Luettelo Wolfgang Amadeus Mozartin teoksista

Wolfgang Amadeus Mozart (27. tammikuuta 1756 – 5. joulukuuta 1791) oli tuottelias säveltäjä, joka sävelsi lähes kaikkia aikansa musiikin lajityyppejä.
Hänen ihailtuimpiin teoksiinsa kuuluvat oopperat, pianokonsertot ja sinfoniat sekä jousikvartetot ja -kvintetot. Mozart sävelsi myös soolopianoteoksia, muuta kamarimusiikkia, messuja ja muuta kirkkomusiikkia sekä loputtoman määrän tansseja, divertimentoja ja muuta aikansa kevyttä viihdettä.
Joistakin Mozartin teoksista on erillinen artikkeli, ja niihin on linkki tältä sivulta.
Mozartin teosten luetteloinnista.
Merkintä ”KV” viittaa Köchelin luetteloon, joka on Ludwig von Köchelin laatima kronologinen (sävellysajankohdan mukaan järjestetty) luettelo Mozartin teoksista. Luetteloa on uudistettu useita kertoja, mikä on johtanut joidenkin numeroiden epämääräisyyteen.
Alla olevassa luettelossa sävellykset on järjestetty temaattisesti eli teostyypin mukaan. Kaikilla Mozartin teostyypeillä ei ole yleisesti hyväksyttyä numerointia: Köchel numeroi ainoastaan sinfoniat (1–41), pianokonsertot (1–27, jättäen pois joitakin varhaisia Mozartin transkriptioita) ja eräitä muita tyyppejä; toisaalta esimerkiksi jousikvartetoilla ja useimmilla muilla kamarimusiikkiteoksilla ei ole vastaavaa yleisessä käytössä olevaa numerointia.
Vain muutamilla Mozartin sävellyksillä on opusnumero, sillä kovin montaa Mozartin sävellystä ei julkaistu hänen elinaikanaan; hänen teostensa luettelointi opusnumeron mukaan on siksi epäkäytännöllistä.
Sinfoniat.
Mozartin sinfoniatuotanto kattaa 24 vuoden ajanjakson, 1764–1788. Uusimpien tutkimusten mukaan Mozart kirjoitti yhteensä jopa 68 kokonaista sinfoniaa, vaikka perinteinen numerointi käsittää 41 sinfoniaa. Alkuperäistä numerointia kuitenkin noudatetaan vieläkin niin, että hänen viimeisen sinfoniansa numero on edelleen 41. Säveltäjä muokkasi uudelleen joitakin sinfonioita (KV 297, 385, 550) ensimmäisen version jälkeen.
Lapsuuden sinfoniat (1764–1771).
Nämä ovat Mozartin lapsuusajan numeroidut sinfoniat. Tältä ajalta on myös useita numeroimattomia sinfonioita.
Salzburgin kauden sinfoniat (1771–1781).
Nämä sinfoniat jaetaan joskus ”varhaisiin” (1771–1773) ja ”myöhäisiin” (1773–1775) ja luokitellaan joskus ”saksalaisiksi” (menuetin kera) tai ”italialaisiksi” (ilman menuettia). Ainoatakaan ei painettu Mozartin elinaikana.
Vaikkei niitä ole numeroitu sinfonioina, kolmiosaisen italialaisen alkusoiton tyyliin sävelletyt kolme divertimentoa KV 136–138 luetaan joskus mukaan Salzburgin sinfonioihin.
 Vuosien ajan tämä luokiteltiin Mozartin sinfoniaksi, mutta myöhempi tutkimus on paljastanut sen olevan Michael Haydnin sävellys, johon Mozart kirjoitti vain hitaan johdannon.
Myöhäiset sinfoniat (1781–1791).
Kolme viimeistä sinfoniaa valmistuivat kolmessa kuukaudessa vuonna 1788. On todennäköistä että Mozart aikoi julkaista ne yhtenä opuksena, vaikka ne jäivätkin julkaisematta hänen elinaikanaan. Yksi tai kaksi niistä on saatettu esittää Leipzigissa 1789.
Konsertot.
Pianokonsertot.
