tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Mykolajiv (Lvivin alue)

Mykolajiv () on kaupunki Ukrainan Lvivin alueen Stryin piirissä. Mykolajiv sijaitsee pari kilometriä Dnestrjoen vasemman rannan koillispuolella, 45 kilometriä aluekeskus Lvivistä etelään. Rautatieaseman nimi viittaa Dnestrin varrella sijaitsevaan Mykolajiviin ().
Ukrainan tilastokeskus arvioi Mykolajivin väkiluvuksi 14 498 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 14 801 asukasta, jotka pääosin olivat etnisesti ukrainalaisia (yli 97 %, 2017).
Tammikuun keskilämpötila on −3,8 ja heinäkuun +18,6 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 730 millimetriä.
Seudulta on löydetty useita ihmistoiminnasta kertovia kerrostumia eri aikakausilta, kuten mesoliittiselta aikakaudelta, varhaiselta pronssikaudelta ja varhais-Rusin ajalta. Seudulla on toiminut esimerkiksi Stilskon () kylässä osin luolissa sijainnut linnoitettu asutus 900-luvulla. 
Historiallisia merkintöjä on vuosilta 1565 ja 1570, jolloin Puolan kuninkaan sihteerinä toiminut Mykola Tarlo hankki seudun maat hallintaansa. Kuningas Sigismund II August myönsi hänelle luvan uuden asutuksen perustamiseen ja sille Magdeburgin kaupunginoikeudet, jonka olemassaolon myöhemmät kuninkaat vahvistivat. Asutukselle annettiin nimi perustajansa mukaan. Vuonna 1578 asutus käsitti 37 taloa. Paikkakunta kehittyi kaupan ja käsityöläisyyden keskuksena; siitä tuli eräs läntisen Ukrainan suurimmista keramiikan tuottajista. Kaupunkiin rakennettiin linnoitus ja muurit; aikojen saatossa nämä uusittiin useaan otteeseen. Tataarit hyökkäsivät useasti Mykolajiviin. 1660-luvulta lähtien Pyhän Nikolauksen kirkko, sen yhteydessä sairaala ja koulu. Kaikkiaan läheisyydessä oli neljä kirkkoa ja basiliaaniluostari, jossa toimi tyttökoulu. Puolan ensimmäisessä jaossa 1772 kaupunki siirtyi Itävallan (1864 Itävalta-Unkarin) osaksi. 
Mykolajiv on Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Stryin piiriin; sitä ennen se oli vuodesta 1940 Mykolajivin piirin hallintokeskus.
Onufri

Onufri (, oik. Orest Volodymyrovytš Berezovskyi, ; s. 5. marraskuuta 1944) on Moskovan patriarkaatin Ukrainan ortodoksisen kirkon päämies, Kiovan ja koko Ukrainan metropoliitta.
Orest Berezovskyi syntyi Korytnen kylässä Tšernivtsin alueella. Vuosina 1962–1964 hän opiskeli Tšernivtsin teknillisessä opistossa, ja vuonna 1966 hän aloitti opinnot Tšernivtsin yliopistossa. Vuonna 1969 hän aloitti opinnot Moskovan pappisseminaarissa, josta hän valmistui vuonna 1972. Vuonna 1971 hän antoi munkkilupauksen, ja hänet vihittiin munkkidiakoniksi. Seuraavana muonna hänet vihittiin pappismunkiksi. Vuonna 1980 hänet vihittiin igumeniksi. Vuonna 1984 hänet nimitettiin Moskovan alueella sijaitsevan kirkon pastoriksi. Vuonna 1986 hänet vihittiin arkkimandriitaksi. Vuonna 1988 hän valmistui Moskovan teologisesta akatemiasta teologian kandidaatiksi. Vuosina 1988–1990 hän toimi Potšajivin lavran johtajana. Vuonna 1990 hänet vihittiin Tšernivtsin ja Bukovynan hiippakunnan piispaksi. Vuonna 1994 hänet vihittiin arkkipiispaksi ja vuonna 2000 metropoliitaksi. Vuonna 2007 hänet valittiin Moskovan patriarkaatin Ukrainan ortodoksisen kirkon kirkkotuomioistuimen puheenjohtajaksi. Vuonna 2014 hänet nimitettiin Moskovan patriarkaatin Ukrainan ortodoksisen kirkon päämieheksi. Hänet vihittiin Kiovan ja koko Ukrainan metropoliitaksi Kiovan luolaluostarin Uspenskin katedraalin edessä elokuussa 2014.
Vuonna 2023 "Ukrajinska pravda" paljasti, että ainakin vuodesta 1998 lähtien Onufrilla on ollut myös Venäjän kansalaisuus. Onufri vastasi paljastukseen, että hän ”pitää itseään vain Ukrainan kansalaisena” ja ettei hänellä enää ole Venäjän passia.
Heinäkuussa 2025 Ukrainan presidentti Volodymyr Zelenskyi allekirjoitti asetuksen, jolla Onufrilta poistettiin Ukrainan kansalaisuus. Ukrainan turvallisuuspalvelun SBU:n mukaan Onufri vastaanotti vuonna 2002 omaehtoisesti Venäjän kansalaisuuden.
Džuma-Džamin moskeija

Džuma-Džamin moskeija () on Jevpatorijan kaupungissa, Krimillä sijaitseva moskeija. Moskeija tunnetaan myös nimillä Perjantaimoskeija tai Kaanin moskeija. Moskeijan rakennustyöt aloitettiin 1552 ja ne saatiin valmiiksi 1564. Moskeijan on suunnitellut kuuluisa arkkitehti Mimar Sinan.
Arkkitehtuuriltaan moskeijassa on haettu inspiraatiota Hagia Sofiasta. Korkeutta rakennuksella on 22 metriä.
Neuvostoliiton aikana moskeija lakkautettiin ja rakennuksessa toimi ateismille omistettu museo. Alkuperäiseen tarkoitukseensa rakennus palasi vuonna 1990.
Alberto Nepomuceno

Alberto Nepomuceno (6. heinäkuuta 1864 Fortaleza, Brasilia – 16. lokakuuta 1920 Rio de Janeiro, Brasilia) oli brasilialainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän oli brasilialaisen taidemusiikin pioneeri ja yksi ensisijaisista kansallisen tyylisuuntauksen edustajista Brasiliassa. Hän puolusti portugalin kielen käyttöä klassisessa musiikissa.
Nepomucenon isä päätti muuttaa vuonna 1872 perheineen Recifeen. Vuonna 1882 Nepomuceno sai konserttijohtajan toimen Recifen Clube Carlos Gomesista. Hän esiintyi viulistina Euclides Fonsecan "Leonor"-oopperan avajaisillassa Teatro Santa Isabelissa. Nepomuceno edisti orjuuden lakkauttamista, mikä todennäköisesti vaikutti siihen, ettei hän aluksi saanut rahoitusta Euroopassa suoritettavia opintoja varten. Vuonna 1885 Nepomuceno muutti Rio de Janeiroon, jossa hän majoittui taidemaalari Henrique Bernardellin ja tämän perheen luo. 1. marraskuuta 1885 hän teki ensimmäisen esiintymisensä Rio de Janeirossa. Nepomuceno sävelsi vuonna 1887 (vuosi ennen orjuuden lakkauttamista Brasiliassa) teoksen "Dança de negros" (kantaesitys Fortalezassa 25. huhtikuuta 1888), joka yhtenä ensimmäisistä sävellyksistä sisälsi afrobrasilialaisia motiiveja. Nämä motiivit Nepomuceno myöhemmin siirsi teoksensa "Série brasileira" osaan "Batuque".
Vuonna 1888 Nepomuceno teki kiertueen Koillis-Brasiliassa keräämässä rahoja Eurooppaan lähtöä varten. Elokuussa 1888 hän lähti Roomaan opiskelemaan mukanaan tukijansa Rodolfo ja Henrique Bernardelli. Euclides Fonseca oli opettanut Nepomucenoa Brasiliassa. Pariisissa hän sai opetusta urkuri Alexandre Guilmantilta. Nepomuceno sai opetusta lisäksi Berliinissä. Hän oli yhteydessä Johannes Brahmsiin ja Edvard Griegiin. Euroopassa ollessaan Nepomuceno lisäksi aloitti jousikvartettojensa säveltämisen. Vuonna 1894 hän sai nimityksen professoriksi Instituto nacional de músicaan. Vuodesta 1906 hän toimi sen johtajana.
Nepomucenon portugalinkielisiä lauluja esitettiin konsertissa Instituto nacional de músicassa vuonna 1895. Tämä johti kiistaan italian kieltä suosineen kriitikko Oscar Guanabarinon kanssa. Nepomuceno liittyi vuonna 1896 Associação de Concertos Popularesiin, jota hän johti kymmenen vuoden ajan. Tänä aikana pyrkimykset klassisen musiikin perinteen kansallistamiseksi Brasiliassa yltyivät. Vuonna 1897 Brasiliassa esitettiin ensi kerran useita Nepomucenon keskeisiä sinfonisia teoksia, kuten "Sinfonia em sol menor" ja neliosainen "Série brasileira". "Série brasileira" herätti kriitikkojen keskuudessa kohua kansanmusiikkisoitin reco-recon käytön johdosta. Nepomucenon oopperaa "O Garatuja" vuodelta 1903 on pidetty ensimmäisenä kansallisen tyylisuunnan brasilialaisena oopperana. Nepomuceno valittiin 26 konsertin johtajaksi Brasilian kansallisnäyttelyssä vuonna 1908. Hän johti brasilialaisten säveltäjien teosten lisäksi eurooppalaisten säveltäjien uusia teoksia. Nepomuceno oli mukana nousevan säveltäjä Heitor Villa-Lobosin varhaisten teosten julkaisemisessa ja oli tämän aktiivinen tukija.
John Phillip Law

