tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
John Adrian Chamier

John Adrian Chamier (26. joulukuuta 1883 – 3. toukokuuta 1974) oli brittiläinen ilmavoimien upseeri, virkamies ja poliittinen vaikuttaja.
Chamier syntyi Intiassa 26. joulukuuta 1883. Hänen isänsä oli kenraalimajuri Francis Edward Archibald Chamier. Hän muutti Intiasta Britanniaan, missä aloitti opintonsa Sandhurstin kuninkaallisessa sotilaskorkeakoulussa. Valmistuttuaan hän palasi Intiaan ja aloitti palveluksensa siirtomaiden armeijan riveissä. Tänä aikana hän osallistui dervišši-sotaan Somalimaassa vuonna 1904.
Royal Aero Club myönsi Chamierille lentolupakirjan 22. lokakuuta 1912. Ensimmäisen maailmansodan aikana Chamier siirtyi siirtomaiden armeijasta kuninkaallisiin lentojoukkoihin ja sai koulutuksen sotilaslentäjäksi. Hänen palvelusaikansa oli moitteeton, ja hän jatkoi lentojoukkojen seuraajan kuninkaallisten ilmavoimien palveluksessa. Hänestä tuli Bathin ritarikunnan jäsen vuonna 1925. Hänet ylennettiin prikaatikenraaliksi vuonna 1928, ja seuraavana vuonna hän jäi eläkkeelle ilmavoimien palveluksesta omasta halustaan.
Chamier toimi siviilinä lentokoneteollisuuden parissa. 1930-luvulla hän alkoi pettyä työväenpuolueen hallitukseen ja alkoi tukea Oswald Mosleyn British Union of Fascists -puoluetta. Hänestä tuli vuonna 1933 Brittiläisen imperiumin ilmailua edistävän Air League of the British Empire -järjestön sihteeri. Hänestä tuli vuonna 1938 nuoria lentäjiä kouluttavan Air Training Corps (tuolloin Air Defence Cadet Corps) -järjestön johtaja. Hän johti ATC:tä yhdessä Malcolm Campbellin kanssa, kunnes Campbell joutui luopumaan tehtävästä terveydentilansa vuoksi. ATC:n kouluttamilla lentäjillä oli merkittävä rooli sodan alkuvuosina, ja Chamier lyötiin vuonna 1944 ritariksi ansioistaan järjestön johtajana. Hänen teoksensa "The Birth of the Royal Air Force" julkaistiin vuonna 1943.
Chamier kuoli 3. toukokuuta 1974.
Johann Flittner

Johann Flittner (Flitner) (1. marraskuuta 1618 Suhl, Thüringen, Saksa – 7. tammikuuta 1678 Stralsund, Pommeri, Saksa) oli saksalainen luterilainen pappi, virsirunoilija ja -säveltäjä.
Flittner kävi koulua Suhlissa ja lukion Schleusingenissä. Vuonna 1637 hän aloitti teologian opinnot Wittenbergin yliopistossa ja jatkoi opintojaan Jenan, Leipzigin ja Rostockin yliopistoissa.
Pommerissa sai Flittner kuulla, että Grimmenissä Greifswaldin lähellä oli kanttorin virka vailla hoitajaa, ja hän sai viran 1644. Hän toimi myös saarnaajana ja 1646 hänestä tuli Grimmenin kaupunginkirkon diakoni, apulaispappi ja tätä virkaa hän hoiti kuolemaansa saakka. Hän meni avioliittoon edeltäjänsä lesken kanssa. Seurakunnan kirkkoherran virka oli kuitenkin avoinna useita kertoja hänen elinaikanaan, mutta häntä ei valittu siihen virkaan.
Kolmikymmenvuotisen sodan aikana hän joutui pakenemaan Stralsundiin, mutta palasi 1660 takaisin Grimeniin. 1659 hän kirjoitti teoksen "Himmlische Lust-Gärtlein", kokoelman rukouksia ja virsiä ja se painettiin Greifwaldissa 1661. Kokoelman viides osa "Suscitabulum musicum" oli yksitoista Flittnerin kirjoittamaa laulua, joista osan hän myös sävelsi. Yhdeksän niistä julkaistiin "Nürnberger Gesangbuch" -kirjassa 1677. J. S. Bach on käyttänyt hänen virsisäkeistöjä muutamissa teoksissaan (BWV 259, BWV 361, BWV 473). 
Kolmikymmenvuotisen sodan jatkuessa Flitter joutui pakenemaan uudelleen Stralsundiin. Hän kuoli siellä 1678, ja hänen hautansa on Grimmenin Mariankirkossa.
Flittnerin virsistä on käytössä säilynyt yksi Suomessa ja Ruotsissa. "Himmlische Lust-Gärtleinin" viidennen osan laulu "Jesu, meiner Seelen Weide" on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa virsi 305 "Jeesus, ruokit sanallasi" (ruots. Jakob Arrhenius 1691. Suom. virsikirjaan 1701. Uud. Anna-Maija Raittila 1984). Ruotsin kirkon virsikirjassa se on virsi 355 "Jeesus, ruokit sanallasi". Käännös on Anna-Mari Kaskisen 1998 tekemä, Jan Arvid Hellströmin 1979 tekemän ruotsinkielisen muokkauksen mukainen. Molemmissa kirjoissa virren sävelmänä on sama, Ruotsissa 1691 julkaistu sävelmä.
Narewka

Narewka on maalaiskunta Hajnówkan piirikunnassa Podlasian voivodikunnassa Puolassa. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 3 609.
Hajnówkan piirikunnan asukkaista 8,2 prosenttia asuu Narewkan kunnassa ja sen pinta-alasta 20,9 prosenttia kuuluu Narewkan kuntaan. Kylät Narewkan kunnassa ovat Bernacki Most, Eliaszuki, Grodzisk, Guszczewina, Janowo, Krynica, Lewkowo Nowe, Lewkowo Stare, Leśna, Michnówka, Mikłaszewo, Narewka, Nowa Łuka, Nowe Masiewo, Ochrymy, Olchówka, Pasieki, Planta, Podlewkowie, Siemianówka, Skupowo, Stare Masiewo, Stoczek, Świnoroje, Tarnopol sekä Zabłotczyzna. Narewkan kunnan pinta-alasta 59,2 prosenttia on metsää ja 23,3 prosenttia maatalousmaata.
Vuoden 2019 lopussa 48,9 prosenttia Narewkan asukkaista oli naispuolisia ja 51,1 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 12,5 prosenttia kunnan väestöstä, työikäiset 57,4 prosenttia ja eläkeikäiset 30,1 prosenttia väestön keski-iän ollessa 47,1 vuotta. Vuonna 2019 Narewkan kunnassa syntyi 22 lasta. Kunnan väestöstä 39 prosenttia on valkovenäläisiä, ja valkovenäjän kielellä onkin kunnassa virallisen avustavan kielen asema.
Zdzisław Gamański

Zdzisław Gamański (s. 17. marraskuuta 1957 Piotrów) on puolalainen poliitikko ja Chełmnon piirikunnan nykyinen piirikunnanjohtaja (). Hän on toiminut Chełmnon piirikunnan johtajana myös kaudet 2006–2010 ja 2014–2018.
Chełmnon piirikunta

Chełmnon piirikunta () on Puolan piirikunta Kujavia-Pommerin voivodikunnassa. Sen väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 51 925. Piirikunta jakautuu hallintokeskus Chełmnon kaupunkikuntaan ja kuuteen maalaiskuntaan (Chełmno, Kijewo Królewskie, Lisewo, Papowo Biskupie, Stolno sekä Unisław).
Chełmnon piirikunnalla on yhteistä rajaa Świecien, Grudziądzin, Wąbrzeźnon, Toruńin ja Bydgoszczin piirikuntien kanssa. Sen pinta-alasta 6,8 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2018.
Chełmnon piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 11,5 prosenttia. Luku on huomattavan korkea koko Puolan työttömyysasteeseen verrattuna.
Vuoden 2019 lopussa Chełmnon piirikunnassa oli 51 925 asukasta, joista 51 prosenttia naispuolisia ja 49 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 52 707 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 44 559 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden osuus piirikunnan väestöstä oli vuoden 2019 lopussa 18,8 prosenttia, työikäisten 61,6 prosenttia ja eläkeikäisten 19,6 prosenttia väestön keski-iän ollessa 40,7 vuotta. Elävänä syntyi vuonna 2019 yhteensä 449 lasta.
Johan Leonhard Pentzin

