tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Intel i860

i860 eli Intel 80860 oli Intelin kehittämä RISC-mikroprosessori. Intel i860 oli ensimmäinen alusta, jolle Windows NT kehitettiin. Sen suorituskyky yleiskäyttöisenä suorittimena ja menetys markkinoilla jäi hyvin vajavaiseksi, ja suoritinta käytettiin lähinnä apusuorittimena grafiikkakorteissa ja digitaaliseen signaalinkäsittelyyn.
Intel esitteli i860:n vuonna 1989 ja lopetti sen 1990-luvun puolivälissä.
i860 oli 32-bittinen prosessori, jossa oli 64-bittinen ulkoinen dataväylä.
Intel itse mainosti prosessoria 64-bittisenä.
Prosessorissa oli 32 32-bittistä yleiskäyttöistä kokonaislukurekisteriä ja 32 32-bittistä liukulukurekisteriä. Liukulukurekistereitä pystyi käyttämään pareittain 64-bittisille liukuluvuille.
i860 pystyi suorittamaan liukulukukomentoja joko liukuhihnalla tai skalaarisesti peräkkäinen, joka vaati kolmesta neljään kellosykliä käskyä kohden. Liukuhihnalla käskyt voitiin pilkkoa kolmeen tai neljään vaiheeseen. Kaksoiskäskymoodi pystyi aloittamaan yhden kokonaislukukäskyn ja yhden liukulukukäskyn kellojaksoa kohden, mutta kaksoiskäskymoodiin siirtyminen ja poistuminen vaativat kaksi kellojaksoa, joka teki siitä vaikean käyttää muutoin kuin käsin tehdyllä assembly-koodilla.
Suorittimessa oli pieni grafiikkaprosessori lisättynä sen matematiikkaprosessoriin.
Suorittimesta oli 80860XP-malli, joka oli parannettu versio 80860XR:stä ja sisälsi suuremman välimuistin sekä moniprosessointituen.
Intel korvasi suorittimen StrongARM-sarjalla.
Käyttökohteet.
Suoritin oli käytössä Oki Electricin OKI Station 7300 -työasemassa.
Please Excuse Me for Being Antisocial

Please Excuse Me for Being Antisocial on yhdysvaltalaisen rap-artistin Roddy Ricchin esikoisalbumi, joka julkaistiin Atlantic Recordsin kautta 6. joulukuuta 2019. Albumia myytiin julkaisuviikolla 101 tuhatta albumiyksikköä vastaava määrä Yhdysvalloissa ja se nousi ensimmäiselle sijalle Billboard 200 -albumilistalla. Albumi oli ylittänyt platinalevyrajan kaksinkertaisesti vuoden 2021 maaliskuuhun mennessä. Vuonna 2020 se palkittiin vuoden albumina BET Awards -gaalassa.
Slayerin diskografia

Slayer oli yhdysvaltalainen thrash metal -yhtye.
Hiirikoski

Hiirikoski on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Olga Potapova

Olga Potapova (, s. 16. joulukuuta 1976 Almaty) on kazakstanilainen jääkiekkoilija, joka pelasi hyökkääjänä. Hän edusti Kazakstania Salt Lake Cityn talviolympialaisissa 2002, joissa hän pelasi viisi ottelua keräten yhden syöttöpisteen. Potapova kuului Kazakstanin joukkueeseen myös viisissä MM-kilpailuissa vuosina 2001 Yhdysvalloissa, 2005 Ruotsissa, 2007 Kanadassa, 2009 Suomessa ja 2011 Sveitsissä. Aasian talvikisoissa Potapovan edustama Kazakstan voitti kultaa Changchunissa 2007 ja Astanassa ja Almatyssa 2011 sekä pronssia Gangwonissa 1999.
Kasimir Lilius

Karl August Kasimir Lilius (30. huhtikuuta 1863 Tyrvää – 8. tammikuuta 1936 Hanko) oli suomalainen everstiluutnantti, pankinjohtaja ja liikemies. Hän toimi valtionhoitaja Carl Gustaf Emil Mannerheimin vanhempana adjutanttina ja kansliapäällikkönä 1919.
Liliuksen vanhemmat olivat Tyrvään kirkkoherra, rovasti Karl Efraim Lilius ja Matilda Helena von Knorring. Hän pääsi ylioppilaaksi 1881 Hämeenlinnan normaalilyseosta ja suoritti Haminan kadettikoulun loppututkinnon 1884.
Lilius palveli eri joukko-osastoissa Suomessa ja Venäjällä. Hän erosi armeijan palveluksesta alikapteenina vuonna 1893 ja siirtyi Suomen Yhdyspankin palvelukseen. Lilius oli pankin Viipurin ja Hangon konttorien johtajana ja hän toimi välillä myös kirjapainoalan yrityksen Lilius &amp; Hertzbergin johtajana. Vuosina 1915–1916 Lilius oli arvopaperiosaston johtajana Thuringin pankkiiriliikkeessä, mutta hän vetäytyi tämän jälkeen syrjään liike-elämästä.
Lilius palveli itsenäisen Suomen armeijassa 1918–1919, oli majurina Helsingin Jääkäriprikaatissa 1918 ja hänet ylennettiin everstiluutnantiksi 1919. Lilius oli vuonna 1919 valtionhoitaja Mannerheimin vanhempana adjutanttina ja valtionhoitajan sota-asiainkanslian päällikkönä. Muita Mannerheimin adjutantteja olivat tällöin Heikki Kekoni, Akseli Gallen-Kallela ja Bertel Rosenbröijer. Vuoden 1919 presidentinvaalien jälkeen hän palasi liikealalle ja asui viimeksi Hangossa. Lilius oli Forssa Oy:n, Tervakoski Oy:n ja Tampereen Verkatehdas Oy:n johtokuntien jäsenenä ja hän osallistui muun muassa Kenraali Mannerheimin lastensuojeluliiton toimintaan.
Kasimir Lilius oli naimisissa 1894–1920 Vera von Brinckmannin (k. 1920) kanssa ja vuodesta 1923 Ellen Marianne Wikströmin kanssa. Kuvanveistäjä, taidemaalari ja kirjailija Carl-Gustaf Lilius oli Kasimir Liliuksen poika hänen toisesta avioliitostaan. Kasimir Liliuksen veljiä olivat Turun hovioikeuden presidentti, senaattori, eduskunnan oikeusasiamies ja kansanedustaja Frans Hugo Lilius (1860–1936), rehtori ja liikemies Hjalmar Filip Lilius (1858–1918) ja rehtori ja liikemies Arvid Ferdinand Lilius (1861–1926). Turun oikeuspormestari Karl Fredrik Samuel Lilius (1839–1906) oli hänen velipuolensa.
Kanelitanko

Kanelitanko tarkoittaa tankomaiseksi rullaksi käpristynyttä kanelipuun ("Cinnamomum") kuivattua sisäkaarnaa. Sitä voidaan käyttää mausteena hedelmä- ja raparperijälkiruoissa, vihannes- ja hedelmäsäilykkeissä ja juomissa sekä afrikkalaisessa ja aasialaisessa keittiössä myös eturuoissa.
Mausteeksi käytettäessä kanelitanko lisätään ruokaan valmistuksen alkuvaiheessa, poistetaan valmiista ruoasta ja pestään käytön jälkeen. Sitä voi käyttää uudelleen niin monta kertaa kuin siitä irtoaa makua.
École supérieure de physique et de chimie industrielles de la ville de Paris

 
École supérieure de physique et de chimie industrielles de la ville de Paris (ESPCI) on ranskalainen "grande école" ja osa PSL Research Universityä. Se kouluttaa fysiikan, kemian ja biologian perustutkinto- ja jatko-opiskelijoita ja tekee tutkimusta näillä aloilla. Vuoden 2017 Shanghain rankingissa se on ensimmäinen ranskalainen "École d'Ingénieurs".
Musta valo (albumi)

Musta Valo on rap-artisti Altiksen albumi. Levy julkaistiin 10. heinäkuuta 2020.
Reactor (videopeli)