John Phillip Law (7. syyskuuta 1937, Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat – 13. toukokuuta 2008 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen tunnetuin roolinsa oli enkeli Pygar ranskalais-italialaisessa tieteiselokuvassa "Barbarella" (1968). Häntä on kutsuttu 1960-luvun seksisymboliksi.
Alceo Bocchino

Alceo Bocchino (30. marraskuuta 1918 Curitiba, Brasilia – 7. huhtikuuta 2013 Rio de Janeiro, Brasilia) oli brasilialainen säveltäjä ja kapellimestari.
Bocchino soitti jo viisivuotiaana pianoa taidefestivaaleissa. Vuonna 1938 hän sävelsi orkesteriteoksen "Fantasia", ja vuodelta 1940 on toinen orkesteriteos "Bailado do trigo". Hän työskenteli pianonsoiton ja äänifysiologian opettajana eri oppilaitoksissa ennen muuttamistaan Rio de Janeiroon. Siellä Bocchino toimi Rádio Mayrink Veigan ja Mundial-radioaseman musiikillisena johtajana. Vuonna 1954 hänet palkkasi Rádio Nacional, jonka orkesterin johtajana hän työskenteli. Vuonna 1960 Bocchino johti ensimmäisen postuumin Heitor Villa-Lobosin teosten sinfonisen konsertin. Hän johti Brasilian sinfoniaorkesteria, Rio de Janeiron kaupunginteatterin orkesteria ja Rádio MEC:n kamariorkesteria. Hän työskenteli myös useissa radio- ja televisio-orkestereissa hallinnollisissa ja orkestrointitehtävissä.
Vuonna 1981 Bocchino oli 9. Marylandin kansainvälisessä pianokilpailun ja -festivaalin tuomariston jäsen. Hän johti tuolloin festivaalin avajaiskonsertin. Vuonna 1985 Bocchino perusti Paranán sinfoniaorkesterin. Hän jatkoi säveltämistä 2000-luvulle, ja vuodelta 2000 on hänen sinfoniansa "Um poema para a Lapa".
Tristana

Tristana on vuonna 1970 ensi-iltansa saanut draamaelokuva, joka perustuu Benito Pérez Galdósin romaaniin "Tristana" (1892). Sen on ohjannut Luis Buñuel, joka on myös käsikirjoittanut sen yhdessä Julio Alejandron kanssa. Elokuvan päärooleissa näyttelevät Catherine Deneuve, Fernando Rey ja Franco Nero.
Juoni.
Jäätyään orvoksi nuori Tristana muuttaa asumaan paljon itseään vanhemman Don Lopen luo ja joutuu tämän seksuaalisen lähentelyn ja kontrollin uhriksi. Vähitellen Tristana alkaa kuitenkin pitää puoliaan Lopea vastaan: Hän karkaa ensin taiteilija Horacion matkaan ja palaa myöhemmin alistamaan vuorostaan Lopea.
Arviot.
Yleisradion toimittajan Vesa Nykäsen analysoi "Tristanaa" varsin myönteisesti, ja pitää sen kerrontaa perinteisenä: "Uskonto, rakkaus, intohimo, perversiot, sorto, rappio, vanhuus, kunnia, seksi ja kuolema ovat sen teemoja siinä missä monen muunkin Buñuelin elokuvan, mutta tyyliltään "Tristana" on hänen selkeimpiä ja yleisöystävällisimpiä elokuviaan ja varsin perinteisesti kerrottu melodraama nöyryytyksistä ja kostosta."
Alexandre Levy

Alexandre Levy (10. marraskuuta 1864 São Paulo, Brasilia – 17. tammikuuta 1892 São Paulo) oli brasilialainen säveltäjä, kapellimestari ja musiikkikriitikko. Hän oli Brasilian musiikin kansallisen suuntauksen edelläkävijä.
Levy oli pianojen ja nuottien myyntiyhtiö Casa Levyn perustaja Henrique Luiz Levyn poika. Hän osoitti varhain lahjakkuutta pianonsoitossa ja esiintyi ensimmäisen kerran kahdeksanvuotiaana. Levyn ensimmäiset pianosävellykset painettiin Euroopassa vuonna 1880. Levy valittiin vuonna 1883 sãopaulolaisen Clube Haydnin perustamisen yhteydessä sen konserttijohtajaksi. Hän toimi kapellimestarina ensimmäisen kerran São Paulossa vuonna 1885.
Levy aloitti vuonna 1886 teoksensa "Sinfonia em mi menor" säveltämisen. Seuraavana vuonna hän matkusti Eurooppaan ja sävelsi teoksen "Variations sur un thème populaire brésilien". Hän sai Ranskassa opetusta Émile Durandilta ja Vincenzo Ferronilta. Brasiliassa hänen opettajiinsa oli kuulunut ranskalainen Gabriel Giraudon. Palattuaan Brasiliaan Levy aloitti musiikkikriitikkona Figarote-salanimellä paikallisissa lehdissä. Hän sai vaikutteita Robert Schumannilta mutta ammensi aineksia myös brasilialaisista musiikin muodoista. Vuonna 1890 esitettiin Levyn teos "Samba", joka sai erinomaisen vastaanoton. Se kuului hänen neliosaiseen teokseensa "Suite brésilienne". Vuodelta 1890 on myös hänen sävelrunonsa "Comala". Lisäksi Levyn käyttämiä brasilialaisia kansanmusiikin teemoja on muun muassa teoksessa "Variações sobre um tema popular brasileiro" (1884), joka perustuu "Vem cá, Bitu!" -melodiaan.
Levy on Brasilian musiikkiakatemian 29. tuolin suojelija.
Žydatšiv