Mozartin teokset pianolle ja orkesterille numeroidaan 1–27. Neljä ensimmäistä konserttoa ovat varhaisteoksia. Niiden osat ovat sovituksia aikalaissäveltäjien (Raupach, Honauer, C.P.E. Bach) pianosonaateista. 7. pianokonsertto on kolmelle pianolle ja 10. pianokonsertto kahdelle pianolle. Loput 21 ovat omaperäisiä sävellyksiä soolopianolle ja orkesterille. Mozart sävelsi niistä viisitoista vuosina 1782–1786, mutta viimeisen viiden elinvuotensa aikana hän sävelsi enää kaksi pianokonserttoa.
Viulukonsertot.
Viisi viulukonserttoa on kirjoitettu myöhäisteini-iässä Mozartin vielä kierrellessä isänsä kanssa Eurooppaa, matkasäveltäjälle poikkeuksellisena saavutuksena. Mozartin viulukonserttojen erityispiirteitä ovat huomattavan kauniit melodiat ja viulun ilmaisullisten ja teknisten mahdollisuuksien taitava käyttö, vaikka Mozart ei hyödyntänytkään kaikkia viulun mahdollisuuksia kuten muut (esimerkiksi Beethoven ja Brahms) hänen jälkeensä. (Alfred Einstein huomauttaa että serenadien viulukonserttomaiset jaksot ovat virtuoottisempia kuin viulukonsertoiksi merkityt teokset.)
Käyrätorvikonsertot.
Neljä käyrätorvikonserttoa ovat soitetuimpia lajissaan ja muodostavat merkittävän osan useimpien käyrätorven soittajien ohjelmistosta. Mozartin sanotaan kirjoittaneen ne ystävälleen ja elinikäiselle toverilleen Joseph Ignaz Leitgebille. Konsertot, erityisesti neljäs, on kirjoitettu virtuoosikappaleiksi joissa solisti pääsee esittelemään taitojaan laajasti. Mozartin aikana käyrätorvessa ei vielä ollut venttiilejä, mikä teki siitä erittäin vaikean instrumentin.
Käyrätorvikonserttoja luonnehtii elegantti ja humoristinen dialogi solistin ja orkesterin välillä. Monet alkuperäiskäsikirjoituksista sisältävät kantaesityksen solistille suunnattuja vitsejä.
 Numerostaan huolimatta tämä on sävelletty viimeisenä. Toisen osan lienee viimeistellyt Mozartin kuoleman jälkeen hänen oppilaansa Franz Xaver Süssmayr.
 Osat: Allegro, Romanssi ja Rondo.
 Tämän konserton Rondo on ehkä Mozartin käyrätorvikonserttojen osista kuuluisin.
 Mozart käytti alkuperäiskäsikirjoituksessaan monivärisiä musteita, ehkä hämätäkseen esittäjää.
 Hyvin omaperäinen kahden hyvin erilaisen instrumentin yhdistelmä.
 Oboekonserton sovitus.
 Sävellyksen autenttisuus on kyseenalainen, sillä Mozartin käsikirjoitusta ei ole. Todennäköisesti alkuperäinen instrumentaatio oli erilainen.
Soolopianomusiikki.
Mozartin varhaisimmat sävellykset olivat pianosonaatteja ja muita pianokappaleita, koska hän sai musiikkikasvatuksensa pianolla. Melkein kaikki Mozartin pianoteokset oli tarkoitettu hänen itsensä tai hänen sisarensa soitettaviksi. Esimerkkejä hänen varhaisimmista töistään on Nannerlin nuottikirjassa. Vuosina 1782 - 1786 Mozart kirjoitti 20 teosta soolopianolle, mukaan lukien sonaatteja, muunnelmia, fantasioita, sarjoja, fuugia, rondoja sekä nelikätisiä ja kahdelle pianolle sävellettyjä kappaleita.
Kamarimusiikki.
Viulumusiikki.
Mozart kirjoitti musiikkia myös pianolle ja viululle (16 kokonaista sonaattia, useita fragmentteja ja kaksi sarjaa muunnelmia), joissa – etenkin kypsän kauden teoksissa – piano ei ainoastaan säestä toista instrumenttia vaan rakentaa sen kanssa dialogin.
Jousikvartetot.
"Milanon kvartetot", KV 80 ja KV 155-160 (1770-1773)
 Tämä sarja kolmiosaisia jousikvartettoja on kiinnostava sikäli kun teoksia voidaan pitää myöhäisempien, täydellisempien kvartettojen esiasteina.
