tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
John Dos Passos

John Dos Passos (14. tammikuuta 1896 Chicago, Yhdysvallat – 28. syyskuuta 1970 Baltimore, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija, syntyperältään portugalilainen. Hän tuli tunnetuksi yhteiskuntakriittisistä romaaneistaan. Teosten kantavana teemana on sodanvastaisuus, ja sävyltään ne ovat usein satiirisia.
Dos Passosin isä oli ammatiltaan asianajaja. Dos Passos opiskeli kirjailijanuransa alussa Harvardin yliopistossa ja kirjoitti faktapohjaisia artikkeleita. Vuonna 1916 hän matkusti Espanjaan opiskellakseen arkkitehtuuria ja sieltä Ranskaan sekä osallistui vapaaehtoisena ensimmäiseen maailmansotaan. Hän kirjoitti reportaaseja esimerkiksi Espanjasta ja murhatuomion saaneiden ja teloitettujen ammattiyhdistysaktiivien Saccon ja Vanzettin oikeudenkäynnistä. Hänen läpimurtoteoksensa oli "Suurkaupungin kasvot" ("Manhattan Transfer", 1925). Sen jälkeen ilmestyivät hänen pääteoksensa "U.S.A."-trilogian osat "The 42nd Parallel" (1930), "1919" (1932) ja "The Big Money" (1936). Hän sovelsi teoksiinsa elokuvan menetelmiä. Häntä arvostettiin varsinkin 1930-luvulla, ja Jean-Paul Sartre piti häntä aikakauden merkittävimpänä kirjailijana. Hän hylkäsi aiemmin kannattamansa marxilaisuuden ja oli 1960-luvulla poliittisesti republikaani. 1950–1960-luvulla hän julkaisi kirjan lähes vuosittain ja kirjoitti runsaasti myös lehtiin.
Einar von Bonsdorff

Gustaf Einar von Bonsdorff (31. elokuuta 1882 Tampere – 10. marraskuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen juristi, hallitussihteeri ja Postisäästöpankin toimitusjohtaja.
Einar von Bonsdorffin vanhemmat olivat Tampereen piirilääkäri Carl Edvard von Bonsdorff (1829–1894) ja Sofie Johanna Ahonius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1902 Helsingin uudesta yhteiskoulusta ja suoritti Helsingin yliopistossa ylemmän hallintotutkinnon 1906 ja oikeustutkinnon 1912. Von Bonsdorff sai varatuomarin arvon 1916.
Von Bonsdorff oli tie- ja vesirakennusten ylihallituksessa kanslistina 1907–1917. Hän oli sitten senaatin kulkulaitosten ja yleisten töiden toimituskunnan, sittemmin ministeriön kanslistina 1918–1919 ja sen jälkeen protokollasihteerinä 1919–1922 ja vanhempana hallitussihteerinä 1922–1933. Vuonna 1933 von Bonsdorff nimitettiin Postisäästöpankin toimitusjohtajaksi.
Einar von Bonsdorff oli naimisissa vuodesta 1908 Ellen Alma Natalie Geitelin kanssa. Hänen veljiään olivat toimitusjohtaja John Waldemar von Bonsdorff (1878–1956) ja hammaslääkäri, professori Per Adolf von Bonsdorff (1885–1965) ja velipuoliaan Suomen ja Skandinavian historian professori Carl Gabriel von Bonsdorff (1862–1951), Nummelan keuhkotautiparantolan ylilääkäri, professori Axel Robert von Bonsdorff (1869–1945) ja Turun kunnallissairaalan sisätautiosaston johtaja, professori Artur Edvard von Bonsdorff (1872–1959).
Andrei Kutorkin