Žydatšiv () on kaupunki Ukrainan Lvivin alueen Stryin piirissä. Žydatšiv sijaitsee Dnestrin vesistöön kuuluvan Stryijoen oikealla rannalla, 30 kilometriä piirikeskus Stryistä koilliseen ja 62 kilometriä aluekeskus Lvivistä eteläkaakkoon. Kaupungissa on rautatieasema. 
Ukrainan tilastokeskus arvioi Žydatšivin väkiluvuksi 10 353 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 11 683 asukasta, ja vuonna 1990 noin 6 900 asukasta. 
Tammikuun keskilämpötila on −4,4 ja heinäkuun +18,2 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 705 millimetriä.
Paikkakunta lukeutuu Ukrainan vanhimpiin kirjallisesti mainittuihin asuinpaikkoihin. Vuonna 1164 se mainitaan nimellä "Udetš" (Удеч). Sittemmin kaupungista on käytetty useita nimimuotoja. Magdeburgin oikeudet se sai vuonna 1393. ...
Žydatšiv on Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Stryin piiriin; sitä ennen se oli Žydatšivin piirin hallintokeskus.
Kaupungin historiallisesti arvokkaisiin rakennuksiin lukeutuvat muun muassa ... 
Nykyään Žydatšiv on ukrainalainen paperiteollisuuskaupunki, jossa...
Arvid Aksel Kaurila

Arvid Aksel (Aksu, A. A.) Kaurila (5. syyskuuta 1893 Pyhämaa – 25. helmikuuta 1959) oli suomalainen metsänhoitaja, virkamies ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen. 
Kaurilan vanhemmat olivat talollinen Kustaa Kustaanpoika Kaurila ja emäntä Amalia Fredrikintytär Valpola ja puoliso vuodesta 1935 taiteilija, piirustuksenopettaja Lyyli Ihanelma Moisio. Arvid Aksel Kaurila tuli ylioppilaaksi Helsingin maanviljelyslyseosta 1915 ja valmistui metsänhoitajaksi 1920, jolloin hän sai myös metsäkonduktöörin arvon. Kaurila oli Metsähallituksen Rovaniemen ja Meltauksen hoitoalueiden avustava metsänhoitaja 1920, Rovaniemen metsänvartijakoulun vt. opettaja 1920–1921, Metsähallituksen Paltamon hoitoalueen vt. aluemetsänhoitaja 1921–1923, Kajaanin kaupungin metsänhoitaja ja sahanhoitaja 1923–1927, Metsähallituksen Viitasaaren, Saarijärven ja Laukaan hoitoalueiden hankintametsänhoitaja 1927–1930, Kivijärven hoitoalueen aluemetsänhoitaja 1930–1934, Pohjanmaan piirikunnan hankintametsänhoitaja 1930–1932 ja hankintatoimiston metsänhoitaja 1932–1934.
Virkamiehen tehtävistä Kaurila siirtyi metsäteollisuuden piiriin, kun hän oli Ab Uleå Oy:n piirimetsänhoitaja 1934–1935 ja Oulu Oy:n metsäpäällikkö 1936–1958.
Kaurila myös hoiti Kajaanin kaupungin metsätaloutta 1921–1923, oli puolustusministeriön hallinnassa olevien metsien ja puolustuslaitoksen polttopuiden hankintoja koskevien asioiden asiantuntija 1933–1934 sekä puutavaran kuljetuspäällikkö ja uittopiirin päällikkö Oulussa 1941–1944. Oulun kaupungin metsälautakunnan puheenjohtajana hän toimi 1946–1947. Kaurilalla oli lisäksi useita metsäalan, uiton ja muita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Hän sai metsäneuvoksen arvonimen 1948.
Karvanen

Karvanen on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Mouzon (Ardennes)

Mouzon on kunta Pohjois-Ranskassa Ardennesin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee Maas-joen varrella, noin 18 kilometriä Sedanin kaupungista kaakkoon.
Kunta muodostettiin 1. tammikuuta 2016. Tällöin kaksi kuntaa, Amblimont ja Mouzon yhdistyivät muodostaen uuden Mouzonin kunnan.
Frankkien kuningas Klodvig I sai kasteen Reimsin arkkipiispalta noin vuonna 498. Kiitokseksi tästä hän lahjoitti Mouzonin lähiympäristöineen arkkipiispalle. Vuonna 971 Reimsin arkkipiispa Adalberon antoi benediktiiniläismunkeille maata perustaakseen luostarin Mouzoniin. Lisäksi hän antoi pyhäinjäännöksiä ja muita pyhiä esineitä, jotka olivat välttämättömiä väkijoukkojen houkuttelemiseksi. Luostari tuhoutui Ranskan-Espanjan sodassa vuosina 1650 – 1653, mutta se rakennettiin uudelleen. Nykyään se toimii vanhainkotina. Alkuperäisen luostarikirkon paikalle rakennettiin uusi kirkko noin 1190. Se tuhoutui vuoden 1212 tulipalossa, jonka jälkeen se rakennettiin uudelleen goottilaiseen tyyliin vuonna 1230. Vuosina 1865 – 1890 arkkitehti Émile Boeswillwald teki luostarikirkkoon suuria kunnostuksia. 
Kunnassa toimii huopamuseo "Musée du Feutre". Mouzonissa toimi yksi Ranskan viimeisistä huopatehtaista, minkä muistoksi museo perustettiin. Huopamuseossa on vuosittain vaihtuvia näyttelyitä, joissa esitellään taiteilijoiden suunnittelemia huopateoksia.
Kaulanen

Kaulanen on seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Ryhmäteatteri (dokumenttielokuva)

Ryhmäteatteri on Mika Kaurismäen ohjaama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 2018.
Elokuva käsittelee Ryhmäteatterin 50-vuotista historiaa.
Anchamps

Anchamps on kunta Pohjois-Ranskassa Ardennesin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee Maasjoen varrella, noin 29 kilometriä Charleville-Mézièresin kaupungista pohjoiseen.
Kylän itäosassa oleva Saint-Pierren kirkko on rakennettu liuskekivestä luultavasti 1600-luvulla. Kirkon portaali rakennettiin uudelleen vuonna 1766. Ikkunoiden ja oven kehykset on tehty Belgian graniitista.
Macaulay

Macaulay tai MacAulay voi tarkoittaa seuraavia:
Anna joen virrata

Anna joen virrata on Ole Giæverin ohjaama ja käsikirjoittama, norjalais-ruotsalais-suomalaisena yhteistuotantona tehty draamaelokuva vuodelta 2023.
Elokuva perustuu tositapahtumiin: saamelaisyhteisö kokoontuu yhteen vastustamaan Pohjois-Norjassa sijaitsevaan Alattionjokeen suunnitellun vesivoimalan perustamista.
Elokuva sai yleisöpalkinnon Tromssan kansainvälisellä filmifestivaaleilla ja Göteborgin filmifestivaalilla yleisöpalkinnon ja elokuvakriitikoiden Fipresci-palkinnon.
André da Silva Gomes

André da Silva Gomes (15. joulukuuta 1752 Lissabon, Portugali – 16. kesäkuuta 1844 São Paulo, Brasilia) oli Brasiliassa työskennellyt portugalilaissyntyinen säveltäjä.
Silva Gomes toimi vuodesta 1774 Sé-kirkon musiikkijohtajana São Paulossa. Hän perusti musiikkikoulun ja orkesterin. Vuodesta 1775 hän oli naimisissa Maria Garcia de Jesusin kanssa. Pariskunta ei saanut omia lapsia, mutta adoptoi kuusitoista lasta. Silva Gomes liittyi vuonna 1789 armeijaan, jossa toimi sotilasmusiikin johtajana. Vuonna 1822 hän johti Pedro I:n saavuttua São Pauloon oman "Te Deuminsa" esityksen tulevan keisarin kunniaksi. Brasilian itsenäisyysjulistuksen aikaan Silva Gomes vastasi oopperatalolla São Paulossa järjestetyistä seremonioista.
Silva Gomesin laajaan tuotantoon kuuluu muun muassa hymnejä, litanioita, messuja ja offertorioita. Lisäksi hän laati tutkielman kontrapunktista.
Löppönen

