tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
William Siemens

Charles William Siemens (alkujaan Karl Wilhelm Siemens) (4. huhtikuuta 1823 Lenthe, Hannoverin kuningaskunta – 12. joulukuuta 1883 Lontoo) oli saksalaissyntyinen brittiläinen insinööri ja liikemies.
Elämä ja ura.
Siemens opiskeli Magdeburgin polyteknillisessä opistossa ja Göttingenin yliopistossa. Veljensä Wernerin vaikutuksesta hänestä tuli oppipoika Magdeburgissa sijaitsevaan höyrykoneita valmistavaan konepajaan. William matkusti vuonna 1843 Lontooseen edustamaan veljensä keksintöjä. Hän perusti veljensä kanssa Lontooseen Berliinin tehtaan haarakonttorin, joka valmisti etupäässä sähkölennätinkoneita ja kaapeleita. 
Koska William huomasi, että Englannin patenttilainsäädäntö oli suotuisa, hän päätti toimia siellä vuodesta 1851 itsenäisenä insinöörinä ja keksijänä. Siemensin useista teknillisistä uudistuksista on mainittava hänen veljensä Friedrich Siemensin aloitteesta käytäntöön sovittamansa regeneratiiviset lieskauunit, joilla suuren polttoaineen säästön takia tuli olemaan huomattava merkitys teräs- ja rautateollisuudessa (Siemens-Martin-prosessi). Vuonna 1867 Siemens perusti Birminghamiin teräsvalimon ja vuonna 1869 Landoren terästehtaan. Kun Siemens oli mukana rakentamassa Atlantin ylittävää kaapelia Direct United States Telegraph Company -yhtiölle, hän suunnitteli omaperäisen ja menestyksekkään Faraday-aluksen, jolla tämä kaapeli laskettiin. Siemens työskenteli myös sähkövalaistuksen ja sähköveturin parissa. Hänen viimeisiä töitään oli Pohjois-Irlannissa vuonna 1883 avattu Portrushin ja Bushmillsin sähköraitiotie. 
Siemensin saavutukset tunnustettiin hänen valinnallaan Royal Societyn jäseneksi vuonna 1862. Hän sai kunniatohtorin arvonimen useista yliopistoista ja hänet lyötiin ritariksi. Siemensin kirjoituksia on julkaistu kokoelmana "Scientific works" (3 osaa, 1889).
Kukkakimppu

Kukkakimppu on kokoelma leikkokukkia. Kukkakimpun kukat pyritään asettelemaan kauniisti toisiinsa nähden. Kukkakimpun kukat voidaan asetella suoraan maljakkoon. Floristin kokoama kukkakimppu sidotaan varrestaan, jotta asetelma pysyy koossa. 
Kukkakimppuja tuodaan usein erityistilaisuuksin, kuten syntymä- ja vuosipäiväjuhliin sekä hautajaisiin. Morsian pitää hääseremonian aikana yleensä kädessään morsiusvihkoa. Kukkakimput voivat olla myös osa kodin tai julkisten rakennusten sisustusta. Kukkakimppuun voi liittyä runsaasti erilaista symboliikkaa; kukkalajien, värien ja erityisesti ruusuissa, myös kukkakimpussa olevien kukkien lukumäärän perusteella.
Hautajaisarkun viereen laskettavaa varsista yhteen sidottua ja pisaran muotoisesti aseteltua kukkakimppua kutsutaan nykyisin hauta- tai surukimpuksi. Se poikkeaa kukkalaitteesta eli suruvihosta siten, että suruvihon kukka-asetelma valmistetaan työntämällä yksittäiset kukat muovista valmistettuun hautakahvaan. Hautakimppuun liitetään yleensä kankainen rusetti ja osanottokortti tai surunauha, johon voidaan tekstata niin sanottu muistovärssy.
Huoltokiusaaminen

Huoltokiusaaminen tarkoittaa yleensä avio- ja avoeron yhteydessä ja eron jälkeen esiintyvää henkistä väkivaltaa, jossa entisten puolisoiden yhteisestä lapsesta tulee kiusaavan vanhemman väline kiusata toista vanhempaa. Käytännössä kiusaaja voi harjoittaa huoltokiusaamista mitä moninaisimmilla tavoilla.
Huoltokiusaaminen alkaa yleensä tilanteessa, jossa vanhemmat eivät eron jälkeen pääse sopuun lapsen huollosta, asumisesta ja/tai tapaamisista. Usein huoltokiusaaminen nähdään erheellisesti vain riitana kahden tasavertaisen vanhemman välillä ja saatetaan viitata avio- tai avoerokriisiin, joka selittäisi vanhempien tulehtuneet välit. Huoltokiusaamistapauksissa ei ole kyse ohimenevästä eroriidasta vaan huoltokiusaamisessa toinen vanhempi käyttää toisen vanhemman rakkautta lapseen ja itse lasta aseena henkisessä väkivallassa toista vanhempaa kohtaan. Huoltokiusaava vanhempi ei kunnioita lapsen laillisia oikeuksia toiseen vanhempaan eikä noudata laillisia tapaamissopimuksia, vanhempien välisiä sopimuksia ja/tai oikeuden päätöksiä.
Huoltokiusaajalla voi olla erilaisia tavoitteita. Yleensä hän pyrkii estämään lapsen yhteydenpitoa ja tapaamisia toisen vanhemman kanssa. Huoltokiusaaja pyrkii uuvuttamaan toisen vanhemman siten, että tämä luopuisi vanhemmuudesta kokonaan. Taustalla saattaa olla halu vieraannuttaa yhteinen lapsi toisesta vanhemmasta täydellisesti. 
Huoltokiusaamista harjoittavan kiusaajan tyypillisiä toimintatapoja ovat valehtelu kaikille osapuolille, kommunikoimattomuus toisen vanhemman kanssa lapsen asioissa, toimiminen yhteishuoltajana niin kuin olisi lapsen yksinhuoltaja, toisen vanhemman mustamaalaaminen viranomaisille/lähipiirille ja muille lapsen sidosryhmille, viranomaisten ja lähipiirin käyttäminen huoltokiusaamisen toteuttajana tai mahdollistajana, toisen vanhemman vanhemmuutta arvostelevat viestit tapaamisten jälkeen, toisen vanhemman jatkuva provosointi, lapsen puhelinyhteyksien estäminen/häirintä/minimointi/valvonta, lapsen pienenkin ”sairauden” käyttö tapaamisten estämi seen, jatkuvat tapaamis/huoltosopimuksen muutos/murtoyritykset, sopimuksista kieltäytyminen, suulliset sopimukset/lupaukset, joita ei pidetä, huonoon sopimukseen pakottaminen/kiristäminen, sopimusten omavaltainen tulkinta (lapsen ja toisen vanhemman yhteyttä vähentävästi),perättömät lastensuojeluilmoitukset, perättömät rikosilmoitukset, lapsen muuttaminen etäälle toisesta vanhemmasta asiasta sopimatta, tapaamisia estävät tai rajoittavat lapsen harrastukset, valvottujen tapaamisten vaatiminen lapsen ja toisen vanhemman välille ilman todellisia perusteita, lapsen tietojen panttaaminen esim. päiväkodista/koulusta/terveydenhuollosta, sovittelujen estäminen, lopulta kaikkien kontaktien katkaisu lapsen ja toisen vanhemman välillä. 
Huoltokiusaamisen seurauksena kiusaaja saattaa toiminnallaan viedä tilanteen niin pitkälle, että toinen vanhempi luopuu kokonaan vanhemmuudestaan uupuessaan tai sairastuessaan.
Fatih Portakal