Reactor on Gottliebin vuonna 1982 julkaisema räiskintätyyppinen kolikkopeli. Pelin tarkoituksena on töniä laajenevasta ydinreaktorista lähtevät hiukkaset seinään osumatta seinään itse. Lisäpisteitä saa, jos hiukkaset saa erillisiin säiliöihin. Parker Brothers julkaisi Reactorin Atari 2600 -version samana vuonna.
Radioaktiivisen aineen hallussapitorikos

Radioaktiivisen aineen hallussapitorikos on rikos, josta Suomessa säädetään rikoslain 44 luvussa. Rikokseen syyllistyy se, joka pitää hallussaan radioaktiivista ainetta ilman Säteilyturvakeskuksen myöntämää turvallisuuslupaa. Asianmukainen turvallisuuslupa edellyttää, että paikka, tarkoitus ja välineen eivät aiheuta vaaraa ja radioaktiivista jätteistä on huolehdittava asianmukaisesti. Myös käyttötarkoituksen on oltava hyväksyttävä, eikä ihmisen saama säteilyannos saa ylittää enimmäisarvoa. 
Rangaistus.
Radioaktiivisen aineen hallussapitorikos on toissijainen. Rangaistuksena tuomitaan sakkoa tai vankeutta enintään kuusi kuukautta.
Aiheesta muualla.
https://www.minilex.fi/a/radioaktiivisen-aineen-hallussapitorikos
Philip Toynbee

Philip Toynbee (1916 Oxford, Britannia – 1981 St Briavels, Gloucestershire, Britannia) oli brittiläinen kirjailija. Opiskeltuaan Oxfordin yliopistossa hän työskenteli toimittajana ja kustannusalalla. Hän kirjoitti kokeellisia romaaneja, antiromaaneja, joiden aikakäsitys poikkeaa perinteisestä. Hän kirjoitti myös runomuotoisia romaaneja.
Philip Toynbeen isä oli historioitsija Arnold J. Toynbee, hänen tyttärensä on toimittaja Polly Toynbee.
Cure (elokuva)

Cure () on vuonna 1997 ensi-iltansa saanut japanilainen kauhuelokuva, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Kiyoshi Kurosawa sekä tähdittänyt Kōji Yakusho, Masato Hagiwara, Tsuyoshi Ujiki ja Anna Nakagawa. Se on yksi japanilaisen uuden aallon kauhuelokuvan merkittävimmistä elokuvista yhdessä Hideo Nakatan "Ringun" ja Takashi Shimizun "n" kanssa.
Ilmestyessään "Cure" oli kriitikoiden ylistämä sekä Japanissa, että maailmanlaajuisesti. Kriitikot ylistivät erityisesti Kurosawan ohjausta sekä elokuvan visuaaleja ja tunnelmaa. Vuonna 2012 eteläkorealainen elokuvaohjaaja Bong Joon-ho listasi "Curen" yhdeksi kaikkien aikojen parhaimmaksi elokuvaksi ja sanoi sillä olleen suuri vaikutus hänen uraansa.
Bertel Rosenbröijer

Edvin Bertel Rosenbröijer (14. joulukuuta 1887 Baku, Venäjän keisarikunta – 26. syyskuuta 1943 Tilkan sotilassairaala, Helsinki) oli suomalainen everstiluutnantti ja sotilasasiamies.
Rosenbröijerin vanhemmat olivat merikapteeni Hugo Boris Rosenbröijer ja Josefina Katarina Fredrika Lindstedt. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin reaalilyseosta 1907 ja opiskeli Helsingin yliopistossa oikeustedettä.
Rosenbröijer oli rautatiehallituksessa kirjurina ja kirjanpitäjänä 1909–1918. Hän oli mukana ensimmäisten suojeluskuntien järjestäytymisessä jo 1905 ja osallistui Hakaniemen mellakkaan 1906. Rosenbröijer osallistui uudelleen suojeluskuntien perustamiseen 1917–1918 ja Suomen sisällissodan aikana hän oli mukana huhtikuussa 1918 Helsingin valtauksessa. Hän siirtyi 1918 armeijan palvelukseen ja kävi kadettikoulun 1920. Rosenbröijer oli vuonna 1919 valtionhoitaja Carl Gustaf Emil Mannerheimin toisena adjutanttina ja sen jälkeen presidentti Kaarlo Juho Ståhlbergin nuorempana adjutanttina. Hän opiskeli Ranskassa 1920–1921 ja palveli sinä aikana 54. jalkaväkirykmentissä Compiègnessa ja 26. jääkäripataljoonassa Metzissä. Rosenbröijer palveli yleisesikunnassa toimistoupseerina ja vt. toimistopäällikkönä 1921–1927, oli sotilasasiamiehenä Tukholmassa 1927 ja Suomen valkoisen kaartin komppanianpäällikkönä 1927–1928. Hän oli vanhempana toimistoupseerina yleisesikunnan ulkomaantoimistossa 1928–1929 ja sotilasasiamiehenä Tukholmassa, Oslossa ja Kööpenhaminassa 1929–1933. Vuodesta 1933 lähtien Rosenbröijer oli yleisesikunnan ulkomaanosaston toimistopäällikkönä. Rosenbröijer ylennettiin luutnantiksi 1920, kapteeniksi 1923, majuriksi 1928 ja everstiluutnantiksi 1938. Vuonna 1936 hän oli vielä Mannerheimin adjutanttina, kun tämä oli Suomen virallisena edustajana Lontoossa Englannin kuninkaan Yrjö V:n hautajaisissa.
Rosenbröijer palveli jatkosodan aikana päämajan sotilasasiamiestoimiston päällikkönä. Hän kuoli pitkäaikaiseen vakavaan sairauteen 53. sotasairaalassa syyskuussa 1943.
Bertel Rosenbröijer oli naimisissa vuodesta 1916 toimittaja, kääntäjä ja kirjailija Gurli Sofie Ingeborg Sevónin kanssa. Bertel Rosenbröijer oli jääkärieverstiluutnantti John Rosenbröijerin serkku.
Ocean to Ocean

Ocean to Ocean (tyyliteltynä "ocean to ocean") on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Tori Amosin albumi vuodelta 2021. Se julkaistiin 29. lokakuuta 2021. "Ocean to Ocean" on Amosin kuudestoista sooloalbumi. 
Albumilta julkaistiin singlenä kappale ”Speaking with Trees”. Kappale ilmestyi kuukautta ennen albumia. Kappale ”Spies” julkaistiin lisäksi digitaalisena promosinglenä suoratoistopalveluissa.
Taustaa.
"Ocean to Ocean" on Amosin ensimmäinen albumi neljään vuoteen. Se levytettiin koronapandemian aikana vuonna 2021. Kappaleet ovat melankolisia. Amos käsittelee niissä muun muassa äitinsä kuoleman aiheuttamaa surua. Myös pandemia aiheutti hänelle ahdistusta, jota hän käsitteli musiikissa. Amos sai lisäksi inspiraatiota kotipaikkansa Cornwallin luonnosta ja mytologiasta.
İlhan Mimaroğlu