Löppönen on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Purmonen

Purmonen on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Rouvinen

Rouvinen on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Ruokolainen

Ruokolainen on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Ruottinen

Ruottinen on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Roman I

Roman I Mstislavitš, myös "Roman Suuri" (ukr. Роман Мстиславич); (n. 4. huhtikuuta 1152 – 19. kesäkuuta 1205 lähellä Zavikhostin kaupunkia, Puola) oli Novgorodin ruhtinas vuosina 1168–1170 nimellä Roman II, Vladimirin ruhtinas vuosina 1170-1205 ja Kiovan Rusin suuriruhtinas vuosina 1204-1205.
Suku.
Hänen isänsä oli Mstislav II ja äitinsä Piast-sukuun kuulunut puolalainen prinsessa Agnieszka. Hän peri Vladimirin isältään ja laajensi valtaansa Volyniassa. 
Ruhtinas.
Vuonna 1199 hän sai valtaansa myös Galitsian, ja yhdisti alueet Galitsian ja Volynian ruhtinaskunnaksi. Hän kävi kaksi voitokasta sotaretkeä kumaaneja vastaan vuosina 1201–1202 ja 1203–1204, ja valloitti myös Kiovan vuonna 1204.
Roman oli taitava poliittinen ja sotilaallinen johtaja, joka pani pajarit järjestykseen ja antoi porvareille lisää vapauksia. Hänestä tuli Romanovitšien dynastiaksi kutsutun sukuhaaran kantaisä. Dynastia hallitsi Galitsian ja Volynian ruhtinaskunta 1200–1340.
Avioliitot ja jälkeläiset.
Hänen ensimmäinen puolisonsa oli vuonna 1188 Predslava Rurikovna (k. 1204 jälkeen), joka oli Kiovan ruhtinas Rurik Rostislavitšin ja Turovin prinsessa Annan tytär. Hän otti eron Predslavasta vuonna 1196.
Heille syntyivät lapset:
Toinen puoliso Anna-Euphrosyne Angelina (k. 1253) oli Bysantin keisari Isaak II Angeloksen ja Irene Palaiologinan tytär. Hän toimi alaikäisen poikansa Daniel Romanovitšin sijaishallitsijana vuosina 1205−1214.
Heille syntyivät lapset:
Suihkonen

Suihkonen on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Mitsubishi B4M

Mitsubishi B4M oli Mitsubishin suunnittelema ja valmistama torpedokone vastaamaan keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien lentotukialukselle sijoitettavalle torpedokoneelle asettamia Shi-9-vaatimuksia.
Tausta.
Vuonna 1932 keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimat julkisti 7-Shi-vaatimukset, jolla pyrittiin korvaamaan heikohko Mitsubishi B2M -torpedokone. Aichi, Mitsubishi ja Nakajima valmistivat vaatimusten mukaiset prototyypit, mutta yhdenkään ei katsottu olevan käyttökelpoisia. Laivaston esikunta antoi 1934 määräyksen Yokosukan lentotekniselle varikolle suunnitella uuden torpedokoneen nimikkeellä tyypin 13 torpedokone.
Laivaston esikunta teki kuitenkin päätöksen palata yhtiöiden väliseen kilpailuun. Esikunta valitsi jälleen Mistubishin ja Nakajiman toimittajiksi julkistamalla helmikuussa 1934 Shi-9 vaatimukset lentotukialukselle sijoitettavasta kaksitasoisesta torpedokoneesta. Kuten epäonnisessa Shi-7-hankkeessa niin nytkin valittiin pääsuunnittelijaksi Hajime Matsuhara ja hänen avustajikseen Sadahiko Karo ja Minoru Hasegawa. Elokuussa valmistui suunnittelun tuloksena lentokone, jolla tehtiin ensilento 25. elokuuta Kagamigaharassa.
Shi-7-hankkeessa käytetty raskas Buzzard-tyyppinen nestejäähdytteinen moottori oli vaihdettu painon vähentämiseksi ilmajäähdytteiseen. Siivet olivat metallia rakenteiset ja kangaspäälliset perustuen Boulton Paul Aircraftin rakenteeseen. Loppuosa koneesta muistutti edeltänyttä Shi-7-torpedokonetta, joten suunnittelu ja valmistusaika saatiin lyhyeksi. Testit osoittivat siipirakenteen epäonnistuneeksi. Seuranneessa kilpailussa Yokosuka B4Y julistettiin marraskuussa 1936 voittajaksi, mutta Mitsubishi sai kuitenkin voittajakoneen valmistuksesta hankintasopimuksen.
Koneen puutteista huolimatta se oli merkittävä koealusta kehitettäessä A4-moottoria, mistä myöhemmin tuli Mitsubishi Kinsei.
Toikkanen

Toikkanen on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Harriet Andreassen

Harriet Andreassen (6. toukokuuta 1925 Vikna – 10. helmikuuta 1997 Rælingen) oli norjalainen työväenpuolueen poliitikko. Hän toimi Norjan kuntaministerinä 1980–1981.
Arvid Johanson

Arvid Helmer Johanson (3. helmikuuta 1929 Halden – 6. marraskuuta 2013 Halden) oli norjalainen työväenpuolueen poliitikko. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1958–1961 ja 1964–1981 sekä toimi Norjan öljy- ja energiaministerinä 1980–1981. Poliittisen uransa lisäksi hän työskenteli toimittajana "Halden Arbeiderbladissa".
Maraschinolikööri

Maraschinolikööri on maraschinokirsikoista tislaamalla valmistettu kirkas likööri. Sitä juodaan perinteisesti pienestä liköörilasista digestiivinä. Se on myös ollut suosittu drinkkien ainesosa 1800-luvun lopulta alkaen.
Ennen tislausta maraschinokirsikat maseroidaan murskattuine siemenineen ja lehtineen neutraalin makuisessa viinassa. Tislattu juoma laimennetaan ja makeutetaan sokerilla. Maraschinopullon ympärille on usein kiedottu olkia.
Maraschinolikööri on kotoisin Dalmatiasta Kroatiasta, jonka luostareissa sitä alettiin ensimmäisenä tislata. Juomaa alettiin valmistaa teollisesti 1700-luvulla, kun Dalmatia oli Venetsian hallinnassa. Tislausmenetelmän kehitti ja kaupallisti venetsialainen Giuseppe Carceniga vuonna 1730. Nykyinen markkinajohtaja on Luxardo.
Maraschinolikööri levisi Ranskan ja Italian yläluokkien suosioon 1700-luvun alussa ja Britanniaan 1800-luvun alussa, missä sitä käytettiin kuuluisaan Regent's Punch -drinkkiin. Yhdysvalloissa maraschinolikööristä tuli suosittu drinkkien ainesosa 1860-luvulla. Aluksi sitä käytettiin pienissä määrin esimerkiksi Martinez-drinkissä. Kuubassa maraschinolikööri oli suosittua 1920- ja 1930-luvuilla. Se on Mary Pickfordin, daiquiri no. 4:n ja daiquiri no. 3:n ainesosa. Nykyisin sitä käytetään myös esimerkiksi Last Word -drinkissä.
Américo Jacomino

Américo Jacomino (12. helmikuuta 1889 São Paulo – 7. syyskuuta 1928 São Paulo) oli brasilialainen säveltäjä ja kitaristi. Hänestä käytettiin vasenkätisyyteen viittaavaa "Canhoto"-lempinimeä, joka johtui hänen tavastaan soittaa vasemmalla kädellä kääntämättä kitaran kieliä.
Jacomino teki lukuisia levytyksiä solistina ja kokoonpanon kanssa. Monilla levyillä hän soitti Grupo do Canhoton kanssa; kokoonpano koostui akustisesta kitarasta, cavaquinhosta, klarinetista ja pasuunasta. Jacominon teosten joukossa ovat "Abismo de rosas", "Olhos feiticeiros" ja "Fantasia sobre o Guarani". Vuonna 1916 järjestettiin Conservatório Dramático e Musical de São Paulossa ensimmäinen Jacominon suurimuotoinen konsertti, johon yhdistettiin hänen uraansa koskeneita luentoja. Jacomino kehitti yhä käytössä olevan kitaransoiton opetusmetodin.
Ville Kopra