Fatih Portakal (s. 2. helmikuuta 1968 Nazilli, Turkki) on turkkilainen toimittaja ja TV-juontaja.
Elämä ja ura.
Portakal syntyi 2. helmikuuta 1968 Nazillissa, Turkissa. Hän suoritti siellä peruskoulutuksensa ja myöhemmin lukiokoulutuksensa "Gymnasiumi İzmirii Atatürkissä", jonka jälkeen hän ilmoittautui Istanbulin yliopiston kauppakorkeakouluun ennen kuin muutti Australiaan vuonna 1994 hankkiakseen maisterin tutkinnon ja saadakseen vieraiden kielten koulutusta.
Tutkinnon saatuaan hän johti jonkin aikaa ravintolaa Australiassa. Vuonna 1997 hän palasi Turkkiin ja meni naimisiin Armağan Toperin kanssa. Vuosina 1997–2005 hän työskenteli "Star TV:n" toimittajana. Vuonna 2005 hän liittyi Mehmet Ali Birandin tarjouksesta "Kanal D:n" työntekijäksi. Toukokuussa 2010 hän sai tarjouksen Foxin toimittajalta İrfan Değirmenciltä ja hänet siirrettiin Foxiin.
Vuosina 2010–2013 Portakal juonsi "Çalar Saat" -ohjelmaa Foxilla. Nazlı Tolga luopui tehtävästään uutiskirjeen pääjuontajana 14. kesäkuuta 2013, ja Portakal aloitti hänen tilallaan "Fox Ana Haber" -ohjelman juontajana syyskuussa 2013. Hän juonsi samaan aikaan myös "Fatih Portakal ile Türkiye'nin Trendleri" -ohjelmaa. Vuonna 2016 hän sai parhaan miesuutisankkurin palkinnon "43. Golden Butterfly Awards" -gaalassa. Seuraavana vuonna hän sai palkinnon jälleen "44. Golden Butterfly Awards" -gaalassa. Vuonna 2020 hän erosi tehtävästään Foxin pääuutisankkurina, ja hänen ohjelmansa "Fatih Portakal ile FOX Ana Haber" päättyi. Myöhemmin hän avasi oman YouTube-kanavansa ja alkoi ladata videoita, arvioida ajankohtaisia tapahtumia ja uutisia.
John Rennie

John Rennie (7. kesäkuuta 1761 Phantassie, Itä-Lothian, Skotlanti – 4. lokakuuta 1821 Lontoo) oli skotlantilainen insinööri.
Elämä ja ura.
Rennie oli oppipoikana puimakoneen keksijän Andrew Meiklen työpajassa ja osallistua Edinburghin yliopiston fysiikan luennoille. Hän herätti aluksi huomiota myllynrakentajana ja myllykoneiden asentajana Matthew Boultonin ja James Wattin palveluksessa, mutta sai suuren maineensa lähinnä siltojen ja kanavien rakentajana. Siltainsinöörinä hän vastasi monista Englannissa ja Skotlannissa toteutetuista rakennelmista, joista merkittävimpiä olivat kolme Thamesin ylitystä - Waterloon silta, Southwarkin silta ja Lontoon silta - joista viimeistä hän ei ehtinyt nähdä valmistuvan. Hänen siltarakennustöitään ihaillaan niiden tyylikkyyden ja lujuuden vuoksi. 
Kanavainsinöörinä hänen palveluksiaan alettiin hyödyntää noin vuonna 1790. Hän valvoi muun muassa Great Western Canal -kanavan rakentamista Somersetissa, Polbrookin kanavan rakentamista Cornwallissa, Arundelin–Portsmouthin kanavan rakentamista Sussexissa ja Kennetin–Avonin kanavan rakentamista Newburyn ja Bathin välillä. Wickin, Torquayn, Grimsbyn, Holyheadin, Howthin, Dunlearyn ja Hullin satamat sekä Lontoon satama (London Docks) ja Itä-Intian satama Thamesin varrella ovat esimerkkejä hänen satamatöistään. Portsmouthin, Chathamin, Sheernessin ja Plymouthin telakat ja suuri aallonmurtaja jälkimmäisen kaupungin sataman ulkopuolella luetaan hänen suurimpiin töihinsä.
Bio (Lot)

Bio on kunta Lounais-Ranskassa Lotin departementissa Occitanien alueella. Se sijaitsee noin 44 kilometriä Gourdonin kaupungista itään.
Ensimmäinen maininta Biosta on vuodelta 1233. Keskiaikaisia rakennuksia on jäljellä vain nykyisen Saint-Hilairen kirkon laiva 1300-luvulta sekä arvoituksellisen linnan rauniot, joka tunnetaan nimellä "Château de Palaret". Bio on pääosin maaseutua, joka on erikoistunut lampaiden kasvatukseen. Paikalliset karitsat ovat tunnettuja korkealaatuisesta lihastaan, ja ne on suojattu maantieteellisellä Agneau fermier du Quercy -merkinnällä. Bio on osa Causses du Quercyn luonnonpuistoa, joka tuo alueelle runsaasti matkailijoita.
Lavergne (Lot)

Lavergne on kunta Lounais-Ranskassa Lotin departementissa Occitanien alueella. Se sijaitsee noin 43 kilometriä Gourdonin kaupungista itään.
Saint-Blaisen kirkko on rakennettu 1100-1300 -luvuilla. Kirkko ja sen kellotorni on listattu historialliseksi muistomerkiksi vuonna 1925. Saman maininnan on saanut myös paikallinen kyyhkyslakka vuonna 1979. Ranskan suuren vallankumouksen aikana 1700-luvun lopulla tehtiin asetus koulutuksesta, joka ei olisi enää kirkon valvonnassa, ja joka olisi tasa-arvoinen ja ilmainen. 1800-luvun alussa tätä toteutettiin rakentamalla kunnallisia kouluja, joista yksi on Lavergnessa. Lavergne on osa Causses du Quercyn luonnonpuistoa.
Prasonísi (Psará)

Prasonísi () on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Pohjoisen Egean saariin ja sijaitsee Psarán saaren koillisrannikon edustalla. Saaren pinta-ala on 0,013 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Prasonísi kuuluu Psarán kuntaan, Chíoksen alueyksikköön ja Pohjois-Egean saarten alueeseen.
Prasonísi (Sámos)

Prasonísi () on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Pohjoisen Egean saariin ja sijaitsee Sámoksen saaren pohjoisrannikon edustalla. Saaren pinta-ala on 0,013 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Prasonísi kuuluu Anatolikí Sámoksen kuntaan, Sámoksen alueyksikköön ja Pohjois-Egean saarten alueeseen. Saari on osa Samían kaupunkiyhdyskuntaa. Sen itäpuolella sijaitsee suurempi Ágios Nikólaoksen saari.
Prasonísia (Kykladit)

Prasonísia () on kolmen pienen Kreikan saaren ryhmä, joka on osa Kykladien saaria ja sijaitsee Mýkonoksen lounaispuolella. Sen saaret ovat asumattomia. Hallinnollisesti Prasonísian saaret kuuluvat Mýkonoksen kuntaan, Mýkonoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Prasonísia (Oinoússes)

Prasonísia () on kahden pienen Kreikan saaren ryhmä, joka on osa Pohjoisen Egean saaria ja sijaitsee Oinoússeen saaren länsipuolella sen ja Chíoksen välissä. Sen saarten yhteenlaskettu pinta-ala on 0,02 neliökilometriä ja ne ovat asumattomia (vuonna 2011). Hallinnollisesti Prasonísian saaret kuuluuvat Oinoússeen kuntaan, Chíoksen alueyksikköön ja Pohjois-Egean saarten alueeseen.
Prasoúra

Prasoúra () eli Kopriá (Κοπριά) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään ja tarkemmin Pieniin Kykladeihin ja Koufonísian saariin, ja sijaitsee Náxoksen saaren itäpuolella, koilliseen Koufonísin saaresta. Saaren pinta-ala on 0,145 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Prasoúra kuuluu Náxoksen ja Pienten Kykladien kuntaan, Náxoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Psathonísi (Agathonísi)

Psathonísi () eli Psathó (Ψαθώ) eli Piáto (Πιάτο) eli Píta (Πίτα) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Agathonísin saaren pohjoispuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,135 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Psathonísi kuuluu Agathonísin kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Piáto