İlhan Mimaroğlu (11. maaliskuuta 1926 Istanbul – 17. heinäkuuta 2012 Manhattan, New York) oli turkkilaissyntyinen säveltäjä ja äänilevytuottaja. 
Mimaroğlu oli arkkitehti Mimar Kemaleddin Beyn poika, mutta menetti isänsä varhain ja sai kasvatuksensa äidiltään. Hän opiskeli Galatasarayn lyseossa ja sittemmin oikeustiedettä Ankaran yliopistossa. Vuodesta 1945 hän saavutti mainetta Turkin radiossa toimittajana ja kriitikkona, joka oli tietoinen eurooppalaisen taidemusiikin viimeisimmistä trendeistä. 1950-luvun alkupuolella Mimaroğlu kiinnostui elektronisesta musiikista. Hän pääsi Rockefeller-säätiön stipendillä vuonna 1955 Yhdysvaltoihin opiskelemaan musiikkitiedettä ja sävellystä Columbian yliopistossa. Mimaroğlu palasi sittemmin Turkkiin, mutta asettui pysyvästi New Yorkiin vuonna 1959. 1950-luvulla, jolloin säveltäjä aloitti työnsä elektronisen musiikin parissa, se oli vielä lastenkengissään ja nauha oli sen pääasiallinen työkalu.
Vuonna 1959 Mimaroğlu liittyi Columbia-Princeton Electronic Music Centerin henkilökuntaan. Hän sai siellä opetusta Vladimir Ussachevskylta ja opiskeli lisäksi yksityisesti Edgar Varèsen ja Stefan Wolpen johdolla. Mimaroğlun työ keskuksessa jatkui lähes 30 vuoden ajan. Samalla hän työskenteli Ahmet ja Nesuhi Ertegünin palveluksessa Atlantic Recordsin tuottajana. Mimaroğlu tuotti muun muassa jazzmuusikko Charles Mingusin levyjä. Vuonna 1971 hän sävelsi musiikin trumpetisti Freddie Hubbardin albumiin "Sing Me a Song of Songmy". Vuonna 1969 Mimaroğlu oli yksi neljästä säveltäjästä, joiden musiikkia käytettiin Federico Fellinin elokuvassa "Fellinin Satyricon". Hän myös tuotti elektronisen musiikin ja sosiaalisen kommentaarin ohjelmia epäkaupalliselle WBAI-radioasemalle. Vuonna 1972 Mimaroğlu sai Guggenheim-stipendin, ja pian hän perusti Atlanticin Finnadar Records -haaran, joka omistettiin kokonaan aikansa musiikille. Pianisti İdil Biret teki debyyttinsä Finnadarilla. Mimaroğlu julkaisi myös muiden muassa John Cagen, George Flynnin, Karlheinz Stockhausenin ja Varèsen levytyksiä. Finnadar julkaisi myös Mimaroğlun omaa musiikkia levytettynä, mutta yhtiö lopetti toimintansa 1980-luvun puolessavälissä.
Mimaroğlun säveltämä elektroninen musiikki oli hyvin yksilöllistä, kiihkeää kontrasteissaan, yllätyksellistä ja joskus tiivistä. Säveltäjä oli Varèsen tavoin kriittinen omaa tuotantoaan kohtaan ja hylkäsi teoksiaan, joita ei saatu esitetyiksi tai julkaistuiksi riittävässä ajassa. Alun perin Mimaroğlun musiikkia julkaistiin enimmäkseen Turnaboutin ja Finnadarin LP-levyillä. 2000-luvun alussa hänen musiikkiaan tuli saataville myös CD-muodossa, ensimmäisenä kokoelmissa "Outstanding Warrants" (2001) ja "Agitation" (2004). Mimaroğlu tuli tunnetuksi myös valokuvaajana ja julkaisi useita kirjoja. Viimeiseksi kirjaksi jäi elokuvakritiikin kirja vuodelta 2010. Kerran Mimaroğlu kertoi olevansa ylpein filosofisesta pamfletistaan "Project Utopia". Hän kuoli keuhkokuumeeseen 86-vuotiaana. Leskeksi jäi 51 vuotta hänen kanssaan naimisissa ollut Güngör Mimaroğlu.
Vuonna 2020 Serdar Kökçeoğlu julkaisi Mimaroğlun elämää ja musiikkia käsitelleen dokumentin "Mimaroğlu: The Robinson of Manhattan Island".
Juho Koivistoinen (leipuri)

Johan (Juho) Koivistoinen (13. joulukuuta 1867 Laukaa – 14. huhtikuuta 1918 Helsinki) oli suomalainen leipuri, joka toimi Suomen Leipurityöntekijäin Liiton (myöh. Suomen Ravinto- ja Nautintoainetyöväen Liitto) puheenjohtajana vuosina 1906–1913.
Elämä.
Laukaassa syntynyt Koivistoinen lähti leipurinoppiin Jyväskylään vuonna 1884 ja muutti Helsinkiin 1889, jossa hän piti oma leipomoa 1897–1903. Koivistoinen oli ensimmäinen yötyöstä luopunut leipomoliikkeenharjoittaja. Vuodesta 1909 lähtien Koivistoinen työskenteli leipurina Elannon leipätehtaalla. Rutiinityön ohellä hän oli kiinnostunut leivontatekniikasta kokeillen eri raaka-aineita ja valmistusmenetelmiä.
Koivistoinen liittyi Helsingin Leipomotyöntekijäin ammattiosastoon vuonna 1890 ja toimi sen puheenjohtajana 1899–1909. Vuonna 1899 Koivistoinen teki aloitteen leipurien valtakunnallisen ammattiliiton perustamista. Samana vuonna hän toimi myös leipurien ensimmäisen lakkokokouksen puheenjohtajana. Suomen Leipurityöntekijäin Liitto perustettiin lopulta syyskuussa 1906, jolloin Koivistoinen valittiin sen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. Vuonna 1907 Koivistoinen valittiin myös leipurien edustajaksi vastaperustetutn Suomen Ammattijärjestön keskustoimikuntaan. Hän toimi leipurityöntekijäin liiton puheenjohtajana vuoteen 1913.
Sisällissodan käynnistyessä Koivistoinen liittyi Helsingin punakaartiin. Hän katosi Helsingin taistelun yhteydessä ja julistettiin kuolleeksi 1923. Joidenkin tietojen mukaan Koivistoinen olisi kadonnut jossakin Helsingin ja Keravan välillä.
Tokugawa Tsunayoshi

Tokugawa Tsunayoshi (23. helmikuuta 1646, Edo — 19. helmikuuta 1709 Edo) oli Japanin Tokugawa-shōgunaatin viides shōgun. Hänet tunnetaan myös lisänimellä ”Koirien shōgun”, mikä johtuu hänen säätämistään eläinsuojelulaeista, jotka koskivat erityisesti koiria.
Tsunayoshi oli edellisen shōgunin Tokugawa Ietsunan nuorempi velipuoli. Tsunayoshin isä oli Tokugawa-shōgunaatin kolmas shōgun Tokugawa Iemitsu ja hänen äitinsä palatsin palvelijatar.
Tsunayoshi julistettiin shōguniksi vuonna 1680, jolloin Japani eli yhtä historiansa vauraimmista ja rauhallisimmista kausista. Tsunayoshi pyrki edistämään uuskungfutselaisuutta, jonka oli kehittänyt 1100-luvulla elänyt kiinalainen oppinut Zhu Xi. Zhu Xin oppien mukaan ihmisen tärkein tehtävä oli pysyä uskollisena valtiovallalle. Kautensa loppupuolella Tsunayoshi menetti kuitenkin kiinnostuksen virkatehtäviensä hoitoon ja keskittyi ylelliseen elämään palatsissaan. Hallinnosta tuli heikko ja todellisuudesta vieraantunut, mistä olivat hyvänä esimerkkinä Tsunayoshin omalaatuiset koirien hyvinvointia koskevat määräykset.
Tsunayoshi oli syntynyt koiran vuonna, ja eräs buddhalainen munkki väitti Tsunayoshille, että tämä oli ollut edellisessä elämässään koira. Tämän seurauksena Tsunayoshi määräsi kuolemantuomion jokaiselle, joka vahingoitti koiraa. Lisäksi hän vaati, että koiria puhuteltaisiin aina kunnioittavasti. Tsunayoshi myös piti valtion varoin yllä tarhassa arviolta 50 000 koiraa, joita ruokittiin riisillä ja kuivatulla kalalla.
Koirien asemalla Tsunayoshin vuodesta 1687 lähtien annetuissa laeissa oli toisaalta myös perusteet. Edo kuhisi 1600-luvulla kaltoin kohdeltuja, nälkiintyneitä ja villiintyneitä kulkukoiria sekä kuolleiden koirien mätäneviä ruumiita, ja näihin ongelmiin oli epäilemättä puututtava jo hygienian vuoksi. Tsunayoshin laeissa oli lisäksi myös lukuisia muita edunsaajia. Raskaana olevat naiset olivat lakien mukaan varattomina oikeutettuja sosiaalihuoltoon, hylätyille lapsille perustettiin ensimmäiset lastenkodit, paikallisviranomaisten oli huolehdittava sairaanhoidosta ja vankien oloja parannettiin.
Huhtikuussa vuonna 1701 Edon hovissa tapahtui välikohtaus, kun Akōn daimio Asano Nakanori hyökkäsi hoviherra Kira Yoshinakan kimppuun ja haavoitti tätä veitsellä. Hyökkäys johtui siitä, että Kira oli aiemmin loukannut Asanoa, joka ei tuntenut hovietikettiä. Shōgun Tsunayoshi ei voinut hyväksyä Asanon raivonpurkausta ja määräsi tämän tekemään seppukun, kunniaitsemurhan. Tämä tapaus johti sittemmin tapahtumiin, jotka ovat 47 rōninin legendan taustalla.
Poikon kartano