"Wienin kvartetot", KV 168-173 (1773)
 Wienin kvartetot ovat tyylillisesti huomattavasti edeltäjiään kehittyneempiä. Mozartin uskotaan kuulleen Wienissä Joseph Haydnin kvartetot opus 17 ja 20, ja olleen niistä syvästi vaikuttunut. Vaikka Mozart ehkä koettaakin näissä teoksissa jäljitellä vanhempaa kollegaansa, hän ei vielä pääse Haydnin tasolle tässä vaikeassa musiikin lajissa.
"Haydn-kvartetot" KV 387, 421, 428, 458, 464, 465, Opus 10 (1782–1785)
 Mozart alkoi taas säveltää kvartettoja muutettuaan Wieniin 1780-luvun alussa ja ystävystyttyään Haydnin kanssa. Haydnin juuri julkaisemaa kuuden kvarteton sarjaa opus 33 on pidetty kimmokkeena joka sai Mozartin palaamaan kvartettojen pariin. Näitä kvartettoja pidetään lajityyppinsä parhaimmistoon kuuluvana.
"Jousikvartetto nro 20 D-duuri" (”Hoffmeister”), KV 499 (1786)
 20. jousikvarteton ja preussilaiskvartetot julkaisi Franz Anton Hoffmeister. Mozartin kolme viimeistä kvartettoa on omistettu Preussin kuninkaalle Fredrik Vilhelm II:lle, ja niitä yhdistää kuninkaan itsensä soittaman sello-osan "cantabile" (laulava) luonne, soinnin kauneus ja eri instrumenttien välinen tasapaino.
"Preussilaiskvartetot" KV 575, 589, 590 (1789-1790)
Jousikvintetot.
Mozart sävelsi kuusi jousikvintettoa (KV 174, 406, 515, 516, 593 ja 614) kahdelle viululle, kahdelle alttoviululle ja sellolle. Charles Rosenin mukaan ”vallitsee yhteisymmärrys siitä että Mozartin jousikvintetot kahdelle alttoviululle ovat hänen suurin saavutuksensa kamarimusiikin alalla.”
Transkriptio aikaisemmasta puhallinserenadista ”Nacht Musique” (KV 388).
Serenadit, divertimentot ja muut orkesteriteokset.
Sinfonioiden lisäksi Mozart kirjoitti orkesterille useita divertimentoja, notturnoja, serenadeja, kassaatioita, marsseja ja tansseja. Mozart sävelsi teoksia jousiyhtyeille (kuten varhaiset divertimentot KV136–138) ja puhallinyhtyeille sekä erilaisille jousten ja puhaltimien yhdistelmille.
Serenadi "Gran Partita" (KV 361) on Mozartin huomattavin puhallinteos. Orkesterin kokoonpanoon kuuluu 2 oboeta, 2 klarinettia, 2 basettitorvea, 4 käyrätorvea, 2 fagottia ja 2 bassosoitinta (kontrafagotti tai kontrabasso).
Mozart jätti jälkeensä valtavan tuotannon orkesteritansseja, mukaan lukien yli sata menuettia sekä kontratansseja ja ”saksalaisia tansseja” ("deutcheja" ja "ländlereitä").
Menuettien säveltämisessa Mozart noudatti useimmiten Haydnin esimerkkiä, mieltyen tanssin hitaaseen luonteeseen. Useimmat deutchet ja ländlerit sävellettiin Wienin julkisiin tanssiaisiin. Myös kontratanssit ovat pääasiassa Wienin tuotantoa, ja joillakin niistä on ohjelmallinen nimi kuten "Il Temporale" KV 535, "La Bataille" KV 600 ja "Canarino" KV 602 jne.
 Vaikka divertimentot KV 136–138 onkin joskus luettu jousikvartetoihin, ne ovat oikeastaan kolmiosaisia italialaisia alkusoittoja.
Kirkkomusiikki.
Mozartin kirkkomusiikkituotanto koostuu lähinnä vokaaliteoksista, vaikka joitakin instrumentaalikappaleitakin on kuten vuosien 1767 ja 1780 välillä sävelletty "Sonate da Chiesa" 2 viululle, kontrabassolle ja uruille.