Piáto () voi viitata seuraaviin saariin Kreikassa:
Psathonísi (Pátmos)

Psathonísi () on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja tarkemmin Arkoín saariin ja sijaitsee Arkoín ja Makronísin saarten eteläpuolella, lounaaseen Kalóvoloksesta. Saaren pinta-ala on 0,0538 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Psathonísi kuuluu Pátmoksen kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Psathonísi on muiden lähisaarten kanssa osa Natura 2000 -aluetta.
Psathonísi (Sporadit)

Psathonísi () on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Pohjoisten Sporadien saariryhmään ja sijaitsee Egeanmeressä Psathoúran saaren eteläpuolella, pohjoiseen Gioúrasta. Saaren pinta-ala on 0,100 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Psathonísi kuuluu Alónnisoksen kuntaan, Sporadien alueyksikköön ja Thessalian alueeseen.
Psathonísi (Sýros)

Psathonísi () on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään ja sijaitsee Sýroksen saaren lounaispuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,008 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Psathonísi kuuluu Sýros-Ermoúpolin kuntaan, Sýroksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Psathonísi

Psathonísi () voi viitata seuraaviin saariin Kreikassa:
Ráftis

Ráftis () on pieni Kreikan saari, joka sijaitsee Attikan itärannikolla Pórto Ráftin kaupungin edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,095 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Ráftis kuuluu Markópoulo Mesogaíaksen kuntaan, Itä-Attikan alueyksikköön ja Attikan alueeseen.
Saari on saanut nimensä, suomeksi ”Räätäli”, siellä olevasta antiikinaikaisesta istuvaa hahmoa kuvaavasta veistoksesta, jonka on kansanomaisesti tulkittu esittävän räätäliä. Nykyisin veistoksen katsotaan esittäneen naispuolista hahmoa, todennäköisimmin Rhea (tai Kybele) -jumalatarta. Veistos on peräisin roomalaiselta kaudelta 100-luvulta jaa. Se on pystytetty saaren korkeimmalle kohdalle ja tehty Pentelikon-vuoren marmorista. Sen säilyneen osan korkeus on kaksi metriä ja se on jalustalla, jonka koko on 1,4 × 1,77 metriä ja korkeus 2,35 metriä. Aiemmin veistosta on esitetty myös muun muassa Apollonin tai Herodes Atticuksen vaimon Regillan patsaaksi.
Ráftiksen luoteispuolella sijaitsee pienempi Raftopoúlan saari.
Raftopoúla

Raftopoúla () on pieni Kreikan saari, joka sijaitsee Attikan itärannikolla Pórto Ráftin kaupungin edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,011 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Raftopoúla kuuluu Markópoulo Mesogaíaksen kuntaan, Itä-Attikan alueyksikköön ja Attikan alueeseen. Raftopoúlan kaakkoispuolella sijaitsee suurempi Ráftiksen saari.
Alexander Cunningham

Alexander Cunningham (23. tammikuuta 1814 Lontoo – 28. marraskuuta 1893 Lontoo) oli brittiläinen upseeri ja arkeologi, joka teki uraauurtavia arkeologisia tutkimuksia Intiassa.
Elämä ja ura.
Cunninghamin isä oli skotlantilainen runoilija Allan Cunningham. Hän liittyi 19-vuotiaana Bengalin insinöörijoukkoihin, ja Lordi Aucklandin tultua Intian kenraalikuvernööriksi vuonna 1836, tämä nimitti Cunninghamin adjutantikseen. Hän osallistui ensimmäiseen ja toiseen sikhisotaan, ja toimi sitten edustustehtävissä Kashmirissa ja Tiibetissä. Vuonna 1856 hänestä tuli Burman yli-insinööri, ja vuonna 1858 hänet nimitettiin Luoteisprovinssien yli-insinööriksi. Hän jäi eläkkeelle kenraalimajurin arvossa 1861 palveltuaan Intiassa yhtäjaksoisesti 28 vuotta, ja siirtyi samana vuonna Lordi Canningin kutsusta Intian arkeologisen viraston ensimmäiseksi johtajaksi. Vuonna 1865 virasto lakkautettiin, mutta Cunningham kutsuttiin takaisin Englannista johtamaan sitä uudestaan vuonna 1870. 
Uransa alkuvaiheessa hän tapasi brittiläisen tutkijan James Prinsepin, joka herätti hänen kiinnostuksensa Intian historiaan ja kolikoihin. Vuonna 1837 Cunningham teki kaivauksia Varanasin lähellä sijaitsevassa Sarnathissa, ja laati piirustuksia sen patsaista. Vuonna 1850 hän johti kaivauksia Sanchissa. Hän teki myös monia muita arkeologisia tutkimuksia Pohjois-Intian raunioilla. Hän oli kiinnostunut erityisesti numismatiikasta ja keräsi suuren kokoelman intialaisia kolikoita, mutta paluumatkallaan Englantiin hän menetti suurimman osan arvokkaista kokoelmistaan ja paperinsa haaksirikossa Ceylonilla. Cunninghamin teoksiin kuuluvat "An essay on the Arian Order of Architecture" (1846), "The Bhilsa Topes, or Buddhist monuments of Central India" (1854), joka oli ensimmäinen todellinen yritys tutkia buddhalaisuuden historiaa arkkitehtonisten raunioiden perusteella, "Ladak, physical, statistical, and historical" (1854), "Archaeological Survey of India" (1871), "Book of Indian Eras" (1883) ja "Corpus Inscriptionum Indicarumin" ensimmäinen julkaisu (1878). Hänet lyötiin ritariksi vuonna 1887.
Bent Rold Andersen

Bent Rold Andersen (1. kesäkuuta 1929 Kööpenhamina – 7. lokakuuta 2015) oli tanskalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Hän toimi Tanskan sosiaaliministerinä huhtikuusta syyskuuhun 1982. Hän erosi sosiaalidemokraateista vuonna 2007 ja liittyi Radikaaliin Venstreen, mutta palasi myöhemmin takaisin sosiaalidemokraatteihin, joista erosi jälleen 2012 ja liittyi Yhtenäisyyslistaan.
Gramat

Gramat on kunta Lounais-Ranskassa Lotin departementissa Occitanien alueella. Se sijaitsee Alzoujoen varrella, noin 38 kilometriä Gourdonin kaupungista itään.
Kaupunki sijaitsee strategisesti tärkeällä paikalla vanhojen roomalaisten teiden risteyksessä. Sijainti on johtanut myös useisiin valloituksiin ja ryöstöretkiin. 700-luvulla kaupunkiin hyökkäsivät arabit, ja sen jälkeen 800- ja 1000-luvuilla normannit. Satavuotisessa sodassa (1337-1453) kaupunki tuhoutui jälleen. 1300-luvun lopulla asukkaita oli vain 7 henkilöä. 1500-luvulla Ranskan uskonsodissa aikana Gramat oli jälleen ryöstöjen kohteena, vuorotellen katolilaisten ja protestanttien tekemänä.
Kaupungin keskustassa oleva Pyhän Pietarin kirkko on valmistunut vuonna 1925. Vanha kirkko, jota ei enää ole olemassa, sijaitsi keskustan ulkopuolella. Vanhaan Pyhän Pietarin kirkkoon tehtiin vuonna 1853 urut, jotka kuuluvat historiallisten monumenttien luetteloon. Urut siirrettiin uuteen kirkkoon sen valmistuttua.
Karlskoga Tidning-Kuriren