Johan Leonhard Pentzin (6. marraskuuta 1847 Oulu – 5. helmikuuta 1915 Oulu) oli suomalainen juristi, pormestari ja valtiopäivämies.
Pentzinin vanhemmat olivat lääninsihteeri, laamanni Leonhard Pentzin ja Katarina Sofia Bergbom ja puoliso vuodesta 1879 Aina Karolina Sofia Lindbom (k. 1912). Pentzin tuli ylioppilaaksi 1866 ja suoritti tuomarintutkinnon 1870. Hän toimi Pietarsaaren pormestarina vuosina 1874–1884 ja Oulun oikeuspormestarina 1884–1907. Pentzin edusti porvarissäädyssä Pietarsaarta valtiopäivillä 1897, 1899 ja 1900. Hän oli myös Oulun kaupunginvaltuuston jäsen usean vuoden ajan. 
Kauppias, varakonsuli Karl Pentzin oli Johan Leonhard Pentzinin veli.
Isokauriit

Isokauriit ("Cervus") on suku hirvieläinten lahkossa. Sukuun kuuluvat lajit vaihtelevat eri lähteissä.
Lajit.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) ja American Society of Mammalogists tunnustavat viisi lajia isokauriita:
Delfinion (Attika)

Delfinion (, ) oli antiikin aikainen kaupunki Boiotian ja Attikan rajaseudulla Kreikassa. Se sijoitetaan nykyisen Oropóksen kunnan Kálamoksen kylän lähelle.
Delfinion sijaitsi Eteläisen Euboianlahden rannalla alueella, joka oli vuorotellen Boiotian (käytännössä Theban) ja Ateenan hallussa. Se oli Oropoksen satamakaupunki. Strabon, joka kutsui Delfinionia Oropoksen ”pyhäksi satamaksi”, kuvaa sen sijainneen 20 stadioninmittaa Oropoksesta itään sekä vastapäätä Euboiaa, johon etäisyys oli 60 stadioninmittaa. Kaupunki on ollut olemassa klassiselta kaudelta myöhäisantiikkiin saakka. Thukydideen mukaan ateenalaiset linnoittivat kaupungin peloponnesolaissodan lopulla.
Delion (Boiotia)

Delion (, ) oli antiikin aikainen Apollonille omistettu pyhäkkö sekä pieni kaupunki Boiotiassa Kreikassa. Nimen perusteella sen arvellaan sijainneen nykyisten Tanágran kunnan Dílesin kylän tai Pláka Dílesin kaupungin paikalla tai lähellä.
Maantiede.
Delion sijaitsi rannikolla Tanagran kaupunkivaltion alueella, pari kilometriä länteen Oropoksen alueesta. Delion oli ensisijaisesti Apollonille omistetun pyhäkön ja temppelin paikka. Sen lähellä oli pieni kaupunki ja satama. Liviuksen mukaan Delionin etäisyys Tanagrasta oli viisi roomalaista mailia (n. 7,4 km), ja se sijaitsi rannikolla paikassa, josta etäisyys vastapäiselle Euboian rannikolle oli neljä mailia (n. 5,9 km). Strabon puhuu Delionista Apollonille omistettuna temppelinä sekä pienenä tanagralaisten kaupunkina (), jonka etäisyys Auliista oli 40 stadioninmittaa.
Nykyinen Dílesin kylä on oletettavasti perinyt nimensä Delionista muuttuneessa muodossa. Kylä sijaitsee jonkin verran sisämaassa. Edellä mainitun Liviuksen antaman kuvauksen perusteella itse temppeli sijaitsi rannikolla, joten Dílesi saattaa olla pyhäkön sijaan ennemmin Delionin kaupungin paikalla.
Historia.
Delion sai nimensä Apollonille pyhitetystä Deloksen saaresta. Paikalla on ollut asutusta viimeistään mykeneläiseltä kaudelta lähtien. Delionin kaupunki kuului alun perin Theban ja myöhemmin Tanagran hallintaan. Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymiä "Dēlieus" ().
Historiassa Delion tunnetaan ennen kaikkea peloponnesolaissodan kahdeksantena vuonna eli 424 eaa. käydystä Delionin taistelusta. Siinä ateenalaiset kärsivät merkittävän tappion boiotialaisille. Ateenan joukkojen komentaja Hippokrates oli aiemmin vallannut Delionin temppelin, muuttanut sen lisärakenteilla linnoitukseksi ja jättänyt paikalle varuskunnan. Hän oli marssimassa Ateenaan päin ja oli jo Oropoksen alueella 10 stadioninmitan päässä Delionista, kun kohtasi boiotialaisten joukot, jotka pyrkivät katkaisemaan hänen vetäytymisensä.
Seuranneessa taistelussa ateenalaiset kärsivät suuren tappion. Boiotialaiset valtasivat temppelin 17. päivänä taistelun jälkeen. Sokrates osallistui taisteluun yhtenä hopliiteista, ja erään kertomuksen mukaan pelasti sen aikana Ksenofonin hengen. Toisen kertomuksen mukaan hänen omaa vetäytymistään suojasi Alkibiades, joka palveli ratsuväessä.
Vuonna 192 eaa. Rooman armeijan yksikkö kärsi vuorostaan Delionissa tappion Antiokhoksen joukoille.
Rakennukset ja löydökset.
Delionista on tehty vain vähän löytöjä. Nykyisestä Dílesin kylästä on löydetty joitakin hellenistiselle ja roomalaiselle kaudelle ajoittuvia jäänteitä. Löytöjen perusteella arvellaan, että pyhäkkö on ollut olemassa ennen kaikkea arkaaisella ja klassisella kaudella ja kaupunki enemmässä määrin vasta roomalaisella kaudella ja edelleen bysanttilaiselle kaudelle saakka.
Delion

Delion (, ) on antiikin aikainen pyhäkön- tai paikannimi, joka viittaa Deloksen saareen. Se voi tarkoittaa muun muassa seuraavia paikkoja:
Gefyra (Attika)

Gefyra (, ) oli antiikin aikainen paikka läntisessä Attikassa Eleusiin tasangolla virranneen Kefissos-joen varrella. Siellä oli Kefissoksen ylittänyt silta, ja myös paikan nimi tarkoittaa ”Siltaa”. Gefyra on sijainnut joko nykyisen Asprópyrgoksen kunnan tai Elefsínan kunnan alueella.
Gefyran asukkaat eli gefyralaiset ("Gefyraioi") pitivät itseään alkuperältään eretrialaisina, kun taas Herodotos katsoi näiden olleen foinikialaisia. Sittemmin gefyralaiset asuivat Boiotian Tanagrassa, jonka nimi aiemmin oli Gefyra. Kun kadmeialaiset ajettiin pois Boiotiasta, gefyralaiset jäivät sinne aluksi, mutta myöhemmin myös heidät ajettiin pois, minkä jälkeen he siirtyivät Attikaan. Ateenalaiset antoivat heille kansalaisuuden sillä ehdolla, että he pitivät Ateenasta Eleusiihin johtaneella Pyhällä tiellä olleen, Kefissos-joen ylittäneen sillan kunnossa, mutta pysyivät erillään muista kansalaisista. Gefyralaisilla oli omat temppelit ja kultit, ja näihin kuului muun muassa Demeter Akhaian kultti.
Eleusiin mysteerien Suurten mysteerien juhlakulkueeseen kuului, että Kefissos-jokea ylitettäessä gefyralaiset hyökkäsivät sanallisesti juhlakulkueen jäseniä kohtaan. Tällaisista karkeista solvauksista käytettiin termiä "gefyrismos" (), monikossa "gefyrismoi" ().
Kyokushin Kaikan Tezuka Group