Andrei Dmitrijevitš Kutorkin (, kirjailijanimi "Andrei Jondol", Андрей Ёндол; 25. elokuuta 1906 nykyisen Tšuvassian tasavallan Poretskojen piirin Studenetsin kylä – 12. toukokuuta 1991 Saransk) oli ersämordvalainen kirjailija.
Andrei Kutorkin syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän kävi keskikoulun, valmistui Uljanovskin neuvostopuoluekoulusta vuonna 1927 ja toimi kirjastonhoitajana ja kolhoosin puheenjohtajana. Vuodesta 1932 lähtien Kutorkin työskenteli ersänkielisen sanoma- ja kirjallisuuslehden sekä Mordvan kirjakustantamon toimittajana.
Kutorkinin ensimmäiset teokset ilmestyivät vuonna 1924. Hänen kertomuksistaan suosituin on "Keremet", joka kertoo uuden elämäntävan juurtumisesta mordvalaiseen perheeseen. Vuonna 1934 ilmestyi vallankumoushistoriallinen romaani "Raužo palman" (”Musta pylväs”). Sankarirunoelma "Lamzur" (1941) kertoo mordvalaisten kapinasta vuosina 1743–1745. Leonti Kirjukov sävelsi sen pohjalta ensimmäisen mordvalaisen oopperan "Nesmejan i Lamzur" (1944).
Vuonna 1958 Kutorkin julkaisi runoromaanin "Pokš ki langso umarina" (”Omenapuu maantien varressa”). Sen aiheena ovat vuosien 1905–1907 vallankumoustapahtumat mordvalaisten keskuudessa. Kirjailijan suurin teos on trilogia "Lažnytsja Sura" (”Kuohuva Sura”, 1969, 1976, 1987), joka kuvaa mordvalaisten elämää 1900-luvun vaihteessa yhden perheen kohtaloiden kautta. Trilogia sai Mordvan ASNT:n valtionpalkinnon vuonna 1987.
Kutorkin hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 1934. Hän johti Mordvan kirjailijaliiton hallitusta vuosina 1945–1951. Kutorkin sai Mordvan kansankirjailijan arvonimen vuonna 1984.
Aarne Saarialho

Aarne William Saarialho, sukunimi aik. "Sikiö" (28. helmikuuta 1891 Impilahti – 13. toukokuuta 1953 Helsinki) oli suomalainen korkeimman hallinto-oikeuden jäsen ja lainvalmistelukunnan jäsen.
Saarialhon vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Matti Sikiö ja tämän ensimmäinen puoliso Olivia Sofia Tallberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1910 ja suoritti oikeustutkinnon 1914.
Saarialho oli korkeimmassa hallinto-oikeudessa ylimääräisenä virkamiehenä vuodesta 1918, notaarina vuodesta 1920 ja nuorempana hallintosihteerinä vuodesta 1928. Hän oli lainvalmistelukunnan 2. jaoston vt. nuorempana jäsenenä vuodesta 1928 ja 3. jaoston nuorempana jäsenenä vuodesta 1930.
Terttu Laine

Terttu Aira Laine (10. joulukuuta 1930 Helsinki – 1. elokuuta 2022) oli suomalainen lentopalloilija, koripalloilija ja yleisurheilija, joka edusti Helsingin Ponnistusta, Helsingin Kotkia, Helsingin Tarmoa ja Helsingin Visaa.
Laine aloitti lentopalloilun vuonna 1955 harrastettuaan sitä ennen yleisurheilua ja koripalloa. Vuonna 1957 hän saavutti SM-pronssia ja vuonna 1962 kultaa (Ponnistus). Koripallossa Laine pelasi vuosina 1952–1957 Tarmon mestaruussarjajoukkueessa, jossa tuli Suomen mestaruus vuonna 1954, hopea vuonna 1953 ja pronssi vuonna 1955. TUL:n koripallomestaruus Laineella on vuodelta 1953 ja muita mitaleita vuosilta 1952–1957 kaikkiaan viisi. Hän pelasi myös TUL:n liittojoukkueessa useana vuonna. Kauden 1956 hän pelasi Helsingin Visassa ja voitti Suomen mestaruuden.
Yleisurheilussa SM-kilpailuista hän saavutti korkeushypyn pronssia vuosina 1950 ja 1951. Lisäksi Laine oli mukana viestijuoksun SM-kilpailuissa 4 x 100 metrin viestijuoksusta vuonna 1951 pronssia saaneessa Helsingin Tarmon joukkueessa. Ennätyksekseen hän hyppäsi korkeudessa tuloksen 145 cm vuonna 1951.
Laine oli ammatiltaan tarkastaja ja hän harrasti kuntoliikuntaa ja käsitöitä. Hänen kotikuntansa oli Helsinki.
Offset (laulaja)

Kiari Kendrell Cephus (s. 14. joulukuuta 1991 Lawrenceville, Georgia, Yhdysvallat), taiteilijanimeltään Offset, on yhdysvaltalainen rap-artisti. Hän muodostaa yhdessä Quavon ja Takeoffin kanssa hip hop -yhtye Migosin. 
Yksityiselämä.
Offset oli naimisissa rap-artisti Cardi B:n kanssa. Parilla on heinäkuussa 2018 syntynyt tytär, Kulture, ja syyskuussa 2021 syntynyt poika. Aiemmista suhteistaan Offsetillä on kaksi poikaa, Jordan ja Kody, sekä tytär Kalea. Hän räppää lapsistaan albumilla "Father of 4". Cardi B jätti syyskuussa 2020 avioerohakemuksen.
Mikael Mihailov

