Aisopoksen faabelit

Aisopoksen faabelit () on Aisopoksen nimiin laitettu kokoelma faabeleita eli eläinsatuja. Todellisuudessa kokoelma on syntynyt pitkän ajan kuluessa ja suuri osa faabeleista on myöhempää alkuperää. Faabeleissa puhujina toimivat yleensä eläimet, jotka edustavat erilaisia stereotyyppisiä ihmisluonteita. Satujen yhteyteen on usein liitetty moraalinen opetuslause. Faabeleita on käytetty paljon moraaliopetuksessa ja lapsille tehtyjen satujen, näytelmien ja sarjakuvien pohjana.
Historia.
Alkuperä.
Perinteisen käsityksen mukaan Aisopos, mikäli hän oli historiallinen henkilö, eli arkaaisella kaudella noin vuosina 620–563 eaa. Hänet esitettiin ulkomuodoltaan rumana orjana, ja hänet tunnettiin faabeleiden kertojana. Myöhemmän antiikin aikana kaikki faabelit laitettiin usein hänen nimiinsä. Todellisuudessa niin kutsuttujen Aisopoksen faabeleiden kokoelma on syntynyt pitkän ajan kuluessa eikä suuri osa niistä ole peräisin Aisopokselta. Osa on syntynyt jo useita satoja vuosia ennen Aisopoksen syntymää, ja osa taas on peräisin paljon häntä myöhäisemmältä ajalta. Todistettavasti vanhimpana pidetään tarinaa haukasta ja satakielestä, joka on viimeistään 700-luvulta eaa., sillä se esiintyy jo Hesiodoksen teoksessa "Työt ja päivät". Monet kokoelman sadut ovat ainakin nykyaikaan säilyneessä muodossaan selvästi hellenistiseltä tai roomalaiselta kaudelta, eli useita satoja vuosia Aisopoksen arvioitua elinaikaa myöhemmältä ajalta. Tarina sudesta lammasten vaatteissa taas on tullut osaksi kokoelmaa vasta 1100-luvulla.
Erään teorian mukaan Aisopoksen faabelit olisivat alkuperältään itämaisia. Tästä saattavat kertoa niiden muoto, niiden viittaukset aasialaisiin tapoihin sekä niiden ei-kreikkalaiset eläimet, kuten pantterit, riikinkukot ja apinat. Nykytutkimus on löytänyt samanlaisia tarinoita sumerilaisesta ja akkadilaisesta kulttuurista 2000-luvulta eaa. Aisopoksen faabeleita varhaisempaan aikaan ajoittuvat myös intialaiset "Panchatantra"-kokoelman eläintarinat. Ainakin osa niistä on voinut kulkeutua kreikkalaiseen kirjallisuuteen viimeistään hellenistisellä kaudella.
Arabialaisessa kirjallisuudessa taas esiintyy Luqman, joka esitetään joskus Daavidin aikalaisena ja joskus Jobin sisaren tai tädin poikana. Arabien parissa ”Luqmanin viisaus” on ollut yhtä vertauskuvallista kuin ”Salomon viisaus”. Persialaisissa kuvauksissa Luqman esitetään rumana mustaihoisena orjana, ja on mahdollista, että osa tästä kuvauksesta on päätynyt osaksi myöhempiä Aisopoksen kuvauksia. Siksi on ehdotettu, että Luqmanin ja Aisopoksen nimiin laitetut tarinat voisivat palautua samoihin indo-persialaisiin lähteisiin.
Aisopos-kokoelmien synty.
Aisopoksen ei uskota jättäneen jälkeensä varsinaisia kirjallisia töitä. Antiikin lähteet antavat kuvan siitä, että hänen nimiinsä laitetut faabelit tunnettiin ennen kaikkea suullisessa, ei kirjallisessa muodossa. Faabelit olivat suosiossa Ateenassa klassisella kaudella. Erityisen usein niihin viittaa komediakirjailija Aristofanes. Vaikuttaa kuitenkin siltä, että jo tuolloin Aisopoksen nimiin laitettiin myös muilta peräisin olleita faabeleita, sillä hän oli lajityypin tunnetuin edustaja. Eräs esimerkki tällaisesta faabelista löytyy Aristofaneen "Linnuista"; skoliastin mukaan sen todellinen kirjoittaja oli Arkhilokhos.
