Andien esikeraaminen kausi

Andien esikeraaminen kausi oli Andien vuoriston ja vuoriston länsipuolisen rannikkotasangon esihistoriallinen ajanjakso. Esikeraaminen kausi alkoi alueen asuttamisesta yli vuotta sitten ja jatkui keramiikan käyttöönottoon saakka noin 1800 eaa.
Andien ensimmäiset asukkaat olivat paleointiaaneja, jotka hankkivat ravintonsa metsästyksellä ja keräilyllä. Esikeraaminen kausi noin vuoden 8000 eaa. jälkeen vastaa Amerikan arkaaista kautta. Maanviljelyä esiintyi Andeilla jo arkaaisen kauden alussa, mutta sillä oli pitkään vain ruokavaliota täydentävä rooli. Viljelykasveja käytettiin myös materiaalina ja lääkkeenä. Laama, alpakka ja marsu kesytettiin esikeraamisen kauden lopulla.
Paleointiaanien kulttuuri oli melko yhtenäinen. Arkaaisella kaudella syntyi paikallisia kulttuureja, jotka sopeutuivat Andien vaihtelevaan maastoon, ilmastoon ja lajistoon. Suurimmat erot olivat vuoristossa ja kuivalla rannikkotasangolla asuvien kansojen välisiä. Rannikolla kalastus oli tärkeä elinkeino, joka tuotti suurimman osan ravinnosta. Esikeraamisen ajan lopulla rannikkotasangon väkiluku oli arviolta .
Laajamittaista maataloutta esiintyi 4. vuosituhannella eaa. Se alkoi Andien pohjoisimmassa kärjessä, missä vuoret ovat matalia ja ilmasto trooppisen kostea. Sieltä se levisi rannikkotasangon pohjoisosiin ja 2. vuosituhannella eaa. Keski-Andien ylätasangolle. Monumenttirakentaminen alkoi rannikolla mahdollisesti jo 4. vuosituhannella eaa. ja vuoristossa 3. vuosituhannella eaa. Syntyi pysyvää asutusta ja monimutkaistuvia yhteiskuntia, jotka kykenivät mobilisoimaan väestöä suuriin hankkeisiin. Viitteitä yhteiskunnan kerrostumisesta ja perinnöllisen eliitin olemassaolosta on esikeraamisella kaudella niukasti.
Periodisointi.
Andien esihistoria jaetaan seitsemään kauteen, joista esikeraaminen on varhaisin. Se alkaa alueen asuttamisesta ja jatkuu keramiikan käyttöönottoon saakka. Esikeraaminen kausi jakautuu edelleen jaksoihin I–VI. Niiden teoreettiset tunnuspiirteet ovat:
Esikolumbiaaninen kronologian viisivaiheisessa periodisoinnissa Andien esikeraamisen kauden vaiheet I–II vastaavat paleointiaanien kautta ja vaiheet III–VI arkaaista kautta.
Vaihtoehtoisessa jaottelussa Andien varhaisin esihistoria jaetaan kivi- ja esikeraamiseen kauteen. Kivikaudella koettiin noin vuodesta eaa. alkaen suuri muutos ympäristössä ja ilmastossa, kun jääkausi päättyi, mannerjäätiköt sulivat, merenpinta kohosi, pleistoseenin megafauna kuoli sukupuuttoon ja lajien elinympäristöt nousivat korkeammalle. Kivikausi päättyi noin 3000 eaa., jolloin rantaviiva ja ilmasto asettuivat suunnilleen nykyiseen muotoonsa. Vuoden 3000 eaa. jälkeen alkaneella kaudella syntyi Andien myöhempien korkeakulttuurien taloudellinen, teknologinen ja yhteiskunnallinen perusta. Ajanjaksoa kutsutaan myös myöhäisarkaaiseksi kaudeksi. Esikeraaminen kausi päättyi, kun keramiikka yleistyi Andeilla. Siirtymä päätoimiseen maatalouteen tapahtui samoihin aikoihin. Sivilisaation tuntomerkkejä ovat myös yhteiskuntaa ylläpitävät muodolliset instituutiot ja kehittynyt taide. Andeilla sivilisaation määritelmän täyttäviä yhteiskuntia syntyi vuoteen 2000 eaa. mennessä.
Kivikausi.
Andien asuttaminen.
Amerikkojen varhainen asutushistoria tunnetaan melko huonosti. DNA-tutkimusten perusteella nykyajan intiaanit periytyivät kolmesta tai neljästä esihistoriallisesta populaatiosta, jotka saapuivat Amerikkaan erillisinä ryhminä. Ryhmistä vain yksi levittäytyi Väli-Amerikkaan ja lopulta Panaman kannaksen kautta Etelä-Amerikkaan. Ryhmää kutsutaan paleointiaaneiksi.