Mikael Mihailov (s. 30. heinäkuuta 1987, Helsinki) on suomalainen keittiömestari sekä nyrkkeilijä. Mihailov on edustanut Suomea merkittävissä kansainvälisissä kokkikilpailussa mm. S.Pellegrino Young Chef 2016 sekä 2018 kilpailuissa sekä Food and Fun 2020 &amp; 2023 -tapahtumassa Islannissa. Hän on edustanut Suomea myös erilaisissa kokkitapahtumissa kansainvälisesti ja kansallisesti.
Mihailov on hakenut oppia muun muassa maailman parhaaksikin valitusta ravintolasta, Eleven Madison Parkista, New Yorkista.
Hänen kuuluisiin innovaatioihinsa kuuluu mm. rapea merivesi sekä friteerattu jäkälä sipsien tilalla 
Mihailov on toisen sukupolven nyrkkeilijä ja hän ottelee debyytti ammattilaisottelunsa Helsingin jäähallissa 27. syyskuuta 2025 järjestettävässä F2F "Return of the legends" tapahtumassa.
Eila Jaatinen

Eila Jaatinen (17. marraskuuta 1952 Heinola – 26. helmikuuta 2012 Vantaa) oli suomalainen kirjailija ja kääntäjä. 
Hän toimi kirjailijana, runoilijana, kääntäjänä, kolumnistina, kriitikkona ja toimittajana. Hän ohjasi harrastajakirjoittajia, oli perustamassa "Lastenmaa"-lehteä ja toimi Kirjapajan kustannustoimittajana. Hän valmistui Helsingin yliopiston humanistisesta tiedekunnasta 1976.
Hän oli Suomen Kirjailijaliiton ja Salpausselän kirjailijoiden jäsen. Kirjastopalvelun kriitikkopalkinnon hän sai vuonna 1995.
Tuotanto.
Romaanit.
Katharos 2009.
The Lunar Chronicles

The Lunar Chronicles on yhdysvaltalaiskirjailija Marissa Meyerin neliosainen, nuorille suunnattu fantasia- ja tieteiskirjasarja. Se sijoittuu tulevaisuuteen, jolloin Maassa leviää tappava pandemia ja Kuussa asuu ihmisiä kohtaan vihamielinen kansa. Päähenkilönä on Cinder-niminen kyborgi. Kun hän tapaa sattumalta prinssi Kain, hän joutuu osaksi galaksienvälistä konfliktia. Pelastaakseen maailman Cinderin on ensin selvitettävä oma menneisyytensä.
Jokainen sarjaan kuuluva romaani pohjautuu eri satuun. Sarjan aloittaa vuonna 2012 julkaistu "Cinder", joka perustuu "Tuhkimoon". Seuraava osa, "Scarlet", julkaistiin vuonna 2013 ja se sai innoitusta "Punahilkasta". "Cress" puolestaan kertoo "Tähkäpään" tarinan ja se julkaistiin vuonna 2014. Sarjan päätti "Lumikkia" mukaileva "Winter" vuonna 2015.
Liittyvät teokset.
"Stars Above".
"Stars Above" on novellikokoelma, johon kuuluu yhdeksän tarinaa. Niistä viisi oli kokoelman julkaisun aikaan aiemmin julkaisemattomia. Ajallisesti osa novelleista sijoittuu aikaan ennen "The Lunar Chronicles" -sarjaa, osa tapahtuu samoihin aikoihin ja osa sarjan päättymisen jälkeen. Näiden lisäksi kokoelmaan kuuluu ote Meyerin "Heartless"-romaanista. ”The Little Android” -novelli pohjautuu H. C. Andersenin "Pieneen merenneitoon".
"Wires and Nerve".
"Wires and Nerve" on Meyerin sarjakuvaromaanisarja, joka sijoittuu samaan maailmaan kuin "The Lunar Chronicles" -kirjasarja. Sen päähenkilö on Iko-androidi.
Elokuvasovitus.
Meyer on vahvistanut, että sarjan pohjalta on suunnitteilla elokuva tai televisiosarja. Sarjan elokuvaoikeudet myytiin Locksmith Animationille vuonna 2022. Vuonna 2023 ilmoitettiin, että Locksmith Animation kehittää ja tuottaa projektin Warner Bros. Pictures Animationin kanssa. Sen käsikirjoittavat Kalen Egan sekä Travis Sentell ja ohjaa Noëlle Raffaele. Elokuva julkaistaan ​​9. kesäkuuta 2025, nyt 3. marraskuuta 2028 ja Industrial Light &amp; Magic tekee elokuvan animaation.
Vasili Radajev

