Viipurinlahden taistelu (1940)

Viipurinlahden taistelu 1940 oli yksi talvisodan suurimmista sodan loppuajan taisteluista, joka päättyi ratkaisemattomana.
Taustaa.
Suomen sodanjohto piti erittäin epätodennäköisenä neuvostoliittolaisten pyrkimystä hyökätä Viipurinlahden ylitse avovesikauden päättymisen jälkeen. Ajan rannikkopuolustusta koskevien sotaoppien mukaan jää muodosti ”suojaavan vaipan”, joka estäisi laajat ylimenohyökkäykset talvikautena. Suurhyökkäys Viipurinlahdella tulkittiin siis aivan liian riskialttiiksi ja käytännössä mahdottomaksi vaihtoehdoksi. Ainoastaan pieniä puna-armeijan maihinnousuyrityksiä saaristovyöhykkeellä pidettiin todennäköisinä.
Suomen sodanjohto oli siis suunnitellut Viipurinlahden puolustuksen lähinnä kesäsotaa silmällä pitäen. Alue tulkittiin toisarvoiseksi, eikä siellä siten pidetty minkäänlaisia sotaharjoituksia. Puolustusjärjestelyt oli yksinkertaisesti laiminlyöty.
Talvisodan alusta helmikuun 1940 loppuun Viipurinlahden puolustuksesta vastasivat rannikkotykistöjoukot ja Suomen merivoimien reserveistä kootut epäyhtenäiset joukot.
Viipurinlahden operatiivinen merkitys korostui suuresti poikkeuksellisen kylmän talven takia. Tähän puolustaja ei ehtinyt varautua, ja se tuli suorastaan yllätetyksi. Kannaksen maarintama oli vetänyt kaiken huomion. Vasta viime hetkillä Päämaja tiedosti Viipurinlahden vaarallisuuden taistelukenttänä, ja alueelle alettiin lähettää tulipalokiireellä joukkoja. Kiire heijastuikin epätarkoituksenmukaisina tekoina. Linnoitustöitä ei ollut lainkaan, viesti- ja huoltoyhteydet eivät toimineet ja puolustuksen alistussuhteet muuttuivat tiheään. Alkujaan Merivoimien alaiset eversti Arvo Lyytisen joukot alistettiin 18. helmikuuta 1940 suoraan Kannaksen armeijalle, sitten 27. helmikuuta 4. divisioonalle. Seuraava muutos tapahtui jo 28. helmikuuta, jolloin muodostettiin Viipurin rannikkolohko -niminen yhtymä selventämään Viipurinlahden johtosuhteita. Tämäkään ei jäänyt lopulliseksi, ja 1. maaliskuuta armeijakuntaa vastaava sotatoimiyhtymä nimettiin Rannikkoryhmäksi.
Venäläiset puolestaan näkivät Viipurinlahdella varteenotettavat mahdollisuudet suurhyökkäykseen, sillä liki metrinen jää kantoi jalkaväen ja kevyet panssarivaunut. Hyökkäykseen varattiin kaksi armeijakuntaa.
Suomalaisten elävä voima oli ryhmitetty 1. maaliskuuta 1940 siten, että Rannikkoryhmän oikealla sivustalle ryhmitettiin puolustukseen sekalaisia joukkoja alistukseensa saanut Lyytisen Viipurin Lohko ja vasemmalla eversti Johan Arajuuren komentama 4. divisioona. Arajuurella oli jo valmiiksi organisoitu yhtymä, joka koostui joukoista, jotka olivat kuluneet Kannaksen maarintamalla. Lyytisellä oli puolestaan komennettavanaan hyvin epäyhtenäinen miehistöaines. Se sisälsi rannikkolinnakkeiden henkilöstöä, muita rannikkojoukkoja, erillisiä pataljoonia (jotka oli koottu suoraan Merivoimien reservistä) sekä muita hajanaisia eri suunnista tulevia täydennyksiä. Johtamisjärjestelmä ei toiminut, ja erilaisen koulutuspohjan omanneiden joukkojen hallinta oli erittäin vaikeaa.