Ville Antero Kopra (s. 1977) on suomalaisen mekaanisen puunjalostusyhtiö Versowood Groupin ja Versowood Oy:n toimitusjohtaja sekä omistaja.
Elämäkerta.
Sukutausta.
Ville Kopran isä teollisuusneuvos Keijo Kopra on kotoisin Valkjärveltä, Karjalasta, josta hänen perheensä lähti evakkoon vuonna 1945. Jo Keijo Kopran isä Teodor Kopra oli elättänyt perheensä sahaamalla kenttäsirkkelillään puuta sodanjälkeisen rakentamisen tarpeisiin ja kasvattanut liiketoimintaa vähitellen. Keijo Kopra jatkoi sahaamista veljensä Tenhon kanssa ja hankki lopulta omistukseensa Vierumäen Teollisuus -yhtiön vuonna 1990, josta yritysostoin on kasvanut Suomen suurin yksityinen puuta jalostava konserni Versowood.
Ville Kopralla on yksi veli Pekka Kopra (s. 1973), joka omistaa Westas-nimisen sahayhtiön.
Ura.
Kopra on valmistunut kauppatieteiden maisteriksi Helsingin Kauppakorkeakoulusta pääaineenaan laskentatoimi. Jo opiskeluaikanaan hän työskenteli perheyrityksessä erilaisissa tehtävissä. Sukupolvenvaihdoksen myötä, vuonna 2006, Kopra siirtyi Versowood Groupin toimitusjohtajaksi.
Vuosina 1997–2006 Ville Kopra toimi Vierumäen Teollisuus -konsernin (myöhemmin Versowood) hallituksen puheenjohtajana. Hän on myös Metsäteollisuus ry:n hallituksen jäsen, Sahateollisuus ry.n hallituksen ja työvaliokunnan jäsen sekä Puutuoteteollisuus ry:n hallituksen puheenjohtaja.
Martti Pesonen (aktuaari)

Martti Johannes Pesonen (7. maaliskuuta 1895 Oulu – 9. helmikuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen filosofian maisteri ja sosiaalitilastoja ylläpitänyt ja tutkinut aktuaari.
Martti Pesonen pääsi ylioppilaaksi 1913 ja hän valmistui filosofan kandidaatiksi 1917. Pesonen oli jonkin aikaa Pohjolan Osake-Pankin palveluksessa Oulussa ja osallistui sitten valkoisten puolella Suomen sisällissotaan. Hän muutti sodan jälkeen Oulusta Helsinkiin.
Pesonen oli joulukuusta 1918 maataloushallituksen tilastotoimiston v.t. aktuaarina, helmikuusta 1919 kauppa- ja teollisuushallituksen tilastotoimiston v.t. johtajana ja huhtikuusta 1919 tilastotoimiston vakinaisena johtajana. Pesonen siirtyi sitten keskuskauppakamarin kirjastonhoitajaksi, toimi lyhyen ajan tullihallituksen tilastokonttorin v.t. aktuaarina ja tuli kevätkesällä 1920 sosiaalihallituksen tilasto-osaston palvelukseen. Pesonen oli välillä myös Suomen vientiyhdistyksen palveluksessa.
Tilastotutkijana Pesonen tutki työpaikkatilastoja myös tieteellisessä tarkoituksessa ja suoritti useita erikoistutkimuksia muilta sosialisen elämän aloilta. Viimeksi hän hoiti lähinnä työttömyys- ja työnvälitystilastoa. Pesosen asiantuntemusta käytettiin useissa komiteoissa, taloudellisissa yhdistyksissä ja julkaisuissa.
Pesonen oli alkoholitilastokomitean sihteerinä vuonna 1920 ja hän oli pitkään Sosialireformiyhdistyksen sihteerinä. Hän toimi vuoteen 1931 saakka Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa sosiaalipolitiikan opettajana. Pesonen oli Yhteiskunnallisen Aikakauskirjan toimitussihteerinä 1918–1920 ja kuului sen jälkeen vielä tämän aikakauskirjan ja sen seuraajan Kansantaloudellisen Aikakauskirjan toimituskuntaan.
Pesonen harrasti valokuvausta ja hänen valokuviaan julkaistiin muun muassa Kansan Kuvalehdessä.
Scheelegatan

Scheelegatan on Tukholman Kungsholmenilla sijaitseva katu, joka ulottuu Kungsholmstorgilta Barnhusbronille. Barnhusvikenin toisella puolella Vasastadenissa se jatkuu Tegnérgatanina. 
Katu on saanut nimensä kemisti-apteekkari Carl Wilhelm Scheelen mukaan.
Andri Parubi

Andri Volodymyrovytš Parubi (; 31. tammikuuta 1971 – 30. elokuuta 2025) oli ukrainalainen poliitikko, joka toimi Ukrainan parlamentin eli Verh’ovna Radan puhemiehenä vuosina 2016–2019.
Parubi syntyi Tšervonohradissa Lvivin alueella. Hän opiskeli historiaa Lvivin yliopistossa ja valmistui vuonna 1994, minkä jälkeen hän suoritti jatko-opintoja Lvivin polyteknisessä opistossa vuoteen 2001 asti. Vuosina 1987–1991 hän toimi laboratorioassistanttina Neuvostoliiton tiedeakatemian sosiaalitieteiden instituutissa. 1980-luvun lopussa hän osallistui Neuvostoliiton vastaisiin mielenosoituksiin, mistä hänet pidätettiin vuonna 1989. Vuonna 1991 hän perusti Oleh Tjahnybokin kanssa Ukrainan sosiaaliskansallisen puolueen, joka vuonna 2004 uudelleennimettiin Svobodaksi. Vuosina 1994–1998 hän istui Lvivin kaupunginvaltuustossa. Vuoden 1998 parlamenttivaaleissa hän oli ehdolla Verh’ovna Radaan Menše sliv -listan ehdokkaana. Vuonna 2000 hän pyrki Verh’ovna Radaan Lvivin alueella sijaitsevassa 115. vaalipiirissä käydyssä täytevaalissa sosiaaliskansallisen puolueen ehokkaana. Hän istui Lvivin aluevaltuustossa vuosina 1990–1994 ja 2002–2007; vuosina 2002–2007 hän toimi aluevaltuuston varapuheenjohtajana.
Vuoden 2006 parlamenttivaaleissa Parubi oli ehdolla Meidän Ukrainamme -liittouman listan 353:ntena. Seuraavan vuoden vaaleissa hänet valittiin parlamenttiin Meidän Ukrainamme – Kansallinen itsepuolustus -listan 80:ntenä. Vuoden 2012 parlamenttivaaleissa hänet valittiin parlamenttiin Batkivštšynan listan 21:senä, sitoutumattomana ehdokkaana. Vuonna 2014 hän oli yksi Ukrainan vallankumouksen johtohahmoista. Saman vuoden parlamenttivaaleissa hänet valittiin Verh’ovna Radaan Kansanrintama-puolueen listan neljäntenä. Vuosina 2014–2016 hän toimi Verh’ovna Radan 1. varpauhemiehenä ja vuosina 2016–2019 puhemiehenä. Vuoden 2019 vaaleissa hänet valittiin parlamenttiin Euroopan solidaarisuus -puolueen listan toisena.
Parubi ammuttiin 30. elokuuta 2025 Lvivin eteläisessä Frankon piirissä. Yleisradioyhtiö Suspilnen mukaan ampuja oli kulkenut sähköpyörällä ja pukeutunut kuriiriksi. Parubi oli kuollut jo ampumapaikalle.
Rich Lyons