Vasili Kuzmitš Radajev (, 13. maaliskuuta 1907 nykyisen Samaran alueen Pohvistnevon piirin Bolšoi Tolkain kylä – 6. joulukuuta 1991 Mordvan Ljambirin piirin Bersenevkan kylä) oli ersämordvalainen kirjailija.
Vasili Radajev syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän opiskeli työläistiedekunnassa ja kommunistisessa korkeakoulussa ja valmistui Leningradin valtionyliopistosta vuonna 1934. Radajev työskenteli komsomolkomitean sihteerinä, kyläneuvoston ja kolhoosin puheenjohtajana, toimittajana ja Mordvan kulttuuri-instituutin tutkijana sekä osallistui toiseen maailmansotaan.
Radajev julkaisi ensimmäisen runonsa vuonna 1926. Hän kirjoitti kuvauksia, kertomuksia ja runoja, jotka kuvaavat maaseudun elämässä tapahtuneita muutoksia, Venäjän sisällissotaa ja toisen maailmansodan kotirintamaa. Radajevin proosateoksista tunnetuin on kolhoosinuorisosta kertova pienoisromaani "Sad" (”Puutarha”, 1940). 1960-luvulla häneltä ilmestyi useita kertomuskokoelmia. Radajev toimi myös lastenkirjailijana ja kirjallisuuskriitikkona.
Radajev käytti paljon aikaa mordvalaisen kansanrunouden keräämiseen. Hänen pääteoksensa on kansanperinteeseen perustuva eeppinen runoelma "Sijažar" (1960), joka kuvaa mordvalaisten muinaista elämää. Unkarilainen kirjallisuudentutkija Péter Domokos on verrannut sitä "Kalevalaan" ja virolaiseen "Kalevipoegiin". Radajev on laatinut myös muita kansanrunouteen perustuvia teoksia.
Radajev hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 1966. Hän on saanut Mordvan ASNT:n valtionpalkinnon (1979) ja Mordvan kansankirjailijan arvonimen (1980).
Claudia Llosa

Claudia Llosa (s. 15. marraskuuta 1976 Lima, Peru) on perulainen elokuvantekijä, jonka elokuva "La teta asustada" sai vuonna 2009 Berliinin elokuvajuhlien pääpalkinnon Kultaisen karhun.
Elämäkerta.
Claudia Llosa syntyi Perussa vuonna 1976 ja kävi kotikaupungissaan Limassa toisen asteen koulutuksen arvostetussa englantilais-perulaisessa Newton Collegessa. Alemman korkeakoulututkinnon hän suoritti Liman yliopistossa, missä hän opiskeli tiedotusoppia. Llosa muutti Perusta Madridiin, missä hän opiskeli vuosina 1998–2001 TAI-taideyliopistossa pääaineen käsikirjoittaminen.
Llosa työskenteli Madridissa jonkin aikaa mainostoimistossa, ja samaan aikaan hän kirjoitti esikoiselokuvaansa "Madeinusa". Hän perusti oman tuotantoyhtiönsä Vela Filmsin ja kuvasi elokuvan vuonna 2006. "Madeinusa" perustui perulaisiin myytteihin, joiden mukaan pitkäperjantain ja pääsiäissunnuntain välisenä aikana mikään ei ole syntiä. Elokuva menestyi elokuvajuhlilla ja taide-elokuvien teattereissa. Se palkittiin muun muassa Havannan elokuvajuhlilla parhaasta käsikirjoituksesta ja Rotterdamin elokuvajuhlilla Fiprescin palkinnolla.
Llosan toinen elokuva "La teta asustada" (2009) sai myös suosiota taide-elokuva piireissä, ja se oli myös ehdolla parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkintoon. Berliinin elokuvajuhlilla "La teta asustada" sai pääpalkinnon Kultaisen karhun. Vuoden 2012 lyhytelokuva "Loxoro" palkittiin Berliinissä puolestaan Teddy-palkinnolla.
Llosan kolmas täyspitkä elokuva oli vuonna 2014 ensi-iltansa saanut "Aloft", joka oli Berliinissä ehdolla Kultaiseen karhuun ja jota esitettiin vuoden 2015 Sundancen elokuvajuhlilla. "Aloft" oli Llosan ensimmäinen kansainvälinen englanniksi kuvattu tuotanto.
Tetronihappo

