestarien kuin Jaap van Zwedenin, Sakari Oramon, Hannu Linnun, Kim Eun-sunin, Peter Oundjianin, Christoph Poppenin, Jean-Jacques Kantorowin, Gilbert Vargan, Michael Sternin, Darrell Angin, Jurjen Hempelin, Muhai Tangin, Sebastian Lang-Lessingin ja Ken-David Masurin johdolla. Zhou on tehnyt esiintymisiä monilla festivaaleilla; vuonna 2017 hänet kutsuttiin vierailevana taiteilijana ja henkilökunnan jäsenenä Encore Chamber Music -festivaaliin.
Vuonna 2009 Zhou voitti kansainvälisen Johansen-kilpailun ja Kiinan kansainvälisen viulukilpailun. Joulukuussa 2010 hän eteni Sibelius-viulukilpailun finalistiksi ja sai samalla erikoispalkinnon Kaija Saariahon "Tocar"-teoksen parhaasta esityksestä. Lisäksi Zhou pääsi semifinalistiksi kansainvälisessä Tšaikovski-kilpailussa 2011 ja kansainvälisessä Wieniawski-viulukilpailussa 2006. Vuonna 2018 hän voitti Shanghain Isaac Stern -viulukilpailun. 
Zhou on antanut viulunsoiton opetusta ja pitänyt mestarikursseja esimerkiksi säännöllisenä vierailijana Taiwanilla. Keväällä 2020 hän perusti yksityisen onlinestudion maailmanlaajuista opetuksen tarjoamista varten.
Peter Oundjian

Peter Haig Oundjian (s. 21. joulukuuta 1955 Toronto) on kanadalainen kapellimestari ja viulisti.
Oundjian syntyi armenialais-brittiläiselle isälle ja brittiläiselle äidille. Hän asui vuodesta 1960 Lontoon Purleyssa, ja hän soitti alun perin isänsä ja kahden siskonsa tavoin pianoa. Vuonna 1963 Oundjian aloitti koulussa viulutunneilla käymisen; lisäksi hän lauloi koulun kuorossa ja oli poikasopraanona Westminster Abbeyn kuorossa. Hän tapasi Benjamin Brittenin, joka vaikutti Oundjianin kiinnostukseen orkesterinjohtoa kohtaan ja päästi tämän esiintymään kolmelle tekemälleen levytykselle. Vuosina 1968–1970 Oundjian sai Lontoossa viuluopetusta Bela Katonalta, ja vuosina 1970–1972 hän opiskeli Manoug Parikianin johdolla.
Vuosina 1974–1975 Oundjian opiskeli Royal College of Musicissa, jossa hän sai ansioituneimman opiskelijan kultamitalin ja Stoutzker-palkinnon. Hän osallistui Pinchas Zukermanin mestarikurssille, sai tukea Yehudi Menuhinilta ja pääsi vuosiksi 1975–1981 opiskelemaan Juilliard School of Musiciin, josta sai musiikin kandidaatin ja maisterin (1981) arvot. Oundjianin viulunsoiton opettajina toimivat Juilliard Schoolissa Ivan Galamian (1975–1977), Itzhak Perlman (1977–1978) ja Dorothy DeLay (1978–1980). Lisäksi Oundjian sai orkesterinjohdon opetusta. Hän suuntautui alun perin viulusolistin uralle ja piti muun muassa esiintymisiä Toronton sinfoniaorkesterin kanssa sekä teki vuonna 1985 kiertueen National Arts Centre Orchestran kanssa. Vuonna 1980 hän sai ensipalkinnon kansainvälisessä viulukilpailussa Chilen Viña del Marissa. Vuosina 1981–1995 Oundjian toimi Tokyo String Quartetin ensimmäisenä viulistina. 1980-luvun loppupuolella hän alkoi kärsiä fokaalisesta dystoniasta, joka vaikutti hänen vasempaan käteensä. Siksi hän siirtyi uralle kapellimestarina ja sai vuonna 1995 oppitunteja André Previniltä. 
Debyyttinsä kapellimestarina Oundjian teki 15. heinäkuuta 1995 Caramoorin kesämusiikkifestivaalin 50-vuotisjuhlakonsertissa Orchestra of St. Luke'sin kanssa. Hänet kutsuttiin festivaalille johtamaan monia uusia konsertteja, ja vuosina 1997–2003 hän toimi festivaalin taiteellisena johtajana. Lisäksi hän työskenteli vuosina 1998–2003 Amsterdamin Nieuw Sinfoniettan musiikillisena johtajana, 2003–2006 Coloradon sinfoniaorkesterin päävierailijana ja 2006–2009 Detroitin sinfoniaorkesterin päävierailijana. Vuonna 2003 Toronton sinfoniaorkesteri nimitti Oundjianin musiikilliseksi johtajakseen vuodesta 2004 alkaen. Hänestä tuli ensimmäinen kanadalainen tässä asemassa Ernest MacMillanin jälkeen. Vuosina 2012–2018 Oundjian toimi Skotlannin kuninkaallisen kansallisorkesterin musiikillisena johtajana. Vuonna 2019 hän sai nimityksen Coloradon musiikkifestivaalin musiikilliseksi johtajaksi oltuaan aiemmin sen taiteellisena neuvonantajana. Oundjianista tuli Yalen yliopiston musiikkikoulun vieraileva professori vuonna 1981, ja hän sai oppilaitoksen Sanford Medalin vuonna 2013. Vuonna 2009 hän sai San Franciscon musiikkikonservatorion kunniatohtorin arvon.
Kemal Tahir

