13. sotasairaala

13. sotasairaala (13. SotaS) toimi talvisodan aikana Lappeenrannassa, Sippolassa, Pyterlahdessa ja Lapinjärvellä. Jatkosodan aikana sotasairaala toimi Lapinjärvellä ja Kuusankoskella sekä Viipurin valtauksen jälkeen marraskuusta 1941 alkaen Viipurissa. 
Talvisota.
13. sotasairaala perustettiin 13. lokakuuta 1939. Perustamisessa käytettiin vuonna 1934 laadittua ja 1936 tarkistettua perustamiskäskyä. Sairaalan varusteet puuttuivat lähes täysin. Ratsuprikaatin sairaalasta otettiin 14. lokakuuta 1939 käyttöön 250 sänkyä. Jo seuraavana päivänä 15. lokakuuta 1939 oli valmiina 250 sairaansijaa Armilan koululla kun ensimmäinen potilas otettiin hoidettavaksi. Koska kulkutautiosasto oli sijoitettu ratsuprikaatin sairaalaan, oli siellä kaikki tarvittavat välineet, jotka taas puuttuivat muualta. Instrumenttien ja muiden sairaanhoitovälineiden hankinta oli vaikeaa. Seinäjoella toiminut lääkintävarikko ei kyennyt auttamaan hankinnoissa. Kaupungin apteekeista ja rohdoskaupoista hankittiin sairaanhoitovälineitä, kuten alusastioita, virtsapulloja ja jääpusseja.
Päälikkölääkärinä toimivat Erkki Jokivartio (14.10.1939–9.12.1939) ja Y. Sunderling (9.12.1939–28.2.1940). Apteekkarina toimi Eevert Ruuskanen. Hammaslääkäreinä toimivat Erik Schroderus (16.10.1940–1.3.1940) ja Irja Jokivartio (5.2.–3.3.1940). Talouspäällikkönä toimi sotilasvirkamies Mauri Hiltunen (14.10.1939–17.5.1940). Ylihoitajina toimivat L. Pätiälä (14.10.1939–16.10.1939), Lotta Kivinen (16.10.1939–3.3.1940) ja A. Paavilainen (15.10.1939–17.5.1940). Pastorin tehtävässä toimi Jouko Lakio (14.5.1939–). 
26. helmikuuta 1940 tapahtuneiden Lappeenrannan pommitusten jälkeen päätettiin sotasairaala siirtää Virojoelle Pyterlahden kansanpistoon. Sairaala saavutti täyden toimintavalmiuden 5. maaliskuuta 1940 Pyterlahdessa.
Samaan aikaan tapahtunut neuvostojoukkojen tekemä hyökkäys Virolahden saaristoon pakotti etsimään heti uuden sijoituspaikan sairaalalle. Uudeksi sijaintipaikaksi määrättiin Sippola. Muutto oli valmis 8. maaliskuuta 1940. Sairaala oli toimintavalmis taas 10. maaliskuuta 1940. 
Päämajan lääkintäosasto antoi 8. huhtikuuta 1940 määräyksen 13. sotasairaalan siirtämisestä Sippolasta Lapinjärvelle. Samalla 15. sotasairaala liitettiin 13. sotasairaalaan. Lähellä sijaitsi 51. sotasairaala, jossa hoidettin sisätautipotilaita. Näin 13. sotasairaalassa voitiin vähentää sistautisairaansijoja. Sairaala saavutti toimintavalmiuden 16. huhtikuuta 1940. 
Jatkosota.
Sotasairaala muodostui osastoista, joiden toimintaan vaikuttivat hoidettavat sairaudet ja niiden vaikeusaste. A-osastot ja sairaalat oli tarkoitettu vaikeille kirurgisille tapauksille, joiden hoitoon tarvittiin leikkaussalia, röntgeniä ja laboratoriota. B-osastoilla hoidettiin lievemmin haavoittuneita ja järjestettiin kirurgisten potilaiden kuntoutus. Lisäksi siellä hoidettiin sisätautien potilaita ja tartuntatauteja sairastavia.
Jatkosodan alkuvaiheessa Lapinjärvellä ja Kuusankoskella kesällä ja syksyllä 1941.
Liikekannallepano toteutettiin ylimääräisenä harjoituksena, johon reserviläiset kutsuttiin henkilökohtaisesti 18. kesäkuuta 1941 alkaen. Tällöin perustettiin 13. sotasairaala Lapinjärvellä 18. kesäkuuta 1941, ja se oli toimintavalmis viikon kuluttua eli 25. kesäkuuta 1941 käsittäen 300 kirurgista 100 sisätautipaikkaa. 13. SotaS oli alunperin alistettu IV armeijakunnan evakuointisairaalaksi.