Tetronihappo (C4H4O3) on rengasrakenteisiin estereihin eli laktoneihin kuuluva heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää valmistettaessa muita yhdisteitä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa tetronihappo on kiteistä ainetta. Yhdisteellä esiintyy keto-enolitautomeriaa ja kiinteänä enolimuoto on vallitseva. Tetronihapon reaktiot ovat tyypillisiä enoleille. Se reagoi muun muassa aldoli- ja Michael-reaktioilla karbonyyliyhdisteiden kanssa ja karboksyylihappojen kanssa muodostuu estereitä.
Tetronihappoa valmistetaan 4-klooriasetoetikkahapon estereistä. Ensimmäisessä vaiheessa ne reagoivat alkoholien tai alkoksidien kanssa 4-alkoksiasetoetikkahapon estereiksi. Kuumennettaessa niitä emäksisissä olosuhteissa tolueenissa muodostuu tetronihappoa. Yhdistettä voidaan valmistaa myös diketeenistä.
Tetronihaposta valmistetaan muun muassa vitamiineja.
Junius

Junius on englantilainen nimimerkki, jonka todellinen henkilöllisyys on jäänyt selvittämättä. Hän julkaisi "The Public Advertiser" -lehdessä 1769–1772 päivänpoliittisista kysymyksistä kaikkiaan 69 "kirjettä", joissa hän osoitti sellaista perehtyneisyyttä salaisiinkin asioihin, että silloiset ministerit alkoivat epäillä olevansa vakoilun kohteita.
Kirjeet ilmensivät vapaudenrakkautta, rohkeutta ja niin hyvää tyylitajua, että ne herättivät suurta huomiota ja ovat englantilaisen kirjallisuuden keskeisiä tekstejä. Aikalaiset yrittivät tuloksetta selvittää nimimerkin takana olevaa henkilöä. Eniten epäiltiin Edmund Burkea, mutta hän kielsi. Thomas De Quincey ja monet myöhemmät ovat päätelleet käsialan perusteella, että hän olisi ollut Philip Francis. "Kirjeet" ovat Englannin lehdistön ensimmäisiä pääkirjoituksia nykyaikaisessa merkityksessä.
Jakov Grigošin

Jakov Pahomovitš Grigošin (, 3. marraskuuta 1888 nykyisen Penzan alueen Šemyšeikan piirin Armijovon kylä – 24. huhtikuuta 1939 Saransk) oli ersämordvalainen kirjailija.
Jakov Grigošin syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän valmistui Kazanin opettajaseminaarista ja Saratovin yliopistosta sekä työskenteli opettajana, toimittajana ja Mordvan kulttuuri-instituutin tutkijana.
Grigošinin ensimmäiset runot ja kertomukset ilmestyivät 1920-luvun alussa. 1930-luvulla häneltä julkaistiin neljä runokirjaa ja kaksi kertomuskokoelmaa. Grigošinia pidetään mordvalaisen kaunokirjallisen runorakenteen perustanlaskijana. Hän on kirjoittanut myös näytelmiä lapsille ja aikuisille sekä libreton Fjodor Vazerskiin oopperaan "Kuzma Aleksejev".
Grigošin pidätettiin marraskuussa 1937. Hänen väitettiin kuuluneen neuvostovastaiseen järjestöön, jonka tavoitteena oli Mordvan erottaminen Neuvostoliitosta Suomen alaiseksi protektoraatiksi. Grigošin tuomittiin kuolemaan ja ammuttiin. Hänet rehabilitoitiin vuonna 1958.
Artturi Ikkala

Artturi Kustaa Ikkala, sukunimi vuoteen 1928 "Wilber" (17. lokakuuta 1895 Butte, Montana, Yhdysvallat – 10. syyskuuta 1962) oli suomalainen juristi ja korkeimman hallinto-oikeuden hallintoneuvos.
Ikkalan vanhemmat olivat kauppias Gustaf Ikkala ja Maria Margareta Siekkinen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1914 ja suoritti oikeustutkinnon 1918 ja ylemmän hallintotutkinnon 1919. Ikkala sai varatuomarin arvon 1921.
Ikkala oli Vaasan hovioikeudessa ja Vaasan lääninhallituksessa ylimääräisenä virkamiehenä 1919–1925. Hän oli Vaasan hovioikeuden kanslistina 1925 ja Vaasan lääninsihteerinä 1926–1934. Ikkala oli sitten Vaasan hovioikeuden asessorina 1934–1937 ja hallintoneuvoksena vuodesta 1937 lähtien.
Ikkala oli muun muassa Vaasan läänin tarkastuslautakunnan sihteerinä 1921–1925 ja puheenjohtajana 1926–1937. Hän oli Vaasan kaupunginvaltuuston jäsenenä 1937.
Artturi Ikkala oli naimisissa vuodesta 1926 Aili Maria Saloviuksen kanssa. Heidän poikansa oli professori ja kansanedustaja Olli Ikkala. Ikkalan toinen poika Eero Ikkala oli professori, lääketieteen tohtori ja hematologi. 
Julkaisuja.
Nimellä "A. K. Ikkala":
Philip Dormer Stanhope