Etelä-Amerikkaan saapunut väestö seuraili luultavasti rannikkoa. Uudisasutus keskittyi jokien, suistojen ja laguunien läheisyyteen. Väkiluvun kasvaessa asutus hajosi pienemmiksi ryhmiksi, jotka asettuivat uusille alueille. Todennäköisesti Andien varhainen asutus levisi vuoriston ja rannikon väliin jäävää kapeaa aavikkokaistaletta etelään edeten hyppäyksin makeanveden lähteeltä toiselle. Koko rannikon asuttamiseen meni useita sukupolvia.
Andien vuoristo oli jääkauden lopulla kylmä ja osin jäätikön peittämä. Kasvillisuutta oli vähän. Ylängön asuttamista vaikeutti myös hapenpuute. Todennäköisesti rannikon väestö matkusti vuorille aluksi vain hetkellisesti esimerkiksi riistan perässä tai obsidiaania keräämään. Vähitellen asutus levisi alarinteille ja sieltä yhä korkeammalle. Sukupolvi sukupolvelta tapahtui geneettistä sopeutumista, joka mahdollisti vuoriston asuttamisen.
Amerikan asutuksen tiedetään varmuudella tapahtuneen viimeistään noin 9500 eaa. Tuolta ajalta ovat myös varhaisimmat radiohiiliajoitetut Perun ja Chilen rannikkoaavikolta löytyneet varmat todisteet ihmisasutuksesta. Andien asuttaminen tapahtui mahdollisesti kuitenkin jo paljon aiemmin. Eteläisen Chilen Monte Verdestä on löydetty ihmisasutuksen merkkejä noin vuodelta ennen ajanlaskun alkua. Keski-Andien ylätasangolla Ayacuchon altaassa saattoi Richard S. MacNeishin mukaan olla ihmisiä jo noin eaa. Vuoriston laajamittaisesta asuttamisesta on merkkejä noin – radiohiilivuotta sitten.
Paleointiaanit.
Amerikan alkuperäiskansojen yhteisistä piirteistä voidaan tehdä päätelmiä mantereen varhaisten asukkaiden elämäntavasta. Todennäköisesti he elivät sukukunnittain järjestyneissä ryhmissä, jotka jakautuivat useisiin sukulinjoihin. Avioliitot solmittiin sukukuntien sisällä mutta linjojen välillä. Päätökset tehtiin yhdessä, ja johtajat valittiin pätevyyden ja ryhmän jäsenten myötämielisyyden perusteella. Šamaanit välittivät viestejä aineellisen ja aineettoman todellisuuden välillä. Luonto ymmärrettiin animistiseksi ja antropomorfiseksi. Uskonto ja parannustaito nähtiin toisistaan erottamattomina ilmiöinä.
Paleointiaanit osasivat sytyttää tulen poraamalla kovaa keppiä pehmeämpää puunpalasta vasten. Ruoka paahdettiin tai kypsennettiin kuopassa. Tärkeimmät ravinnonlähteet olivat kasvien keräily ja pienten eläinten liha. Suurriista ei riittänyt takaamaan säännöllistä ravintoa. Tulia sytytettiin joskus luonnonvaraisen kasvillisuuden raivaamiseksi, jolloin tilalle kasvoi ihmiselle hyödyllisempiä kasveja. Kasveista saatiin myös pehmikettä nukkumiseen ja materiaaleja erilaisten apuvälineiden rakentamiseen. Kasvikuiduista valmistettiin narua, lankaa, koreja, verkkoja, mattoja ja kankaita. Puusta tehtiin huhmareita, työkalujen kahvoja ja alkeellisia lapioita. Myös eläinten osat käytettiin huolellisesti. Nahasta saatiin peitteitä, astioita ja kantovälineitä. Luusta voitiin muotoilla esimerkiksi naskali tai koukku. Myös kiviä työstettiin aseiksi ja työkaluiksi, ja luonnosta löytyneitä elottomia tai eloperäisiä esineitä voitiin käyttää monenlaisiin tarkoituksiin. Ansoja valmistettiin monista eri materiaaleista. Andien varhaiset asukkaat tunsivat myös veneen.
Aseina käytettiin keihästä, atlatlia, linkoa ja bolaa. Keihään kärki karkaistiin tulessa tai siihen valmistettiin erillinen kärki kovasta puusta tai kivestä. Lingon ja bolan ammuksina käytettiin pyöreitä kiviä. Muut aseet omaksuttiin pohjoisesta, mutta vuoden 4000 eaa. tienoilla keksitty bola oli eteläamerikkalainen innovaatio.