International Karate Organization Kyokushin Kaikan Tezuka Group, myös Tezuka Group, myös IKO 4 on japanilainen kyokushinjärjestö, joka perustettiin 1997. Järjestön perusti Masutatsu Ōyaman entinen oppilas Toru Tezuka.
Historia.
Kyokushinin perustaja Mas Oyama perusti kansainvälisen järjestön 1964, ja hänen kuoltuaan 1994 Toru Tezuka nousi lyhyeksi aikaa järjestön johtoon, mutta sairastuttuaan joutui luopumaan asemastaan, joka meni Shokei Matsuille, Matsui jatkoi IKO:n tehtävissä puheenjohtajana. Palattuaan sairauslomalta takaisin hän huomasi alkuperäisen liiton hajonneen useiksi eri liitoiksi. Tezuka ei jäänyt taistelemaan liiton johtoasemasta vaan perusti oman Tezuka Groupin. Nimeä käytettiin ensimmäisiä kertoja käyntikorteissa, kun Japanin ulkopuolelta tulleet eri maiden osastojen johtajat vierailivat Chibassa marraskuussa 1997. Varsinaisesti Tezuka tunnustettiin liittonsa johtajaksi 2000. Tezuka oli 76-vuotias kuollessaan tammikuussa 2017. Uudeksi puheenjohtajaksi nimitettiin Yoshimichi Mori.
Limnai (Ateena)

Limnai (, ) oli antiikin Ateenan kaupunginosa tai alue, jota ei luettu Attikan demosten joukkoon. Sen nimi viittaa alueen soiseen maaperään.
Limnai tunnetaan ennen kaikkea sen Dionysokselle omistetusta temppelistä (Dionysos "en Limnais", ). Sinne sijoittui Anthesteria-juhla, mutta sillä oli ilmeisesti osa myös Oskhoforia-juhlassa.
Limnain sijaintia ei tunneta. Myös sen suhde Lenaioniin on epäselvä, sillä nämä kaksi Dionysoksen pyhäkköä sekoitetaan toisiinsa jo antiikin aikaisissa lähteissä.
Teoriat sijainnista.
Perinteisesti Limnai on sijoitettu Akropoliin etelä- tai kaakkoispuolelle Thukydideen maininnan perusteella. Vanhan tulkinnan mukaan se sijaitsi Dionysoksen teatterin ja Ilissos-joen välisellä alueella itään Meliten ja Kollytoksen demoksista. Se on sijoitettu muun muassa nykyisten Makrygiánni- ja Chatzichrístou-katujen alueelle. Näissä tulkinnoissa Limnain Dionysoksen pyhäkkö oli eri pyhäkkö kuin Lenaion. Ne liittyivät kuitenkin läheisesti yhteen, ja ovat myös saattaneet sijaita suhteellisen lähellä toisiaan.
Toisen teorian mukaan Limnai olisi kuitenkin sijainnut Akropoliin länsipuolella etelään Areiopagista, ja sen Dionysoksen pyhäkkö olisi ollut sama kuin Lenaion. Myöhemmin paikalla sijaitsi Iobakkheion. Tämä tulkinta perustuu Wilhelm Dörpfeldin kaivauksiin alueella. Dörpfeldin mukaan Akropoliin, Areiopagin ja Pnyksin välinen laakso on voinut olla antiikin aikana soista. Tulkintaa on kritisoitu muun muassa sillä perusteella, ettei niin tärkeä pyhäkkö kuin Lenaion olisi voinut jäädä käyttämättömäksi niin, että sen paikalle olisi jo varhain rakennettu jotakin muuta.
Christopher C. Miller

Christopher C. Miller (s. 15. lokakuuta 1964 Platteville, Wisconsin, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen virkamies ja entinen Green Berets -erikoisjoukkojen sotilas. Hän on toiminut Yhdysvaltain terrorisminvastaisen keskuksen johtajana 10. elokuuta 2020 alkaen. 9. marraskuuta 2020 presidentti Donald Trump nimitti hänet Yhdysvaltain virkaatekeväksi puolustusministeriksi erotettuaan puolustusministeri Mark Esperin.
Vain elämää, kausi 11 – Ensimmäinen kattaus

Vain elämää, kausi 11 – Ensimmäinen kattaus on "Vain elämää" -televisiosarjan 11. tuotantokauden ensimmäinen kokoelma-albumi, joka ilmestyi 30. lokakuuta 2020. Kaikki kappaleet julkaistiin singleinä kunkin jakson ensiesityspäivinä. Albumi nousi Suomen virallisen listan ensimmäiseksi.
Satulakirjoahven

Satulakirjoahven ("Aequidens tetramerus") on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva makeissa vesissä elävä kalalaji.
Koko ja ulkonäkö.
Satulakirjoahvenen standardipituus on noin 16,2 senttimetriä ja kokonaispituus 25 senttimetriä. Koiraat ovat yleensä naaraita kookkaampia, kutuaikana myös värikkäämpiä. Satulakirjoahven on yksi sukunsa värikkäimmistä lajeista.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Satulakirjoahventa tavataan Boliviasta, Brasiliasta, Kolumbiasta, Ecuadorista, Ranskan Guayanasta, Guyanasta, Perusta, Surinamesta ja Venezuelasta. Laji käyttää ravinnokseen pääasiassa hyönteisiä, mutta myös muita kaloja ja kasveja. Satulakirjoahven munii yhden kudun aikana vähintään 1 000 mätimunaa. Laji elää noin 24–26 asteen lämpöisissä vesissä. Sopiva pH-arvo sille on 4,9–7,5 ja dH-arvo 1–13,5.
Kalastus ja käyttö.
Satulakirjoahventa pidetään sekä akvaariokalana että ruokakalana. Akvaariossa laji on suhteellisen helppohoitoinen, tosin se saattaa syödä pienempiä akvaariokaloja.
Golub-Dobrzyńin piirikunta

Golub-Dobrzyńin piirikunta () on Puolan piirikunta Kujavia-Pommerin voivodikunnassa. Sen väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 45 018. Piirikunta jakautuu hallintokeskus Golub-Dobrzyńin kaupunkikuntaan ja viiteen maalaiskuntaan (Ciechocin, Golub-Dobrzyń, Kowalewo Pomorskie (sisältää Kowalewo Pomorskien kaupungin), Radomin sekä Zbójno).
Golub-Dobrzyńin piirikunnalla on yhteistä rajaa Wąbrzeźnon, Brodnican, Rypinin, Lipnon ja Toruńin piirikuntien kanssa. Sen pinta-alasta 19,9 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2018. Piirikunnan suurimmat järvet ovat Mlewickie, Wielickie ja Wojnowskie.
Golub-Dobrzyńin piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 9,9 prosenttia. Luku on huomattavan korkea koko Puolan työttömyysasteeseen verrattuna.
Vuoden 2019 lopussa Golub-Dobrzyńin piirikunnassa oli 45 018 asukasta, joista 50,5 prosenttia naispuolisia ja 49,5 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 45 347 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 42 292 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden osuus piirikunnan väestöstä oli vuoden 2019 lopussa 19,2 prosenttia, työikäisten 61,7 prosenttia ja eläkeikäisten 19,1 prosenttia väestön keski-iän ollessa 40,2 vuotta. Elävänä syntyi vuonna 2019 yhteensä 505 lasta.
Sami Partanen

Sami Partanen voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Konstantin Velitškov

