Madame de La Fayette

Madame de La Fayette, Marie-Magdëlaine Pioche de La Vergne, kreivitär de La Fayette (18. maaliskuuta 1634 Pariisi, Ranskan kuningaskunta – 25. toukokuuta 1693 Pariisi) oli ranskalainen aatelinen ja kirjailija.
Hän kirjoitti romaanin "La Princesse de Clèves" (suom. "Clèvesin ruhtinatar"), joka oli Ranskan kirjallisuuden ensimmäinen historiallinen romaani ja kirjallisuudenhistorian ensimmäisiä psykologisia romaaneja.
Suku ja koulutus.
Marie-Madeleinen vanhemmat olivat Havre-de-Grâcen kuvernööri Aymar Marc Pioche de la Vergne (–1649), kuningas Ludvig XIII:n aseenkantaja ja kenttämarsalkka, La Vergnen herra ja kardinaali Richelieun veljenpojan Jean Armand de Maille-Brezen kotiopettaja ja Isabelle Marie Peña (–1656), kuninkaan lääkäri François Peñan ja Michelle Coupen tytär. Hän oli vanhin kolmesta lapsesta, hänen sisariaan olivat Éléonore-Armande (s. 1635) ja Isabelle-Louise (s. 1636).
Isä kuoli tyttärensä ollessaan 16-vuotias, ja hänen äitinsä näyttää olleen kiinnostunut enemmän omista asioistaan kuin tyttärensä eduista. Äiti meni uudelleen naimisiin vuonna 1651 chevalier René Renaud de Sévignén (–1656) kanssa, ja näin Marie loi yhteyden isäpuolensa veljen miniään, madame de Sévignéen, josta tuli hänen elinikäinen ystävänsä. 
Hän opiskeli kreikkaa, latinaa ja italiaa ja herätti opettajassaan Gilles de Ménagessa, joka opetti myös tulevaa madame de Sévignétä, innostunutta ihailua, jonka mies ilmaisi runoudessa kolmella tai neljällä kielellä.
Avioliitto ja lapset.
Marie meni naimisiin vuonna 1655 François Motierin (1616–1683), kreivi de La Fayetten kanssa. He asuivat kreivin maakartanossa Auvergnessa, Marien oman kertomuksen (kirjeessä Ménagelle) mukaan, varsin onnellisesti. Heidän lastensa syntymän jälkeen aviomies katosi niin tyystin vuonna 1659, että pitkään oletettiin hänen kuolleen noin vuonna 1660, vaikka hän todellisuudessa eli vuoteen 1683 asti.
Heille syntyi kaksi lasta:
Kirjallinen ura Pariisissa.
Madame de La Fayette palasi Pariisiin ja noin vuonna 1665 hän solmi läheisen suhteen herttua François de La Rochefoucauldin kanssa, joka oli tuolloin keskittyneenä kirjoittamaan "Mietelmiään". Yhdessä he muodostivat merkittävän kirjallisen seurapiirin. Molempien osapuolten sinnikkyys ja kiintymys oikeuttivat tämän suhteen yhteiskunnan silmissä, ja kun La Rochefoucauld kuoli vuonna 1680, madame de La Fayette sai osakseen vilpittömän osanoton. 
Hänen esikoisromaaninsa "La Princesse de Montpensier" julkaistiin nimettömänä vuonna 1662; "Zayde" ilmestyi vuonna 1670 salanimellä J. R. de Segrais; ja vuonna 1678 hänen mestariteoksensa "La Princesse de Clèves", myös nimellä salanimellä Segrais.
Modernin historiallisen romaanin tarina alkaa "La Princesse de Clèves'stä". Paul Scarronin ja Antoine Furetièren burleskit olivat jo kumonneet Madeleine de Scudéryn jättimäiset teokset, joissa presiöösit ja heidän ihailijansa esiintyvät persialaisina tai antiikin roomalaisina. Madame de La Fayettellä oli vielä vaikeampi tehtävä: korvata ne jollain tyydyttävämmällä kuin roomalaisen komedian irralliset jaksot. Tämän hän saavutti tarinassa, joka lyhyydellään ja yksinkertaisuudellaan oli täydellinen vastakohta aikansa ylellisille ja pitkille romansseille. Tarinan kiinnostavuus ei riipu tapahtumista, vaan henkilöhahmojen luonteesta. He toimivat täysin järkevästi, ja heidän motiivejaan analysoidaan erittäin tarkkanäköisesti. Vaikka teos sijoittuu 1500-luvun puoliväliin, se on kirjailijan omalle ajalle tyypillinen ja Ranskan ensimmäinen vakavasti otettava historiallinen romaani, joka eroaa huomattavasti ”sankariromansseista". Se on tarina hyveellisestä nuoresta vaimosta, joka tukahduttaa intohimonsa nuorta aatelismiestä kohtaan. Sen merkittäviä kirjallisia ansioita ovat dialogin arvokas paatos ja kirjailijan psykologinen näkemys traagisen mutta tarkoituksellisesti täyttymättömän rakkauden teemasta. Monet 1700- ja 1800-luvun kirjailijat käyttivät romaania mallina; kuvaillessaan prinsessan siirtymistä perheensä suojatusta maailmasta hovijuonittelujen ja politiikan maailmaan se on kehitysromaanin prototyyppi.
Teoksen puolittain omaelämäkerrallinen luonne selittää osittain sen, että madame de La Fayetten kieltäytyi tunnustamasta kirjaa omakseen. Aikalaiskriitikot, jopa läheinen ystävä madame de Sévigné, moittivat romaanin henkilöhahmo madame de Clèvesin aviomiehelleen antamaa tunnustusta. Vastauksena tähän kritiikkiin, johon hänen nimettömyytensä esti häntä vastaamasta suoraan, madame de La Fayette kirjoitti viimeisen romaaninsa, "La Comtesse de Tende".
Hänen kirjallisen työnsä luonne ja hänen henkilöhistoriansa ovat yhdessä luoneet melankolisen ja suloisen vaikutelman, joka edustaa vain yhtä puolta hänen luonteestaan. Vasta 1900-luvulla julkisuuteen tullut kirjeenvaihto osoitti hänet Savoijin herttuatar Jeanne de Nemoursin terävänä diplomaattisena edustajana Ludvig XIV:n hovissa. Hän oli nuoresta iästä lähtien ollut läheinen myös Orléansin herttuatar Henrietta Englantilaisen kanssa, jonka johdolla hän kirjoitti teoksen "Histoire de Madame Henriette d’Angleterre," joka ilmestyi vasta vuonna 1720.
Hän kirjoitti muistelmansa "Mémoires de la cour de France pour les années 1688 et 1689" Ludvig XIV:n hallituskaudelta, jotka kahta lukua lukuun ottamatta vuosilta 1688 ja 1689, katosivat hänen poikansa huolimattomuuden vuoksi. Madame de La Fayette kuoli 25. toukokuuta 1692.