Mozartin kirkkomusiikissa on rikas tyylillinen mosaiikki: gregoriaaninen laulu kohtaa ankaran kontrapunktin, ja jopa oopperamaisiakin elementtejä esiintyy. Tyylin ykseys ja yhtenäisyys leimaavat koko hänen kirkkomusiikkituotantoaan.
Tähän tyylilajiin luetaan niiden liturgisen luonteen vuoksi myös vapaamuurariloošille tehdyt sävellykset kuten kantaatti "”Laut Verkünde unsre Freude”", KV 623 (jonka aitous on tosin epävarma) ja Maurerische Trauermusik, KV 477.
Messut.
Mozartin sakraalimusiikkiin sisältyy 18 messua, mukaan lukien "Waisenhaus-messu c-molli", KV 139/47a, pääosin Salzburgissa sävellettyjä missa brevis -tyyppisiä messuja (KV 167, 192, 194, 195 ja 220 "Spatzenmesse"), Kruunajaismessu KV 317, ”Suuri” c-mollimessu KV 427/417a (joka jäi keskeneräiseksi sillä Credo jäi puolitiehen ja Agnus Dei puuttuu) ja Mozartin viimeiseksi jäänyt teos, "Requiem d-molli" KV 626.
Muu kirkkomusiikki.
Messujen lisäksi Mozartin kirkkomusiikkituotanto sisältää kyrieitä, offertoriumeja, antifoneja ja motetteja kuten "Exultate, Jubilate" KV 165.
Mozart sävelsi ensimmäisen näyttämöteoksensa 1767, mutta täysimittainen ooppera ei Salzburgin yliopiston kevätjuhlanäytelmän väliaikaviihdykkeeksi sävelletty intermezzo "Apollo et Hyacinthus" vielä ole.
Ensimmäiseen yritykseen verrattuna saksankielinen singspiel "Bastien und Bastienne" tuotti aivan erilaisen tuloksen. Nuori muusikko pystyi jo hallitsemaan tekstiä ja hänen musiikkinsa säteilee pastoraalista iloa ja spontaania haltioitumista.
"La finta sempliceä" voidaan pitää Mozartin ensimmäisenä – vain osittain onnistuneena – opera buffana.
Ensimmäiset italiankieliset oopperat "Mitridate, re di Ponto", "Ascanio in Alba", "Il sogno di Scipione" ja "Lucio Silla" sävellettiin Milanosta ja Salzburgista saatujen tilausten johdosta. Näissä teoksissa Mozart osoittaa vielä tiettyä kömpelyyttä liikkuessaan perinteisen opera serian parissa. Libretot ovat usein draamallisesti heikkoja ja juoneltaan epäuskottavia. Siitä huolimatta oopperoissa voi kuulla erehtymättömästi mozartmaiset merkit vaikka paino, substanssi ja muodon täydellisyys eivät vielä olekaan Mozartin myöhemmin saavuttamalla tasolla.
 Oratorion aihe on Juuditin kirjasta.
Mozart palasi opera buffan pariin "La finta giardinierassa". Libretto on tässäkin oopperassa heikko, mutta henkilöt eivät enää ole luonnosmaisia vaan aidosti yksilöllisiä ja musiikin tukemia.
Useita vuosia ensimmäisen singspielinsä jälkeen Mozart palasi tyylilajin pariin oopperassa "Die Entführung aus dem Serail" (Ryöstö seraljista) ja lopulta vielä toiseksi viimeisessä oopperassaan "Die Zauberflöte" (Taikahuilu).
"Le nozze di Figaro" (Figaron häät) on ensimmäinen kolmesta suuresta oopperateoksesta, jotka Mozart sävelsi Lorenzo da Ponten librettoihin.
Da Ponte -trilogia jatkui oopperoilla "Don Giovanni" ja "Così fan tutte". Molemmat käsittelevät miehen ja naisen välistä rakkautta, vaikkakin aivan eri tavoin.
 "Die Zauberflöte" (Taikahuilu) on saanut osakseen kritiikkiä Emanuel Schikanederin nimissä kulkevan librettonsa absurdeista käänteistä. Ensiesitys ei ollut järin menestyksekäs, mutta ajan myötä teos on noussut yhdeksi Mozartin suosituimmista oopperoista.