Karlskoga Tidning-Kuriren (lyh. KT-Kuriren) on ruotsalainen sanomalehti, jonka kotikunta on Karlskoga. Se perustettiin vuonna 2020, kun "Karlskoga Tidning" ja "Karlskoga-Kuriren" yhdistyivät. Lehtien toimitukset olivat jo lähes kymmenen vuotta toimineet saman katon alla ja niiden uutissisältö oli ollut lähes identtinen, vain lehtien poliittiset linjat olivat erilaiset. "KT-Kuriren" ilmestyy kuudesti viikossa ja se kuuluu NWT-konserniin.
Karlskoga Tidning.
"Karlskoga Tidning" perustettiin joulukuussa 1883 Norassa, sillä tuolloin lehtiä sai julkaista vain kaupungeissa. Vuonna 1923 lehti muutti Karlskogaan. Vuonna 1935 siitä tuli kuusipäiväinen, kun se aiemmin oli ilmestynyt kolmesti viikossa. Vuodesta 1944 lehti kuului NWT-konserniin. 
Karlskoga-Kuriren.
"Karlskoga-Kuriren" perustettiin 1941 ja se oli poliittiselta linjaltaan sosiaalidemokraattinen. NWT-konserni osti sen vuonna 2011.
Karlskoga Tidning

Karlskoga Tidning oli vuonna 1883 perustettu ruotsalainen sanomalehti. Se ilmestyi alun perin Norassa, koska lehtiä sai julkaista vain kaupungeissa ja kauppaloissa, mutta vuonna 1923 se siirtyi Karlskogaan. Kolmipäiväinen lehti muuttui 1935 kuusipäiväiseksi. Vuonna 2010 sen painos oli 7 300. Lehden omistaja Stina Lysholm myi lehtensä vuonna NWT-Koncernin omistajalle, Anderin perheelle.. 
"Karlskoga Tidning" yhdistettiin toiseen paikalliseen lehteen "Karlskoga-Kurireniin" vuonna 2020, ja nimeksi tuli "Karlskoga Tidning Kuriren". Jo lähes kymmenen vuotta ne olivat ehtineet toimia saman katon alla, ja uutissisältökin oli ollut lähes sama, mutta poliittisilta mielipiteiltään ne olivat erilaisia: "Karlskoga Tidning" oli oikeistolainen.
Molodohvardijsk

Molodohvardijsk () on kaupunki itäisen Ukrainan Luhanskin alueen itäosissa Luhanskin piirissä, linnuntietä 40 kilometriä Luhanskista kaakkoon ja noin 10 kilometriä Sorokynestä (joka tunnettiin vuoteen 2016 asti nimellä Krasnodon) luoteeseen. Kaupungin eteläpuolitse kulkee Sorokynestä Luhanskiin johtava eurooppatie (valtatie M04). Venäjän raja sijaitsee linnuntietä 15 kilometriä kaupungista itään. 
Vuoden 2021 alun väestöarvion mukaan kaupungissa asui 22 514 henkeä. Vuonna 2001 kaupungin asukasluku oli 25 528, joista etnisesti ukrainalaisia oli 10,88 prosenttia ja venäläisiä 88,6 prosenttia.
Kaupungin aseman paikkakunta sai vuonna 1961. Vuodesta 2014 kaupunkia ovat miehittäneet niin sanotun Luhanskin kansantasavallan joukot (Venäjän nukkevaltio).
Simion Bughici

Simion Bughici, alun perin Simon David, (s. 14. joulukuuta 1914 Iași, Romania – 1. helmikuuta 1997) oli romanialainen kommunistijohtaja, joka toimi diplomaattina ja 1950-luvun alussa maansa ulkoministerinä. 
Bughici oli taustaltaan juutalainen. Hänen alkuperäinen nimensä on Simon David. Hän kasvoi Romaniaan kuuluneessa Bessarabiassa sijaitsevassa Iașin kaupungissa. Hän kävi lukiota kolme vuotta ja työskenteli tekstiiliteollisuudessa. Jo 15-vuotiaana hän liittyi sosialistiseen kommunistiseen nuorisojärjestöön. Vuonna 1932 hän liittyi laittomaan Romanian kommunistiseen puolueeseen. Toimintansa vuoksi hänet vangittiin. Vapautumisensa jälkeen hän työskenteli kutomatehtaalla. Hän jatkoi edelleen toimintaan kommunistisessa puolueessa, mutta hänet vangittiin uudelleen vuonna 1936 ja vapautettiin vuonna 1940.
Toisen maailmansodan aikana hänet vangittiin uudelleen, mutta hän onnistui pakenemaan maaliskuussa 1944. Syksyn 1944 jälkeen kommunisteista tuli virallinen puolue Romaniassa. Bughicista tuli vuonna 1945 Moldovan alueen puoluekomitean sihteeri. Vuonna 1948 hänestä tuli kommunistipuolueen keskuskomitean ehdokasjäsen. Seuraavan vuonna hän siirtyi maansa ulkoministeriön palvelukseen ja hänet nimitettiin Romanian suurlähettilääksi Moskovaan. Hänet akkreditoitiin Moskovan lisäksi myös Romanian Helsingin-lähettilääksi. Hänestä tuli kommunistipuolueen keskuskomitean jäsen vuonna 1950, ja hän oli jäsenenä vuoden 1974 lopulle asti. Ulkoministeri Anna Pauker syrjäytettiin kesällä 1951, jonka jälkeen Bughici nousi maansa uudeksi ulkoministeriksi Gheorghe Gheorghiu-Dejn johtamassa hallituksessa. Hän toimi lisäksi varapääministerinä lokakuusta 1953 maaliskuuhun 1957 Vasile Stoican toimiessa pääministerinä.
Ministerikautensa jälkeen hän työskenteli toukokuusta 1957 vuoteen 1961 kommunistipuolueen keskuskomitean talousosaston apulaisjohtajana ja sen jälkeen vuodesta 1961 kesäkuuhun 1965 keskuskomitean kulutustavaraosaston päällikkönä. Hän toimi vielä kolmen kuukauden ajan maaliskuusta 1969 toukokuuhun 1969 elintarviketeollisuuden ministerinä, minkä jälkeen hän toimi puolueessa eri tehtävissä marraskuuhun 1979 asti.
Vasyl Tšumak

Vasyl Tšumak, (7. heinäkuuta 1901 Itšnja, Tšernihivin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 21. marraskuuta 1919 Kiova, Ukrainan kansantasavalta) oli ukrainalainen kirjailija ja vallankumouksellinen.
Tšumak oli borotbistien aktiivinen jäsen. Hän oli taidelehti "Mystetstvon" toimitussihteeri (1919–1920) ja kuului Ukrainan koulutuksen kansankomissariaatin kirjallisuuskollegioon. Tšumakin kirjailijanura alkoi 1917. Hänen tuotantonsa oli romanttista vallankumousrunoutta. Anton Denikinin vastavakoilu teloitti hänet, ja hänen runokokoelmansa ilmestyivät vasta hänen kuolemansa jälkeen. Vaikka hänet hyväksyttiin yhdeksi neuvostoukrainalaisen kirjallisuuden ”ensimmäisistä rohkeista” perustajista, runojen julkaisu kiellettiin 1930-luvun alussa. Hänen ohellaan muita alkuvaiheen ”ensimmäisiä rohkeita” olivat Vasyl Blakytnyi, Andri Zalyvtšyi ja Hnat Myhailytšenko. Hänen maineensa puhdistettiin 1950-luvun puolivälissä. Hänen teostensa editio julkaistiin 1991, ja siihen sisältyy muistelmia hänestä.
Tšumak ja Hnat Myh’ailytšenko otettiin kiinni yhtä aikaa talosta, jossa Myh’ailytšenko piileskeli. Heidät ammuttiin samana päivänä.
Couzou

Couzou on kunta Lounais-Ranskassa Lotin departementissa Occitanien alueella. Se sijaitsee noin 23 kilometriä Gourdonin kaupungista itään.
"Château de la Pannonie" on rakennettu vuonna 1685 entisen luostarin talousrakennuksen paikalle. Klassisen ulkoasunsa se sai vuosina 1730-1760. Ranskan suuren vallankumouksen aikana 1700-luvun lopulla linna kansallistettiin. Entisen omistajan kaksi tytärtä ostivat kuitenkin linnan takaisin suvun omistukseen vuonna 1792. Viimeisin suuri muutostyö tehtiin vuonna 1868. Linna on ollut saman suvun omistuksessa 1600-luvulta lähtien. Se listattiin historialliseksi muistomerkiksi vuonna 1992, ja avattiin yleisölle vuonna 2005.
Grigore Preoteasa