Monte Verden asukkaat elivät Etelä-Andien matalan vuoriston kosteissa havumetsissä pienen puron rannoilla. He metsästivät norsu- ja kamelieläimiä ja pienriistaa. Suurin osa ravinnosta saatiin kuitenkin kasveja keräämällä. Ruokavalioon kuului villiperunoita, siemeniä, hedelmiä, pähkinöitä, marjoja, lehtivihanneksia, juuria ja mukuloita. Meren rannoilta kerättiin levää ja muita ravinnerikkaita kasveja. Varhaisia metsästäjä-keräilijöiden elämäntapaa on yleensä pidetty vaeltavana, mutta Mesa Verden asukkaat vaikuttaisivat eläneen pysyvässä leirissä. Majojen perustukset tehtiin tukeista ja karkeista lankuista. Niiden viereen pystytettiin maahan isketyistä puuntaimista kehikko, joka katettiin eläinten nahkoilla. Andien myöhemmät sivilisaatiot kehittyivät huomattavasti Mesa Verdeä pohjoisempana, mutta niiden sopeutumat ympäristöön olivat yllättävän samankaltaisia.
Mittavasta ihmisasutuksesta on merkkejä noin 9000–8000 eaa. Mastodontit olivat tuolloin jo kadonneet. Maalaiskiaisia ja hevosia sen sijaan oli edelleen. Hevonen vaikuttaisi olleen Andien varhaisten asukkaiden tärkein saaliseläin. Ihmiset asuivat luolissa ja valmistivat yksinkertaisia kivityökaluja. Metsästäessään he käyttivät muodoltaan kalanpyrstöä muistuttavia keihäänkärkiä. Eniten niitä on löydetty Andeilta ja eteläiseltä arolta. Kulttuuri oli erikoistunut avoimilla ruohomailla metsästämiseen, ja Perusta sille ominaisia keihäänkärkiä on löydetty vain pari. Kalanpyrstöperinne erottuu ympäröivistä kulttuureista mutta on sisäisesti yhtenäinen. Todennäköisesti se edustaa kielen ja tapakulttuurin yhdistämää ihmisjoukkoa. Aineellinen kulttuuri oli samankaltainen Panamasta kauas etelään ulottuvalla alueella, mikä viittaa uuteen pohjoisesta saapuneeseen paleointiaanien populaatioon.
Erikoistuneet kulttuurit.
Etelä-Amerikan länsiosien vaihteleva maasto asetti ihmisasutukselle suuria haasteita. Alueelta löytyy niin aavikkoa, vuoristoa kuin trooppista sademetsää, joista jokainen vaati omanlaistaan erikoistumista. Rannikkoaavikon, vuoriston ja metsäisten alankojen aiemmin samankaltainen elämäntapa eriytyi paikallisiksi kulttuureiksi noin 8000 eaa. tai pian sen jälkeen. Nykyään ne voidaan erottaa aineellisten kulttuuriensa perusteella.
Luoteinen perinne käsitti Ecuadorin rannikon ja Perun luoteiskolkan. Se ulottui Santa Elenan niemimaalta Piurajoelle. Perinteelle ominaista asutusta oli Ecuadorissa vuosina 8000–4600 eaa. Perussa sen alku ajoittuu välille 9000–6000 eaa. Alue oli nykyistä lämpimämpi ja kosteampi, ja nykyisen autiomaan paikalla oli mangrovesuota, josta rannikon asukkaat keräsivät simpukoita. Vuoriston alarinteillä kasvoi metsää, johon luoteisen perinteen ihmiset levittäytyivät viimeistään 6000 eaa. He rakensivat kaksi korkeaa maakumpua, joille ominainen kerroksittainen rakentaminen ja aiempien kerrosten täyttäminen oli myöhemmin Andeilla yleistä. Luoteinen perinne käytti kiveä vain keihään- ja nuolenkärjissä ja tärkeimmissä työkaluissa. Useimmat työkalut tehtiin luusta tai kasvimateriaaleista, sillä kivi on viidakossa harvinaista. Aavikoituminen hävitti Luoteis-Perun mangrovesuot noin 4000 eaa.
Paijanin perinne sijaitsi Luoteis-Perun leveällä rannikkotasangolla. Se ajoittuu suunnilleen vuosien ja 5000 eaa. välille. Asutus ja elinkeinot painottuivat todennäköisesti rannikolle, mutta merenpinnan nousun vuoksi jäljellä on vain sisämaan kohteita. Niitä tunnetaan kolmenlaisia: louhoksia, kivikautisia työpajoja ja lyhyeen asumiseen tarkoitettuja leirejä. Paijanin perinne tunnetaan pitkistä ja kapeista kivikärjistään, joita todennäköisesti käytettiin keihäskalastuksessa. Ohut, neulamainen pää katkeaa helposti, joten kärki ei sovellu paksunahkaisen suurriistan metsästykseen. Paijan-kärkiä on löydetty louhoksilta ja verstaista mutta ei metsästysleireistä. Ruokavalio koostui kalasta, ravuista, liskoista, linnuista, viskatsista ja etanoista sekä erilaisista kasveista, joita käsiteltiin jauhinkivillä. Kalanpyrstöperinteen tapaan Paijanin perinne oli erottuva mutta toisteinen, joten se todennäköisesti edustaa yhteiselle kielelle ja kulttuurille perustuvaa ryhmää.