Philip Dormer Stanhope, Chesterfieldin neljäs jaarli, (1694–1773) oli englantilainen valtiomies ja diplomaatti, joka hoiti korkeita virkoja ja oli tunnettu älykkyydestään, keskustelutaidostaan, hienosta käytöksestään, kirjallisuuden ja taiteen harrastuksistaan. Juuri hänelle Samuel Johnson osoitti kuuluisan kirjeensä. Häntä voi pitää 1700-luvun hienoston parhaana sekä henkisen että aineellisen kulttuurin edustajana. Pojalleen Philip Dormer Stanhopelle hän kirjoitti opettavia isän kirjeitä, joissa hän siroin sanakääntein ja viisaasti selittää, miten nuoren ylimyksen oli siihen aikaan elettävä, usein harhautuen kyynillisyyteen ja yleensä paljastaen oman ja aikansa hengen pinnallisuuden. Pojan vaimo julkaisi kirjeet miehensä ja Chesterfieldin jaarlin kuoltua.
Leo Matinpalo

Leo Matinpalo (4. huhtikuuta 1900 Helsinki – 8. helmikuuta 1990 Nastola) oli suomalainen taidemaalari ja tenorilaulaja.
Matinpalo kävi oppikoulua Helsingissä ja opiskeli sitten maalaustaidetta 1920–1921 Helsingin taidekoulussa. Hän esiintyi myös tenorilaulajana. Matinpalo teki vuosina 1930 ja 1933–1934 Columbia-levymerkille 23 levytystä yhdessä Columbia-tanssiorkesterin ja Dallapé-orkesterin kanssa.
Leo Matinpalo perusti huhtikuussa 1936 Rikollisuuden Vastustamisyhdistyksen veljiensä liikemiesten Eino Matinpalon ja Vilho Seppälän kanssa. Matinpalo toimi yhdistyksen puheenjohtajana ja yhdistyksen julkaiseman "Hengenturva"-lehden päätoimittajana. Matinpalo oli ollut aikaisemmin Kansalaisvastuu-yhdistyksen palveluksessa yhdistyksen Viipurin toimiston hoitajana. Hengenturva-lehti sisälsi suomalaisista sanomalehdistä poimittuja rikosuutisia paisutelluin otsikoin. Yhdistyksen jäsen- ja lehdentilaushankinta tapahtui puhelimitse. Helsingin rikospoliisi pidätti tammikuussa 1939 Leo ja Eino Matinpalon jatketusta petoksesta epäiltynä sen jälkeen kun yhdistys oli jättänyt laskujaan ja henkilökunnan palkkoja sekä ilmoitushankkijoiden provisioita maksamatta eikä ollut selvinnyt mihin suurin osa Hengenturva-lehden ilmoitustuloista ja yhdistyksen jäsenmaksuista oli joutunut, sillä yhdistyksen rahaliikenteestä ei ollut pidetty mitään kirjaa. Yhdistyksen lakkauttamista koskenut juttu oli 1939 esillä Helsingin raastuvanoikeudessa. Raastuvanoikeus lakkautti yhdistyksen päätöksellään huhtikuussa 1941 ja määräsi sen toiminnan lopetettavaksi.
Leo Matinpalo muutti sisarensa kuvanveistäjä Maire Matinpalon kanssa Nastolaan vuonna 1964. Vuonna 1988 perustettiin Matinpalo-säätiö, jonka omistuksessa on 250 Leo Matinpalon maalausta ja 20 Maire Matinpalon veistosta. Säätiön Nastolaan rakentama näyttelyhalli avattiin 1991. Matinpalo-säätiö lakkautettiin vuonna 2005 ja säätiön kokoelman tauluja ja patsaita on nykyisin esillä Nastolan julkisissa kiinteistöissä. Osa kokoelmasta on Nastolan taideyhdistyksen hallussa.
Maailmankisat 1973