Rich Lyons on yhdysvaltalainen Suomessa yli kymmenen vuotta asunut stand up -koomikko.
Suomen stand up -komiikan synnystä lähtien Lyons on pysynyt maan johtavana englanninkielisenä koomikkona ja hän on esiintynyt ympäri Eurooppaa vuodesta 1997. Hän oli "London Bridge New Comedy Fringe" -festivaalikilpailun toinen vuonna 2009, ja siitä lähtien hän on ollut satunnainen pääesiintyjä Lontoon kiertueella. Hänen komediansa kattaa laajan valikoiman aiheita popkulttuurista, terrorismin aikakaudesta, politiikasta, uskonnosta, keski-iän kriisistä, televisiosta, julkkiksista ja niin edelleen. Hän saattaa myös ottaa koskettimet esiin ja esittää muutaman komediakappaleen. Hän esiintyy baareissa, klubeilla, yrityksissä ja Eurovision laulukilpailun lämmittelykoomikkona myös areenoilla.
Lyons on näytellyt mm. televisiosarjassa Nyrkki ja minisarjassa . Televisiosarjassa Pasila hän toimi Barack Obaman hahmon ääninäyttelijänä. Lyons on myös yksi suunnitellun, mutta toteutumattoman "Kuningas Nalin tarina" -elokuvan käsikirjoittajista. Vuonna 2021 julkaistussa Omerta 6/12 -elokuvassa Lyons näytteli yhdysvaltalaista uutistoimittajaa.
Emilia Paasonen

Emilia Paasonen (s. 9. marraskuuta 2001 Helsinki) on suomalainen näyttelijä ja jalkapalloilija. Hän on näytellyt "Ella ja kaverit" -elokuvissa.
Urheilu.
Paasonen on Puotinkylän Valtin kasvatti. Hän pääsi seuran reservijoukkueeseen vuonna 2018 ja edustukseen 2019. Paasosen muutettua Vaasaan, hän liittyi VIFK:hon vuonna 2021. Paasonen pelasi kaksi kautta VIFK:n reservijoukkueessa. Vuonna 2023 Paasonen siirtyi Vaasan Palloseuraan. Hän pelasi siellä kaksi kautta, pelaten seuran reservijoukkueessa. Paasonen siirtyi FC Sportin joukkueeseen vuonna 2025.
Yksityiselämä.
Paasonen aloitti sähkö- ja automaatiotekniikkan opiskelun Vaasan ammattikorkeakoulussa vuonna 2020. Paasonen vaihtoi Vaasan yliopistoon vuonna 2021, jossa hän opiskelee sähkö- ja energiatekniikkaa. Paasonen valmistui tekniikan kandidaatiksi helmikuussa 2025.
Paasonen on myös toiminut Tutti ry:n vuosijuhlavastaavana ja järjestön hallituksessa hyvinvointivastaavana.
Halden Arbeiderblad

Halden Arbeiderblad (lyh. HA) on norjalainen vuonna 1929 perustettu sanomalehti, jonka kotikunta on Halden. Se ilmestyy neljästi viikossa ja kuuluu Amedia-konserniin.
Päälinjan protestantismi

Päälinjan protestantismi tai yleisprotestantismi () tarkoittaa Yhdysvaltain suuria protestanttisia kirkkokuntia, joiden juuret ovat joko suoraan uskonpuhdistuksessa tai varhaisissa Yhdysvaltain historian vaiheissa.
Päälinjan protestantismiin lasketaan kuuluvat seitsemän suurta, pääasiassa etnisesti valkoista ja viisi etnisesti afrikkalais-amerikkalaista kirkkokuntaa. Suppeammassa merkityksessä käsitteellä tarkoitetaan näitä seitsemää valkoista kirkkoa. Laajassa merkityksessä lasketaan mukaan nämä mustat kirkot ja muut vuonna 1950 perustetun kattojärjestön jäsenkirkot.
2000-luvun alussa näillä 36:lla kirkkokunnalla on yhteensä noin 45 miljoonaa jäsentä. Heidän kanssaan on tehnyt yhteistyötä myös 70 miljoonan jäsenen katolinen kirkko Yhdysvalloissa, jota voi pitää välillisesti osana laajasti ymmärrettyä päälinjan kristillisyyttä.
Viheriibis

Viheriibis ("Mesembrinibis cayennensis") on iibiksiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Keski- ja Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö.
Viheriibis voi kasvaa 45–60 cm pitkäksi. Laji on ruumiinrakenteeltaan tukevahko ja jalat ja kaula ovat iibikseksi lyhyehköt. Nokka on erittäin pitkä, hieman alaspäinkaartuva ja väriltään vihertävän harmaa. Viheriibiksen pää ja kaula ovat mustat ja päänlaen töyhtö ja niska ovat vihreät. Linnun selässä ja siivissä on vihreä ja pronssinvärinen kiilto.
Levinneisyys ja elintavat.
Viheriibiksen levinneisyysalue ulottuu Nicaraguasta Brasiliaan. Lajin elinympäristöä ovat suot ja kosteat metsät sekä tiheiköt. Se liikkuu useimmiten yksin tai pareittain, ja on aktiivisin hämärän ja yön aikaan. Viheriibiksen ravintoa ovat selkärangattomat eläimet. Pesänsä laji rakentaa korkeaan puuhun.
Ruslan Mašurenko

Ruslan Mašurenko (s. 13. maaliskuuta 1971) on ukrainalainen judoka.
Mašurenko osallistui Atlantan olympialaisiin 1996 alle 86 kilogramman ja Sydneyn olympialaisiin 2000 alle 90 kilogramman sarjassa. Sydneyn olympialaisissa 2000 hän sai olympiapronssia voittaen neljä ottelua ja häviten myös pronssille tulleelle Frédéric Demontfauconille. Atlantan olympialaisissa hän oli 13:s. Euroopan-mestaruuskilpailuissa Mašurenko oli pronssilla Birminghamissa 1995 alle 86 kilon sarjassa ja Wrocławissa 2000 alle 90 kg:n sarjassa.
Vapaan Venäjän legioona