Keski-Andien perinne oli maantieteellisesti laaja ja sisäisesti monimuotoinen. Sen tunnuspiirre on pajunlehteä muistuttava keihäänkärki, jollaisia on löydetty Santajoelta Chileen ja Argentiinaan ulottuvalta alueelta. Paikalliset ihmisryhmät sopeutuivat monelaisiin ympäristöihin ja elinkeinoihin, ja niiden aineellisissa kulttuureissa on suurta vaihtelua, minkä vuoksi Keski-Andien perinteen rajojen tarkka määrittely ei ole mahdollista. Osa ryhmistä metsästi ylätasangon ruohomailla, missä eläimistö on rannikkovesien ohella Andien alueen runsainta. Toiset harjoittivat metsästystä ja keräilyä Andien pohjois–eteläsuuntaisissa altaissa. Kolmas ryhmä koostui ylätasangolla liikkuvista metsästäjistä ja keräilijöistä. Osan aikaa vuodesta he asuivat suhteellisen matalalla, missä sadekausi sai kasvillisuuden kukoistamaan ja houkutteli paikalle myös eläimiä. Kuivan kauden koittaessa he siirtyivät korkeille ruohomaille metsästämään.
Atacaman rannikkoperinne sijaitsi Atacaman autiomaassa Paijanin perinteestä etelään. Varhaisimmat leirit ajoittuvat vuosien 8000–7000 eaa. välille. Elinkeino perustui aluksi simpukoiden keräilyyn ja pikkukalojen pyytämiseen. Pyynti tapahtui aluksi verkolla tai harppuunalla. Noin 5000 eaa. opittiin kalastamaan ongella ja valmistamaan haaveja ja keveitä puuvillaverkkoja, mikä teki ravinnonsaannista vakaampaa. Atacamalaiset kävivät harvakseltaan myös sisämaassa metsästämässä ja vuoristossa keräämässä obsidiaania. Ongenkoukkuja valmistettiin kaktuksen piikeistä, simpukankuorista ja luusta tai kiinnittämällä kiviseen varteen luupiikki. Isoja kaloja ja merileijonia metsästettiin kivikärkisillä puuharppuunoilla, mikä täydensi ruokavaliota rasvalla ja sisäelimillä. Kalastukseen perustuneita pysyviä kyliä syntyi jo ennen vuotta 5000 eaa. Chilen rannikon kalastajat harjoittivat muumiointia ensimmäisinä ihmiskunnan historiassa noin 5000 eaa. alkaen. Muumioiden kemiallinen koostumus osoittaa heidän ruokavalionsa koostuneen 90-prosenttisesti kaloista ja äyriäisistä.
Kalastuksessa käytettiin apuna veneitä ja kanootteja, jotka yleensä valmistettiin kaisloista. Ecuadorin ja Perun rannikolla käytettiin myös balsalauttoja ja Chilen rannikolla merileijonan nahasta tehtyjä ponttoniveneitä.
Varhainen maatalous.
Kalastustekniikan kehitys mahdollisti pysyvän asutuksen synnyn. Kehitykseen vaikutti myös jääkauden jälkeinen ilmastonmuutos, joka pakotti omaksumaan uusia elinkeinoja. Osa yhteisöistä alkoi säännellä syntyvyyttä ja pyrki tehostamaan metsästystä ja keräilyä. Toiset alkoivat järjestelmällisesti tukea ravintona käytettyjen kasvien ja eläinten lisääntymistä ja kasvua. Perussa monet yhteisöt pysyivät kasvukauden ajan paikoillaan ja tekivät pitkiä metsästys- ja keräysmatkoja entistä vähemmän. Raskaana olleilla naisilla oli mahdollisuus välttää liikkumista, mikä vähensi keskenmenoja. Väkiluvun kasvu puolestaan pakotti uusien ravinnonhankintamenetelmien kehittämiseen.