Konstantin Velitškov (1855 Pazardžik, Bulgaria – 16. marraskuuta () 1907 Grenoble, Ranska) oli bulgarialainen kirjailija ja poliitikko. Hän osallistui Bulgarian vapautusliikkeeseen. Hän kirjoitti kertomuksia, sonetteja, näytelmiä ja kritiikkiä ja käänsi länsieurooppalaisia runoilijoita.
Velitškov herätti kirjallista huomiota isänmaallis-elegisellä teoksellaan "Tsarigradski soneti" ja kulttuurihistoriallisilla tutkielmillaan 'Kirjeitä Roomasta'. Kertomuksessa "V temnitsa" hän kuvaa elämäänsä vankilassa kapinavuonna 1876. Hän toimitti tieteellisen akatemian vuosikalenteria "Letopisi" 1899–1905 ja julkaisi yhteistyössä Ivan Vazovin kanssa arvokkaan bulgarialaisen lukemiston, johon sisältyy hänen omia tulkintojaan monien kirjailijoiden tuotannosta, muun muassa Dantea, Friedrich Schilleriä, William Shakespearea ja Sofoklesta. Bulgarian lähettiläänä Belgradissa hän yritti turhaan saada aikaan kulttuurista lähenemistä Serbian kanssa.
Senboku

Senboku () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Akitan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin itäosassa Tazawajärven ympärillä. Idässä kaupungin alue nousee Ōuvuorille ja rajautuu Iwaten prefektuuriin. Etelässä kaupunkiin kuuluu osa Senbokun tasangosta. Senbokussa on 25 441 asukasta (syyskuussa 2020) ja sen pinta-ala on 1 093,56 neliökilometriä.
Senboku on kaupunkina suhteellisen nuori: se perustettiin vuonna 2005 liittämällä yhteen Kakunodaten ja Tazawakon maaseutukaupungit sekä Nishikin kyläkunta. Kakunodate kehittyi historiallisesti linnanaluskaupunkina, jota hallitsi Japanin keskiajalla Tozawa-klaani, sittemmin Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla Satake-klaani osana Akitan daimiokuntaa. Se on säilyttänyt vanhat linnanaluskaupungin piirteensä nykyaikaan saakka. Nykyisen Senbokun kaupungin alueesta noin 80 prosenttia on metsäistä vuoristoa, ja tärkeitä elinkeinoja ovat metsä- ja puutuoteteollisuus sekä riisin, vihannesten, siitakesienien, "nameko"-sienien ja japaninkastanjan viljely.
Senbokulla on rikas kulttuuriperintö ja alueella sijaitsee monia luonnonnähtävyyksiä, kuten Tazawajärvi ja Dakigaerin rotko. Kaupungin koillisosat kuuluvat Towadan–Hachimantain kansallispuistoon. Vierailijoita kaupunkiin houkuttelevat myös Tazawajärven laskettelukeskus ja kuumat lähteet ("onsen"), kuten Tamagawa-onsen ja Nyūtōn onsen-kylä. Kakunodaten vanhakaupunki lukuisine riippukirsikoineen ("shidarezakura") on suojeltu. Siellä syyskuisin järjestettävä festivaali Kakunodate no o-matsuri tunnetaan "yama-gyōji"-rituaalista, joka on valittu Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. Senbokua palvelevat JR Higashi-Nihonin Tazawako-linja, jota pitkin kulkee suurnopeusjunayhteys Akita Shinkansen, ja Akita nairiku jūkan -rautatien Akita nairiku -linja.
Tampereen poliisitalo

Tampereen poliisitalo eli Tampereen pääpoliisiasema on Tampereen keskustassa sijaitseva Sisä-Suomen poliisilaitoksen hallinnollinen keskus. Siellä työskentelee noin 400 poliisia ja lisäksi noin 50 muuta henkilöä. Poliisitalo koostuu kahdesta rakennuksesta, jotka sijoittuvat linja-autoaseman läheisyyteen Hatanpään valtatien ja Sorinkadun varsille.
Tampereen puhekielessä poliisiasema ja sen ympäristö tunnetaan nimellä "Sori".
Rakennukset.
Poliisitalon vanhin, kolmikerroksinen rakennus on arkkitehti Pekka Ilveskosken suunnittelema, ja se on valmistunut Hatanpään valtatielle vuonna 1963. Sorinkadulle sijoittuva viisikerroksinen osa on vuodelta 1993, ja sen on suunnitellut arkkitehti Osmo Lappo. Poliisitalon vanha ja uusi puoli on liitetty toisiinsa yhdyskäytävillä, jotka kulkevat Sorinkadun alta ja sen päältä.
Vuosina 1919–1963, ennen nykyisten tilojen valmistumista, Tampereen poliisilaitos toimi Kaupunginhotellin rakennuksessa Kauppakadulla.
Tulevaisuudessa pääpoliisiasema muuttaa keskustasta uusiin tiloihin Nekalan alueella sijaitsevaan Vihiojan kaupunginosaan. Uuden poliisitalon rakentaminen aloitettiin vuonna 2024, ja se on tarkoitus saada käyttöön alkuvuodesta 2027.
Napamarjat

Napamarjat ("Maesa") on esikkokasvien (Primulaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu ainakin 39 lajia, mutta mahdollisesti jopa noin 250 lajia.
Napamarjoja ei kasva Suomessa luonnonvaraisina.
Ratna Pathak

Ratna Pathak tai Ratna Pathak Shah (s. 18. maaliskuuta 1957 Bombay, Bombay, Intia) on intialainen näyttelijä. Hän on työskennellyt teatterissa, televisiossa ja elokuvissa. Hänen tunnetuimpiin töihinsä kuuluvat televisiosarjat "Tara" ja "Sarabhai vs Sarabhai" sekä elokuvat "Mirch Masala" (1987), "Jaane Tu… Ya Jaane Na" (2008) ja "Lipstick Under My Burkha" (2017).
Pathak on ollut naimisissa näyttelijä Naseeruddin Shahin kanssa vuodesta 1982. Heillä on kaksi poikaa, näyttelijät Imaad Shah ja Vivaan Shah.
Jätkäjäärä

Jätkäjäärä ("Oxymirus cursor") on sarvijäärien heimoon kuuluva kovakuoriaislaji. Aikuinen jätkäjäärä on melko kookas, harteikas ja taaksepäin kapeneva laji. Naaras on pituudeltaan hieman kookkaampi kuin koiras. Lajin naaraat ovat pituudeltaan ja väritykseltään erilaisia koiraisiin nähden. Naaraiden pituus on 16–21 mm ja koiraiden 14–20 mm. Naaraan pohjaväriltään mustanruskeissa peitinsiivissä on punaruskea reunus ja kummassakin peitinsiivessä on keskellä punaruskea pitkittäisjuova. Aikuisella jätkäjääränaaraalla jalat ovat punaruskeat reisien mustaa yläpuolta lukuun ottamatta. Lajin koiras on rakenteeltaan kapeampi, keskimäärin hieman pienempi ja väriltään kokonaan musta. Lajin tuntosarvet ovat hoikat. Jätkäjäärä käyttää isäntäpuunaan Suomessa etupäässä mäntyä ja kuusta sekä joskus myös haapaa. Isäntäpuuksi kelpaavat kaikenpaksuiset kuorettomat, kovapintaiset ja sisältä ruskolahot tiiviissä maakontaktissa olevat maapuut. Puuaineen kosteuden tulee olla riittävä että lahoaminen voi edetä.
Jätkäjäärä on Suomessa vakiintunut ja yleinen laji esiintyen koko maassa. Suomessa se on luokiteltu elinvoimaiseksi lajiksi. Lajia esiintyy pääasiassa Pohjoismaissa ja Keski-Euroopan vuoristoalueella sekä Länsi-Siperiassa.
Marko Hakanpää