Poikon kartano on Otavan saarella Rymättylässä nykyisessä Naantalin kaupungissa sijaitseva kartano Isopoikon kylässä. Kartanon nykyinen päärakennus on vuodelta 1828 ja nykyisen ulkoasunsa se sai 1924 kun se korotettiin kaksikerroksiseksi Lars Sonckin suunnitelmien mukaisesti. Kartano ja sen piharakennukset muodostavat hyvin säilyneen arvokkaan kokonaisuuden, joka on rakennushistoriallisesti ja maisemallisesti merkittävä. Kartano piharakennuksineen on suojeltu seutu- ja osayleiskaavassa seudullisesti merkittävänä. Kartanon pihapiiri on vanhoja puita kasvavaa puistoa.
Ensimmäinen kirjallinen maininta vanhaan rälssiin kuuluvasta Isopoikosta eli Poikosta on vuodelta 1442. 1400-luvulla kartano oli Fincke-suvun omistuksessa. 1610-luvulta 1730-luvulle kartanon omisti sama suku kuin läheisen Viljaisten kartanon. 1800-luvun vaihteessa Poikon omistus siirtyi aatelisilta pois ja tuolloin tila oli Rymättylän suurimpia. Nykyinen vuonna 1828 rakennettu päärakennus tehtiin merikapteeni E. P. Thomen omistuksessa.
Kartanorakennus on luonnonkiviperustainen, hirsirunkoinen ja aumakattoinen. Ulkopuolelta rakennus on vuorattu vaakaponttilaudoituksella, joka on jaettu vyöhykkeisiin seinän pilarimaisilla ulkonemilla. Yläkerran ikkunat ovat neliruutuisia ja alakerran kuusiruutuisia, ja niiden päällä on puuleikkauksin koristellut otsikot. Pääsisäänkäyntiin rakennettiin vuonna 1924 kuisti ja sen päälle 1980-luvulla kuusipylväinen terassi. Toisessa päässä taloa on lasiveranta pieniruutuisilla ikkunoilla ja vastakkaisessa päässä taloa satulakattoinen kuisti ja 1980-luvulla sen jatkoksi rakennettu avokuisti. Alakerran pohjakaava on säilynyt karoliinisena ja ulkoasultaan pitkälti alkuperäisenä, 1980-luvulla uudistettua keittiötä lukuun ottamatta. Ruokasalissa on kaakeliuuni 1800-luvun puolivälistä.
Pihapiirissä on 1800-luvun puolivälissä rakennettu "muorin rakennus", joka ainakin vielä 2000-luvun taitteessa toimi kotiseutumuseona ja oli säilynyt vanhassa asussaan. Nelihuoneinen hirsitalo on rakennettu luonnonkiviperustalle. Rakennuksen alla on osittain kellari, joka on mahdollisesti 1400-luvulta eli Suomen keskiajalta. Neljän metrin syvyydessä sijaitsevaan kellariin johtaa edelleen portaat. Luonnonkiviseinäinen kellari on 5,5 metriä leveä ja sen holvi on muurattu tiilistä. Pihassa on myös toinen holvikellari, joka on todennäköisesti myös kuulunut Poikon keskiaikaiseen kivilinnaan. Kivilinnasta on jäljellä kivimuurin pätkä. Muita pihapiirin rakennuksia ovat aitta vuodelta 1737 ja todennäköisesti samalta vuosisadalta empiretyylinen avosolainen luhti. Huvimaja vuodelta 1861, sikapiikojen asunto ja sauna 1800-luvun lopulta ja tiilinavetta 1900-luvun alkupuolelta.
Jalmari Finnen kirja "Rakkaudentarina: historiallinen romaani" vuodelta 1913 sijoittuu Poikon ja Viljaisten kartanoihin.
See What's on the Inside

See What's on the Inside on Asking Alexandrian seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 1. lokakuuta 2021.
Teleskooppikala

Teleskooppikala ("Gigantura chuni") on teleskooppikaloihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan syvistä vesistä kaikista valtameristä.
Koko ja ulkonäkö.
Teleskooppikala voi kasvaa suurimmillaan noin 16 cm pitkäksi. Lajin ruumiinmuoto on pitkänomainen ja sen silmät ovat suuret ja teleskooppimaisen varren päässä. Hampaat ovat kookkaat ja terävät. Teleskooppikalan selkäevä sijaitsee ruumiin takaosassa, rintaevät ovat viuhkamaiset ja pyrstöevä on haarautunut ja sen alimmat ruodot ovat pidentyneet. Väriltään kala on harmaa tai ruskehtava.
Levinneisyys ja elintavat.
Teleskooppikalaa tavataan trooppisista vesistä Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Se on syvän veden kala ja liikkuu useimmiten 500–1 500 metrin syvyydessä. Nuoret yksilöt liikkuvat lähempänä pintaa kuin täysikasvuiset. Lajin ravintoa ovat kalat. Teleskooppikalat ovat hermafrodiitteja ja muodostavat mahdollisesti pareja.
Adrien Fourmaux

Adrien Fourmaux (s. 3. toukokuuta 1995) on ranskalainen ralliautoilija. Hän ajaa Hyundai Motorsport tallin autolla WRC -sarjassa. 
Ura.
Fourmaux aloitti kilpailemisen vuonna 2017, kun hän sijoittui kolmanneksi Ranskan juniorien mestaruuskilpailuissa. Seuraavalla kaudella 2018 hän oli samassa sarjassa ylivoimainen voittaen kaikki viisi kilpailua. Hyvillä otteillaan hän ansaitsi WRC-2-luokan Ford Fiesta R5 -auton kaudeksi 2019. Hän sijoittui debyytissään Monte Carlon rallissa luokassaan toiseksi ja kaikista kuskeista kymmenenneksi. 2020 hän ajoi autollaan Ford Fiesta R2 kolmanneksi WRC-2-luokassa ja voitti MM-sarjan ulkopuolisen Rallylegend -kilpailun San Marinossa. Kausina 2021 ja 2022 hän ajoi M-Sportilla MM-sarjassa kartanlukijanaan Renaud Jamoul ja Alexandre Coria. 
Fourmaux on voittanut kolme erikoiskoetta WRC-urallaan. Ensimmäinen erikoiskoevoitoista tuli Keniassa kilpailtavassa Safari-rallissa 2021.
Kaudella 2022 Fourmaux ajoi M-Sportin Ford Puma Rally1 -autolla MM-sarjassa. Kaudella hänellä oli ulosajo Monte Carlossa ja onnettomuudet Sardiniassa, Kroatiassa sekä Ypres-rallissa. Ypresin onnettomuuden jälkeen häneltä jäivät väliin Akropolis-ralli ja Uuden-Seelannin ralli koska autoa ei saatu korjattua ajoissa. Budjettisyistä häneltä jäi väliin myös Japanin ralli. Kaudelle 2023 Fourmaux tiputettiin M-Sportin Rally1-kuljettajista WRC2 -sarjaan. Kauden aikana Fourmaux ajoi Ford Fiesta Rally2 -autolla, johon tehtiin useita päivityksiä kauden kuluessa.
Syyskuussa 2023 Fourmaux varmisti Britannian rallisarjan mestaruuden voittamalla Yorkshire-rallin. Hän ajoi sarjassa Alexandre Corian kanssa M-Sportin Ford Fiesta Rally2 -autolla. Fourmaux korvasi Pierre-Louis Loubetin M-Sportin Rally1-autossa kauden 2023 viimeisessä kilpailussa Japanin rallissa.
Kaudella 2024 Fourmaux palasi ajamaan M-Sportin Rally1-autolla MM-sarjassa.
Kaudelle 2025 Fourmaux siirtyy Hyundai Motorsportin talliin. Alexandre Coria jatkaa hänen kartanlukijanaan Hyundailla.
Tulokset.
Lähde:
Pierre (etunimi)

