Historiallis-kriittinen islamin tutkimus

Historiallis-kriittinen islamin tutkimus alkoi Euroopassa 1800-luvun alkupuolella, jolloin Gustav Weil asetti kyseenalaiseksi islamin 800-luvulla kirjatun perimätiedon arvon tieteellisenä lähteenä. Vuosisadan lopulla Ignaz Goldziher päätyi käsitykseen, ettei yksikään "hadith" täyttänyt tieteellisen tiedon vaatimuksia. Johtopäätösten teko näistä tuloksista on silti ollut hidasta. Vasta 1900-luvun lopulla orientalistit ovat alkaneet hyväksyä sen ajatuksen, että islamin varhaishistorian kuvaus seisoo tieteellisessä mielessä tyhjän päällä eli kuten Jaakko Hämeen-Anttila on todennut, se on talo "ilman perustaa".
Monet historiakriittiset eli "revisionistiset" tutkijat ovat katsoneet, ettei Muhammed ollut historiallinen henkilö, vaan taruhahmo. Tämän näkemyksen esitti ensimmäiseksi neuvostoliittolainen orientalisti L.I. Klimovitsh vuonna 1930. Vähitellen alkoi kehittyä näkemys, että tarinat Muhammedista olivat abbasidihallinnon luomaa pseudohistoriaa, kuten esimerkiksi Ruotsin suurvalta-ajan goottilainen historiankirjoitus tai roomalaisten taru Romuluksesta ja Remuksesta.
Viime vuosikymmeninä on alettu hahmotella uutta kokonaiskuvaa islamin syntymisestä siten, että historiankirjoituksen normaaliin tapaan turvaudutaan aikalaislähteisiin, mikä on historiakriittisen koulukunnan metodinen lähtökohta. Tällaisen tutkimuksen merkittävä keskus on Saarlandin yliopistossa vaikuttava Inārah-projekti, Sen edustajia ovat muun muassa Karl-Heinz Ohlig, Markus Gross, M.R. Kerr, Gerd R. Puin ja Christoph Luxenberg.
Tutkimustuloksia ja teorioita.
Kun tieteellinen islamin tutkimus alkoi 1800-luvun alkupuolella, sen ensimmäinen edustaja Gustav Weil (1808–1889) päätyi teoksessaan "Mohammed der Prophet, sein Leben und seine Lehre" (1843) käsitykseen, että islamilainen perimätieto oli suurelta osin epäluotettavaa. 
Weilin skeptinen asenne sai seuraajia. Samalla alkoi nykyaikaan jatkunut perinne, jossa tutkija ensin tunnustaa lähdeaineiston ongelmat, mutta sitten unohtaa ne ja pysyy islamilaisessa tarinassa. Ranskalainen Ernest Renan antoi tästä vuonna 1851 myös esimerkin moittimalla perimätiedon epäluotettavuutta ja korostamalla heti perään Muhammedia koskevan tiedon pikkutarkkuutta. Stephen J. Shoemaker kirjoitti asenteesta seuraavasti vuonna 2012:  huolimatta tästä laajasti hyväksytystä tunnustuksesta [koskien tiedon epävarmuutta], on erikoista, että niin monet nykyajan tutkijat jatkavat kirjoittamista ikään kuin mikään ei olisi muuttunut. Lukuisat islamin johdantoteokset tai Muḥammedin elämäkerrat esittävät vain kevyesti muokatun, enemmän tai vähemmän kritiikittömän version perinteisistä islamilaisista kertomuksista.Kun perinteinen tutkimus on pysytellyt edellä kuvatulla tavalla kriittisyyden ja epäkriittisyyden puolivälissä, useat tutkijat ovat menneet kriittisyydessä pidemmälle. 
Salanimiä ja tutkimuksen popularisointia.
Kriittisen tai "revisionistisen" tutkimuksen tuloksia on popularisoitu useissa kirjoissa. Niihin kuuluu Norbert G. Pressburgin "Goodbye Mohammed" (2009) (saksaksi), Robert Spencerin "Did Muhammad exist?" (2012) ja Peter Townsendin "The Mecca Mystery" (2018). Alan tutkijoista osa on piiloutunut salanimen taakse (esim. Christoph Luxenberg ja Ibn Warraq).
Joillakin islam-kriitikoilla on huonoja kokemuksia omalla nimellä esiintymisestä. Saksalainen orientalistiprofessori Sven Kalisch kirjoittaa salaisessa osoitteessa, koska pelkää šarialaissa määrättyä rangaistusta apostaasista. Günter Lüling ei saanut töitä arabian laitoksilta ja eli loppuikänsä työttömyyskorvauksilla. Palestiinassa opiskelijat heittivät professori Suliman Bashearin ulos luentosalin ikkunasta, kun hän oli väittänyt, ettei islam syntynyt Muhammedin saamista ilmoituksista, vaan kehittyi juutalaisuudesta ja kristinuskosta. Robert Spencer yritettiin myrkyttää. Egyptiläinen teologi Nasr Abu Zayd pakeni kotimaastaan sen jälkeen, kun shariatuomioistuin leimasi hänet apostaatiksi eli kafiriksi. 
Koulukunnan arvostelua.
Arabian professori Jaakko Hämeen-Anttila on vastannut historiallis-kriittisen koulukunnan kritiikkiin ja tiivistää omat metodiset periaatteensa seuraavasti:"Periaatteessa Crone ja Cook ovat oikeassa kyseenalaistaessaan sen tutkimuksen, joka on nojautunut islamilaiseen lähdeaineistoon, koska tätä lähdeaineistoa ei voi sitovasti osoittaa todeksi. Toisaalta humanististen tieteiden kenttä kaventuisi huomattavasti, jos tutkimustulokset pitäisi sitovasti todistaa oikeiksi; kuinka Jeesuksen tai edes Danten olemassaolon voi todistaa?... Humanistinen tutkimus joutuu hyväksymään todennäköisyydet varmuuksina, ja islamilaisen varhaishistorian peruspilarit (Muhammedin elämän pääkohdat, Koraanin varhainen kokoaminen) ovat näitä riittäviä todennäköisyyksiä." Historioitsija Roger Collins on vastannut tähän toteamalla, että "Ei ole mitään mieltä teeskennellä, että huono näyttö onkin hyvää sen takia, että mitään muuta ei ole." 
Encyclopædia Britannican Muhammed-artikkelissa islamin tutkimuksen professorit Watt ja Sinai katsovat, että "”"ei ole mitään pakottavaa syytä olettaa, että islamin perinteinen selostus Muhammedista olisi epähistoriallinen." Brittiläinen arabian professori R.B. Serjeant on samaa mieltä: "Metodisesti emme voi hyväksyä muuta lähtökohtaa kuin sen, että perimätieto on aito kertomus tosiasioista siihen saakka, kunnes se on uskottavasti osoitettu vääräksi tai puolueelliseksi". Arabisti Hartmut Bobzin on paheksunut kriittisten tutkijoiden kätkeytymistä salanimen taakse: ”Tieteen nykyisiin standardeihin kuuluu, että jokainen esiintyy omilla kasvoillaan”. 
Koranismi.
Kriittisen historiantutkimuksen tulokset 1900-luvun alussa vaikuttivat myös islamiin, sillä ne loivat sen piirissä pienen koraanifundamentalistisen liikkeen. Se irtautui islamin "hadith"-perinteestä, jonka Goldziher oli osoittanut epäaidoksi ja nojautui ainoastaan Koraaniin. Nykyään liike on käytännössä kuollut.