Se, että faabelit tunnettiin ennen kaikkea suullisessa muodossa, tulee ilmi muun muassa siitä, että Aristofanes esittää "Ampiaisissa" Filokleonin oppineen faabelinsa suullisesti, ei kirjoista. Lisäksi Platon kertoo Sokrateen sepittäneen faabeleita runomuotoon, ja tällöinkin kyseessä olivat ne sadut, jotka tämä tunsi ja muisti. Antiikin lähteissä faabeleita lainataan usein hyvin erilaisissa muodoissa, mikä sekin viittaa siihen, ettei niitä tunnettu kirjallisena kokoelmana. Esimerkiksi Aristoteles lainaa Aisopokselta Momoksen valitusta siitä, etteivät härän sarvet olleet sijoitettu sen harteille, jolloin se voisi työntää niillä voimakkaammin, vaan sen herkimpään osaan, päähän; kun taas Lukianoksella vika esitetään siinä muodossa, etteivät härän sarvet olleet aivan sen silmien edessä. Mikäli faabeleista olisi ollut kirjallinen laitos, tällaisia eroja tuskin olisi esiintynyt.
Platon, joka torjui Homeroksen runot ihannevaltiostaan, hyväksyi kuitenkin Aisopoksen sadut. Hän käyttää niistä termiä "mythoi" (). Vanhemman nimityksen faabeleille on arveltu olleen "ainos" (), joka esiintyy myös Odysseuksen epiteetissä "polyainos" (). Hesiodoksella sen merkitys on muuttunut moraaliseksi faabeliksi. Aristofanes käyttää faabeleista termiä "logoi" (), mikä kertoo niiden olleen proosamuotoisia. Vastaavasti Herodotos viittaa niiden kirjailijaan ilmaisulla ”Aisopos proosakirjailija” (), sillä "logos" () merkitsi alun perin proosaa siinä missä "epē" () runoutta, ja piti sisällään sekä faabelit että historian. Myöhemmin termi alkoi kuitenkin merkitä ennen kaikkea puheita, kun niistä tuli oma kirjallisuuden lajityyppinsä.
Antiikin kirjallisuudessa Aisopoksen nimiin laitettuja faabeleita esiintyy myös muun muassa Ksenofonilla, Demostheneellä, Demadeella, Horatiuksella ja Plutarkhoksella. Ensimmäisen kirjallisen kokoelman Aisopoksen faabeleista teki ilmeisesti Demetrios Faleronlainen hellenistisen kauden alussa. Tämä kokoelma, "Aisopeia", oli tarkoitettu lähdeaineistoksi puhujien käyttöön sekä koulutusta varten, sillä faabeleita käytettiin moraalisten esimerkkien lähteenä. Se käsitti arviolta satakunta faabelia, jotka oli poimittu aikaisemmasta kreikkalaisesta kirjallisuudesta. Teos oli merkittävässä roolissa faabeleiden välittämisessä myöhemmille sukupolville, mutta se ei ole säilynyt nykyaikaan.
Nykyaikaan Aisopoksen faabelit ovat selviytyneet ennen kaikkea Phaedruksen (1. vuosisata eaa./jaa.) ja Babrioksen (100-luku) välittäminä. Phaedruksen kokoelma sisälsi noin 120 ja Babrioksen noin 200 faabelia. Joskus myöhäisantiikin aikana kreikankielisissä kokoelmissa kiersi arviolta ainakin 350 faabelia.
Faabelit nousivat uuteen suosioon 900-luvulta lähtien, jonka jälkeen niitä koottiin jälleen kokoelmiksi Aisopoksen nimen alle. Mainitulla vuosisadalla syntyi latinankielinen proosamuotoisten faabeleiden kokoelma, joka kulkee Romuluksen nimissä. Hieman myöhemmin munkki Ademar kokosi elegiamitassa olleita latinankielisiä faabeleita.
Käsikirjoitukset.
Aisopoksen nimissä nykyaikaan säilyneet faabelit ovat proosamuotoisia. Monet niistä ovat selvästi epäperäisiä. Faabeleiden tärkeimpiä kokoelmia on kolme. Ensimmäinen tunnetaan Heidelbergin käsikirjoituksesta, ja julkaistiin vuonna 1610. Siihen kuuluu 136 faabelia. Niiden epäperäisyys tulee ilmi muun muassa siitä, että ne mainitsevat puhuja Demadeen, joka eli 200 vuotta Aisoposta myöhemmin, sekä pitävät sisällään kokonaisen lauseen, joka vaikuttaa olevan peräisin "Jobin kirjasta". Osa faabeleista vaikuttaa olevan kholiambissa ja näin oletettavasti peräisin Babriokselta.