Pierre on ranskankielisissä maissa yleinen miehen etunimi. Nimi johtuu kiveä tai kalliota merkitsevästä kreikan kielen sanasta "petros", joka esiintyy myös miehen nimenä ja jonka Jeesus Raamatun mukaan antoi apostoli Simonille ja joka suomenkielisessä Raamatussa esiintyy muodossa Pietari. Suomessa nimi Pierre on vuoden 2021 loppuun mennessä annettu 1 083 miehelle.
Joseph Plateau

Joseph Antoine Ferdinand Plateau (14. lokakuuta 1801 Bryssel, Belgia – 15. syyskuuta 1883 Gent, Belgia) oli belgialainen fyysikko, joka kehitti stroboskooppisen menetelmän liikkuvien kuvien esittämiseen. 
Elämä.
Plateau oli L. A. J. Quetelet'n oppilas ja ystävä, jolla oli suuri vaikutus hänen uransa alkupuolella. Plateau oli vuodesta 1835 lähtien professori Gentin yliopistossa, jossa hänen tutkimuksensa liittyvät pääasiassa optiikkaan tai molekyylien välisiin voimiin. Hän kehitti stroboskooppisen menetelmän, jolla tutkitaan värähtelevän kappaleen liikettä katsomalla sitä pyörivässä levyssä olevien yhtä kaukana toisistaan olevien säteittäisten rakojen läpi. 
Vuonna 1829 Plateau katsoi varomattomasti keskipäivän aurinkoa 20 sekunnin ajan tutkiakseen sen jälkivaikutuksia. Seurauksena oli sokeutuminen muutamaksi päiväksi, jonka jälkeen hän toipui tilapäisesti, mutta seuraavien neljäntoista vuoden aikana hänen näkönsä heikkeni vähitellen, ja vuonna 1843 hänestä tuli pysyvästi sokea. 
Vaimonsa ja poikansa sekä myöhemmin vävynsä G. L. van der Mensbrugghen avustamana hän jatkoi elämänsä loppuun asti tutkimuksiaan, ohjasi heidän hänelle tekemiensä kokeiden kulkua ja tulkitsi tulosten merkitystä. Hänen suuri teoksensa "Statique experimentale et theorique des liquides soumis aux seules forces moleculaires" (1873), on arvokas panos kapillaari-ilmiöiden ymmärrykseen. Hänen pojastaan Felix Auguste Joseph Plateausta tuli Gentin eläintieteen ja vertailevan anatomian professori vuonna 1870.
Like a House on Fire

Like a House on Fire on Asking Alexandrian kuudes studioalbumi, joka julkaistiin 15. toukokuuta 2020.
William Trevor

William Trevor, koko nimi William Trevor Cox, (24. toukokuuta 1928 Mitchelstown, Corkin kreivikunta, Irlanti – 20. marraskuuta 2016 Somerset, Britannia) oli irlantilainen kirjailija. Hän oli vuodesta 1960 Englannissa opettajana ja mainostoimittajana ja harrasti myös kuvanveistoa ennen kirjailijanuran vakiintumista toisen romaanin "The Old Boys" julkaisemisen jälkeen 1964. Hänen romaaniensa henkilöt ovat yksinäisiä ja juurettomia väliinputoajia. Hän kirjoitti romaanien lisäksi novelleja.
Friedrich Mohs

Friedrich Mohs (29. tammikuuta 1773 Gernrode, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta – 29. syyskuuta 1839 Belluno, Itävallan keisarikunta) oli saksalainen mineralogi, joka kuuluu uranuurtajiin kivennäis- ja kideopin alalla. Mineraalien kovuusasteikko on nimetty Mohsin mukaan. 
Elämä.
Mohs syntyi Gernrodessa Harzin vuoristossa 29. tammikuuta 1773. Hän opiskeli Hallessa ja Freiburgin kaivosakatemiassa. Hän opiskeli vielä Itävallassa mineralogiaa ja kaivostoimintaa, ja hänestä tuli mineralogian professori Gratzissa vuonna 1812. Abraham Wernerin kuoltua vuonna 1817 hänet nimitettiin Freiburgin kaivosakatemian mineralogian oppituoliin, ja vuonna 1826 hänestä tuli Wienin keisarillisen kabinetin mineralogian professori ja ylitarkastaja. Hän kuoli Agardossa Bellunon lähellä Italiassa 29. syyskuuta 1839.
Nättilä

Nättilä on seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Étienne Louis Malus

Étienne Louis Malus (23. heinäkuuta 1775 Pariisi, Ranska – 24. helmikuuta 1812 Pariisi) oli ranskalainen fyysikko, joka tutki valoa.
Elämä.
Malus valmistui École polytechnique -koulusta oltuaan siellä Joseph Fourierin oppilas ja toimi sen jälkeen insinööriupseerina ja oli mukana Napoleonin Egyptin retkikunnassa (1798-1801). Hän oli Strasbourgin linnoitusten apulaisjohtajana 1806-1808 ja kutsuttiin 1809 Pariisiin École polytechnique -koulun tarkastajaksi. Vuonna 1810 hänestä tuli Ranskan instituutin jäsen. 
Valoa koskevat tutkimukset.
Malus teki merkittäviä tutkimuksia optiikan alalla ja löysi muun muassa valon polarisaation lain (1808), mistä hän sai Lontoon Royal Societyn myöntämän Rumford-mitalin. Hän julkaisi teoriansa valon kahtaistaittumisesta kiteissä vuonna 1810. Malus myös suoritti kokeita Christiaan Huygensin valoteorioiden todentamiseksi ja kirjoitti teorian uudelleen analyyttiseen muotoon.
Bahodir Jalolov

Bahodir Jalolov (s. 8. heinäkuuta 1994) on uzbekistanilainen nyrkkeilijä, olympiavoittaja ja maailmanmestari. Jalolov voitti olympiakultaa Tokion olympialaisissa 2020 superraskaassarjassa (yli 91 kg). Hän osallistui myös Rion olympialaisissa nyrkkeilyyn, mutta hävisi tuolloin puolivälierissä brittiläiselle Joe Joycelle.
Amatöörinyrkkeilyuransa Jalolov aloitti vuonna 2013. Hän on voittanut amatöörinyrkkeilyssä yhden MM-kullan (vuonna 2019) ja MM-hopeaa vuonna 2015. Hän on otellut 104 amatööriottelua, joista on voittanut 90. Ensimmäisen ammattilaisottelunsa Jalolov otteli toukokuussa 2018. Hän on otellut kahdeksan ammattilaisottelua, jotka hän on voittanut kaikki.
The Tragedy of Macbeth

The Tragedy of Macbeth on vuonna 2021 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen historiallinen jännityselokuva, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Joel Coen. Se perustuu William Shakespearein näytelmään "Macbeth". Se pääosia esittävät Denzel Washington, Frances McDormand (myös tuottajana), Corey Hawkins, Harry Melling, Bertie Carvel, Kathryn Hunter, Moses Ingram ja Brendan Gleeson.
"The Tragedy of Macbeth" sai maailmanensi-iltansa New Yorkin elokuvajuhlilla 24. syyskuuta 2021.
Kirsten Dunstin filmografia