Koska 13. SotaS sijainti Lapinjärvellä muun muassa rautatieyhteyksien puuttumisen vuoksi oli hankala, se siirrettiin 3. heinäkuuta 1941 alkaen Kuusankoskelle. Aluksi pystytettiin 400 potilalle kirurginen osasto sisätautiosaston jäädessä edelleen Lapinjärvelle. Lapinjärven toiminta lopetettiin pian sen jälkeen niin, että toiminta oli yksinomaan Kuusankoskella 17. heinäkuuta 1941 alkaen 700 potilaalle. Toimintaa selkiytti tässä vaiheessa se, että Kotkassa siinä vaiheessa toiminut Viipurin lääninsairaala siirtyi osaksi Kuusankoskella toiminutta 13. sotasairaalaa. Syksyn alussa rintama siirtyi suomalaisten edetessä entistä kauemmaksi Kuusankoskelta, jonka vuoksi potilasmäärä väheni. Viipurin valtauksen jälkeen päämajasta ilmoitettiin, että 13. SotaS tulisi muuttamaan Viipuriin niin pian kuin olosuhteet sallivat.
Siirtyminen Viipuriin marraskuu 1941 - kesäkuu 1944.
13. sotasairaala pääsi muuttamaan Viipuriin ja siellä Viipurin sotilassairaalan päärakennukseen pitkien korjaustöiden jälkeen so. vesi- ja lämpöjohtojen korjaustyöt. Muutto Kuusankoskelta Viipuriin tapahtui 27. lokakuuta 1941, ja 13. SotaS oli toimintavalmis 1. marraskuuta 1941. Alkuvaiheessa sairaala käsitti 610 potilaspaikkaa käsittäen erikoisaloina kirurgian, sisätaudit, korvataudit, silmätaudit sekä kulkutaudit. Sairaalalle alistettiin jo aiemmin Viipurissa toiminut varuskunnan sairaala, joka sijaitsi Monreposin kartanon rakennuksissa. Sinne sijoitettiin kulkutautiosasto. Muut osastot sijoitettiin Viipurin sotilassairaalan jäljellä oleviin rakennuksiin. Viipurin Diakonissalaitoksen rakennus saatiin vesi- ja lämpöjohtojen korjausten jälkeen sotasairaalan käyttöön 10. tammikuuta 1942. Tällöin sairaalan kokonaispaikkaluku oli noussut 800:aan. Sairaalan toimiessa osana väkimäärältään kasvavaa siviiliyhteiskuntaa siihen jouduttiin perustamaan oma erillinen 17 paikkaa käsittävä synnytysosasto. Asemasotavaiheen aikana sotasairaalan potilaspaikoista 1/4 oli siviilipotilaiden käytössä.
Varautumista tulevaan aktiiviseen sodankäyntiin oli Rauhan sairaalaan perustettava 200 paikkainen kirurginen potilasosasto 13. SotaS:n alaisuuteen 10. helmikuta 1944 alkaen, jolla olikin suuri merkitys kesäkuussa käynnistyneiden sotatoimien vuoksi. Potilasruuhka olikin välitön Viipurin sotilassairaalan tiloissa 9. kesäkuuta 1944 venäläisten suurhyökkäyksen käynnistyttyä. Sairaalapaikat täyttyivät parissa tunnissa. Samanaikaisesti siviilihaavoittuneet kuormittivat sotasairaalaa lisää.
Siirtyminen Kuusaankoskelle ja Voikkalle kesäkuussa 1944 ja sotasairaalan toiminnan lopettaminen.
Sotatoimien rauhoituttua kävi sotasairaalan maksimaalinen paikkaluku tarpeettomaksi. Jaostosairaaloita Kuusankoskella ja ympäristössä vapautui sairaalakäytöstä vaiheittain niin, että ensimmäinen vapautui 17. syyskuuta 1944 ja viimeinen 20. marraskuuta 1944. Potilaitten kliininen hoitoonottaminen lopetettiin 12. marraskuuta 1944. 13. sotasairaalan toiminta loppui 30. marraskuuta 1944.
Henkilökunta.
Sotasairaalan päällikkölääkäreinä sen toiminta-aikana olivat lääkintäeverstiluutnantit Harry Björk 18.6.1941–5.6.1943, Gustav Charpentier 6.6.1943–15.11.1943 ja Einari Marttinen 16.11.1943–30.11.1944. Sotasairaalan palveluksessa olivat myös lääkintämajurit Matti Listo 18.6.1941–1.9.1942, Sigurd Werner 15.7.1941–4.9.1941 ja Atle Mali 27.6.1941–23.11.1944. Muita tunnettuja lääkäreitä oli muun muassa lääk.lis. Elsa Sillman-Lönnroth keväällä 1942, myöhempi ihotautiprofessori Carl Eric Sonck 22.2–14.9.1942, myöhempi lääkintöneuvos Tauno Relander 15.6.1943 asti sekä 11.11.1944 asti LL Signe Löfgren, joka oli toiminut jo ennen sotia Viipurin Diakonissalaitoksen silmäosaston ylilääkärinä. Hammaslääkäreinä palveli muun muassa olympiaurheilijana tunnettu Ernst Schybergson. Muutamia lääkäreitä vieraili muutamien kuukausien ajan Ruotsista ja Tanskasta. Ylihoitajana toimi Helmi Rannikko ja komendanttina kapteeni Max Jansson.