Vapaan Venäjän legioona () on Ukrainan kansainvälisen legioonan alainen osasto, joka koostuu pääsääntöisesti venäläisistä vapaaehtoisista, loikanneista venäläissotilaista ja venäläisistä sotavangeista. Legioona perustettiin maaliskuussa 2022 Venäjän hyökättyä Ukrainaan. Osa edustaa myös Venäjän Putinia vastustavaa oppositiota. Legioona käyttää tunnuksenaan valko-sini-valkoista lippua.
Legioonan oman ilmoituksen mukaan Venäjän vihollinen ei ole Ukraina, vaan Venäjällä valtaa pitävät ”varkaat, tappajat ja sotarikolliset”.
Historia.
Kesäkuuhun 2022 asti legioonan toiminta tapahtui lähinnä Telegram-kanavalla ja YouTubessa. Legioonan uskottiin olevan lähinnä Ukrainan propagandaprojekti eikä edes olevan olemassa joukko-osastona. Kesäkuussa 2022 julkaistiin muutamia taisteluvideoita, joiden aitoutta ei voitu vahvistaa, eikä yksiköllä näyttänyt olevan kanssakäymistä muiden Ukrainan asevoimien yksiköiden kanssa. Lisäksi sosiaalisessa mediassa arveltiin että venäjä ei ole videoilla esiintyjien äidinkieli. Heinäkuun puolivälissä 2022 legioonan materiaalin julkaisu tyrehtyi ja taistelijoiden ilmoitettiin vetäytyneen lepäämään. Venäjän valtion media ei juurikaan uutisoinut legioonasta, ja esimerkiksi RT:ltä löytyi heinäkuuhun 2022 mennessä vain yksi videonpätkä, jossa legioona mainittiin nimeltä.
Tunnetuimpia legioonaan liittyneitä lienee Igor Volobujev, joka toimi aiemmin Gazprombankin varapresidenttinä.
Vapaan Venäjän legioona, Venäjän vapaaehtoisjoukot ja Kansallinen tasavaltalainen armeija antoivat elokuussa 2022 Irpinin julistuksen ja perustivat koordinointineuvoston. Sen johtoon tuli Ilja Ponomarjov.
Helmikuussa 2023 Venäjän syyttäjänvirasto ilmoitti, että se aikoo hakea legioonalle terroristijärjestön leimaa, jonka nojalla se voitaisiin virallisesti kieltää. 
Jäsenistä "Caesar" ja "Tihi" ovat aiemmin esiintyneet länsimedian haastatteluissa kertomassa mielipiteitään. Muutamia joukon venäläisiä jäseniä on tunnistettu somekanavilla. Äärioikeistolainen Maksimilian Andronnikov (koodinimeltään "Caesar") kuului aluksi Venäjän imperialistiliikkeeseen ennen loikkaamistaan Ukrainaan, Aleksei Dolgov Togliattista (koodinimeltään "Tihi"), kolmas jäsen on koodinimi "Garik". Lisäksi mukana oli entinen näyttelijä Pietarista, 40-vuotias Kirill Kanahin, joka on esiintynyt televisiosarjassa "Gluhar-3".
Hyökkäykset Venäjän puolelle.
22. toukokuuta 2023 Legioona aloitti panssarivaunujen tukemana hyökkäyksen Venäjälle Belgorodin alueelle. Ryhmä ilmoitti edenneensä Graivoronin kaupunkiin ja vallanneensa Kozinkan kylän Venäjän vapaaehtoisjoukot -ryhmän kanssa. Graivoronin raja-asemalle iskettiin tykistöllä ja panssarivaunut etenivät alueelle lennokkien tukemana. Kyiv Postin mukaan kymmeniä rajavartijoita kaatui.
Ukrainan sotilastiedustelun tiedottaja Andrii Jusovin mukaan tavoitteena on luoda suojavyöhyke Venäjän puolelle. Ukrainan asevoimien mukaan sillä ei ole osuutta hyökkäykseen, vaan joukot ovat venäläisiä vapaaehtoisia. Wartranslated-sivuston mukaan alueelta kuvatulla videolla kuullaan puhuttavan ukrainaa.
Maaliskuussa 2024 osasto teki jälleen uusia hyökkäyksiä Ukrainan ja Venäjän rajan yli Belgorodin ja Kurskin alueille.
Serhi Sternenko

Serhi Vjatšeslavovytš Sternenko (; s. 20. maaliskuuta 1995) on ukrainalainen poliittinen aktivisti. Hänen YouTube-kanavallaan oli 1,5 miljoonaa tilaajaa helmikuussa 2023.
Sternenko syntyi Sadoven kylässä Odessan alueella. Hän opiskeli oikeustiedettä Odessan yliopistossa ja valmistui vuonna 2019. Hän oli yksi vuoden 2014 Ukrainan vallankumouksen johtohahmoista Odessassa, minkä lisäksi hän osallistui mielenosoituksiin Kiovassa. Vuosina 2014–2017 hän toimi Oikean sektorin Odessan paikallisjärjestön puheenjohtajana.
Vuonna 2015 venäläismielinen poliitikko Serhi Štšerbytš syytti Sternenkoa hänen kidnappauksestaan. Helmikuussa 2021 Odessan Prymorskyin käräjäoikeus totesi Sternenkon sekä Ruslan Demtšukin syyllistyneen ryöstöön, vapaudenriistoon ja luvattomaan aseiden halussapitoon. Sternenko tuomittiin seitsemän vuoden ja kolmen kuukauden vankeusrangaistukseen, ja puolet hänen omaisuudestaan takavarikoitiin. Toukokuussa 2021 Odessan valitustuomioistuin vapautti hänet ryöstösyytteistä ja muutti vankeusrangaistuksen ehdolliseksi.
Vuonna 2018 Sternenko joutui kolmesti hyökkäyksen kohteeksi. Helmikuussa kaksi miestä pahoinpiteli hänet sairaalakuntoon. Vappuna 2018 häntä ammuttiin ei-tappavalla aseella niskaan. Myöhemmin toukokuussa hänen ja hänen tyttöystävänsä kimppuun hyökättiin. Sternenko puukotti toista hyökkääjistä, joka kuoli haavoihinsa, kun taas toinen hyökkääjistä pakeni. Kesäkuussa 2020 Sternenkoa vastaan nostettiin syytteet murhasta ja lähitaisteluaseen luvattomasta hallussapidosta. Syyttäjä Andri Radionov ei kuitenkaan suostunut allekirjoittamaan syytekirjelmää, minkä myötä asia raukesi.
Elisabet Kiovalainen

Elisabet Kiovalainen () (1025 – noin 1070) oli Norjan kuningatar ja kuningas Harald Ankaran puoliso. Elisabet oli Kiovan suuriruhtinas Jaroslav Viisaan ja Ingegerd Olofintyttären tytär.
Elisabet ja Harald menivät naimisiin Haraldin oleskellessa Gardarikissa joko vuonna 1043 tai 1044. He saivat kaksi tytärtä, Marian ja Ingegerdin, joka avioitui Tanskan kuningas Olavi I Hungerin kanssa. Snorrin mukaan Elisabet seurasi Haraldia tämän valloitusretkelle Englantiin vuonna 1066. Haraldin kaaduttua Stamford Bridgen taistelussa Elisabet palasi Norjaan vuonna 1067. Elisabetin myöhemmistä vaiheista ei ole tarkempaa tietoa.
Pöytä viidelle

Pöytä viidelle ("Table for Five") on Robert Liebermanin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1983. Sen pääosaa, lastensa kanssa Euroopan-risteilylle lähtevää eronnutta golfammattilaista näyttelee elokuvan toisena tuottajanakin toiminut Jon Voight, ja muissa keskeisissä aikuisrooleissa ovat Richard Crenna ja Marie-Christine Barrault.
Juoni.
Vaimostaan eronnut ja lapsistaan vieraantunut entinen golfammattilainen J. P. Tannen järjestää itselleen ja kolmelle kouluikäiselle lapselleen yllätysristeilyn Välimerelle. Mies on kuitenkin kiinnostuneempi laivalta löytyvästä mahdollisesta naisseurasta ja jättää lapset usein keskenään kun ei oikein osaa olla heidän kanssaan. Pian hän tapaakin viehättävän ranskalaisen Marien. Lapset alkavat turhautua, kun laivalla ei ole ketään muita heidän ikäisiään.
Kesken risteilyn saapuu viesti, että lasten äiti on saanut surmansa auto-onnettomuudessa Yhdysvalloissa. Lasten isäpuoli Mitchell hautaa vaimonsa ja lentää risteilyn seuraavaan määräsatamaan Ateenaan noutamaan lapset kotiin. Tannen haluaa kuitenkin viettää vielä muutaman päivän lastensa kanssa ennen kuin kauhea uutinen kerrotaan heille. Mitchell suostuu tapaamaan heidät uudelleen laivan seuraavassa pysähdyspaikassa Kairossa, mutta tilanne lukkiutuu esiin nousevaan huoltajuuskiistaan miesten välillä. Gizan pyramideilla Tannen kertoo lapsille äidin kuolemasta. Tunisin satamassa vanhin lapsista, Kaukoidästä adoptoitu teinipoika Trung, karkaa mutta löydetään pian. Risteilyn päätepisteessä Genovassa asiat selviävät.
Tuotanto.
Käsikirjoittaja David Seltzer on kertonut saaneensa idean tarinaan omien lastensa, kahden biologisen ja kahden Vietnamista adoptoidun kanssa tekemästään laivaristeilystä. Seltzerin tavoin myös tuottajat Schaffel ja Voight sekä ohjaaja Lieberman olivat ”viikonloppuisiä” avioerolapsineen, mikä toi aiheen käsittelyyn omakohtaista läheisyyttä.
Elokuva on kuvattu kesällä 1982 aidoilla kuvauspaikoilla Välimeren satamissa ja turistikohteissa sekä Norwegian America Linen risteilyalus m/s "Vistafjordilla", joka kuvausaikaan oli toinen maailman kahdesta viiden tähden risteilylaivasta. Alkukohtaukset on kuvattu New Yorkissa ja Los Angelesissa.
"Pöytä viidelle" oli kanadalaisen ohjaaja Liebermanin ensimmäinen pitkä näytelmäelokuva. Hän oli siihen mennessä ohjannut satoja mainoselokuvia ja tapahtumien televisiointeja.
Vastaanotto.
"Helsingin Sanomien" Helena Ylänen piti "Pöytää viidelle" tavattoman tunteellisena tarinana hyvää tarkoittavasta mutta luonteettomasta miehestä. Voightille räätälöity tarina sopii hänestä näyttelijälle, ja myös lapset ovat sopivan nenäkkäitä rooleissaan. Ylänen kehuu myös Vilmos Zsigmondin kaunista kuvausta. "Video-oppaassa" Sam Inkinen luonnehti elokuvaa "Kramer vastaan Kramer" -tyyliseksi huoltajuustarinaksi, sekä draamaltaan että toteutukseltaan hyvin tehdyksi. Hän antoi sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Anton Heraštšenko