Suomalaisten pääpuolustuslinjana Viipurinlahden rintamalla toimi saaristoseudun halki Viipuriin jatkunut Taka-asema. Minkäänlaista suojaavaa merkitystä sillä ei kuitenkaan ollut, koska linnoitustöitä ei ollut tehty ja railotuskin oli minimaalista. Ainoastaan Ravansaaressa ja Tuppurassa oli vanhoja linnoituslaitteita, mutta niitäkään ei ollut suunniteltu jalkaväkitaisteluja varten.
Venäläisten hyökkäys.
Taistelu Viipurinlahden saarista.
Venäläiset aloittivat suurhyökkäyksensä 2. maaliskuuta lähtöalueinaan Viipurinlahden eteläiset pitkät niemet. Ensimmäiset iskut kohdistuivat Tuppuraan Ja Teikarsaareen, joiden puolustajat yllätettiin. Saaria puolusti puutteellisen jalkaväkikoulutuksen saaneita osastoja. Tuppurasta oli lisäksi evakuoitu suurin osa raskaasta kalustosta eikä tykistölle ollut ammuksia tehokkaiden sulkujen ampumiseen. Säkkijärven Ristiniemen linnakkeen järeä patteri tuki Tuppuran taistelua ainoalla ehjällä 12 tuuman tykillään ampumalla viisikymmentäkahdeksan laukausta. Tuppuran raskas patteri ampui kaikki jäljellä olleet laukauksensa. Ristiniemen tykki oli kuumentunut päivän kuluessa niin, että lämpölaajentunut putki oli voitelusta huolimatta tarttua palautumisen aikana kiinni kehtoonsa. Venäläisdivisioonan onnistui yöllä 2.–3. maaliskuuta pimeän turvin saartaa Tuppura, ja ne loivat jäälle panssarivaunuilla saartorenkaan saaren ympärille. Suomalaisten keskuudessa syntyi osittainen paniikki, ja irtautuminen muuttui osin hajanaiseksi paoksi. Teikaria venäläiset eivät saaneet vastaavalla tavalla piiritetyksi. Hyökkääjän jalkaväkimassoja ja hyökkäysvaunuja oli kuitenkin mahdotonta torjua ilman tarkoituksenmukaista aseistusta ja riittävää tulivoimaa, joten saarta puolustaneet pataljoonat Hällfors ja Häyrinen vetäytyivät mantereelle yöllä 3.–4. maaliskuuta. Teikari yritettiin vielä vallata takaisin, mutta yritys epäonnistui.
Rannikkolohkon oikealla sivustalla hyökkääjä ei onnistunut saamaan samanlaista sokkivaikutusta saarten puolustajissa massiivisilla iskuillaan. Seurauksena oli verinen viikon kestänyt ns. ”saaristotaisteluvaihe”. Puna-armeija pyrki saartamaan suomalaisten asemat, ja neuvostojoukot suorittivat useita vyörytyksiä rantaviivalle. Hyökkääjä kohdisti lisäksi kovan rumputulen saarten puolustajia vastaan. Tuhovaikutus oli erittäin suuri, sillä maaperä oli kallioista ja kivikkoista. Valtaosan suomalaisten tappioista aiheuttikin tykistötuli.
4. divisioonan saarilohkoja puolustivat everstiluutnantti Kustaa Inkalan jalkaväkirykmentti 11 ja everstiluutnantti Aaro Rautiaisen jalkaväkirykmentti 12. Rykmenttien komentajilla ei ollut tietoa rintamatilanteesta, koska viestiyhteydet olivat poikki. Mantereelta ei saatu apua, sillä reservejä ei ollut. Saarten puolustaminen kävi lopulta mahdottomaksi, ja suomalaisjoukot vetäytyivät mantereelle 10. maaliskuuta mennessä. Ravansaaresta jouduttiin murtautumaan läpi, ja Piispansaaresta irtautujat vetäytyivät mantereelle venäläiset muutaman sadan metrin päässä kannoillaan.
Rannikkoryhmän komentajaksi oli 1. maaliskuuta määrätty kenraalimajuri Kurt Wallenius. Mutta hän ”ei ollut tehtävänsä tasalla”, ja hänet korvattiin jo 3. maaliskuuta Yleisesikunnan päällikkö kenraaliluutnantti Karl Oeschilla.
Taistelut sillanpääasemissa.
Puna-armeijalla oli Tuppuran ja Teikarin valtauksen jälkeen avoin ura Viipurinlahden luoteisrannalle Häränpääniemeen ja Vilaniemeen. Hyökkäys manteretta vastaan alkoi 4. maaliskuuta, ja vasemmalla sivustalla rannikkoa puolustaneet erilliset pataljoonat joutuivat heti vaikeuksiin. Venäläisten hyökkäysvaunujen odottamaton tunkeutuminen jääkentän yli sai aikaan jo itsestään melkoisen sokkivaikutuksen. Suomalaisten onneksi Vilajoenlahden pohjukkaan edenneet panssarit etenivät liian nopeasti edeltävään jalkaväkeen nähden. Jalkaväki torjuttiin ja Vilaniemeen päässeet panssarit tuhottiin tai karkotettiin. Sen sijaan venäläiset olivat saaneet päivän aikana sillanpääaseman Häränpääniemeen. Seuraavana päivänä puna-armeija sai myös Vilaniemeen sillanpääaseman. He tunkeutuivat sinne yhtä aikaa kolmesta eri suunnasta. Erilliset pataljoonat joutuivat sekasortoon ja perääntyivät sisämaahan.
Lopulta sillanpääasemat yhtyivät, ja se vakiintui nopeasti. Hyökkääjä kuljetti jatkuvana nauhana jalkaväkeä ja panssareita Viipurinlahden vastarannalle. Rivistöt olisi ollut helppo tuhota ilmapommituksilla ja raskailla aseilla, mutta niihin ei Kannaksen Armeijalla ollut voimavaroja. Taistelujen riehuessa kuumimmillaan myös suomalaisten joukkojenkeskitykset yltyivät huippuunsa. Vahvennuspataljoonia saapui Rannikkoryhmälle sodan loppuun asti. Joukkojenkeskitykset eivät kuitenkaan muuttaneet Viipurinlahden voimasuhteita. Venäläisillä oli oletettavasti suomalaisiin nähden 4:1 jalkaväen ylivoima ja tykistön osalta 5:1 ylivoima.
Puolustajalla oli suuria vaikeuksia estää kaikkiin suuntiin pullistumaan pyrkivän sillanpään laajeneminen vasemmalla sivustalla. Erilliset pataljoonat kävivät käytännössä omaa sotaansa, ja rintamaan syntyi jatkuvasti painaumia. Suomalaiset tekivät hätiköityjä vastahyökkäyksiä, joissa menetettiin paljon miehiä. Esimerkiksi Osasto Varkon vastahyökkäyksessä 7. maaliskuuta Karjaniemen puhdistamiseksi menetettiin vajaassa tunnissa kaikki komppanian päälliköt, ja Erillinen Pataljoona 7 lakkasi käytännössä olemasta. Venäläisillä oli yksinkertaisesti liian murskaava materiaali- ja jalkaväkiylivoima. Suomalaisilla ei ollut yhdenmukaista puolustusta. Vallitsi kirjaimellisesti johtosuhdekaaos, jota pyrittiin ratkaisemaan epätarkoituksenmukaisilla uusilla komentoportailla ja taisteluosastoilla. Tämä oikeastaan pahensi tilannetta. Paikallista sisäänmurtoa saatettiin pohtia yhtä aikaa jopa neljässä eri esikunnassa. Viestiverkkoa ei ollut, ja käskyt etenivät hitaasti. Ristiriitaisiksi muodostuneet johtosuhteet aiheuttivat ongelmia, ja jotkut yksiköt eivät edes tienneet, kuka heitä komensi.
Sodan viimeisen viikon alussa johtosuhteiden laajan uudelleenorganisoinnin jälkeen suomalaisten puolustus oli järjestetty venäläisten sillanpääaseman ympärille seuraavasti: Vasemmalla toimi 4. divisioonan yksittäisosastoista koottu Osasto Varko, sen oikealla puolella Karjaniemestä Vilaniemeen puolustuksesta vastasi sirpaleinen, erillisistä pataljoonista nivottu, taisteluarvoltaan hyvin arvaamaton Ryhmä Berg. Vilajoesta oikealle vastuuta kantoi puolestaan Taisteluosasto Paalu, johon kuului sekalainen koostumus eri täydennyspataljoonista ja 11. maaliskuuta alkaen myös Viipurin Lohko. Paalu oli alistettu kenraalimajuri Edvard Hanellin komentamalle Haminan Ryhmälle, joka oli perustettu 7. maaliskuuta. Tämän armeijakuntamaisen yhtymän perustaminen heijasteli Päämajan pelkoa siitä, että puna-armeija pyrki laajentamaan sillanpääasemaansa kohti Suomen ydinosia.