Tämä on Kirsten Dunstin filmografia.
Ulithin kieli

Ulithi (omakielinen nimi: "Yulidiy") on mikronesialainen kieli, jota puhutaan Yapin osavaltiossa, Mikronesiassa. Kielen katsotaan olevan uhanalainen ja sen läheisiä sukulaiskieliä ovat mm. marshalli ja kosrae. Kieli on osa chuukilaista kielijatkumoa, joka levittäytyy Chuukin ja Yapin osavaltioiden alueelle. Paikallisen väestön arvioidaan olevan polynesialaisten ja mikronesialaisten jälkeläisiä.
Vuonna 2010 kielen puhujamääräksi arvioitiin 3000 ihmistä. Yapin osavaltion perustuslain mukaan kaikki sen kotoperäiset kielet, ulithi mukaan lukien, ja englanti ovat osavaltion virallisia kieliä.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Uusi testamentti käännettiin ulithiksi vuonna 2003.
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Sanasto ja kielioppi.
Kieleen on tullut merkittävä määrä lainasanoja espanjasta, jonka puhujat saapuivat alueelle 1500-luvulla. Espanjalaisperäinen lainasanasto kattaa muun muassa ruuan, kirkon ja espanjalaisten mukana tulleet eläimet. Saksan siirtomaa-ajoilta lainasanoja on sen sijaan vähemmän. Japanin siirtomaa-aikoina ulithiin tuli myös jonkin verran lainasanoja japanista, minkä lisäksi osa ulithin puhujista alkoi myös opettelemaan japania. Vuodesta 1944 lähtien lainasanoja on tullut suuremmissa määrin englannista.
Multian kirkonkylä

Multian kirkonkylä on kirkonkylä ja Multian kunnan keskustaajama Keski-Suomen maakunnan länsiosassa, vajaa 60 kilometriä Jyväskylästä länsiluoteeseen. Multian kirkonkylä sijaitsee Sinervän pohjoisrannalla.
Tilastokeskuksen taajama-aluerajauksen mukaan vuoden 2019 lopussa Multian kirkonkylän pinta-ala oli 2,62 neliökilometriä ja väkiluku 740. Tilastollinen taajamarajaus voi poiketa virallisesta kunnanosien rajauksesta.
Berrienin piirikunta (Michigan)

Berrienin piirikunta () on Yhdysvaltojen Michiganin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 154 316 vuonna 2020. Piirikunnan hallintokeskus on St. Josephin kaupunki. Piirikunta on perustettu vuonna 1829.
Kannonkosken kirkonkylä

Kannonkosken kirkonkylä (alkujaan kylännimenä oli "Pudasjärvi") on kirkonkylä ja Kannonkosken kunnan keskustaajama Keski-Suomen maakunnan pohjoisosassa, linnuntietä noin 85 kilometriä Jyväskylästä pohjoiseen. Kannonkosken kirkonkylä sijaitsee kolmen järven ympäröimällä kannaksella Syväjärven, Pudasjärven ja Kivijärven välissä.
Tilastokeskuksen taajama-aluerajauksen mukaan vuoden 2019 lopussa Kannonkosken kirkonkylän pinta-ala oli 1,99 neliökilometriä ja väkiluku 489. Tilastollinen taajamarajaus voi poiketa virallisesta kunnanosien rajauksesta. 
Seurakunnan perustamisesta päätettiin vuonna 1919. Seurakunta aloitti 1931, kunta itsenäistyi 1934 ja kirkko valmistui vuonna 1938. Paikkakunnan nykyiseen nimeen viitataan historiallisissa lähteissä nimimuodoilla "kannonn Maa" (1552, eräomistus), "Kandoijerffuij" (1558, kylä) ja "Kannonkoski" (1808, mylly). Kirkon ja kuntahallinnon keskukseksi valittiin silloinen Pudasjärven kylä. Tätä ei voitu kuitenkaan valita kunnan nimeksi, koska maassa oli jo kunta tällä nimellä. Nimi poimittiinkin muutaman kilometrin päässä sijaitsevalta koskelta (Kannonkoski). Kosken kautta Kannonjärven eli Kannonselän vedet laskevat Kivijärveen. Koski oli tunnettu Kannonkosken sahan vuoksi.
Kivijärven kirkonkylä

Kivijärven kirkonkylä on kirkonkylä ja Kivijärven kunnan keskustaajama Keski-Suomen maakunnan pohjoisosassa, linnuntietä noin 104 kilometriä Jyväskylästä pohjoiseen. Kivijärven kirkonkylä sijaitsee Viitasaaren reittiin kuuluvan Kivijärven luoteeseen kurottuvan Heinolahden pohjoisrannalla.
Tilastokeskuksen taajama-aluerajauksen mukaan vuoden 2019 lopussa Kivijärven kirkonkylän pinta-ala oli 2,47 neliökilometriä ja väkiluku 563. Tilastollinen taajamarajaus voi poiketa virallisesta kunnanosien rajauksesta. 
Kivijärven kylän ja kunnan nimi pohjautuu järvennimeen Kivijärvi. Historiallisissa aineistoissa nimitys esiintyy kirjoitusasuissa "Kijuijerffuij ärmarch" (1554, eräomistuksesta) ja "Kiuijärffui" (1571, kylästä). Vakituista asutusta alkoi seudulle muodostua 1500-luvun puolivälissä. Kylälle kuului 1500-luvulla alkujaan nykyistä kuntaa laajemmat alueet. Uudisasukkaat tulivat lähinnä Savosta. Kivijärven kylään kuului vuonna 1564 kahdeksan taloa, vuonna 1583 13 taloa ja 1684 15 taloa. Kivijärvi kuului 1561 perustettuun Rautalammin seurakuntaan. Viitasaari erotettiin itsenäiseksi seurakunnaksi 1600-luvun alussa ja Kivijärvelle muodostetiin kylännimen saanut Viitasaaren Kivijärven rukoushuonekunta vuonna 1625. Vuonna 1693 Kivijärvestä tuli kappeli (toisen lähteen mukaan Kivijärvestä tuli kappeliseurakunta 1750). Itsenäisen seurakunnan aseman se sai vuonna (tai 1864).
Kiilaetelänpyökki

Kiilaetelänpyökki ("Nothofagus obliqua") on etelänpyökkien ("Nothofagus") sukuun kuuluva kasvilaji.
Kiilaetelänpyökki on noin 40 metriä korkeaksi kasvava kausivihanta puu. Sen kuoren väri vaihtelee vaaleanharmaasta vaaleanruskeaan. Kuori on suurimmaksi osaksi sileä noin kymmenenvuotiaaksi asti. Nuoret versot ovat hyvin ohuita, 1–1,5 mm paksuja, ja ruskeita. Silmut ovat punaruskeita, noin 5 mm pitkiä ja 3 mm leveitä.
Kiilaetelänpyökin lehdet ovat 3–8 cm pitkiä, 2–4 cm leveitä, hammaslaitaisia sekä jokseenkin liuskoittuneita ainakin tyvenpuoleiselta osaltaan. Lehtien muoto vaihtelee soikeasta kapeansuorakulmaiseen. Lehdet ovat yleensä myös vinotyvisiä, kuten jalavilla ("Ulmus"). Yläpinnoiltaan lehdet ovat tummanvihreitä ja alapinnoiltaan harmaanvihertäviä.
Kiilaetelänpyökin hedekukat kehittyvät yksittäin lehtihankoihin ja niissä on kussakin noin 30–40 hedettä.
Primordiaalinen musta aukko