Maatalous alkoi pian Andien asuttamisen jälkeen. Amerikan vanhimmat merkit kasvien viljelystä on löydetty Guitarreron luolasta Pohjois-Perusta. Löytö on ajoitettu noin vuoteen 8000 eaa. Guitarrerosta löytyneitä kasveja viljeltiin ilmeisesti kuidun vuoksi: niistä valmistettiin esimerkiksi vaatteita ja vuoteita. Varhain domestikoituja kasveja olivat ainakin oka, ulluko, lukuma, pacay, tarha- ja limanpapu sekä chilipippuri. Pullokurpitsaa kasvatettiin säilytysastiaksi. Maataloutta harjoitettiin suhteellisen laajalla alueella, mutta sen mittakaava oli pieni eikä se vielä tuhansiin vuosiin syrjäyttänyt metsästystä, kalastusta ja keräilyä. Varhaisimmat viljelykasvit säilyivät varastoituina huonosti eivätkä yksinään riittäneet tyydyttämään ihmisen ravinnontarvetta. Maissin viljely alkoi noin 5000–4000 eaa. ehkä Mesoamerikasta omaksuttuna.
Maanviljely ja eläinten kasvattaminen oli raskasta työtä, joka ei suojannut Andien muinaisia asukkaita nälänhädältä. Varhaiset kokeilut todennäköisesti epäonnistuivat, mutta harvoissa tapauksissa tapahtui domestikaatio. Andien vuoriston ja rannikkoaavikon kaltaisissa karuissa olosuhteissa yritykseen ja erehdykseen perustuva prosessi oli todennäköisesti houkuttelevampi kuin luonnostaan runsaasti ravintoa tarjoavilla alueilla, jotka asutettiin ensimmäisinä. Monet Andien viljelykasveista ovat luonnonvaraisessa muodossaan myrkyllisiä, joten niiden jalostaminen lienee tapahtunut äärimmäisen tarpeen sanelemana. Kasveja ei pelkästään syöty, vaan niitä käytettiin lääkkeiksi ja niistä saatiin materiaaleja vaatetukseen, astioihin, aseisiin, sänkyjen pehmusteiksi ja asumusten rakentamiseen.
Kasvi- tai eläinlajin alkuperäinen kesyttäminen ei koskaan ollut tarkoitushakuinen tapahtuma. Andien vaihtelevassa maastossa tahatonta domestikaatiota tapahtui helposti, kun ihmiset tietoisesti tai tahattomasti siirsivät eläin- ja kasvilajeja niiden luontaisen elinympäristön ulkopuolelle. Samalla tapahtui niin luonnollista valintaa kuin tietoista jalostamistakin. Maatalouden syntyyn vaikutti myös pleistoseenin vaihtuminen holoseeniin ja tähän liittynyt ilmastonmuutos. Useimpien ylätasangolla viljeltyjen kasvien alkuperä oli todennäköisesti vuoriston trooppisilla itärinteillä. Kasveja siirrettiin jatkuvasti korkeammalle vuoristoon, jonka karuihin olosuhteisiin ne vähitellen sopeutuivat.
Myöhäisarkaainen kausi.
Maatalous ja keramiikka.
Maatalous oli myöhäisarkaaisella kaudella yleistä, mutta metsästys ja keräily olivat edelleen hallitseva ravinnon lähde. Kolumbian ja Ecuadorin kosteilla ja trooppisilla alueilla maatalous vakiintui jo kauan ennen vuotta 3000 eaa. Pohjoisella rannikkotasangolla viljely yleistyi 4. vuosituhannen eaa. puoliväliin mennessä. Perun vanhin tunnettu keramiikka on löydetty Huaca Prietasta ja ajoitettu noin vuodelle 2400 eaa, mutta yleiseen käyttöön keramiikka tuli vasta noin 2000–1800 eaa. Vuoristossa koettiin myöhäisarkaaisen kauden alussa kuivuutta, jonka loputtua maatalous alkoi Perun pohjois- ja keskiosissa noin 1800 eaa. Etelämpänä sateet lisääntyivät vasta 1600 eaa., minkä jälkeen Titicacan alueelle syntyi maanviljelyyn ja laidunnukseen perustunut kulttuuri. Atacaman ja Chilen rannikon erittäin kuiville alueille maatalous ja keramiikka omaksuttiin satoja vuosia myöhemmin.
Väestönkasvu loi tarpeen maatalouden tehostamiselle. Perussa alettiin rakentaa kastelukanavia ja pengerviljelmiä noin 2800–2600 eaa., pian ensimmäisten kaupunkimaisten asutusten synnyn jälkeen.