Seitsemännet Maailmankisat järjestettiin vuonna 1973 Helsingissä 27.–28. heinäkuuta. Kilpailupaikkana oli Olympiastadion. Kansainväliset yleisurheilukilpailut olivat Helsingin Kisa-Veikkojen järjestämät. 
Naiset.
Kisojen parhaalle urheilijalle jaettava Timo Sarpanevan suunnitteleman kiertopalkinnon sai 3 000 metrin estejuoksija Ben Jipcho, joka teki lajissa maailmanennätyksen. Hän sai itselleen palkinnosta 30 cm:n suuruisen pienoisveistoksen näköiskappaleen.
Risto Luukkanen

Risto H. Luukkanen (24. toukokuuta 1941 Asikkala – 2. huhtikuuta 2021 Tuusula) oli suomalainen liikuntaneuvos, urheiluvaikuttaja ja majuri.
Lapsuus ja armeija-aika.
Luukkasen isä oli hävittäjä-ässä, Mannerheim-ristin ritari Eino Luukkanen. Hän vietti siksi lapsuutensa eri lentovaruskunnissa kuten Utissa, Luonetjärvellä ja Rissalassa. Oppikoulunsa hän kävi Salon Yhteislyseossa, josta valmistui ylioppilaaksi 1962.
Luukkanen jatkoi isänsä jälkiä ja suoritti upseeritutkinnon Kadettikoulussa vuosina 1963–1966 kadettikurssilla 50. Hän palveli urallaan muun muassa YK-joukoissa Kyproksella komppanianpäällikkönä, kunnes eläköityi 44-vuotiaana. Hän yleni palvelusajan jälkeen majuriksi.
Urheilu- ja seuratoiminta.
Luukkanen oli elämänsä aikana perustamassa useita urheiluseuroja. Hän perusti vuonna 1976 Tuusulan Tennisseuran ja toimi sen puheenjohtajana 20 vuotta. Tuusulassa hän perusti myös pesäpalloseura Hyrylän Kanuunat sekä oli mukana Tuusulan Palloseurassa ja Tuusulan Ringetessä, missä oli mukana perustamassa Ringettekoulua. Suomen Sotilasurheiluliitossa Luukkonen oli alusta (1969) lähtien kilpailu- ja talousvaliokunnissa.
Suomen Tennisliitossa Luukkanen toimi lähes 20 vuotta, joista 15 vuotta liiton hallituksessa, Hän perusti muun muassa Euroopan suurimmaksi teniskilpailuksi kohonneen Koululaisten kisan eli myöhemmän Volvo Tenniscupin ja toimi kilpailun johtajana 11 vuotta. Lisäksi hän on toiminut kilpailunjohtajana useissa Davis Cupeissa, IBM Openeissa ja Nokia Open ATP -kilpailuissa.
Luukkanen palkittiin useilla seurojen, piirien sekä liittojen kultaisilla ansiomerkeillä. Hän sai muun muassa Suomen liikunnan ja kulttuurin kultaisen ansioristin. Suurimman huomionosoituksensa hän sai vuonna 2004, kun tasavallan presidentti myönsi hänelle liikuntaneuvoksen arvonimen.
Muu harrastustoiminta.
Luukkanen oli myös hyvin innokas tenniksen grand slam -kilpailujen kävijä: hän kävi yhteensä 93 grand slam -turnauksessa, ja Wimbledonissa hän kävi 48:ssa peräkkäin. Hän oli paikan päällä myös, kun Wimbledonissa järjestettiin vuoden 2012 olympialaisten tenniskilpailut. Australian avoimissa Luukkonen ehti käydä 14 kertaa.
Luukkanen toimi Lions-järjestössä 45 vuoden ajan ja Lions Club Tuusulanjärven presidenttinä useita kertoja. Hän toimi myös lohkon puheenjohtajana ja varapiirikuvernöörinä 107 C -piirin alueella. Hänet palkittiin Melvin Jones -jäsenyydellä ja hän oli myös Lions-ritari. Tuusulan upseerikerhon puheenjohtajana Luukkanen toimi yli kymmenen vuotta ja hänet kutsuttiin kerhon kunniajäseneksi 2010.
Kadettikunnan toiminnassa Luukkanen oli yli kymmenen vuotta ja hän perusti aikoinaan Kaaderigolf-kilpailun. Hän toimi jokaisen kilpailun kilpailunjohtajana vuodesta 1999.
Luukkasesta on julkaistu kirja Punatakkinen mies (Reuna Kustannus) vuonna 2018. Hän oli naimisissa ja sai kaksi lasta.
Hauklampi (Kirkkonummi)

