Martti Koskenniemi

Martti Antero Koskenniemi (s. 18. maaliskuuta 1953 Turku) on suomalainen kansainvälisen oikeuden emeritusprofessori ja tieteen akateemikko. Hän toimi Helsingin yliopiston kansainvälisen oikeuden professorina vuodesta 1996.
Koskenniemeä on pidetty yhtenä kansainvälisen oikeuden johtavista tutkijoista maailmassa. Oikeus-lehden kyselyissä vuosilta 2003 ja 2010 häntä pidettiin oikeudellisten ilmiöiden suomalaisiin tutkijoihin toiseksi eniten vaikuttaneena kotimaisena tutkijana Kaarlo Tuorin jälkeen.
Elämä ja ura.
Koskenniemi kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisesta yhteiskoulusta 1972. Hän suoritti oikeustieteen kandidaatin tutkinnon 1977 ja lisensiaatin tutkinnon 1982 ja väitteli 1989 tohtoriksi Turun yliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta. Lisäksi hän suoritti "Diploma in Law" -tutkinnon 1983 Oxfordin yliopistossa. Koskenniemi toimi Suomen Akatemian tutkimusassistenttina 1985–1987. Koskenniemi perusti Helsingin yliopistoon kansainvälisen oikeuden ja ihmisoikeuksien Erik Castrén -instituutin ja toimi sen johtajana vuodesta 1997. Hän toimi akatemiaprofessorina 2005–2010 ja 2012–2016. Vuosina 2008–2009 Koskenniemi toimi Cambridgen yliopiston "Arthur Goodhart Professor of Legal Science" -vierailuprofessorina. Lisäksi hän on toiminut vierailevana professorina muun muassa Brysselin vapaassa yliopistossa ("ULB"), Pariisin yliopistossa (1996, 2001, 2002, 2004, 2011), New Yorkin yliopistossa (1997, 2000, 2002, 2004, 2007, 2011) ja Columbian yliopistossa (2012) sekä Melbournen yliopistossa (2014–2019).
Koskenniemi toimi ulkoasiainministeriön avustajana 1978–1979, ulkoasiainsihteerinä 1980–1985, lähetystöneuvoksena 1990–1996, Marseillen konsulaatin sihteerinä 1979–1980 ja ulkoasiainsihteerinä Suomen pysyvässä YK-edustustossa New Yorkissa 1989–1990. Koskenniemi oli YK:n Kansainvälisen oikeuden toimikunnan ("International Law Commission", ILC) jäsen 2002–2006 ja "Fragmentation of International Law" -työryhmän puheenjohtaja. Tässä tehtävässä hän kirjoitti toimikunnalle ensimmäisenä suomalaisena asiantuntijaraportin, joka käsittelee kansainvälisessä oikeudessa keskeisenä ongelmana olevaa kansainvälisen oikeuden fragmentaatiota ja joka julkistettiin kesällä 2006.
Koskenniemi sai Uppsalan yliopiston oikeustieteen kunniatohtorin arvon 2007 ja Tarton yliopiston kunniatohtorin arvon 2022. Hän sai Urho Kekkosen 70-vuotisjuhlasäätiön palkinnon ja K. G. Idman -palkinnon 1995. Vuonna 2021 hänet palkittiin 100 000 euron suuruisella Suomen tiedepalkinnolla. Koskenniemi nimitettiin 19. tammikuuta 2023 tieteen akateemikoksi.
Koskenniemen vanhemmat ovat hovioikeudenneuvos Hannu Antero Koskenniemi ja Anna-Maija Rehnfors, ja hänen puolisonsa vuodesta 1979 on kansliapäällikkö Tiina Astola (s. 1953). Hänen isoisänsä oli runoilija V. A. Koskenniemi. Nuorena Koskenniemi toimi Kokoomuksen nuorten liitossa ja opiskelijajärjestö Tuhatkunnassa, mutta erosi vuonna 1975 riitauduttuaan silloisen Kokoomuksen nuorten liiton puheenjohtajan Ilkka Kanervan kanssa 
Oikeustieteellinen tutkimus.
Koskenniemen keskeisiä tutkimuskohteita ovat olleet kansainvälisen oikeuden historia, valtioseuraanto, ihmisoikeudet ja kansainvälisen oikeuden fragmentaatio. Hän on vaikuttanut merkittävästi kansainvälisen oikeuden piirissä käytyyn teoriakeskusteluun 1900-luvun lopulta alkaen.
Koskenniemen on katsottu edustavan dekonstruktionista teoriaa kansainvälisestä oikeudesta, jonka mukaan kansainvälinen oikeus ei ole objektiivinen oikeusjärjestelmä. Väitöskirjassaan "From Apology to Utopia" (1989) Koskenniemi analysoi kriittisesti kansainvälisen oikeuden luonnetta ja normipohjaa. Hän liittää sen yhtäältä "apologiaan" eli kansainvälisten suhdanteiden mukana muuttuviin selityksiin ja puolusteluihin valtiointressien ajamiselle ja toisaalta "utopiaan" eli käytännöstä vieraantuneeseen moralisointiin. Koskenniemi on pitänyt kansainvälisen oikeuden harjoittajien diplomaattisiin ja juridisiin tekniikoihin nojaava perinteistä tapaa selvittää kansainvälisen yhteisön häiriötilanteita yksioikoisena ja riittämättömänä. Hänen mukaansa konfliktien sääntelyssä ei ole kysymys suurten periaatteiden soveltamisesta vaan käytännöllisestä pyrkimyksestä kussakin tilanteessa tärkeiden ongelmien ratkaisuun ja pitkäaikaisesta sitoumuksesta ratkaisuun liittyvien taloudellisten, poliittisten ja institutionaalisten edellytysten aikaansaamiseen.