Grigore Preoteasa (25. elokuuta 1915 Bukarest, Romania – 4. marraskuuta 1957 Moskova, Neuvostoliitto) oli romanialainen kommunistiaktivisti, toimittaja ja poliitikko toimien ulkoministerinä . 
Preoteasa syntyi Bukarestissa ja liittyi yliopisto-opintonsa aloitettuaan kiellettyyn kommunistiseen liikkeeseen vuonna 1933. Hänet pidätettiin 1930-luvulla, ja hän tutustui vankeutensa aikana sodanjälkeisen ajan kommunistijohtajiin, mm. Gheorghe Gheorghiu-Dejiin. Toisen maailmansodan päättyessä ja Romanian kommunistisen puolueen tultua julkiseksi Preoteasasta tuli "România Liberă" -lehden päätoimittaja vuosiksi 1944–1946 ja sen jälkeen romanialaisen uutistoimisto Agerpresin johtaja. Hänestä tuli 1950-luvun alussa apulaisulkoministeri ja syksyllä 1955 ulkoministeri Simion Bughicin jälkeen. Tässä tehtävässä hän toimi kesään 1957. Ulkoministeriajanjaksoon ajoittui Unkarin vuoden 1956 kansannousu, jonka loppuvaiheessa silloinen Unkarin pääministeri Imre Nagy pakeni Romaniaan, mutta Romanian viranomaiset luovuttivat Nagyn vallan takaisin ottaneille Unkarin kommunistiviranomaisille, jotka tuomitsivat hänet kuolemaan.
Preoteasa kuului lokakuussa 1957 Moskovaan matkustaneeseen Romanian kommunistipuolueen valtuuskuntaan, jonka tarkoitus oli osallistua Lokakuun vallankumouksen 40-vuotisjuhlallisuuksiin. Koneen ollessa laskeutumassa Moskovan Vnukovon lentokentälle kone syöksyi maahan. Onnettomuudessa menettivät henkensä Preoteasa ja kolme lentokoneen miehistön neuvostoliittolaisjäsentä.
Hänen tyttärensä Ilinca Preoteasa oli naimisissa Romanian 2000-luvun alun ulkoministerin Adrian Năstasen kanssa.
Ford Focus WRC 99

Ford Focus WRC 99 on Fordin valmistama World Rally Car -auto, jolla Ford World Rally Team kilpaili rallin maailmanmestaruussarjassa kaudella 1999. Se oli Ford Focus WRC -ralliauton ensimmäinen sukupolvi ja korvasi Ford Escort WRC:n. Focus WRC 99:n moottorina oli 4-sylinterinen Ford Zetec E, joka korvasi aiemmin Escort WRC:ssä käytetyn Cosworth-moottorin. Sen viritti Mountune, ja se oli suunniteltu tuottamaan edeltäjäänsä parempaa vääntöä etenkin matalilla kierrosluvuilla.
Kaudella 1999 Fordin toista autoa ajoi Colin McRae ja toisessa vuorottelivat Simon Jean-Joseph, Thomas Rådström ja Petter Solberg. Focus WRC 99 sijoittui heti debyyttikilpailussaan Monte Carlossa lupaavasti kolmanneksi, mutta tulokset hylättiin, sillä Ford oli suunnitellut autoon uuden vesipumpun, vaikka WRC-luokan sääntöjen mukaan vesipumpun tuli olla suoraan tuotantoautosta. Tiimin korvattua vesipumpun hyväksytyllä Colin McRae voitti kauden kolmannen ja neljännen rallin Keniassa ja Portugalissa, vaikka auto oli kehitystyön jäljiltä vielä ylipainoinen. Loppukaudesta tulokset kuitenkin heikkenivät auton keventämisestä huolimatta: McRae keskeytti kauden viimeiset kahdeksan rallia. Seuraavalla kaudella auton korvasi Fordin tehdastiimissä Focus WRC 00.
Rallin MM-sarjan tulokset.
Lähde:
Anne Kuorsalo

Anne Kuorsalo (ent. Sailas, s. 1954) on suomalainen toimittaja. Hän on koulutukseltaan yhteiskuntatieteiden maisteri. Hän on ollut toimittajana Moskovassa vuosina 1989–1995, ensin "Turun Sanomien" kirjeenvaihtajana ja sitten "Helsingin Sanomien" avustajana. Hän on ollut tekemässä useita Venäjä-aiheisia teoksia.
Steyr SSG 08

Steyr SSG 08 () on itävaltalainen pulttilukkoinen tarkkuuskivääri, jonka suunnittelija ja valmistaja on Steyr Arms. SSG 08 on paranneltu versio Steyr SSG 04:stä. SSG 08:ssa on taitettava tukki, joka mahdollistaa aseen helpon kuljettamisen. Aseessa on taitettavat tukijalat.
Ford Focus WRC 00

Ford Focus WRC 00 on Fordin valmistama World Rally Car -auto, jolla Ford World Rally Team kilpaili rallin maailmanmestaruussarjassa kaudella 2000. Se oli Ford Focus WRC -ralliauton toinen sukupolvi ja korvasi edeltäjänsä Focus WRC 99:n. Edeltäjäänsä verrattuna Focus WRC 00:ssa oli uusi aerodynamiikkapaketti, johon kuuluivat muun muassa pienempi mutta tehokkaampi takaspoileri ja uusi etupuskuri, joka tehosti myös jäähdytystä. Moottorin virityksestä vastasi Cosworth. Edellisvuoden malliin verrattuna myös turbo oli uusi.
Kaudella 2000 Fordin tehdastiimin autoja ajoivat kaikissa kilpailuissa Colin McRae ja Carlos Sainz. Lisäksi Ford ajatti joissain kilpailuissa kolmatta autoa, jota ajoivat Petter Solberg, Piero Liatti ja Tapio Laukkanen. Autolla voitettiin kauden aikana kolme kilpailua. Seuraavalla kaudella sen korvasi Fordin tehdastiimissä Focus RS WRC 01.
Rallin MM-sarjan tulokset.
Lähde:
Formula One eSports Series -kausi 2019

FIA Formula One Esports -kausi 2019 Formula One eSports Series -sarjan kolmas kausi. Kilpailu järjestettiin 11. syyskuuta – 4. joulukuuta 2019. Turnauspaikkana toimi Lontoon Gfinity Arena. David Tonizza voitti kuljettajien mestaruuden , ja valmistajien mestaruus meni Red Bull Racing Esportsille.
Sarjamuoto.
Menestyksekkään edellisen kauden myötä merkittäviä muutoksia ei tehty sääntöihin ja turnausmuotoon.
Tulokset.
Pistelaskujärjestelmä.
Formula 1 -kauden 2019 tavoin pisteet jaettiin osakilpailujen kymmenelle parhaalle kuljettajalle. Lisäpisteen sai kuljettaja, joka ajoi kilpailun nopeimman kierroksen ja oli kilpailussa kymmenen parhaan joukossa. Paalupaikasta ei jaettu lisäpisteitä.
Tasapistetilanteessa kuljettajien/valmistajien parhaimmat aikaisemmista suorituksista määrittivät loppusijoitukset.
Valmistajat.
Huomioita:
Käynnistyslataaja

