Englanninkettukoira

Englanninkettukoira () on brittiläinen koirarotu. Se kuuluu FCI:n roturyhmään 6. 
Ulkonäkö.
 
Englanninkettukoiran yleisvaikutelma on tasapainoinen, voimakas ja sulavalinjainen. Sen kuono on pitkä ja neliömäinen, kirsussa on erikoisen avoimet sieraimet. Rodulla on täydellinen purenta ja vahvat leuat. Englanninkettukoiran silmät ovat valppaat ja tarkkaavaiset, ja väriltään kauniin pähkinänruskeat tai ruskeat. Koiran häntä muistuttaa beaglen häntää, se on ylös kiinnittynyt ja korkea-asentoinen, eikä koskaan ole kiertynyt selän päälle. Rodun raajat ovat hyväluustoiset ja vahvat. Karva on lyhyttä, tiheää ja säänkestävää.
Kaikki englantilaisten ajokoirien värit ja värimerkit sallitaan. Aikoinaan "curre"-linjaiset yksilöt tunnettiin valkoisina ja "belvoir"-linjaiset kolmivärisinä. Sini- ja ruskeatäplikkäät yksilöt saattavat olla perineet värityksensä southern houndilta ja black-and-tan-väriset yksilöt hubertuksenajokoiralta.
Luonne ja käyttäytyminen.
Englanninkettukoira on luontainen metsästyskoira, siitä huolimatta se ei käyttäydy ollenkaan aggressiivisesti ihmisten keskuudessa. Se on ystävällinen, sosiaalinen, aktiivinen ja kestävä. Englanninkettukoira tulee loistavasti toimeen muiden koirien ja eläinten kanssa. Se myös nauttii suuresti ihmisten ja lasten seurasta. Rotu rakastaa metsästämistä ja juoksemista, hyvän kuntonsa ansiosta, se jaksaa juosta kauan, ilman moniakaan taukoja.
Alkuperä.
Rodun historia alkoi kun Ranskan kuningas Henrik IV lähetti Englannin silloiselle hallitsijalle Jaakko I:lle ajokoiria 1600-luvun alussa. Kyseisiä ranskalaisia koiria risteytettiin sittemmin talbot houndin kanssa, minkä tuloksena syntyivät ensimmäiset englanninkettukoirat. Rotua on kasvatettu huolellisesti valituista linjoista nykyisessä muodossaan ainakin 1800-luvulta lähtien.
Englanninkettukoiran kantalinjat tunnettiin alun perin nimillä southern hound ja northern hound. Northern hound eli "northern beagle" oli southern houndia pienikokoisempi, kapeakuonoinen ja se metsästi enemmän näön kuin vainun avulla. Southern hound puolestaan oli raskasrakenteinen ja hidas, joskin myös luonteeltaan tasainen ja kykenevä työskentelemään vainun kanssa kärsivällisesti. Nämä kaksi kantalinjaa oli mahdollista erottaa toisistaan vielä 1830-luvulla, kun tehtiin ero "hienon" "belvoir"-linjan ja raskasrakenteisemman "cottesmore"-linjan välillä.
1800–1900-lukujen taitteessa Walesin Chepstow'sta kotoisin ollut Sir Edward Curre alkoi astuttaa ensiluokkaisia englantilaisia narttuja walesilaisilla uroksilla, jotka olivat väriltään useimmiten valkoisia tai vaaleita. 1900-luvun alussa walesinkettukoiran lisäksi myös lakelandinkettukoira vaikutti jalostukseen.
Entisaikojen metsästäjät eivät pitäneet puhdasrotuisuutta kovinkaan tärkeänä, vaan suuressa arvossa olivat käyttöominaisuudet, ja tämän takia tehtiin paljon risteytyksiä. Esimerkiksi Oxfordshiren Heythropin kylästä kotoisin ollut Ronnie Wallace käytti englanninkettukoiran jalostukseen amerikkalaisia linjoja, vanhoja englantilaisia linjoja, lakelandinkettukoiraa ja somersetinharrieria.
Erityisesti "belvoir"-linjaiset koirat olivat arvostettuja, ennen kaikkea ulkonäkönsä vuoksi, ja niitä käytettiin Englannin jokaisen hienona pidetyn ajueen koirien jalostamiseen. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen "bovine"-tyyppiset koirat menivät pois muodista, ja myös klassiset kolmiväriset "belvoir"-merkkiset yksilöt olivat nyt vähemmän suosittuja. 1930-luvulla "peterborough"-tyypin oli korvannut kevytluustoisempi, nopeampi ja sisukkaampi tyyppi.
Englannin "Masters of Foxhounds Association" on julkaissut rotukirjoja jo ennen 1800-lukua. Aluejohtajat pitivät erittäin huolellista tilastoa jalostustyöstään, kun he kasvattivat kettukoiria. Englannin Kennelklubi julkaisi kettukoiran väliaikaisen rotumääritelmän, ja FCI hyväksyi rodun vuonna 1964. Isossa-Britanniassa on ollut yli 350 kettukoira-ajuetta.
Terveys.
Lonkkaniveldysplasiaa, epilepsiaa ja munuaissairautta lukuun ottamatta englanninkettukoira on terve rotu.