Toinen kokoelma on Maksimos Planudeen 1200-luvulla tekemä. Sen alkuun on liitetty Aisopoksen elämäkerta. Myös tässä kokoelmassa on yksi selvä "Saarnaajan kirjaan" perustuva hebraismi, paljon myöhempiä kreikkalaisia sanoja, sekä viitteitä Babrioksen kholiambeista. Kolmas kokoelma on Firenzen käsikirjoituksessa, ja se julkaistiin vuonna 1809. Se on noin sata vuotta Planudesta vanhempi ja sisältää saman elämäkerran.
Tekstilaitokset ja käännökset.
Aisopoksen faabeleita alettiin painaa heti kirjapainotaidon alkuvaiheessa. Faabeleiden ensimmäiset tekstilaitokset olivat Buono Accorson Milanossa 1400-luvun lopulla toimittama laitos, joka koostui Planudeen tekemästä kokoelmasta sekä latinankielisestä käännöksestä; Robert Estiennen eli Robertus Stephanuksen laitos (Pariisi, 1546), joka käsitti saman kokoelman sekä joitakin lisäfaabeleita Bibliothèque du Roin käsikirjoituksesta; sekä Isaac Nicolas Neveletin laitos (Frankfurt am Main, 1610), joka lisäsi näihin Heidelbergin käsikirjoituksen faabelikokoelman.
Myöhempiä samojen faabeleiden laitoksia olivat muun muassa John Hudsonin (Marianus) laitos (Oxford, 1718, 8vo.), J. G. Hauptmannin laitos (Leipzig, 1741), J. M. Heusingerin laitos (Leipzig, 1756), J. C. G. Ernestin laitos (Leipzig, 1781) ja G. H. Schaeferin laitos (Leipzig, 1810, 1818 ja 1820). Francesco de Furia lisäsi näihin uusia faabeleita Firenzen käsikirjoituksesta, ja hänen laitoksensa julkaisi uudelleen Adamántios Koraís (Coray; Pariisi, 1810). J. G. Schneider kokosi 231 faabelia omaan laitokseensa (Breslau, 1810).
Faabeleiden varhaisia käännöksiä oli Marie de Francen ranskannos 1100-luvulla. Myöhemminkin faabelit ovat olleet Euroopassa laajalti tunnettuja, ja niitä on mukailtu paljon useissa eri kielissä. Esimerkiksi Ranskassa Jean de la Fontainen vuonna 1668 julkaistut faabelikäännökset ja omat mukaelmat luetaan ranskankielisen kirjallisuuden klassikoihin. Toinen tunnettu aisoposlaisia faabeleita kääntänyt ja itse sepittänyt oli venäläinen Ivan Krylov (1809, 1843).
Faabeleita hyödynnettiin keskiajalta lähtien erityisesti kouluopetuksessa, myös Suomessa. Niiden avulla opetettiin kreikkaa, moraalin perusteita ja eläinoppia. Tämän vuoksi faabeleita on suomennettu laajalti jo 1700- ja 1800-luvuilla. Myöhemminkin faabeleista on julkaistu useita erilaisia suomennoskokoelmia. Kattavin on Jari Tammen suomennos (Pikku-idis, 2010).
Sisältö.
Aisopoksen nimiin laitettuja faabeleita arvellaan olevan laskutavasta riippuen noin 350–900. Laskutapojen erot johtuvat siitä, että faabeleista on eri traditioissa lukuisia eri versioita, joissa on paljon päällekkäisyyttä. Faabeleissa puhujina toimivat yleensä eläimet, joskus ihmiset tai jumalat ja joskus jopa elottomat kohteet, kuten vuoret tai joet. Joskus faabelit ovat mytologisia syntytarinoita, tunnetuista henkilöistä kertovia anekdootteja tai suoranaisia vitsejä, jotka on tarkoitettu huvittamaan yleisöä.