Rannikkotasangon viljelijät hyödynsivät kausittain virtaavia jokia, eikä keinokastelua tarvittu. Rannikolla viljeltyjä kasveja olivat puuvilla, kurpitsat, pavut, lukuma, guava ja chili. Maissia alettiin viljellä esikeraamisen kauden lopulla. Kalastus säilytti merkittävän aseman, mikä osoittaa, ettei neoliittiselle vallankumoukselle ominainen voimakas väestönkasvu, pysyvä asutus, monumentaaliarkkitehtuuri ja monimutkaisten yhteiskuntien synty välttämättä edellytä maataloutta. Andien rannikon kalavedet ovat maailman runsaimmat. Rannikon maatalous näyttääkin aluksi kehittyneen raaka-aineiden tuotantoon: kalaverkkoihin tarvittiin kuituja ja veneisiin ruokoja. Lannoitteena käytettiin guanoa.
Perun vuoristossa viljely alkoi alueilla, joiden kastelu perustui sateisiin tai ylempää virtaaviin jokiin, joiden varsille rakennettiin pieniä kastelukanavia. Vuoristossa viljeltiin samoja lajeja kuin rannikolla ja lisäksi muun muassa kvinoaa ja revonhäntää. Maatalouden merkityksen kasvaessa vuoristoasutuksen painopiste siirtyi korkeilta ruohomailta alemmas, missä kasvit menestyivät paremmin. Eri kasvilajit menestyivät vuoriston suuresti vaihtelevissa elinympäristöissä eri tavoin. Se loi tarvetta kaupalle ja lisäsi väestöryhmien keskinäistä riippuvuutta.
Laama ja alpakka kesytettiin ehkä noin 3000 eaa. Laama viihtyy sekä alangolla että vuoristossa, mutta alpakka on ympäristönsä suhteen valikoiva ja viihtyy parhaiten korkealla vuoristossa. Tämä osaltaan vaikutti siihen, että asutus pyrki levittäytymään yhä korkeammalle. Marsuja käytettiin ravinnoksi sekä myös rituaalisissa ja lääkinnällisissä tarkoituksissa jo kivikaudella. Keski-Andien kansat kesyttivät marsun noin 6000–2000 eaa. Myöhemmin se levisi rannikkoalueelle, missä normaalisti kasveja syövä eläin opetettiin syömään kalaa.
Yhteiskunta.
Andien väestö moninkertaistui myöhäisarkaaisella kaudella. Vuoristossa asutuksia oli yhä enemmän ja ne levittäytyivät laajalle alueelle. Rannikolla asutukset olivat lähellä rantaa ja makean veden lähteitä. Perun pohjois- ja keskiosiin syntyi hallinnon ja uskonnonharjoituksen keskuksia. Osa ihmisistä todennäköisesti eli suurimman osan vuodesta maaseudulla mutta muutti väliaikaisesti keskuksiin esimerkiksi kansalaisvelvollisuuden tai juhlien vuoksi. Monumenttien rakentaminen, ylläpito ja käyttö vaativat järjestäytynyttä yhteiskuntaa, jossa pieni osa väestöstä sai vallan johtaa enemmistöä. Ensimmäiset kaupunkimaiset asutukset syntyivät vuoden 3000 eaa. tienoilla tai hieman myöhemmin. Ensimmäisten kaupunkien vauraus perustui vaihtotalouteen. Osa yhteisöistä keskittyi meren hyödyntämiseen, toiset viljelyyn.
Osa kivikauden rannikkokansoista talvehti sisämaan "loma"-kukkuloilla, joiden kasvillisuus sai tarvitsemansa kosteuden talvikauden sumuista. Lomista kerättiin villisiemeniä, juurimukuloita ja etanoita. Lisäksi ihmiset metsästivät peuroja, guanacoja, pöllöjä ja kettuja. Kesäisin lomat kuivuivat, jolloin niihin leiriytyneet ryhmät siirtyivät rannikolle. Lomien huvetessa talvileireistä luovuttiin noin 2500 eaa., jolloin syntyi pysyviä kalastuskyliä. Etelässä lomat olivat suurempia, ja niihin perustunut metsästyskulttuuri säilyi pitempään. Vuonna 2000 eaa. rannikolla oli satakunta kylää, joissa asui 50–500 ihmistä. Suurimpien kylien väkiluku oli jopa ja koko rannikkoalueen noin . Asutus oli tiheintä Perun pohjoisrannikolla Casma- ja Huarmey-jokien välisellä alueella. Talot rakennettiin puusta, basalttikivestä, savesta ja valaan luusta.