Primordiaalinen musta aukko tai alkuperäinen musta aukko on hypoteettinen musta aukko, joka on muodostunut pian alkuräjähdyksen jälkeen. 
Historiaa.
Primordiaalisten mustien aukkojen olemassaolon esittivät ensimmäisinä neuvostoliittolaiset fyysikot Jakov Borisovitš Zeldovitš ja Igor Dmitrijevitš Novikov vuonna 1966. Stephen Hawking tutki 1971 ensimmäisenä niiden muodostumisen teoreettista taustaa.
Jotkut tutkijat ovat esittäneet, että LIGO:n 2015 havaitsemassa mustien aukkojen yhteentörmäyksessä osallisina olleet aukot olisivat olleet primordiaalisia, koska ne olivat epätavallisen massiivisia stellaarisiksi mustiksi aukoiksi. LIGO:n havaintojen jälkeen kiinnostus mahdollisten 1-100 Auringon massan primordiaalisten aukkojen olemassaoloon on elpynyt.
Muodostuminen.
Primordiaalisten mustien aukkojen oletetaan muodostuneen varhaisessa maailmankaikkeudessa (&lt; 1 s). Olennainen vaatimus on varhaisen universumin tiheyden vaihtelu, josta on paikoitellen seurannut gravitaation aiheuttama luhistuminen mustaksi aukoksi. Tähän katsotaan vaadittavan tiheysero formula_1 (missä formula_2 on maailmankaikkeuden tiheys.
Ominaisuudet.
Riippuen käytetystä mallista, primordiaalisten mustien aukkojen alkumassa voisi vaihdella 10-8 kg:sta (ns. Planckin reliikit) tuhansiin Auringon massoihin. Alle 1011 kg massaiset aukot ovat kuitenkin haihtuneet Hawkingin säteilyn takia ennen nykyhetkeä, jos ne eivät ole törmänneet toisiinsa ja sulautuneet massiivisemmiksi aukoiksi. Primordiaaliset mustat aukot ovat ei-baryonisia, joten ne ovat mahdollinen selitys pimeälle aineelle. Kvasaarien mikrolinssiefektien perusteella on kuitenkin arvioitu, että mustien aukkojen osuus pimeästä aineesta on vähemmän kuin puolet. Ne voisivat myös toimia siemeninä galaksien keskustoissa sijaitseville supermassiivisille mustille aukoille.
Karstulan kirkonkylä

Karstulan kirkonkylä on kirkonkylä ja Karstulan kunnan keskustaajama Keski-Suomen maakunnan luoteisosassa, linnuntietä noin 86 kilometriä Jyväskylästä luoteeseen. Karstulan kirkonkylä sijaitsee Pääjärven itärannan ja kahden pienemmän järven (Päällinjärvi ja Mustalampi) ympäröimänä.
Tilastokeskuksen taajama-aluerajauksen mukaan vuoden 2019 lopussa Karstulan kirkonkylän pinta-ala oli 5,21 neliökilometriä ja väkiluku 1 984. Tilastollinen taajamarajaus voi poiketa virallisesta kunnanosien rajauksesta. 
 Pysyvää asutusta Karstulaan alkoi muodostua 1500-luvun puolivälin jälkeen. Vuonna 1564 taloja oli seudulla seitsemän, joista kaksi Pääjärven rannalla nykyisen kirkonkylän lähellä. Vuonna 1590 talojen määrä on noussut kymmeneen ja 1680 kahteenkymmeneen.
Karstula oli aluksi Rautalammin kirkkopitäjän osa, ja kuului vuodesta 1639 Suur-Saarijärveen. Historiallisissa asiakirjoissa nimi Karstula esiintyy kylännimenä vuonna 1788. Sinne rakennettiin Saarijärveen kuulunut kappeli vuonna 1775. Karstulan väkiluku oli tällöin noin 750. A. F. Granstedtin suunnittelema puukirkko valmistui vuonna 1853. Karstula sai vuonna 1858 luvan muodostaa oman seurakuntansa (toteutui 1887). 
Nimistöntutkija Sirkka Paikkalan mukaan kylännimi voi pohjautua savolaislähtöiseen Karstunen-sukunimeen. Sitä on esiintynyt ainakin vuodesta 1541 lähtien vähäisessä määrin nykyisen Mikkelin Ristiinan pitäjän seudulla ja 1700-luvulla myös Keski-Suomessa. Vaihtoehtoisesti keskisuomalainen lisä- tai sukunimi Karstunen voi pohjautua talonnimeen, jolloin kylännimi olisi otettu talonnimestä Karstula, joka puolestaan sisältäisi isännän nimen Karstu. Tämä on kansanomainen nimimuunnos alasaksalaisesta miehennimestä Karst (Karsten &lt; Christianus).
Museovirasto on luokitellut osan kirkonkylästä Valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi eli RKY-kohteeksi "Karstulan kirkonkylä". Tämä RKY-alue kattaa suppeamman alueen kuin minkä Tilastokeskuksen tilastollinen taajamarajaus kuvaa, ja poikkeaa myös yleismerkityksessä ymmärretystä kirkonkylän aluerajauksesta.
Heikki Joki

Heikki Juhonpoika Joki (25. helmikuuta 1882 Sahalahti – 1968) oli suomalainen leipuri, joka toimi Suomen Ravinto- ja Nautintoainetyöväen Liiton puheenjohtajana vuosina 1926–1929.
Elämä.
Sahalahdella syntynyt Joki oli vuosisadan vaiheteessa leipurioppilaana Helsingissä. Hän osallistui aktiivisesti marraskuun 1905 suurlakon tapahtumiin. Lakon jälkeen Joki joutui maanpakoon ja oli kaivostyöläisenä Belgiassa sekä Hollannissa. Suomeen palattuaan hän työskenteli 1910-luvulla muun muassa Elannon leipätehtaalla ja oli mukana Suomen Leipurityöntekijäin Liiton (myöh. Suomen Ravinto- ja Nautintoainetyöväen Liitto) toiminnassa. Kesän 1917 Joki työskenteli Kauppaliike Merkuriuksen palveluksessa Kuokkalassa, jonka jälkeen hän perusti oman leipuriliikkeen Helsinkiin.
Tammikuun 1918 alussa Joki palasi Sahalahteen lopetettuaan liikkeensä Helsingissä. Sisällissodan käynnistyttyä hän iittyi Sahalahden punakaartiin ja toimi sen esikuntapäällikkönä. Helmikuun lopusta lähtien Joki osallistui Vehkajärven ja Kuhmoisten taisteluihin. Joki jäi valkoisten vangiksi toukokuun alussa Turenkissa, josta hänet siirrettiin Hämeenlinnan vankileirille. Sahalahden suojeluskunnan esikunta vaati Joelle kuolemantuomiota, mutta elokuussa hän sai 12 vuoden kuritushuonetuomion. Joki vapautettiin ehdonalaiseen armahduslakien nojalla joulukuussa 1921 Sukevan vankisiirtolasta.
Vapauduttuaan Joki jatkoi toimintaansa ammattiyhdistysliikkeessä ja vuonna 1925 hänet valittiin Suomen Ravinto- ja Nautintoainetyöväen Liiton puheenjohtajaksi. Joki hoiti tehtävää syyskuuhun 1929 saakka, jolloin hänen tilalleen valittiin Kalle Lindholm. Joki jatkoi liittoneuvoston puheenjohtajana, kunnes SRNL lakkautettiin kommunistilakien nojalla vuonna 1930. Jatkosodan jälkeen Lindholm oli käynnistämässä sotavuosien lamauttamaa leipurien ammattiyhdistystoimintaa. Hän toimi Helsingin Leipomotyöntekijäin ammattiosaston puheenjohtajana 1920–1930-luvuilla ja uudelleen 1952–1965. Lisäksi Joki oli muun muassa Entisten Punakaartilaisten Keskusjärjestön puheenjohtaja 1947–1952. Heikki Joki kuoli 86-vuotiaana joulukuussa 1968.
Perhe.
Heikki Joen veli Ilmari Joki (s. 1891) oli Sahalahden punakaartin komppanianpäällikkö, joka teloitettiin Pälkäneellä toukokuussa 1918. Hänen toinen veljensä oli tullivirkailija Urho Joki (s. 1885), joka toimi sosialidemokraattien kaupunginvaltuutettuna Lahdessa. Hän kuoli talvisodan ilmapommituksissa helmikuussa 1940.
Ruacanan putoukset

Ruacanan putoukset on vesiputous Namibian ja Angolan rajalla, Ruacanassa, Omusatissa Kunenejoen varrella. Putoukset ovat 107 m korkeat ja yli 1000 m leveät silloin, kun vettä on joessa enimmillään. Kyseessä on yksi Afrikan suurimmista vesiputouksista niin sen vesimäärän kuin leveyden ja korkeudenkin suhteen. Putouksissa on eniten vettä sadeajan jälkeen huhti- ja toukokuussa.
Putousten läheisyydessä, Angolan puolella, ovat Caluequen pato 40 km päässä sekä ja Ruacanan pato putousten tuntumassa, joista viimemainitun yhteydessä on Ruacanan vesivoimalaitos, johon suuri osa Kunenen vesistä ohjataan sähkön tuottamiseksi.
Epupan putoukset