Marko Hakanpää (s. 1970) on suomalainen kanttori ja urkuri. Hän valmistui musiikin maisteriksi Sibelius-Akatemiasta 1996 ja suoritti urkujensoiton A-tutkinnon 1998 opettajanaan Kari Jussila. Opintojaan hän on täydentänyt mestarikursseilla Suomessa ja ulkomailla.
Marko Hakanpää on esiintynyt kotimaan lisäksi Skandinaviassa, Keski-Euroopassa ja Baltian maissa.
Hakanpää on esiintynyt useilla äänilevyillä solistina ja säestäjänä ja nauhoittanut yli 1030 urkuvideota Youtubeen. Hän on tehnyt videoituja sovituksia tunnetuista elokuvasävelmistä, kuten Tähtien sota, Kadonneen aarteen metsästäjät, Poliisiopisto ja Jurassic Park. Hakanpää perusti vuonna 2001 häämusiikkisivuston. Hän on tehnyt tunnetuksi vähän tunnettua urkumusiikkia ja kantaesittänyt kymmeniä uusia sävellyksiä. Hakanpää on säveltänyt toistakymmentä urkuteosta.
Vuodesta 1998 Marko Hakanpää on toiminut Turun Mikaelinseurakunnan kanttorina, vuodesta 2010 johtavana kanttorina.
Suomen Kanttori-urkuriliitto valitsi Hakanpään vuonna 2017 vuoden kanttoriksi. Samana vuonna hän sai director musices -arvonimen. Vuonna 2021 hän sai Suomen Valkoisen Ruusun ansioristin.
Marko Hakanpää on Suomen ainoa kirkkomuusikko, jolla on myös veturinkuljettajan lupakirja. Hän on yksi Suomen harvoista höyryveturipätevistä veturinkuljettajista.
7.7.2025 alkaen Hakanpää on myös Keitele-Museo Oy:n toimitusjohtaja.
Airveteran

Airveteran Oy on suomalainen vuonna 1985 perustettu osakeyhtiö, jonka toimialana on turvata ilmailuhistoriallisten lentokoneiden säilymistä Suomessa ostamalla ja hallitsemalla tällaisia lentokoneita sekä niihin liittyvää materiaalia. Koneet on tarkoitus pitää lentokunnossa. Yhtiön tarkoituksena ei ole tuottaa voittoa.
Yhtiö perustettiin siksi, että Suomen valtio ei suostunut myymään lentokoneita yhdistyksille. Yhtiön perustivat henkilöt, joilla oli kiinnostusta Ilmavoimien DC-3 -koneita kohtaan. Yhtiön ensimmäisen hallituksen muodostivat Juhani Hyrkkänen (pj.), Matti Karjalainen ja Carl-Henrik Kenneth Wrede af Elimä. Yhtiö osti tammikuussa 1985 Ilmavoimien kaksi viimeistä DC-3 -konetta, jotka olivat DO-8 (entinen OH-LCD) ja DO-11 (entinen OH-LCH). Koneiden myyntihinta oli yhteensä 400 000 markkaa. Yhtiön osakkeita oli 400 kappaletta ja niiden hinta oli 1 000 markkaa, jolloin pääomaa oli kauppahinnan verran. Kaupassa Airveteranille siirtyi myös huomattava määrä näiden koneiden varaosia.
Koneet toimitettiin Airveteran Oy:lle tammikuussa 1986. Airveteranin varat eivät riittäneet operoimaan kahta konetta, joten DO-11 valittiin lentäväksi koneeksi, joka sai toukokuussa 1987 takaisin vanhan rekisterinsä OH-LCH. DO-8 jäi seisomaan varaosakoneeksi. Koneet saivat museoilma-aluksen statuksen. Karairin huolto suoritti lentävään koneeseen välirakennetarkastuksen (VRT-huolto), ja kone otettiin käyttöön kesäkuussa 1987. Ensimmäinen laskuvarjohyppylento suoritettiin samassa kuussa.
Pian huomattiin, että osakkeenomistajien määrä ei riittänyt lentotoiminnan ylläpitämiseen. Silloin perustettiin DC-yhdistys. Yhdistyksen jäsenyys oikeuttaa lennoille osallistumisen. Airveteran Oy:n ja DC-yhdistyksen välille tehtiin vuokrasopimus koneesta, ja sopimus muutettiin käyttösopimukseksi vuonna 1996. DC-yhdistys sitoutui pitämään koneen käyttökunnossa.
1990-luvun alussa Airveteranin maksuvalmius oli heikko, ja se pyrki saamaan lisää ihmisiä mukaan toimintaan. OH-LCH huollettiin perusteellisesti ja uudistettiin kesän 1993 ja alkuvuoden 1994 aikana. Matkustamo uusittiin kokonaan. Jarrut, laskutelineet, potkurit ja korkeusperäsin huollettiin, ja kone maalattiin uudelleen. Kone maalattiin suurin piirtein samaan asuun, mikä sillä oli ollut Finnairilla viimeisinä vuosina. Finnair-tekstin sijaan koneen kyljessä tuli kuitenkin lukemaan “Finnish Airlines”. Kone jatkoi lentoja kesällä 1994.
Vuonna 2008 Airveteran järjesti osakeannin mm. moottorin uusintaa varten, ja sen myötä DC-yhdistys tuli sen suurimmaksi osakkeenomistajaksi. Airveteran omistaa OH-LCD:n ja OH-LCH:n, ja DC-yhdistys vastaa lentotoiminnasta ja OH-LCH:n ylläpitämisestä.
Nukkeruusu

Nukkeruusu ("Rosa nitida") on Pohjois-Amerikassa luonnonvaraisena kasvava ruusulaji, jota on 1800-luvun alkupuolelta lähtien käytetty myös koristepensaana. Nukkeruusu on saanut tieteellisen nimensä kiiltävistä lehdistään. "Nitidus" tarkoittaa latinaksi loistavaa. Englannin kielessä nukkeruususta käytetään myös nimeä "shining rose".
Ulkonäkö ja koko.
Nukkeruusu kasvaa noin 60–90 cm korkeaksi pensaaksi. Se kasvattaa useita ohuita, punertavia versoja. Versoissa ja oksissa on runsaasti piikkejä. Lehdet ovat tummanvihreät, kiiltävät, sahalaitaiset, suippokärkiset. Nukkeruusu kukkii kesä–syyskuussa, Suomessa kesä–elokuussa. Kukissa on viisi vaaleanpunaista terälehteä. Heteet ovat kellanruskeat, emi vihertävä. Kukkien halkaisija on noin 5 cm. Kukat ovat pääasiassa yksittäin tai pieninä ryppäinä. Kukan tuoksu on mieto, miellyttävä, perustuoksuna ruusuntuoksu. Kiulukat ovat punaisia ja pyöreitä. Syksyllä lehdet värittyvät punertavan ruskeiksi.
Levinneisyys.
Nukkeruusu kasvaa luonnonvaraisena Pohjois-Amerikan koillisosassa, Yhdysvaltain Connecticutista pohjoiseen Newfoundlandiin ja Quebeciin. Sen kasvuympäristönä ovat suot ja lampien reunat. Nukkeruusu on Yhdysvalloissa suojeltu. Connecticutissa sen uskotaan kadonneen. New Yorkin osavaltiossa se on uhanalainen.
Käyttö ruusujen jalostuksessa.
Nukkeruusun ja hansaruusun risteytyksenä on kehitetty ruusulajike keijunruusu ("Rosa" ’Dart’s Defender’).
Käyttö koristepensaana.
Nukkeruusua käytetään koristepensaana yksittäin, ryhmissä, matalana aidanteena tai rinneistutuksissa. Se viihtyy aurinkoisessa tai puolivarjoisessa paikassa, tuoreessa tai kosteassa maaperässä. Lajike menestyy Suomessa kasvuvyöhykkeillä I–V.
Nikon D5600