Käynnistyslataaja (, myös "bootstrap-ohjelma") on kriittinen ohjelma, jonka tietotekninen laite suorittaa käynnistyessään, jotta käyttöjärjestelmä ja sovellusohjelmat voidaan ladata.
Kun suoritin kytketään päälle, muistissa ei ole käyttöjärjestelmää, jota varten tarvitaan erityisohjelma lataamaan käyttöjärjestelmä muistiin. Tavallisessa henkilökohtaisessa tietokoneessa käynnistylataaja suoritetaan BIOSin alustustoimien jälkeen kiintolevyltä. Sulautetussa järjestelmässä käynnistyslataajan toiminto on monimutkaisempi, koska näissä ei yleensä ole BIOSia suorittamaan järjestelmän alkukonfiguraatiota.
Varhaisissa mini- ja mikrotietokoneissa tietokoneen käyttäjän oli käytettävä katkaisimia koneen etupaneelissa saadakseen kone lataamaan isomman ohjelman ja sitten suorittamaan sen. Käynnistyprosessi voi tarvita toisen ja kolmannen vaiheen lataajan, joista jokainen on edellistä kehittyneempi ja voi tarjota vaihtoehtoja ladattavalle käyttöjärjestelmälle ja diagnostiikkaohjelmia. Menetelmää kutsutaan "ketjulataamiseksi" ().
Käynnistyvä käyttöjärjestelmä voi käsitellä omaa lataustoimintoaan eri tavoin käyttöjärjestelmästä riippuen (init, autoexec.bat, startup-sequence).
Käynnistyslataajat.
Järjestelmän käynnistyessä voi olla kahden eri vaiheen käynnistyslataajia. Toisen vaiheen käynnistyslataajia voidaan kutsua ytimen lataajiksi, joka lataa käyttöjärjestelmän ytimen.
Ensimmäisen vaiheen käynnistyslataajia ovat muun muassa BIOS, Coreboot, Libreboot ja Das U-Boot. Toisen vaiheen käynnistyslataajia ovat GNU GRUB ja NTLDR. Usein käynnistyslataajista puhuttaessa viitataan toiseen vaiheeseen.
Das U-Boot

Das U-Boot tai usein lyhyesti U-Boot on käynnistyslataaja, joka on tarkoitettu sulautettuihin järjestelmiin. Ohjelmisto tukee useita eri suoritinarkkitehtuureja ja ympäristöjä. U-Boot on julkaistu avoimena lähdekoodina ja se tähtää muokattavuuteen, useisiin ominaisuuksiin ja pieneen jalanjälkeen.
Tuettuja suoritinarkkitehtuureja ovat:
Aarne Soinamo

Aarne Edvard Soinamo, aiemmin Frisk (1. tammikuuta 1902 Perniö – 9. huhtikuuta 1969 Tampere) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai talousneuvoksen ja kauppaneuvoksen arvonimet.
Soinamon vanhemmat olivat konemestari Villiam Edvard Frisk ja Ida Viktoria Gustafsson ja puoliso vuodesta 1924 Liisa Lilja. Soinamo kävi keskikoulun Salon yhteiskoulussa 1920 ja suoritti Turun kauppaopiston 1922. Hän oli Osuustukkukauppoihin kuuluneessa liikkeessä kirjanpitäjä, myymälänhoitaja ja myymäläintarkastaja 1923–1930, Tampereen Kirjakeskuksen kirjakaupan johtaja 1930–1937, Tampereen Työväenyhdistyksen isännöitsijä 1937–1943, Tampereen Työväen Teatterin taloudenhoitaja 1937–1943 ja vakuutusyhtiö Turvan apulaisjohtaja 1944, toimitusjohtaja 1944–1967 ja johtokunnan puheenjohtaja 1946–1967. Soinamolla oli myös useita luottamustehtäviä. Hän sai talousneuvoksen arvonimen 1958 ja kauppaneuvoksen arvonimen 1966.
Olavi Häyry

Kaarlo Olavi Häyry (13. maaliskuuta 1909 Loimaa – 18. maaliskuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.
Häyryn vanhemmat olivat maanviljelijä, viljakauppias Oskari Häyry ja emäntä Lyydia Otteliana Niemi ja puoliso vuodesta 1939 Aili Maria Harjula. Häyry tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta yhteiskoulusta 1929 ja valmistui maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi ja agronomiksi 1936. Hän oli Hankkijan neuvontaosaston matkakonsultti 1936–1939, siemenosaston palveluksessa 1939–1940, maanviljelyskoneosaston palveluksessa 1941–1952, osastonhoitaja ja prokuristi 1952–1954, maanviljelys- ja koneosaston johtaja 1954–1962, johtokunnan jäsen 1956–1974 ja varatoimitusjohtaja 1962–1974. Itä-Karjalan Sotilashallintoesikunnan Aunuksen maatalousosaston päällikkönä Häyry toimi 1941–1944 ja oli jäsen pika-asutustoimikunnassa 1940–1941, kauppa- ja teollisuusministeriön maa- ja metsäkoneiden vientitoimikunnassa 1965, valtioneuvoston valtuuskunnassa ulkomaankaupan tasapainon parantamista ja työllisyyden edistämistä varten 1965 ja puolustustaloudellisessa suunnittelukunnassa 1968–1974. Hänellä oli myös useita muita luottamustehtäviä. Sotilasarvoltaan Häyry oli reservin majuri (1967). Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1966.
La Plata -luokka

La Plata -luokka oli Argentiinan laivaston kahden rannikkotaistelulaivan tai monitorin muodostama alusluokka.
Volodymyr Korjak

Volodymyr Dmytrovytš Korjak (, oik. Volko Bljumštein ("Blumstein"), ; 14. tammikuuta 1889 Slovjansk, Harkovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 22. joulukuuta 1937) oli ukrainanjuutalainen kirjallisuuskriitikko ja lehtikirjoittaja. 
Korjak karkotettiin vuonna 1915 Kazakstaniin sillä perusteella, että hän kuului laittomaan Ukrainan sosialistis-vallankumoukselliseen puolueeseen (). Hän palasi Ukrainaan 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen ja liittyi kommunistiseen Ukrainan sosialistis-vallankumoukselliseen puolueeseen (borotbistit). Vuonna 1920 hän liittyi Ukrainan kommunistiseen puolueeseen.
Korjak oli puolueen kirjallisen linjan päätulkitsija. Hän oli 1923 kirjailijajärjestö Hartin ja 1927 Ukrainan työläiskirjailijoiden liiton perustajajäsen. Hän työskenteli 1919–1925 koulutuksen kansankomissariaatille, opetti 1925–1933 Harkovan kansanopetuksen instituutissa ja 1933–1936 Harkovan yliopistossa. Vuosien 1925–1927 kirjallisuuskeskustelun aikana hän oli Mykola H’vylovyin päävastustaja. Hän oli perustamassa 1932 Ukrainan kirjailijaliittoa. Korjak oli marxilainen kriitikko, jolta pohjalta hän kirjoitti kritiikkiä, poleemisia artikkeleita ja kirjallisuuden oppikirjoja. Vaikka hänen oppikirjoillaan, kuten kaksiosaisella Ukrainan kirjallisuuden historialla vuosilta 1925 ja 1929, ei ole tieteellistä arvoa, niitä käytettiin yleisesti 1920–1930-luvulla. Häntä syytettiin 1937 trotskilaiseksi fasistiksi ja ”kansallismieliseksi puolueen linjasta poikkeajaksi”. NKVD pidätti hänet, ja hänet ammuttiin.
Elias Ashmole

Elias Ashmole (23. toukokuuta 1617 Lichfield, Englanti – 18. toukokuuta 1692 Lontoo) oli englantilainen virkamies, historioitsija, antiikkiesineiden tuntija ja okkultisti. Hän oli Oxfordin yliopiston Ashmolean Museumin perustaja.
Elämä ja ura.
Ashmole oli satulantekijän poika. Vuonna 1638 hänestä tuli asianajaja, ja vuonna 1644 hänet nimitettiin valmisteverotuksen komissaariksi. Englannin sisällissotaa edeltävinä vuosina Lontoossa toiminut Ashmole muutti sodan puhjettua Oxfordiin, jossa hän sai lisää merkittäviä virkoja vahvan kuningasmielisyytensä vuoksi. Avioliiton myötä hän pääsi varakkaaseen asemaan, jonka ansiosta hän pystyi Lontooseen palattuaan omistamaan aikaa suosikkitutkimuksilleen astrologiaan, kemiaan, botaniikkaan, alkemiaan, heprean kieleen, heraldiikkaan ja antiikkiesineisiin liittyen. Hän oli myös yksi varhaisimmista tunnetuista vapaamuurareista. Ashmole oli hovin suosiossa. Hänestä tehtiin peräkkäin Windsorin heraldikko, valmisteverotuksen komissaari, tilintarkastaja ja pääkirjanpitäjä, ja hän toimi samaan aikaan Surinamen komissaarina ja kuningashuoneen tilintarkastajana.
Vuonna 1652 hän julkaisi teoksen "Theatrum Chemicum", joka on kokoelma muinaisia alkemiaa käsitteleviä tutkielmia, ja vuonna 1672 teoksen "Institutions, Laws and Ceremonies of the Order of the Garter" Sukkanauharitarikunnasta. Viisi vuotta myöhemmin hän lahjoitti kokoelmansa ja myöhemmin kirjastonsa Oxfordin yliopistolle, joista muodostettiin Ashmolean Museum, maan ensimmäinen julkinen museo.
Qods Mohajer-6

Qods Mohajer-6 () on iranilaisen Qods Aviation Industry Companyn (Qods) suunnittelema taktinen, miehittämätön lennokki. Se on monikäyttöinen keskipitkän kantaman lennokki, jonka varustukseen kuuluu monitaajuuksinen tiedustelukuorma ja joka voidaan varustaa enintään neljällä ohjuksella. Näitä lennokkeja on toimitettu Iranin ohella Etiopiaan, Irakiin, Venezuelaan ja Venäjälle.
Lennokkimallin tuotanto alkoi vuonna 2017, ja se täydentää Iranin aiempaa Mohajed-lennokkien 1980-luvulta alkanutta mallivalikoimaa (Mohajer-1, Mohajer-2, Mohajer-4). Vaikka suunnittelijaksi mainitaan Qods Aviation, lennokin valmistusta on useiden lähteiden mukaan siirretty kilpailevalle iranilaisvalmistaja HESA:lle. Keväällä 2020 kerrottiin lennokkimallista olevan tulossa uudistettu versio. Tämä B-versio pystyy kuljettamaan neljä ohjusta aiemman A-version kahden sijaan.
Mohajer-6 sotilaallisessa käytössä.
Venäjän hyökkäyssodassa Ukrainaan.
Heinä- ja elokuussa 2022 Venäjän edustajien uutisoitiin tutustuneen iranilaisiin sotilaallisiin lennokkeihin ja räjähdedrooneihin Iranissa kesäkuusta 2022 lähtien. Iran valmistautui toimittamaan näitä aseita Venäjälle käytettäväksi sen sotatoimiin Ukrainassa. Joukko venäläisiä sai tiedustelutietojen perusteella koulutusta iranilaisten taktisten lennokkien ja räjähdedroonien käyttämiseen esimerkiksi iranilaisella Kashanin lentokentällä. 
Iranilaisdroonien toimituksesta Venäjälle uutisoitiin elokuun 2022 lopulla. Sittemmin syyskuussa raportoitiin useiden kookkaiden iranilaisten rahtilentokoneiden asetoimituksista Venäjälle. Tämän perusteella on esitetty, että Venäjä saattaa olla ostanut Iranista jopa satoja edullisia Shahed-136-räjähdedrooneja sekä huomattavan määrän muita lennokkeja ja ohjuksia. Venäjä on käyttänyt Mohajer-6-lennokkeja Ukrainan hyökkäyssodassaan. Ukraina pudotti Mohajer-6-lennokin ensimmäisen kerran Odessan lähistöllä 23. syyskuuta 2022. Tällöin Mohajer-6-lennokkia kerrottiin käytetyn Shahed-136-räjähdelennokkien maalien kohdistamisen apuna. 
Ukrainalaislähteet arvioivat Venäjän hankkineen lokakuun 21. päivään 2022 mennessä mahdollisesti 20 Qods Mohajer-6 -lennokkia. Niistä viisi Ukraina on pudottanut. Yksi lennokki säilyi rikkoutunutta moottoria lukuun ottamatta muuten miltei ehjänä. Sen perusteella lennokin osia on päästy tutkimaan Ukrainassa. Monet lennokin keskeiset komponentit on valmistettu siviilikäyttöön. Esimerkiksi moottori on itävaltalaisvalmisteinen (Rotax 914) ja kamerat japanilaista, kiinalaista ja yhdysvaltalaista alkuperää.
Ukrainan aron luonnonpuisto

Ukrainan aron luonnonpuisto () on luonnonpuisto, jolla suojellaan alkuperäisiä aroalueita Ukrainan Donetskin alueella. 
Vuonna 1961 perustetun suojelualueen pinta-ala on nykyään 2 768,4 hehtaaria eli 27,684 neliökilometriä ja siihen kuuluu useita eri alatyypin arojen suojelualueita. Luonnonpuistolla on Kansainvälisen luonnonsuojeluliitto IUCN:n on suojelualueluokittelun korkein eli I-tason luokitus.
İrfan Değirmenci

İrfan Değirmenci (s. 3. marraskuuta 1977 Ankara, Turkki) on turkkilainen tv-juontaja, poliitikko ja toimittaja.
Elämäkerta.
Opiskeltuaan yksityisessä TED-lukiossa Ankarassa, sitten journalismin valmistelevassa luokassa Ankarassa vuonna 1995, hän opiskeli vuosina 1995-1999 Ankaran yliopistossa journalismin osastolla. İrfan Değirmenci aloitti ammattiuransa vuonna 1996 paikallisen radioaseman toimittajana Ankarassa. Myöhemmin hän työskenteli kirjeenvaihtajana Ankarassa ATV:ssä, Kanal D:ssä, CNN Türkissä ja STAR TV:ssä.
Vuonna 2007 İrfan Değirmenci palkkasi turkkilaiselle FOX TV:lle, jossa hän esitti aamu-uutisia vuoteen 2010 asti. Vuonna 2010 hän muutti Mehmet Ali Birandin ehdotuksesta Kanal D:lle, jossa hän esitti jälleen aamu-uutiset luopuen paikastaan. FOXissa ystävälleen Fatih Portakalille . Vuonna 2017 İrfan Değirmenci erotettiin Kanal D:stä poliittisista syistä. Hän asettui ehdolle Tasavaltalainen kansanpuolue varajäsenenä Eskişehirissä vuonna 2018. Samasta vuodesta hän työskenteli myös "Bir Gün" -sanomalehden kolumnistina. 1. huhtikuuta 2019 lähtien İrfan Değirmenci valmistelee ja esittelee tärkeimmät uutiset Halk TV:stä.
Mustanmeren biosfäärialue

Mustanmeren biosfäärialue () on luonnonpuisto ja biosfäärialue Ukrainan Hersonin alueella, noin 45 kilometriä H’ersonista lounaaseen. Biosfäärialueen luoteisosa kuuluu Mykolajivin alueeseen.
Vuonna 1927 perustetun suojelualueen pinta-ala on nykyään 89 129 hehtaaria eli 891,29 neliökilometriä. Suurin osa tästä on suojeltua vesistöaluetta. Suojelualue on ydinosaltaan luonnonpuistoa, jolla on Kansainvälisen luonnonsuojeluliitto IUCN:n on suojelualueluokittelun korkein eli I-tason luokitus. Lisäksi Mustanmeren biosfäärialue on yksi Ukrainan kahdeksasta Unescon biosfäärialueena (MAB) tunnustamasta suojelualueesta ().
Mustanmeren biosfäärialueeseen kuuluu eritasoisia suojelualueita. Esimerkiksi Kinburnin niemimaalla sijaitseva Biloberežžja Svjatoslavan kansallispuisto on biosfäärialueen ydin- tai puskurivyöhykkeillä.
Voimatalo