Faabeleissa esiintyvät eläimet edustavat yleensä erilaisia stereotyyppisiä ihmisluonteita ja ihmisten hyveitä ja paheita: ketut ovat ovelia, leijonat urheita ja jänikset pelkureita. Eri versioissa eläimet ovat kuitenkin saattaneet vaihtua toisiksi. Tällaista sovittamista on tehty erityisesti, kun faabelit ovat kulkeutuneet kulttuurista ja maantieteelliseltä alueelta toiselle. Faabeleiden maailma on usein julma; Tammen sanoin se on ”sydämettömien ihmisten maailma: murhien, pahanteon, pilkan ja halveksunnan maailma – – Esikristillisessä antiikin yhteisössä toimii viidakon laki ja omillaan olemisen moraali – – jos näet lähimmäisesi makaavan maassa, älä auta häntä ylös vaan potki häntä lisää”. Faabelit ovatkin ennen kaikkea aikuisille tarkoitettuja, eivätkä usein sovellu lapsille ainakaan sellaisinaan.
Faabeleihin on usein liitetty moraalinen opetuslause. Se voi olla joko "endomythion" eli tarinansisäinen, "epimythion" eli tarinanjälkeinen tai harvemmin "promythion" eli tarinaa edeltävä. Useissa faabeleissa on sekä "endomythion" että "epimythion". Moraaliopetukset on lisätty faabeleihin jälkikäteen jossakin niiden historian vaiheessa alkaen roomalaiselta kaudelta, kun faabeleita on käytetty opetuksessa. Usein opetuslauseet ovat holhoavia ja jopa tekopyhiä, eivätkä ne aina edes sovi kovin hyvin itse tarinaan. Kaikissa faabeleissa moraaliopetusta ei ole.
Tunnettuja faabeleita ovat muun muassa ”Kettu ja viinirypäleet”, jossa kettu ei ylety viinirypäleisiin ja joka tunnetaan suomenkielisen version lausahduksesta ”happamia, sanoi kettu pihlajanmarjoista”; ”Poika, joka huusi sutta”, jossa paimenpoika valehtelee suden tulosta liian usein, niin ettei häntä lopulta uskota, kun susi oikeasti tulee ja syö hänen lampaansa; ”Jänis ja kilpikonna”, jossa kilpikonna voittaa juoksukilpailun jänistä vastaan; ”Maalaishiiri ja kaupunkilaishiiri”, joka kuvaa maalaiselämän kaupunkilaiselämää rauhallisemmaksi, vaikka kaupunkilaiselämä voikin olla aineellisesti yltäkylläisempää; ”Muurahainen ja heinäsirkka”, jossa kesät soitteluun keskittynyt heinäsirkka joutuu pulaan talven saapuessa, siinä missä ahkera muurahainen oli koonnut talvivarastoja; sekä ”Susi lampaan vaatteissa”, jossa susi soluttautuu lampaiden joukkoon helpon aterian toivossa, mutta tuleekin teurastetuksi lampaana.
Luettelo faabeleista (Perryn indeksi).
Aisopoksen faabeleita on järjestetty eri tavoin. Usein ne on luetteloitu aakkosjärjestyksessä joko faabelin kreikan- tai latinankielisen nimen tai ensimmäisten sanojen mukaan. Seuraavassa faabelit on esitetty numeroituna Ben Edwin Perryn muodostaman niin kutsutun Perryn indeksin mukaisesti. Siinä faabeleita on 584. Niin kutsuttu Laajennettu Perry käsittää 725 faabelia. Tammen suomennoskokoelma sisältää 453 faabelia. Siinä käytetään erilaista numerointia; sikäli kun faabelit on voitu tunnistaa samaksi, suomennoskokoelmassa mukana olevien faabeleiden numero on suluissa faabelin nimen perässä.
Laajennettu Perry.
Paulus Diaconus
Odo Cheritonlainen
John Sheppey
Metrisiä, alkuperä tuntematon
Alexander Neckam
Riimitettyjä (Ms. Add. 11619, British Museum)
Robert's Romulus (Mss. 347b ja 347c, Bibliotheque Nationale)
Codex Bruxellensis 536
Fabulae Extravagantes
Codex Bernensis 679
Promptuarium (1300-luku)
Poggio ja Abstemius
Esimerkkejä.
Faabeleissa esiintyy muun muassa kertomus janoisesta variksesta, joka laittoi kiviä vesiastiaan, jotta sai vedenpinnan kohoamaan. Tätä on testattu myös käytännössä ja todettu mahdolliseksi tavaksi toimia. Tarina innoitti tutkijoita siinä määrin, että Cambridgen yliopistossa tehtiin koe neljällä variksella, jotka laitettiin poimimaan kelluva mato vesiastiasta. Varikset käyttivät jopa mielellään isompia kiviä ensin.