Kolberg (elokuva)

Kolberg on vuonna 1945 julkaistu saksalainen elokuva, jonka ohjasi Veit Harlan. Käsky tehdä Napoleonin sotien aikaan Preussiin kuuluneen Kolbergin piiritykseen perustuva elokuva tuli Joseph Goebbelsilta vuonna 1943 ja hänen tarkoituksenaan oli tehdä sotatilanteeseen verrannollinen eeppinen elokuva, jossa korostetan kansan yhtenäisyyden ja taistelutahdon merkitystä. Elokuva sai ensi-iltansa toisen maailmansodan loppupuolella 30. tammikuuta 1945. 
Elokuva oli ollut saksalaisittain kallis ja sen budjetti oli 8,5 miljoonaa valtakunnamarkkaa. Sen tekoon osallistui kymmeniätuhansia sotilaita ja resursseja, jotka olisivat muuten voineet olla kuvausten aikana romahtavalla rintamalla.
Tuotanto.
Saksan propagandasta vastaava Joseph Goebbels kirjoitti elokuvaohjaaja Veit Harlanille 1. kesäkuuta 1943 tilaavansa häneltä "eeppisen" elokuvan "Kolberg" ja että elokuvan tarkoituksena on todistaa kaupungin esimerkin kautta, kuinka kotona ja rintamalla yhdistynyt kansa voi voittaa vihollisensa. Goebbels sanoi myös, että Harlanilla olisi armeijan, hallinnon ja puolueen tuki tarvittaessa. Harlan kertoo omaelämäkerrassaan, että hän sai Goebbelsilta tehtäväkseen tehdä elokuvan Kolbergin piirityksestä vuosina 1807–1808 ja keksiä juoneen rakkaustarina historiallisten tapahtumien lisäksi. Veit Harlan kirjoitti elokuvan käsikirjoituksen yhdessä Alfred Braunin kanssa. Heidän lisäkseen Goebbels kirjoitti suuren osan elokuvan puheista, vaikka häntä ei lopputeksteissä mainita.
Kolbergin (nyk. Kołobrzeg, Puola) piiritys oli ollut osa Napoleonin sotia Preussia vastaan. Kaupungin asukkaat olivat tehneet vastarintaa sitä piirittäviä ranskalaisia vastaan, mutta lopulta kaupunki vallattiin. Goebbels halusi näyttää, kuinka vastarinta oli onnistunut kansan, eikä niinkään armeijan ansiosta. Goebbels oli alkanut sodan edetessä kokea Saksan upseeriston tappiomielisenä, mikä heijastui elokuvan henkilöhahmoihin. Kaupungin puolustajissa nähtiin yhteyksiä "Volkssturmiin", ja kaupunkia puolustavat antautumisesta puhuvat sotilaat eivät tahdo ymmärtää tavallisten kaupunkilaisten tarvetta puolustaa kotimaataan. Elokuvan henkilöhahmoilla on historialliset nimet, mutta muuten monet tärkeimmät kohdat tarinassa on sepitetty. Itse kaupunkia ei historiallisesti lopulta vallattu, mutta Preussi hävisi laajemman sodan ja piiritys päättyi rauhaan. Elokuvassa piiritys raukeaa totuuden vastaisesti, kun Napoleon määrää joukkonsa vetäytymään suurten tappioiden jälkeen.
Elokuvan budjetti oli 8,5 miljoonaa valtakunnanmarkkaa. Budjetti oli näin suurin piirtein kaksinkertainen muihin vastaavanlaisiin elokuviin verrattuna. Vaikka Neuvostoliitto eteni itärintamalla kuvausten aikana, Goebbels sai vedettyä elokuvan kuvauksia varten 187 000 sotilasta, 4 000 merimiestä ja 6 000 hevosta — kaikki poissa aktiivipalveluksesta. Lumisia talvimaisemia luotiin kuorma-autollisilla suolaa, ja yhdessä kohtauksessa käytettiin Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarillista kruunua. Kuvaukset tehtiin Agfacolor-värifilmille.
Vastaanotto.
"Kolberg" sai ensi-iltansa Berliinissä 30. tammikuuta 1945, eli natsien valtaannousun 12-vuotispäivänä. Sitä esitettiin teattereissa Berliinissä ilmeisesti vain muutaman päivän ajan, ja suurin osa yleisöstä koostui kansallissosialistisen puolueen aktiivisista jäsenistä. Berliinin lisäksi elokuva lennätettiin saksalaisten vielä Ranskassa hallitsemaan, mutta piiritettyyn La Rochellen kaupunkiin. Goebbels toivoi sen kasvattavan piiritetyn varuskunnan taistelutahtoa. Elokuvaa näytettiin myös esimerkiksi Breslaussa ja Danzigissa sotilaille ja tuolloin uhattujen kaupunkien kansalaisille. Natsijohdosta omat kopionsa elokuvasta saivat Hermann Göring, Heinrich Himmler, Karl Dönitz ja Heinz Guderian. Kolberg menetettiin puna-armeijalle jonkin aikaa elokuvan esittämisen jälkeen. Goebbels kirjoitti päiväkirjaansa 19. maaliskuuta, kuinka Kolberg oli evakuoitu, mutta hänen määränneen, ettei tätä mainittaisi OKW:n raportissa, koska tämä voisi vahingoittaa elokuvan sanomaa.
Elokuva sai Saksassa runsaasti palkintoja. Huomattavimmat olivat titteli "kansakunnan elokuva" ("Film der Nation") ja kuusi muuta tunnustusta ("Prädikate").
Saksan ohella elokuvaa esitettiin sodan jälkeen myös ulkomailla, kuten Argentiinassa ja Sveitsissä.