Järjestäytymisen periaatteita on vaikea päätellä pelkän arkeologisen aineiston perusteella. Pienet, enintään muutaman tuhannen hengen yhteisöt oli todennäköisesti järjestetty sukukunnittain ja perheittäin. Suuret rakennushankkeet toteutettiin yhteisön voimin ilman ulkopuolista apua. Tärkeät tehtävät kiersivät päteväksi tiedetyltä henkilöltä toiselle. Isoissa keskuksissa yhteiskunta oli monimutkaisempi ja mahdollisesti jakautui erillisiin luokkiin. Suuriin hankkeisiin saatiin ehkä apua pienemmistä yhteisöistä. Pysyvä asutus ja kaupankäynti mahdollistivat ylijäämän kasaantumisen ja hierarkkisten yhteisöjen muodostumisen. Perinnöllisten poliittisten johtajien olemassaolosta ei ole viitteitä, joten yhteiskunta luultavasti perustui järjestäytyneeseen uskonnonharjoittamiseen. La Galgadan hautalöydöissä ja Caralin asuinrakennuksissa on viitteitä perinnöllisestä omaisuudesta ja asemasta. Muualta tällaisia viitteitä ei tunneta.
Arkkitehtuuri.
Ecuadorin metsäalueella talot rakennettiin pyöreän tai soikean aukion ympärille. Julkiset rakennukset olivat soikeita ja kupolimaisia. Joskus ne rakennettiin matalien maakumpujen päälle, ja niitä oli kahta tyyppiä. ”Kalmistoissa” toimitettiin hautajaisrituaaleja ja valmisteltiin ruumis hautaukseen. ”Fiesta”-taloissa juhlittiin ja juotiin. Ne muistuttivat trooppisen vyöhykkeen yhteisöille tyypillisiä miesten taloja.
Perussa maaston rikkonaisuus vaikeutti suurien, tiiviiden yhteisöjen syntyä ja pyrki eristämään ihmisryhmät toisistaan. Vuoteen 2000 eaa. mennessä sinne oli kuitenkin syntynyt suuriin rakennushankkeisiin kykeneviä yhteiskuntia. Andien myöhäisarkaaisen kauden suurimmat monumenttirakennukset sijaitsevat juuri Perussa. Todennäköisesti niissä toimitettiin sekä maallisia että uskonnollisia asioita. Käyttötarkoituksesta on vaikea saada varmuutta arkeologisen aineiston perusteella, sillä keskukset siivottiin huolellisesti. Rakentamisessa käytettiin kiveä ja laastia, mikä erotti julkiset rakennukset asuintaloista ja muista tavallisista rakennuksista. Yleensä vain pienissä taloissa oli katto, sillä Andien kuiva ilmasto suosi aukioiden ja sisäpihojen rakentamista. Osa niistä toimi käytävinä ja osa kokoontumistiloina. Siirtymää arkisen ja juhlallisen tilan välillä korostettiin porteilla ja portaikoilla.
Julkiset rakennukset sijaitsivat usein kumpujen päällä, mikä entisestään korosti niiden erityisyyttä. Kumputasanteilla todennäköisesti toimitettiin uskonnollisia rituaaleja, ja vain yhteisön arvostetuimmat jäsenet saivat nousta huipulle. Vastaavasti plaza hundida oli ympäristöä matalampi sisäpiha. Maahan kaivettiin kuoppa, seinät peitettiin muuraamalla ja kuopan vastakkaisille puolille rakennettiin portaat. Madallettuja sisäpihoja alettiin rakentaa Pohjois-Perussa 3. vuosituhannella eaa.
Kotoshin perinne alkoi noin 2260 eaa. ja jatkui lähes kaksi vuosituhatta Chavínin horisonttiin asti. Kotoshin pyhäköt olivat pieniä ja suljettuja rakennuksia, jossa sukulaisryhmät suorittivat rituaaleja keskusliesien ympärillä. Varhaisimmat pyhäköt olivat saviseinäisiä ja yksinkertaisia, mutta myöhemmin niistä kehittyi kivisiä, tyyliltään yhtenäisiä rakennuksia, joissa oli istumapenkit, ilmastointikanavat ja koristeelliset seinäsyvennykset. Alkujaan yksityiset rituaalit kehittyivät ajan myötä yhteisöllisemmiksi, ja suuret avonaiset pyhäköt korvasivat vanhat suljetut kammiot. Huánacon lähellä sijaitseva Kotosh on Keski-Andien myöhäisarkaaisen kauden parhaiten tutkittu arkeologinen kohde. Sieltä on löydetty kaksi temppeliä, joista uudempi rakennettiin kivillä täytetyn vanhan temppelin päälle. La Galgadan pyhäköitä käytettiin myöhemmin mausoleumeima, joissa säilytettiin arvostettuja vainajia ja heidän ylellisiä hauta-antimiaan. La Galgadassa näkyy viitteitä perinnöllisestä eliitistä ja esi-isien palvonnasta, mikä ennakoi myöhempää Andien sivilisaatiota.