Nikon D5600 on Nikonin 10. marraskuuta 2016 julkistama digitaalinen järjestelmäkamera. Siinä on 24 megapksellin APS-C-kokoinen CMOS-kenno. Kameralla voi kuvata jopa viisi kuvaa sekunnissa ja videoida FullHD-laatuista videota 60 kuvaa sekunnissa. Kamerassa on 3,2 tuuman kääntyvä kosketusnäyttö ja tuki Bluetoothille, NFC:lle ja Wi-Fi:lle. Kameran runko painaa akun kanssa 465 grammaa.
Nikon D5600 on Nikon D5500:n seuraaja.
Frankliniat

Frankliniat ("Franklinia") on teekasvien (Theaceae) heimoon kuuluva pieni kasvisuku. Sukuun kuuluu vain yksi laji, franklinia ("Franklinia alatamaha"), joka tosin on kuollut luonnosta sukupuuttoon, ja kaikki sen yksilöt ovat istutusperäisiä.
Frankliniat ovat läheistä sukua laakerikamelioille ("Gordonia") ja kesäkamelioille ("Stewartia").
Franklinioiden suku on nimetty yhdysvaltalaisen Benjamin Franklinin mukaan.
Franklinia

Franklinia ("Franklinia alatamaha"; engl. "Franklin tree", "Franklinin puu") on teekasvien (Theaceae) heimoon kuuluva kasvilaji. Lajia ei nykyisin kasva enää missään luonnossa, mutta sitä kasvatetaan koristekasvina.
Franklinia voi kasvaa joko yksirunkoiseksi puuksi tai monirunkoiseksi pensaaksi. Yksirunkoisena puuna franklinia voi kasvaa noin kuusi metriä korkeaksi tai korkeammaksikin, mutta yleensä se jää kuitenkin matalammaksi. Franklinian lehdet ovat puikeita, kiiltävän tummanvihreitä ja enintään noin 12 cm pitkiä. Syksyisin lehdet muuttuvat oransseiksi, punaisiksi tai purppuranvärisiksi. Franklinian kukat ovat valkoisia, ulkonäöltään kamelioiden kukkien kaltaisia ja enintään noin 7,5 cm leveitä. Kukkien keskustoissa on keltaisia heteitä. Franklinia kukkii heinä–elokuussa.
Franklinia on löydetty vuonna 1765 Georgian siirtokunnan kaakkoisosista (nyk. Georgia, Yhdysvallat) Altamaha-joen penkereiltä, eikä sitä ole löydetty luonnosta mistään muualta maailmasta. Franklinian löysivät kasviston kartoitusmatkalla olleet John Bartram poikansa William Bartramin kanssa. Palatessaan matkalta vuonna 1771 William Bartram toi franklinian siemeniä Bartramien puutarhaan Philadelphiaan ja franklinia kasvoi onnistuneesti Bartramien puutarhassa. Franklinia hävisi luonnosta vuoteen 1803 mennessä ja kaikki maailmassa nykyisin kasvavat frankliniat ovat alkujaan William Bartramin keräämistä siemenistä. Franklinian luonnosta häviämisen syy ei ole täysin tiedossa ja siitä on esitetty erilaisia teorioita. Epäillään, että ylempänä Altamaha-joen varrella kasvaneilta puuvillaplantaaseilta olisi levinnyt alueelle uusi kasvitauti, jota frankliniat eivät kestäneet. Toisaalta franklinian on myös arveltu hävinneen ilmaston muuttumisen, ihmisten tekemien hakkuiden, paikallisen luonnonkatastrofin tai lajin geeniperimän liiallisen kaventumisen myötä.
Kasvatettuna franklinia kasvaa parhaiten ravinteikkaassa sekä hieman kosteassa, mutta hyvin vettä läpäisevässä maaperässä. Lämpimässä ilmastossa franklinia sopii puolivarjoon, mutta hieman kylmemmässä ilmastossa täysin aurinkoiselle paikalle. Kasvavan puun siirtäminen kasvupaikalta toiselle on hankalaa herkän juuristonsa vuoksi.
Eno (täsmennyssivu)

Eno voi viitata johonkin seuraavista:
Gunnar Wennerberg (täsmennyssivu)

Gunnar Wennerberg tarkoittaa muun muassa seuraavia ruotsalaisia henkilöitä:
Douglas Emhoff

Douglas ”Doug” C. Emhoff (s. 13. lokakuuta 1964) on yhdysvaltalainen juristi ja Yhdysvaltain varapresidentin Kamala Harrisin puoliso.
Tausta ja yksityiselämä.
Emhoff syntyi vuonna 1964 New Yorkissa, Brooklynin kaupunginosassa, ja hänellä on kaksi sisarusta. Perhe muutti New Jerseyn puolelle, ja Emhoff kasvoi Matawanissa. Myöhemmin perhe muutti uudelleen; tällä kertaa Los Angelesiin. Vuonna 1987 Emhoff valmistui kandidaatiksi Kalifornian osavaltionyliopistosta (Northridgen kampukselta) pääaineenaan viestintätieteet. Hän jatkoi opintojaan Etelä-Kalifornian yliopistossa, josta hän valmistui juristiksi vuonna 1990.
Emhoff oli vuosina 1992–2008 naimisissa Kerstin Mackinin kanssa. Osasyynä erolle oli Emhoffin avioliiton ulkoinen suhde. Hänellä on tästä avioliitosta kaksi lasta. Vuonna 2013 Emhoffin ja Kalifornian silloisen oikeusministerin Kamala Harrisin yhteinen ystävä järjesti parille sokkotreffit. Emhoff ja Harris menivät naimisiin vuotta myöhemmin. Emhoffin kaksi aikuista kutsuvat Harrisia lempinimellä momala, joka on väännös jiddišinkielisestä mamaleh-sanasta. 
Uskonnolliselta vakaumukseltaan Emhoff on juutalainen ja ensimmäinen juutalainen presidentin tai varapresidentin puoliso.
Ura juristina.
Yli 30-vuotisen juristinuransa aikana Emhoff keskittyi mm. mediaan, viihdeteollisuuteen ja tekijänoikeuksiin. Hän nousi lopulta Venable-nimisen asianajajatoimiston länsirannikon operaatioiden toimitusjohtajaksi.
Vuonna 2017 Emhoff aloitti DLA Piper -asianajajatoimiston partnerina muuttaen Washingtoniin. Kun Joe Biden voitti vuoden 2020 presidentinvaalit ja Harris nousi varapresidentiksi, Emhoff jätti työnsä DLA Piperilla. Hän oli ollut lomalla jo siinä vaiheessa, kun Biden ja Harris alkoivat kampanjoimaan.
Varapresidentin puolisona.
Uskonnollisen taustansa vuoksi Emhoff on varapresidentin puolisona pyrkinyt tekemään töitä antisemitismia vastaan. Lisäksi hän on toiminut Bidenin epävirallisena neuvonantajana antisemitismia koskien.
Korumarjat

Korumarjat ("Symplocos") on Symplocaceae-heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu ainakin noin 200 lajia, mutta mahdollisesti jopa noin 750 lajia.
Salomo Ojala

Salomo Ojala (s. 17. huhtikuuta 1997) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Ykkösliigassa pelaavaa Ekenäs IF:ää. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Ura.
Ojala nousi miesten peleihin TKT:n riveissä, jossa hän pelasi kauteen 2014 asti myös junioripelejä. Kaudella 2015 hän siirtyi Kakkosessa pelanneen Ilves-Kissojen riveihin ja edelleen kaksi seuraavaa kautta 2016 ja 2017 Kakkosessa pelanneen toisen tamperelaiseseuran Tampereen Pallo-Veikkojen riveissä.
Salomo Ojala siirtyi keväällä 2018 Tampereelta Valkeakoskelle Ykkösessä pelanneen FC Hakan riveihin. Kausi 2019 oli menestys Ojalalle. Haka nousi pitkän tauon jälkeen Veikkausliigaan, Ojala oli Ykkösen maalikuningas 23 maalillaan ja hänet valittiin kaudella 2019 sekä heinäkuun että koko Ykkösen parhaaksi pelaajaksi. Ensimmäinen Veikkausliigakausi 2020 meni myös hyvin. Ojala oli kuudella maalillaan joukkueensa paras maalintekijä. Kausi olikin Ojalan paras hänen Hakan Veikkausliigakausistaan. 
Viiden Haka-kauden jälkeen Ojala siirtyi Ykkösessä pelanneen Ekenäs IF:n riveihin ollen nostamassa seuraa Veikkausliigaan. Hän oli mukana myös EIF:n veikkausligaseurassa kaudella 2024.
Kauden 2024 loppuun mennessä Salomo Ojala on pelannut neljä kautta Veikkausliigaa kahdessa seurassa eli Hakassa ja EIF:ssä kaikkiaan 77 Veikkausliigaottelua ja tehnyt niissä 15 maalia.
Novobiosiini