Anton Jurijovytš Heraštšenko (; s. 10. helmikuuta 1979) on ukrainalainen poliitikko, joka on toiminut Ukrainan sisäministerin neuvonantajana vuodesta 2021 lähtien. Aiemmin hän on ollut kansanedustaja vuosina 2014–2019 ja varasisäministeri vuosina 2019–2021.
Heraštšenko syntyi Harkovassa. Hän valmistui vuonna 2000 ekonomiksi Harkovan kansallisesta taloustieteen yliopistosta. Vuosina 1999–2000 hän työskenteli H’arkivoblenerho-energiayhtiössä. Vuosina 2002–2006 hän istui Harkovan kaupunginvaltuustossa. Vuosina 2005–2010 hän toimi Krasnohradin piirin päämiehenä. Vuoden 2014 parlamenttivaaleissa hänet valittiin Ukrainan parlamenttiin eli Verh’ovna Radaan Kansanrintama-puolueen listan 21:senä. Vuosina 2019–2021 hän toimi varasisäministerinä. Vuodesta 2021 lähtien hän on toiminut sisäministerin neuvonantajana.
Lokakuussa 2015 Heraštšenkoa vastaan nostettiin Venäjällä syytteet terrorismiin yllyttämisestä. Heraštšenko oli sosiaalisessa mediassa kehottanut lähettämään Myrotvorets-keskukselle tietoja Syyrian sisällissodassa taistelevista venäläissotilaista, jotta ”terroristit ja heidän toverinsa Venäjällä voisivat kostaa venäläisille sotilaille šarialain mukaisesti.”
Alkuvuonna 2017 Ukrainan turvallisuuspalvelu SBU ilmoitti estäneensä Heraštšenkoon kohdistuneen murhayrityksen. Kaksi epäiltyä, joita SBU oli tarkkaillut kuukauden verran, otettiin kiinni, ja heidän hallustaan löydettiin räjähteitä. SBU:n mukaan murhayritystä koordinoi Venäjältä käsin Luhanskin aluelta kotoisi oleva Luhanskin kansantasavallan puolella Ukrainaa vastaan taistellut Andrei Tihonov, joka asuu nykyään Venäjän Belgorodissa.
Heraštšenkon venäjänkielisellä Pravda Gerashchenko -Telegram-kanavalla oli helmikuussa 2023 lähes puoli miljoonaa tilaajaa.
Odd Arne Westad

Odd Arne Westad (s. 5. tammikuuta 1960 Ålesund, Norja) on norjalainen historioitsija. Hän on erikoistunut poliittiseen historiaan. Hän on julkaissut tutkimuksia Kiinan historiasta ja kylmän sodan historiasta. Westad on toiminut historian professorina Yalen yliopistossa vuodesta 2019 lähtien.
Westad opiskeli Oslon yliopistossa ja väitteli tohtoriksi Pohjois-Carolinan yliopiston Chapel Hillin kampuksella vuonna 1990. Hän oli London School of Economicsin kansainvälisen historian professori vuosina 1998–2015 ja Harvardin yliopiston Yhdysvaltain ja Aasian suhteiden professori vuosina 2015–2019. Hän on toiminut myös Nobel-instituutin tutkimusjohtajana.
Westadin teos "The Global Cold War" voitti Columbian yliopiston Bancroft Prize -palkinnon vuonna 2006.
Erna Spoorenberg

Erna Spoorenberg (11. huhtikuuta 1926 Yogyakarta – 18. maaliskuuta 2004) oli alankomaalainen ooppera- ja konserttilaulaja, joka oli äänialaltaan sopraano.
Spoorenberg opiskeli Hilversumissa ja Amsterdamissa. Hän teki ensiesiintymisensä radiossa vuonna 1947. Vuonna 1958 Spoorenberg liittyi Alankomaiden kansallisoopperan jäseneksi. Vuonna 1949 hän esiintyi ensimmäisen kerran Wienin valtionoopperassa Karl Böhmin kutsumana, ja Yhdysvaltain-debyyttinsä hän teki New Yorkissa vuonna 1967. Spoorenberg saavutti arvostusta Wolfgang Amadeus Mozartin oopperaroolien tulkinnoillaan ja esiintymisellään Mélisanden roolissa Claude Debussyn oopperassa "Pelléas et Mélisande". Hänen konserttiohjelmistoonsa kuului esimerkiksi Johann Sebastian Bachin "Matteus-passio". Viimeiset vuotensa Spoorenberg vietti Vughtissa.
Svjatoslav III (Kiova)

Svjatoslav III Vsevolodovitš, kastettuna luultavasti "Mihail", luostarinimi mahdollisesti "Gavriil" (ukr. Святослав Всеволодович) ; (1126 Tšernikov – 27. heinäkuuta 1194 Kiova) oli Kiovan Rusin suuriruhtinas vuosina 1181–1194. 
Suku.
Hän oli Vsevolod II:n ja Kiovan prinsessa Maria Agafia Mstislavnan (1110/1113–1179/1181) poika. Hänen äidinisänsä oli Kiovan ruhtinas Mstislav I Suuri ja äidinäitinsä Ruotsin prinsessa Kristina Ingesdotter. 
Ruhtinas.
Hän hallitsi Vladimirin, Turaun ja Pinskin, Siverskin ja Tšernihivin ruhtinaskuntia ennen nousuaan Kiovan suuriruhtinaaksi. Hän organisoi lähiseudun ruhtinaiden liittouman taisteluun kumaaneja kaani Boniakin ja Kontšakia vastaan.
 He saavuttivat heistä Orjol-joella vuonna 1184 suuren voiton. Tämän ponnistuksen teho heikkeni myöhemmin, kun ruhtinaat lähtivät paimentolaisia ​​vastaan ​​koordinoimatta esim. kuuluisa Igor Svjatoslavitšin sotaretki vuonna 1185, joka on kuvattuna Laulu Igorin sotaretkestä teoksessa. Svjatoslavin myöhemmät ponnistelut kumaanien pysäyttämiseksi olivat jonkin verran menestyksekkäämpiä.
Hän onnistui ottamaan Kiovan valtaistuimen Jaroslav II:lta ja hallitsi Kiovaa yhdessä Rurik Rostislavitšin kanssa aina kuolemaansa asti. Yhteishallinto ei sujunut kitkattomasti, Svjatoslavin ja Rurikin välillä oli erimielisyyksiä, kunnes Svjatoslav sairastui ja kuoli 27. heinäkuuta 1194.
Hänet haudattiin Pyhän Kyrilloksen luostarin kirkkoon.
Avioliitto ja jälkeläiset.
Hänen puolisonsa noin vuonna 1143 oli Maria tai Jekaterina Vasilkovna (k. 1194), Polotskin ruhtinas Vasilko Svjatoslavitšin tytär. 
Heille syntyivät lapset: