Boris Nolde

Boris Emmanuilovitš Nolde (; 27. joulukuuta 1876 8. tammikuuta 1877) Pietari — 28. toukokuuta 1948 Lausanne, Sveitsi) oli venäläinen paroni, juristi, kansainvälisen oikeuden asiantuntija ja venäläinen historioitsija.
Elämäkerta.
Perhe ja koulutus.
Boris Nolde oli paroni Emmanuil Juljevitš Nolden () ja tämän ensimmäisen vaimon Marija Vasiljevna Jekimovin poika. Perheellä oli myös tytär Jekaterina (19. joulukuuta 1879 – noin 1940).
Hän opiskeli lyseossa Pietarissa ja valmistui vuonna 1894. Tämän jälkeen hän jatkoi opintojaan Pietarin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa, jossa hän oli Friedrich Martensin (Fjodor Fjodorovitch Martens) oppilas.
Vuosina 1899-1901 hän omistautui yliopiston professorin arvonimen ja kansainvälisen oikeuden johtajan arvon saamiseen. Vuonna 1905 hän valmistui kansainvälisen oikeuden tohtoriksi. Hänen väitöskirjansa aihe oli "Valtioiden puolueettomuus: oikeudellinen tutkimus."
Keisarillisen Venäjän juristi ja diplomaatti (1903–1917).
Hän osallistui toiseen Haagin konferenssiin vuonna 1907, Lontoon laivastokonferenssiin 1908-1909, keskusteluihin Huippuvuorten asemasta (1910-1912) sekä Balkanin asioiden rahoituskomissioon Pariisissa vuonna 1913.
Nolde oli kansainvälisen oikeuden teoreetikko (yleisen kansainvälisen oikeuden ja kansainvälisen yksityisoikeuden asiantuntija) ja Venäjän julkisoikeuden asiantuntija.
Kansainvälisessä oikeudessa hän oli positivistisen koulukunnan kannattaja. Monia hänen kirjoittamiaan artikkeleita ja teoksia löytyy julkaisuista, kuten "Pravo", "Žurnal ministerstva justitsii", "Vestnik Jevropy", "Izvestija Sankt-Peterburgskogo politehnitšeskogo instituta", "Vestnik prava" ja "Vestnik graždanskogo prava".
Poliitikko ja juristi Mark Veniaminovitš Višnjakin mukaan:”Nolde oli oppinut ”jumalallisen armon koskettama”, kuten he sanovat. Hän oli ensiluokkainen lakimies, hänellä oli terävä analyyttinen mieli ja paljon tietoa ja ennen kaikkea innokas kiinnostus ja ”maku” juridisia ongelmia kohtaan. Ja hän kirjoitti erinomaisella tyylillä, yksinkertaisesti ja ytimekkäästi.Boris Nolde oli myös venäläisen diplomatian historioitsija.
Vallankumouksissa (maaliskuu 1917-kesä 1919).
Hänellä oli liberaaleja poliittisia ideoita ja hän osallistui Demokraattisen perustuslaillisen puolueen (KD, ”kadetti”) toimintaan. Helmikuun 1917 vallankumouksen aikana hän osallistui luopumisilmoituksen laatimiseen suurherttua Mikaelin valtaistuimelle, jonka odotettiin seuraavan Nikolai II:ta.
Maaliskuun ja toukokuun 1917 välisenä aikana hän toimi ulkoministeri Pavel Miljukovin alaisuudessa. Siinä käsitellään myös vallan siirtämistä väliaikaiselle hallitukselle ennen perustuslakia säätävän kokouksen koollekutsumista. Hän on väliaikaisen hallituksen oikeudellisen komitean ja perustavan kokouksen vaalilain laatimisesta vastaavan erityiskomitean jäsen. Lokakuussa 1917 hän liittyi Venäjän tasavallan väliaikaiseen neuvostoon (parlamenttiin).
Brest-Litovskin rauhansopimusneuvottelujen aikana vuoden 1918 alussa hän tarjosi palvelujaan Neuvostoliiton hallitukselle.
Keväällä 1918 hän liittyi bolševikkien vastaiseen keskustaoikeiston järjestöön, mutta pettyi yhteistyöhön kolmoisententen maiden kanssa ja siirtyi lähemmäs Saksaa. Tästä näkökulmasta katsottuna hän on kadettipuolueen vähemmistövirrassa.
Kevääseen 1919 asti se kuului vielä periaatteessa Pietarin yliopiston kansainvälisen oikeuden laitokseen ja Pietarin laivastoakatemiaan.
Maastamuutto ja maanpako Ranskassa (1919-1948).
Kesällä 1919 hän muutti Suomeen, missä hän osallistui syksyllä neuvotteluihin Suomen hallituksen kanssa Aleksandr Koltšakin neuvostovastaisen hallituksen puolesta.
Hän muutti Pariisiin vuonna 1920, missä hän oli osa demokraattisen perustuslaillisen puolueen valtuuskuntaa kyseisessä kaupungissa.
Hän on yksi Sorbonnen venäjän kielen osaston luojista ja järjestäjistä. Hän oli Pariisin Institut d'études slavesin dekaani ja vuodesta 1925 "Oikeus ja talous" -lehden () päätoimittaja. Hän oli myös Venäjän Punaisen Ristin pääjohtaja Pariisissa, Juristien seuran puheenjohtaja ja Venäjän ulkomailla toimivien lakimiesten kongressin komitean jäsen.
Samaan aikaan Nolde opetti Cours Supérieurs Militairesissa Pariisissa, useissa yliopistoissa Ranskassa, Belgiassa ja Alankomaissa sekä julkaisi artikkeleita, kirjoja ja monografioita venäjäksi, saksaksi, ranskaksi ja englanniksi. Hän työskenteli sekä oikeudellisten että historiallisten tutkimusaiheiden parissa; hän on erityisesti kirjoittanut kirjan slavofiilistä kirjailija Juri Samarinista.
Toisen maailmansodan aikana hän pysyi Ranskassa ja vahvisti natsivastaisen asemansa. Ansioistaan tänä aikana hänet nimitettiin kunnialegioonaan.
Vuodesta 1947 kuolemaansa asti hän oli kansainvälisen oikeuden instituutin puheenjohtaja.
Avioliitot ja jälkeläiset.
Hänen ensimmäinen vaimonsa oli Aleksandra Andrejevna, o.s. Iskritskaja (10.5.1880–1933), Mihail Andrejevitš Iskritskin (1876–1948) sisar. Heillä oli kolme poikaa:
Hänen toinen vaimonsa oli Olga Aleksandrovna Tereštšenko (1896 -?), Aleksandr Nikolovitš Tereštšenkon tytär, jonka ukrainalainen perhe oli ansainnut omaisuuden sokeriteollisuudessa.