Novobiosiini (C31H36N2O11) on aminokumariinijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä on käytetty lääketieteessä antibioottina, mutta sen käytöstä on suurimmaksi osaksi luovuttu haittavaikutusten vuoksi.
Ominaisuudet ja käyttö.
Novobiosiinia tuottaa aktinobakteereihin kuuluva "Streptomyces niveus" ja se eristettiin ensimmäisen kerran vuonna 1955. Yhdisteen rakenne koostuu kumariinirenkaasta, johon on liittynyt novobioosisokeri ja tyydyttymätön 4-hydroksibentsoehappojohdannainen. Novobiosiini liukenee emäksisiin vesiliuoksiin ja orgaanisista liuottimista etanoliin, asetoniin ja estereihin. Aine on optisesti aktiivista ja sen kiertokyky etanoliliuoksessa on -63. Novobiosiinin antibioottiset ominaisuudet perustuvat siihen, että se estää bakteerien proteiinisynteesiä sitoutumalla DNA-gyraasientsyymiin. Lääkeaine tehoaa erityisesti grampositiivisiin bakteereihin (myös MRSA:han) ja eräisiin gramnegatiivisiin bakteereihin. Novobiosiinia on käytetty muun muassa stafylokokki-infektioiden hoidossa. Novobiosiini tehostaa eräiden syöpälääkkeiden vaikutusta.
Novobiosiinia käytetään yhdessä triklosaanin ja kefsulodiinin kanssa eräiden bakteerien kasvatukseen käytettävien agaralustojen valmistamiseen. Näitä alustoja käytetään erityisesti "Yersinia"-suvun bakteerien tunnistamiseen näytteistä.
Haittavaikutukset.
Novobiosiini voi aiheuttaa haittavaikutuksinaan huonovointisuutta, vatsakipuja, ripulia ja allergisia oireita kuten nokkosihottumaa. Vakavimmat haittavaikutukset ovat myrkyllisyys maksalle ja luuytimelle, mikä aiheuttaa muutoksia verisolujen määrässä. Novobiosiini on vedetty pois markkinoilta muun muassa Yhdysvalloissa.
Kyokushinin maailmanmestaruuskilpailut 1984

3. Kyokushinin maailmanmestaruuskilpailut ("3rd World Open Tournament") käytiin 20.–22. tammikuuta 1984 Tokiossa. Turnauksen voitti japanilainen Makoto Nakamura, joka saavutti uransa toisen ja toisen peräkkäisen maailmanmestaruuden.
Turnaus.
Kilpailu kesti kolme päivää, joka käytiin pudotuspelimuodossa. 32 parasta ottelijaa selvisivät viimeiselle päivälle, joista ratkottiin maailmanmestari. Viimeiselle päivälle selvinneet olivat voittaneet siihen mennessä kolme tai neljä ottelua.
Månsson

Månsson on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Kuukirjoahven

Kuukirjoahven ("Aequidens potaroensis") on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva makeissa vesissä elävä kalalaji. Se voi kasvaa korkeintaan kymmenen senttimetrin mittaiseksi. Kuukirjoahventa tavataan endeemisenä eli kotoperäisenä Essequibo-joen valuma-alueelta Guyanasta.
Tina Månsson

Johanna Maria Christina ”Tina” Månsson (s. 22. huhtikuuta 1968 Mariefred, Strängnäs, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija, joka pelasi urallaan puolustajana. Månsson pelasi Ruotsin naisten jääkiekkomaajoukkueessa olympialaisten naisten jääkiekkoturnauksessa 1998 Naganossa, jolloin Ruotsi sijoittui viidenneksi. MM-kilpailuissa hän edusti maajoukkuettaan Kanadassa 1990, Suomessa 1992, Yhdysvalloissa 1994, Kanadassa 1997 ja Suomessa 1999. EM-kilpailuissa Månsson edusti Ruotsia Tšekkoslovakiassa 1991, Tanskassa 1993, Latviassa 1995 ja Venäjällä 1996. Seuratasolla hän edusti urallaan FOC Farstaa.
Zacharias Werner

 
Friedrich Ludwig Zacharias Werner (18. marraskuuta 1768 Königsberg – 17. tammikuuta 1823 Wien, Itävalta) oli saksalainen näytelmäkirjailija. Hän oli äitinsä vaikutuksesta kiihkeän uskonnollinen. Hän oli vuodesta 1793 kamarisihteeri kotiseudulla ja 1795 Varsovassa. Hän solmi kuuden vuoden aikana kolme avioliittoa, jotka purkautuivat. Vuosina 1805–1807 hän oli yksityissihteerinä Berliinissä ja oli silloin yhteydessä uusromantiikan edustajiin. Sieltä hän lähti matkoille ja oleskeli sinä aikana madame de Staëlin luona Coppet'ssa. Hän kääntyi 1811 Roomassa katoliseksi ja suoritti 1814 papintutkinnon Aschaffenburgissa. Hän toimi saarnaajana ja herätti muun muassa Wienin kongressissa huomiota saarnojensa mystiikan ja kyynisen nokkeluuden sekoituksella.
Wernerin ensimmäinen näytelmä "Die Söhne des Thals" (1803–1804) oli menestysnäytelmä, jossa vapaamuurariseura tuhosi temppeliherrajärjestön. Sitten seurasi näytelmä "Martin Luther, oder die Weihe der Kraft" (1805, painettu 1807). "Der Kreuz an der Ostsee" (1806) kertoo pakana-ajan preussilaisten kääntymistä kristinuskoon. Kääntymisensä jälkeen hän julkaisi näytelmän "Die Weihe der Unkraft" (1814). Näytelmässä "Der vierundzwanzigste Februar" (1810, painettu 1815) on realistisia henkilökuvia. Näytelmästä sai alkunsa uusromanttinen kohtalotragedia. Werneriä pidettiin jonkin aikaa näytelmäkirjailijana Friedrich Schillerin perillisenä, ja muun muassa Goethe yritti kouluttaa heikkoa ja nautinnonhaluista miestä, mutta Werner ei koskaan kehittynyt eteenpäin ensimmäisistä näytelmistään, joissa teatraalinen paatos loi näyttämöllistä tehoa.
Wernerin "Ausgewählte schriften" ilmestyivät 1840–1841, valikoiman kirjeitä julkaisi Oswald Floeck (1918).
The Devil All the Time

The Devil All the Time on vuonna 2020 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen psykologinen jännityselokuva, jonka on ohjannut Antonio Campos sekä tähdittänyt Tom Holland, Harry Melling, Bill Skarsgård, Riley Keough, Jason Clarke, Sebastian Stan, Haley Bennett, Eliza Scanlen, Mia Wasikowska ja Robert Pattinson. Se perustuu Donald Ray Pollockin samannimiseen romaaniin.
"The Devil All the Time" esitettiin valikoiduissa teattereissa 11. syyskuuta 2020 sekä se julkaistiin Netflixissä 16. syyskuuta 2020. Se sai ristiriitaisen vastaanoton kriitikoilta, mutta Hollandin ja Pattinsonin roolisuoritukset saivat ylistystä.
Kohtalotragedia