Kemal Tahir (13. maaliskuuta 1910, Konstantinopoli, Turkki – 21. huhtikuuta 1973, Istanbul, Turkki) oli turkkilainen kirjailija ja toimittaja. Hän on ollut merkittävimpiä turkkilaisia realistisia kirjailijoita. Hän kuvaa kirjoissaan Anatolian maaseudun elämää ja tapoja.
Norsunkärsät

Norsunkärsät ("Proboscidea") on Martyniaceae-heimoon kuuluva pienehkö kasvisuku, mutta samalla myös heimon runsaslajisin suku. Sukuun kuuluu kymmenen lajia.
Norsunkärsiä tavataan lähinnä Yhdysvalloissa.
Kirjonorsunkärsä

Kirjonorsunkärsä ("Proboscidea louisianica") on Martyniaceae-heimoon, norsunkärsien ("Proboscidea") sukuun kuuluva yksivuotinen kasvilaji.
Kirjonorsunkärsä on matala ja lamoava, noin 30–60 cm korkeaksi kasvava ruohovartinen kasvi. Sillä on suuret ja pitkäruotiset sekä hieman liuskoittuneet lehdet. Lehtilavat voivat kasvaa suurimmillaan noin 12 cm leveiksi ja 30 cm pitkiksi. Kukat ovat torvimaisia ja viisiliuskaisia. Kukat ovat väriltään kellertäviä, mutta liuskojen kärjet ovat violetteja. Kukat kasvavat varsista muutaman kukan ryhminä kesällä sateiden jälkeen. Hedelmä on mehevä ja käyrä palko, joka avautuu kuivuessaan. Siemenet voivat kulkeutua eläinten mukana pitkiäkin matkoja.
Kirjonorsunkärsä kasvaa kuivilla kasvupaikoilla, kuten jokien varsilla, niityillä ja joutomailla. Lajia tavataan alkuperäisenä Yhdysvalloissa Teksasissa ja Meksikossa sekä mahdollisesti myös Louisianassa. Laji on sittemmin kuitenkin levinnyt laajalle lähes koko Yhdysvaltoihin, pohjoisimmillaan Maineen ja Minnesotaan.
Planet Her

Planet Her on yhdysvaltalaisen rap-artistin ja laulajan Doja Catin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 25. kesäkuuta 2021. Sen kappaleilla vierailevat Ariana Grande, SZA, The Weeknd ja Young Thug. Albumilta on julkaistu singleinä kappaleet ”Kiss Me More”, ”You Right”, ”Need to Know” ja ”Woman”.
Kolme albumin kappaleista, kuten singlenä julkaistu ”Need to Know”, on Dr. Luken tuottamia. Sen julkaisuaikaan tämä on parhaiten tunnettu raiskaukseen liittyvästä oikeusprosessista yhdysvaltalaislaulaja Keshan kanssa. Dr. Luken ja Doja Catin yhteistyö alkoi ennen kuin syytökset tulivat julki.
Albumista julkaistiin 27. kesäkuuta 2021 deluxe-versio, joka sisältää viisi bonuskappaletta. Bonuskappaleilla vierailevat yhdysvaltalaiset rap-artistit Eve ja Gunna.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säv. ja san. myös Amala Zandile Dlamini.
Planet Her (Deluxe) -bonuskappaleet
Seljakkeet

Seljakkeet ("Nuxia") on neitiökasvien (Stilbaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu 15 lajia.
Itsehallittava identiteetti

Itsehallittava identiteetti () tarkoittaa henkilötietojen käsittelyn mallia, jossa henkilö voi itse hallinnoida joko itseltään tai luotettavalta kolmannelta taholta lähtöisin olevien henkilötietojensa antamista asiointipalvelulle, jossa henkilötietoja tarvitaan. SSI-termiä käytetään yleensä malleissa, joissa luotettavuus itsehallittaviin tietoihin on toteutettu lohkoketjuteknologialla ja henkilöllä on hallussaan väline (lupalompakko), jolla hän pystyy teknisesti vahvistamaan saajataholle oikeuden käsitellä henkilötietoaan. Henkilötietoja ei talleteta lohkoketjuun, vaan lohkoketjua ja krytografisia tunnisteita käytetään siihen, että tiedon vastaanottaja voi varmistaa muuta kautta lähetetyn tiedon paikkansapitävyyden ja voimassaolon. SSI-mallit ovat vasta kehittymässä, joten edellä kuvattu ei välttämättä kuvaa kaikkia kehitteillä olevia malleja.