Voimatalo on Helsingin Kampissa osoitteessa Malminkatu 16 sijaitseva kahdeksankerroksinen toimisto- ja liikerakennus. Rakennus on Aarne Ervin suunnittelema, ja se valmistui vuonna 1952 Imatran Voiman pääkonttoriksi. Rakennus on ollut suojeltu vuodesta 2001.
Voimatalo edustaa tyyliltään pelkistettyä modernismia, ja sen tekniset ratkaisut olivat aikanaan edistyksellisiä, ja rakennusmateriaalit laadukkaita. Rakennuksen muotokieli on kulmikas, ja sen julkisivua koristaa tasaiset ikkunarivit ja Arabian valmistamat poltetut keraamiset laatat.
Voimatalossa sijaitsevat nykyään muun muassa Rakennustieto Oy:n toimitilat. Katutasolla sijaitsee Euroopan komission Suomen-edustusto ja Euroopan parlamentin Suomen-toimisto. Niiden yhteisessä auditoriossa, Eurooppasalissa järjestetään EU:n toimintaan liittyviä avoimia yleisötilaisuuksia.
Historia.
Imatran Voiman toimitilat olivat sijainneet 1930-luvulta lähtien Stockmannin keskustan tavaratalon ylimpien kerroksien tiloissa, jotka kävivät ajan myötä ahtaaksi. Vuonna 1947 Imatran Voima osti yhdessä valtion metallitehtaiden kanssa Kampista Malminkadun kulmatontin. Tontilla sijaitsi matalia puutaloja, joille myönnettiin purkulupa sillä ehdolla, että ne korvattaisiin Herttoniemeen valmistuvilla uusilla vuokra-asunnoilla. Voimatalon rakentamista varten perustettiin erityinen Oy Malminkatu 16 -yhtiö. Rakennuksen suunnittelijaksi valittiin arkkitehti Aarne Ervi. Hän oli aluksi luonnostellut Voimataloa Salomonkadun ja Olavinkadun kortteliin.
Vanhojen puutalojen purkutyöt alkoivat tontilla elokuussa 1948, ja Voimatalon rakentaminen käynnistyi vuotta myöhemmin. Rakentamista vaivasi tuohon aikaan vielä sodasta syntynyt materiaali- ja pääomapula. Louhintatyöt päättyivät keväällä 1950, ja rakennus valmistui keväällä 1951, kahden vuoden rakennustöiden jälkeen. Voimatalo herätti huomiota sen moderneilla rakennusratkaisuilla. Sen betonisen rungon rinnalla käytetyt yhtenäiset välipohjalaatat olivat uutta tekniikkaa, joka mahdollisti kerrosluvun kasvattamisen tavallisen korkeuden rajoissa. Rakennukseen kaivettiin kolme kellarikerrosta, jossa sijaitsee muun muassa varastotiloja.
Imatran Voiman lisäksi rakennuksessa on sijannut vuosien varrella muun muassa Suomen Yhdyspankki, Sähkölaitosyhdistys, sekä tilapäisesti Suomen maa- ja metsätalousministeriö. 2000-luvulla Voimatalo siirtyi Neste Oilin eläkesäätiön omistuksesta ranskalaiselle AXA-kiinteistösijoitusyhtiölle. Vuonna 2014 sen osti ruotsalainen sijoitusyhtiö Niam ja vuonna 2023 Genesta Property Nordic.
Muutokset ja remontit.
Malminkadun puoleisen julkisivun alkuperäiset lasitiiliset ikkunat vaihdettiin jo 1950-luvun puolivälissä tavallisiksi ikkunoiksi. 1990-luvulla toimistokerrosten lattiat ja katot uusittiin, ja samoihin aikoihin pääsisäänkäynnin tuulikaappia laajennettiin. Vuoteen 1998 mennessä loputkin asunnot ja saunatilat muutettiin toimistokäyttöön. Rakennuksessa tehtiin täydellinen peruskorjaus vuosina 2008–2009. Remontissa muun muassa vanhat hissit ja sisäpihan puoleiset julkisivuelementit uusittiin, kuitenkin kunnioittaen Voimatalon alkuperäistä arkkitehtoonista ilmettä.
Už

Už (; ) on Tonavan sivujoki Tisza vesistöön kuuluvan Laborecin sivuhaara Ukrainassa ja Slovakiassa. Joen varrella sijaitsee esimerkiksi Taka-Karpatian alueen keskuskaupunki Užhorod ja Užin kansallispuisto, joissa molemmissa heijastuu joen nimi.
Itä-Karpaattien biosfäärialue

Itä-Karpaattien biosfäärialue (, ) on valtioiden rajat ylittävä biosfäärialue Ukrainan länsiosan Taka-Karpatian ja Lvivin alueilla, Puolassa ja Slovakiassa.
Itä-Karpaattien biosfäärialue on yksi Ukrainan kahdeksasta Unescon biosfäärialueena (MAB) tunnustamasta suojelualueesta (). Biosfäärialueen eri osat sijoittuvat Kansainvälisen luonnonsuojeluliitto IUCN:n on suojelualueluokittelussa eri tasoluokkiin. Biosfäärialueeseen sisältyy Ukrainassa muun muassa Užin kansallispuisto (tasoluokka II) ja Sianin alueellinen maisemansuojelualue.
Läntisen Polesian biosfäärialue

Läntisen Polesian biosfäärialue (; ) on valtioiden rajat ylittävä biosfäärialue Ukrainan luoteisosassa Volynian alueella, Puolassa ja Valko-Venäjällä.
Läntisen Polesian biosfäärialue on yksi Ukrainan kahdeksasta Unescon biosfäärialueena (MAB) tunnustamasta suojelualueesta ().
Desnan biosfäärialue

Desnan biosfäärialue (; () on biosfäärialue Ukrainan Sumyn ja Tšernihivin alueiden rajalla. Pohjoisesta biosfäärialue rajautuu Venäjään. Suojelualue on nimetty Dneprin vasemmanpuoleisen sivujoki Desnan mukaan. Tämä joki virtaa suojelualueen läpi.
Vuonna 1992 perustetun biosfäärialueen pinta-ala on nykyään 58 292,6 hehtaaria eli noin 583 neliökilometriä. Biosfäärialueen ydinosalla on Kansainvälisen luonnonsuojeluliitto IUCN:n on suojelualueluokittelun korkein eli I-tason luokitus. Osa biosfäärialueesta muodostaa kansallispuiston (; IUCN II-tason suojelualue), . Desnan biosfäärialue on yksi Ukrainan kahdeksasta Unescon biosfäärialueena (MAB) tunnustamasta suojelualueesta ().
Nellimin kerhotalo

Nellimin kerhotalo sijaitsee Inarin Nellimin kylässä. Talon omistaa Nellimin Pyry ry.
Rakennus.
Nellimin Kerhotalo on rakennettu vuonna 1958. Talon suunnitteli Kaarho Helppi. Talo peruskorjattiin vuosina 1986–1987 rakennusmestari Tarmo Mansikka-ahon suunnitelmien mukaan. Vuoden 1997 peruskartoituksen mukaan talossa on sähkö, vesi ja viemäri ja lämmitysmuotona sähkölämmitys.
Toimintaa kerhotalolla.
Talon käyttö on edelleen ympärivuotista. Aikaisemmin taloa vuokrattiin Nellimin Pyrylle, mutta nykyisin se omistaa talon. Ennen talon myyntiä kahvilatilaa vuokrasi kesäisin yksityinen yrittäjä, joka piti siinä teehuonetta. Vuokratuloilla katettiin sähkö- ja vakuutusmaksut. Seura tarjoaa toimitiloja Nellimin kerhotalolta myös muiden yhdistysten ja yhteisöjen vuokrattavaksi tilaisuuksiaan varten.