Kohtalotragedia on melodraaman muoto ja tarkoittaa alun perin saksalaisia draamateoksia, jotka syntyivät 1820- ja 1830-luvulla ja joissa vallitsee aaveenomainen ja kammottava käsitys kohtalosta. Kohtalo esiintyy ennalta määrättynä, sokeana, armottomana, turmioon syöksevänä. Friedrich Schillerin näytelmä "Die Braut von Messina" vaikutti ratkaisevasti kohtalotragedian syntymiseen. Aikakauden tunnetuimpia kohtalotragedioiden kirjoittajia ovat Zacharias Werner ("Der vier-undzwanzigste Februar") ja Adolf Müllner ("Die Schuld", "Der neunundzwanzigste Februar"). Myös Franz Grillparzer liittyi tähän suuntaan nuoruudentragediassaan "Die Ahnfrau". August von Platen Hallermünde parodioi kohtalotragediaa näytelmässään "Die verhängnisvolle Gabel" (1826).
Kohtalotragedian alkumuotona pidetään antiikin Kreikan tragedioita.
Yamaha CP88/73

Yamaha CP88 ja Yamaha CP73 ovat Yamahan valmistamia keikkailuun tarkoitettuja ammattilaisten stage pianoja. Pianot ovat koskettimistoa ja kokoaan lukuun ottamatta identtisiä.
CP-sarja tarkoittaa "combo piano", ja sen Yamahan CP-pianosarjan historia ulottuu vuoteen 1976. Sarjan edeltävät pianot CP-40 ja CP-4 julkaistiin vuonna 2013.
Tekniset ominaisuudet.
Pianon keskeisiä piirteitä on siirrettävyys, helppokäyttöisyys ja korkea äänenlaatu.
Koskettimistossa on kolme sensoria ja se on tarkka ja nopea palautteessaan. CP88-mallin koskettimisto on tehty puusta ja eebenpuujäljitelmästä. Yamaha CP88/73-piano tulee Yamahan FC3A-pedaalin kanssa. Siinä on ääniulostulo XLR-, kuuloke-, ja kaiutinliitäntöjen kautta.
Käyttöliittymä.
Keikkailukäytön vuoksi pianon ohjauspaneelin napit on valaistu, jotta ne näkee pimeässä lavalla. Muiden stage pianojen tavoin soittimessa ei ole sisäänrakennettuja kaiuttimia.
Pianossa on one-to-one -käyttöliittymä, eli jokainen toiminto on oman fyysisen napin takana. Pianolle, sähköpianolle ja muille soittimelle on omat osionsa ohjauspaneelissa.
Päivitettävyys.
Soitin voidaan päivittää Yamahan puolen vuoden välein julkaisemilla päivityksillä. Päivityksissä lisätään uusia soittimien ääniä sekä parannetaan käyttöliittymää.
Äänen ominaisuudet.
Soittimen äänet perustuvat sampleille, eli ne on äänitetty fyysisistä soittimista.
Pianoäänet on äänitetty Yamahan flyygeleistä (CFX, C7 ja S700) sekä Bösendorfer Imperial 290 flyygelistä. Soittimessa on myös U1 ja SU3 pystypianojen äänet. Lisäksi siinä on kattava valikoima erilaisia Rhodes ja Wurlitzer sähköpianon soitinääniä, padeja, urkuja sekä muita soittimia. Yhteensä soittimessa on 57 erilaista sointinääntä ja päivitykset mukaan laskien niitä on yhteensä noin sata.
Eri soitinääniä voidaan vaihtaa lennosta sen katkaisematta edellisen sointia. Ääniohjelmistona on Advanced Wave Memory 2 (AWM2) ja siinä on 128 samanaikaisen äänen polyfonia.
Jokaiselle kolmesta soitinosiosta (piano, sähköpiano ja muut soittimet) on omat efektinsä. Lisäksi kaikille soitinosioille yhteisenä soittimessa on kaiku, reverb ja EQ-äänentaajuussäätö, jolla voi nostaa tai laskea alataajuuksia (80 Hz), keskitaajuuksia (valittava säätämällä 100 Hz ja 10 kHz väliltä) sekä ylätaajuuksia (5 kHz) jopa 12 dB.
Palkinnot.
Soitin on voittanut erityismaininnan Red Dotin suunnittelupalkinnoissa. Se on myös voittanut Good Design Award, Asia Design Prize Silver Award ja iF Design Award -palkinnot.
BA-11

BA-11 (, "Бронеавтомобиль 11" eli "Broneavtomobil 11") oli Neuvostoliiton toisen maailmansodan aikana valmistama ja käyttämä panssariauto. BA-11 oli peruspiirteiltään samankaltainen kuin edeltäjänsä BA-10, mutta suurempi, raskaampi ja paremmin panssaroitu. Sitä valmistettiin kuitenkin vain 16 kappaletta.
Piirteet.
BA-11:ta suunnittelivat yhteistyössä Ižorskijen ja ZiS:n tehtaat. Pohjana toimi ZiS-34-kuorma-auto, joka oli lyhennetty versio ZiS-6:sta. Vanhempaan BA-10-panssariautoon verrattuna BA-11 oli suurempi ja raskaampi. Se painoi 8 130 kiloa, eli lähes kolme tonnia BA-10:tä enemmän. Sen panssarointi oli paksumpi ja sen ballistinen muotoilu oli kehittyneempi. Rungon panssari oli edestä 13 millimetriä ja sivuilta 10–13 millimetriä paksu. Pohjan panssarointi oli neljä millimetriä ja päältä kahdeksan millimetriä. Tornissa panssarointi oli edestä ja sivuilta 13 millimetriä. Moottori tuotti 93–99 hevosvoimaa ja uudessa vaihteistossa oli yhdeksän vaihdetta eteen ja kuusi taakse. Muuten BA-11 oli peruspiirteiltään hyvin samankaltainen. Kuten moniin muihinkin Neuvostoliiton panssariautoihin, BA-11:n takarenkaisiin saatiin tarvittaessa telat esimerkiksi hankalakulkuista maastoa varten. Toimintasäde oli tiellä 316 ja maastossa 178 kilometriä. Tiellä huippunopeus oli 64 km/h. Autoissa oli 71-TK-1-radio ja TPU-2-sisäpuhelin.
BA-11:ta aseistuksena toimi 45 millimetriä tykki ja kaksi 7,62 millimetrin DT-pikakivääriä. Autossa saattoi olla kerrallaan 104 ammusta 45 millimetrin tykkiä varten. Tulinopeus oli noin viisi laukausta minuutissa. Pikakivääreihin autossa oli 49 lipasta. Miehistöllä oli mukanaan 20 käsikranaattia sekä esimerkiksi räjähteitä auton räjäyttämiseksi, jos miehistö joutuisi hylkäämään sen.
Käyttö.
BA-11 hyväksyttiin Neuvostoliiton asevoimien käyttöön vuonna 1939. Niitä luovutettiin kuitenkin kaikkiaan vain 16 kappaletta. Valmistus oli hidasta, koska niiden edellä oli muiden ajoneuvojen, kuten BA-10-panssariautojen tilauksia. Vuonna 1940 valmistui dieselmoottoria käyttävä versio BA-11D. Dieselmoottorin lisäsi toimintasädettä 420 kilometriin, mutta samalla nopeus putosi 20 km/h ja paino nousi 520 kiloa. Dieselmoottoreista oli lisäksi pulaa.
Panssariautojen käytöstä toisessa maailmansodassa kerrotaan hieman erilaisia versioita lähteestä riippuen. Monet lähteet mainitsevat autoja käytetyn Leningradin rintamalla, jossa ne tuhoutuivat. Eräs lähde mainitsee vain yhden auton Leningradin suunnalla, jota käytettiin aina sodan loppuun saakka. Kahdeksan muuta autoa olivat saman lähteen mukaan Kiovan sotilaspiirissä ja loput Moskovan ja Volgan sotilaspiireissä.