Epupan putoukset, jotka tunnetaan Angolassa myös nimellä Monte Negron putoukset, on sarja vesiputouksia Angolan ja Namibian rajalla Kunenejoessa. Jälkimmäisen osalta ne ovat Kunenen alueen Kaokoveldissä. Joki on näiden putousten kohdalla n. puoli kilometriä leveä, ja putoukset ovat n. 1,5 km pitkällä alueella korkeimpien yksittäisten putousten ollessa 12 m korkeat. Putousten äärellä on Epupa-niminen asuttu paikka.
Paikannimi "Epupa" on hereron kieltä ja tarkoittaa ‘vaahtoa’, jota joessa esiintyy putousten kohdalla. Epupan vaalipiiri saa nimensä näistä putouksista.
Ekologia.
Kunenejoen ekologia on erityinen, ja siinä esiintyy joukko endeemisiä kaloja ja muita vesieläimiä.
Matkailusta.
Epupan putoukset ovat vaivalloisen matkan päässä Namibian sydänmailta katsottuna, ja sinne suuntaaville suositellaan nelivetoautojen käyttöä. Luonto on autenttista, ja sen puistoon kuuluvat viikunapuut, apinanleipäpuut ja makalani-palmut. Putouksia ympäröivät kalliot ovat värikkäitä.
Ruacanan putoukset ovat Epupasta n. 135 km itään.
Epupassa on neljä yritystä, jotka tarjoavat lodge-tyyppistä majoitusta. Ne ovat Kapika Waterfall Lodge, Omarunga Camp Lodge, Epupa Camp Lodge ja Epupa Falls Campsite Lodge. Kaikissa paitsi Kapikassa on mahdollista majoittua telttaan. Näiden lisäksi on myös Motjikutun leirintäalue, joka on paikallisten omistuksessa.
Aktiviteetteihin kuuluvat ohjatut käynnit putouksilla ja sen ympärillä olevissa himba-kylissä, lintujen havainnointi, sekä krokotiilien havainnointi ja alueen kasvistoon kuten apinanleipäpuihin ja mopanipuihin tutustuminen. Epupan leirintäalueelta on mahdollista myös osallistua kumiveneajeluihin.
Asukkaat.
Epupa tunnetaan puolinomadisista himboista sekä muista heimoista, joita ovat ovatjimbat, ovazembat ja ovatwat. Näiden heimojen jäseniä siirtyy yhä suuremmissa määrin Epupaan turistien houkuttelemina, ja samoin paikalle muuttaa myös hereroita ja owamboja.
Mediassa.
Epupan putoukset esiintyvät "The Grand Tour" -televisiosarjan kahdeksannessa jaksossa, jossa ajellaan ranta-autoissa Namibian alueella.
Ruacanan vesivoimalaitos

Ruacanan vesivoimalaitos on vesivoimalaitos Namibiassa lähellä Ruacanan kaupunkia Angolan rajan tuntumassa. Se on otettu käyttöön vuonna 1978, ja kyseessä on Namibian suurin voimalaitos. Sitä operoi NamPower, joka vastaa sähköntuotannosta Namibiassa.
Sijainti.
Voimalaitos sijaitsee lähellä Ruacanan kaupunkia Kunenejoessa Omusatin alueella aivan Angolan rajan tuntumassa. Matkaa Namibian pääkaupungista Windhoekista kertyy n. 757 km. 
Yleistä.
Ruacanan vesivoimalalaitos on Namibian suurin voimalaitos. Se vastaa noin 50 %:sta Namibian sähköntuotannosta.
Ensimmäiset kolme 80 megawatin francis-turbiinia otettiin käyttöön vuonna 1978. Vuonna 2012 niiden kapasiteettia lisättiin 85 megawattiin. Neljäs turbiini, teholtaan 92 megawattia, otettiin käyttöön samana vuonna, minkä myötä koko voimalaitoksen kapasiteetti on 347 megawattia. Neljännen turbiinin rakensivat Alstom, Andritz Hydro ja Concor, ja se otettiin käyttöön 5.4.2012. Voimalaitos sijaitsee maan alla lähellä putousten alapäätä.
Veden lähde.
Vettä voimalaitokseen saadaan Angolasta Caluequen padosta, joka sijaitsee n. 24 km ylävirtaan Ruacanasta katsoen. Myös siitä ylävirtaan on useita patoja, joiden avulla vesimassoja hallitaan. Näitä on esimerkiksi Goven pato keskisessä Angolassa. Namibian puolella Kunene sivujoessa Etakassa on Olushandjan pato.
École nationale supérieure de chimie de Paris

 
École nationale supérieure de chimie de Paris (Chimie ParisTech) on ranskalainen "grande école" ja osa PSL Research Universityä. 
Chimie ParisTech tunnetaan Ranskan valikoivimpana kemian tekniikan korkeakouluna.
Koulu on tutkimuskeskus, jossa on kymmenen laboratoriota, jotka tekevät korkeatasoista tutkimusta eri kemian aloilta.
Laidunviuhkaheinä

Laidunviuhkaheinä ("Chloris gayana") on heinäkasvien (Poaceae) heimoon, viuhkaheinien ("Chloris") sukuun kuuluva kasvilaji. Se on kotoisin eteläisestä Afrikasta, mutta on levinnyt laajalti Afrikan ulkopuolelle, lähes koko maapallolle. Laidunviuhkaheinää pidetään yhtenä trooppisten alueiden parhaimpana rehuheinänä. Luonnossa laji kasvaa erilaisilla ihmisvaikutteisilla kasvupaikoilla, muun muassa niityillä ja pelloilla.
Laidunviuhkaheinä voi kasvaa noin 1–3 metriä korkeaksi. Laji voi kasvaa mättäinä tai yksittäisversoina muodostaen kasvustoja. Lehtilavat ovat 1,5–9 mm leveitä ja lehtien kielekkeet ovat kalvomaisia. Kukinto on haarainen ja enintään 20 cm pitkä. Kukinnon tähkylät ovat 2,5–4 mm pitkiä ja kussakin tähkylässä on useita kukkia. Tähkylöiden ulkohelpeissä on 4–7,7 mm pitkät vihneet.
Ernst Chladni

Ernst Florens Friedrich Chladni (30. marraskuuta 1756 Wittenberg, Saksa – 3. huhtikuuta 1827 Breslau, Saksa) oli saksalainen fyysikko. Häntä pidetään tieteellisen akustiikan perustajana.
Tutkimukset.
Chladni opiskeli aluksi lakia isänsä toiveesta, mutta omistautui isänsä kuoleman jälkeen kokonaan fysiikalle. Chladni rakensi soittimia ja löysi hänen mukaansa nimetyt kuviot, jotka hän huomasi muodostuvan hiekassa resonoiville levyille. Hän myös vertasi äänen nopeuksia eri kaasuissa tarkkailemalla äänen korkeutta, jonka sama putki tuotti, kun se oli täytetty kyseisillä kaasuilla.
Hänen meteoriitteja koskeva työnsä, erityisesti "Über Feuer-Meteore" (1819), on myös luonteeltaan perustavanlaatuinen. Siinä hän lausui ensimmäisenä sen käsityksen, että meteoriitit ovat avaruudesta ilmakehän ulkopuolelta tulleita kappaleita.
Chladnin kirjoituksistaan voidaan mainita myös "Entdeckungen über die theorie des klanges" (1787), "Akustik" (1802) ja "Über die hervorbringung der menschlichen sprachlaut" (1825). Chladni ei koskaan hoitanut mitään virkaa tai vakituista toimea, vaan ansaitsi elantonsa luennoimalla akustiikasta ja julkaisemalla kirjoituksia.