Suurimmat ongelmat kehittyivät jatkuvasti Ryhmä Bergin lohkolle. Sen itäisellä siivellä venäläiset saivat katkaistuksi Helsinki–Viipuri-maantien suoraan Osasto Varkon tuntumassa. Seuraavat päivät olivat Ryhmä Bergin lohkolla erittäin sekavat. Rintamavastuussa olleet joukot käyttäytyivät odottamattomasti, ja rintama painui sen alueella jatkuvasti. Vastatoimet epäonnistuivat ja omavaltaiset irtautumiset aiheuttivat vaarallisia sivustauhkia naapuriosastoille. Hermopaine sekoitti jo johtoportaidenkin toimintaa. Erittäin tuskallinen ajanjakso Bergin lohkolla oli 10.–11. maaliskuuta, jolloin venäläiset etenivät toista kilometriä sen keskisellä osalla. Seuraavana päivänä tilanne jossain määrin rauhoittui, mutta alueen puolustus oli pahasti epäjärjestyksessä vielä rauhan astuessa voimaan 13. maaliskuuta.
Venäläisten sillanpään läntisellä reunalla Haminan Ryhmän lohkolla taistelut olivat aivan toisentyyppisiä ja suomalaisten joukkojen taisteluarvo parempi. Sodan viimeisinä aikoina saadut vahvennukset siirrettiinkin pääosin tälle alueelle, jossa toimi myös joitakin rutinoituneita 4. divisioonan osia, kuten JR 10, Laatokan Karjalasta saapuneen Ratsuväkiprikaatin pääosat ja sekalaisia rannikkojoukkoja. Rintaman merkittävä painuminen saatiin täällä estetyksi. Tosin Bergin lohkon joukkojen vetäytyessä odottamattomasti sivustauhat tuottivat jatkuvia ongelmia.
Nisalahdessa sillanpään itäisellä reunalla Osasto Varko taisteli erittäin sitkeästi. Majuri Lasse Varko sai mainetta taipumattomana vastahyökkäysten organisoijana. Ne tosin tuottivat paljon kaatuneita.
Oikealla sivustalla toimineet taisteluarvoltaan vahvat 4. divisioonan joukot olivat vetäytyneet rannikolle 10. maaliskuuta. Saaristotaisteluvaiheen aikana se oli kuitenkin kuluttanut voimansa käytännössä loppuun. Silti ne pystyivät torjumaan neuvostojoukkojen ylimenohyökkäykset lohkollaan 10. maaliskuuta jälkeenkin, mutta tappiot olivat raskaat. Puna-armeijan tykistö toimi 4. divisioonan lohkolla kiivaasti aina rauhan tuloon saakka. Toistuvat vyörytykset saivat etenkin JR 12:n miesvahvuuden laskemaan. Sen miesvahvuus laski alle 250 mieheen.
Jälkipyykki.
Sodan päättyessä hyökkääjällä oli aloite käsissään kautta koko Viipurinlahden rintaman. Venäläisten sillanpääasema oli liki 10 kilometriä syvä ja seitsemän kilometriä leveä. Suomalaisten puolustus oli kulutettu sirpaleiseksi ja ohueksi. Suomalaisten puolustus oli romahtamaisillaan, joten rauha tehtiin oikeastaan yhdennellätoista hetkellä.
Viipurinlahden taistelu aiheutti molemmille osapuolille suuria tappioita. Alue muodostui lopulta operatiivisesti tärkeäksi ja suomalaisille kriittiseksi, ylimääräiseksi rintamaksi. Vaikka puna-armeija ei päässyt läpimurtoon rauhan tuloon mennessä, taistelut olivat jo osoittaneet, että puolustajan mahdollisuudet pysäyttää hyökkääjä olivat enää olemattomat. On arveltu, että sisäänmurrosta olisi parissa päivässä kehittynyt läpimurto.