Supe-perinne kehittyi mahdollisesti jo ennen vuotta 3000 eaa. Se sijaitsi rannikon kuivilla alueilla ja edustaa Amerikan mantereen siihen asti suurisuuntaista monumentaalirakentamista. Keskuksissa oli suuria tasalakisia kumpuja ja aukioita, joihin mahtui kokoontumaan isokin väkijoukko. Sisämaan Kotosh- ja plaza hundida -perinteistä poiketen Supe korosti julkisia rituaalisia näyttäytymisiä. Caralissa on viitteitä tehokkaasti järjestäytyneestä yhteiskunnasta ja pitkälle kehittyneestä symboliikasta, johon sisältyi myös pyhiä huaca-kiviä. Asperosta ja muista merenrantakeskuksista on löydetyt ihmis- ja polttouhrien jäänteet sekä savifiguurit kertovat uskonnollisen elämän monimuotoisuudesta ja järjestäytymisestä. Ajan myötä rakennukset muuttuivat symmetrisemmiksi, ja ideologinen yhteys sisämaan kulttuureihin ilmeni Kotosh-tyylisten kammioiden ja upotettujen pihojen muodossa.
Esikeraamisen kauden suurin kivimonumentti on El Paraiso. Paraison perinnettä pidetään Supe-perinteestä erillisenä, vaikka myös se sijaitsee rannikkoaavikolla. El Paraiso koostuu yhdeksästä Chillonin laaksossa sijaitsevasta rakennuskompleksista noin 2 kilometriä sisämaassa. Niiden rakentamiseen käytettiin yli tonnia kiveä, ja ne peittävät noin 58 hehtaarin alueen. U-kirjaimen muotoisten rakennusten selkä on käännetty merta kohti ja kädet osoittavat vuoristoon ja nousevan auringon suuntaan, mikä enteilee keraamisen kauden seremoniakeskuksia, joissa uskonnolliset ja yhteiskunnalliset muutokset alkoivat heijastua myös arkkitehtuuriin. Rakennukset koostuvat useista verkostomaisesti yhdistyvistä käytävistä ja huoneista. Niissä ei ole merkkejä asumisesta, mikä viittaa siihen, että rakentajat ja käyttäjät tulivat muualta. Rituaaliset tulikuopat, punaiseksi värjätty sisäpiha, punapigmentin hiontakivet ja savifiguurien kappaleet osoittavat uskonnollisten toimintojen keskeisyyden. El Paraiso yhdistää rannikon ja vuoriston piirteitä. Ruokavalio perustui yhä mereen, mutta viereisellä tulvatasangolla harjoitettiin jo maanviljelyä. El Paraison rakentajat olivat ehkä kalastajia, jotka alkoivat omaksua viljelyn ja rakentaa maatalousyhteiskunnille tyypillisiä seremoniakeskuksia. Ei tiedetä, oliko kyse jäljittelystä vai arkkitehtuurin edelläkävijästä. Joka tapauksessa El Paraiso enteilee esikeraamisen kauden loppumiseen johtaneita kulttuurisia ja ideologisia muutoksia.
Monumenttirakentaminen oli keskirannikon ilmiö. Pohjoisessa tai etelässä sitä ei vielä esiintynyt.
Taide.
Myöhäisarkaainen taide muodosti Andien sivilisaation esteettisen perustan. Materiaaleja olivat esimerkiksi kivi, luu, puu, ruoko, kaarna, terrakotta, simpukankuoret ja korit.
Ylivoimaisesti tärkein taidemuoto oli kuitenkin kangas. Vaatteet, peitot, kassit, matot ja muut kankaat olivat jatkuvasti arjessa läsnä, ja ne koristeltiin yksityiskohtaisin kuvioin. Hienoimmat kankaat tehtiin puuvillasta. Yleensä kankaat punottiin, mutta ne voitiin valmistaa myös solmimalla, silmukoita kiertämällä tai yksinkertaisin kudoksin. Kangaspuita ei tunnettu. Kankaan ristikkomaisen rakenteen vuoksi taide oli geometrista, symmetristä ja kulmikasta. Se kuvaa abstrakteja muotoja, ihmisiä ja eläimiä. Osa kuvista esittää kaksipäisiä käärmeitä ja lintuja tai eri eläinten piirteitä yhdistäviä mielikuvitusolentoja. Erillisten kuvioiden sijaan aiheet toistuvat ja sulautuvat toisiinsa.
Tärkeimmät kangaslöydöt on tehty Huaca Prietassa. Ne ovat tärkeä lähde, kun tutkitaan esikeraamisen ajan kulttuureja. Väriaineet ovat kuluneet kankaista pois, mutta niiden jäämiä voi yhä erottaa mikroskoopilla. Kankaat ovat edelleen tärkeä Andien kansojen taidemuoto, mutta esikeraamista kuvakieltä ei nykyään osata kunnolla tulkita.