Hauklampi on runsaan kymmenen hehtaarin laajuinen keskirehevä järvi Kirkkonummen koillisosassa läntisellä Uudellamaalla. Etäisyys Helsingin keskustasta on 26 kilometriä länsiluoteeseen.
Maantiede.
Hauklammen pituus on 600 metriä ja leveys 300 metriä. Järvi on saareton ja se kapenee voimakkaasti eteläosastaan, josta lähtee laskuoja Kakarlampeen. Järven vesi vaihtuu suhteellisen nopeasti, sen viipymäksi laskettiin 1980-luvulla alle kaksi kuukautta. Hauklammen luoteisrannalla on asutusta, muutoin rannat ovat kallioista metsämaata. Hauklammen itäpuolella sijaitsee Espooseen kuuluva Pitkänen, kaakkoispuolella on Kirkkonummen ja Espoon rajalla sijaitseva Kolmperä. Noin sata metriä Hauklammen pohjoispuolitse kulkee valtatie 1, Hauklammen ja valtatien välistä kulkee vanha Turuntie.
Hauklampi (81.057.1.013) kuuluu Mankinjoen valuma-alueeseen (81.057), joka on kolmannen jakovaiheen vesistöalue Suomenlahden rannikkoalueen (81) päävesistössä. Hauklampi on Mankinjoen valuma-alueen keskiosan vakavesiä.
Mieczysław Karłowicz

Mieczysław Karłowicz (11. joulukuuta 1876 Višnjeva, Venäjän keisarikunta – 8. helmikuuta 1909) oli puolalainen säveltäjä.
Karłowicz asui lapsena Višnjevassa, Heidelbergissä, Prahassa ja Dresdenissä ennen asettumistaan perheineen Varsovaan vuonna 1887. Hän aloitti viulunsoiton oppitunneilla käymisen 7-vuotiaana ja oli vuosina 1889–1895 Stanisław Barcewiczin oppilas. Samoihin aikoihin hän opiskeli harmoniaa Zygmunt Noskowskin ja Piotr Maszyńskin johdolla sekä kontrapunktia ja musiikin muotoja Gustaw Roguskin johdolla. Karłowiczin varhaisin säilynyt sävellys on pianoteos "Chant de mai" (1893–1894). Vuonna 1895 Karłowicz lähti Berliiniin, jossa päätti keskittyä säveltämiseen ja aloitti opiskelun Heinrich Urbanin johdolla. Vuonna 1901 hän palasi Varsovaan. Vuosina 1904–1909 hän sävelsi kuusi sävelrunoa (op. 9–14), joiden avulla saavutti merkittävän aseman 1900-luvun alun uusromantikkona. Hänen muu tuotantonsa on suppea, mutta siihen kuuluvat muiden muassa konsertto viululle A-duurissa (op. 8), sinfonia e-mollissa (op. 7), serenadi jousiorkesterille (op. 2) ja yksinlauluja. Karłowiczin tyyliin vaikuttivat Richard Strauss, Richard Wagner ja Pjotr Tšaikovski.
Karłowicz asui vuodesta 1906 Zakopanessa. Hän julkaisi kuvauksia patikkaretkistään Tatravuorilla, ja hänestä tuli intohimoinen vuorikiipeilijä, hiihtäjä sekä valokuvaaja. Hän kuoli lumivyöryssä.
Rigny-Ussé

Rigny-Ussé on kunta Ranskassa Indre-et-Loiren departementissa Centre-Val de Loiren alueella. Se sijaitsee Loiren ja sen sivujoen Indren varrella, noin 37 kilometriä Toursin kaupungista lounaaseen.
Kunnan nähtävyys on renessanssilinna "Château de d'Ussé". Se on rakennettu 1400-luvun loppupuolella samalla paikalla olleen keskiaikaisen linnan sijoille. Linnan rakennutti kapteeni Jean V de Bueil voitokkaan satavuotisen sodan jälkeen. Linnan ranskalaistyylisen puutarhan suunnitteli André Le Nôtre vuonna 1664. Linna on yksityisomistuksessa, ja se on kuulunut samalle perheelle jo yli kahden vuosisadan ajan.
Kakarlampi (Kirkkonummi, Laitamaa)

Kakarlampi () on 1,6 hehtaarin laajuinen luonnonsuojelualueen ympäröimä metsäjärvi Kirkkonummen koillisosassa läntisellä Uudellamaalla. Etäisyys Helsingin keskustasta on 26 kilometriä länsiluoteeseen.
Maantiede.
Kakarlammen pituus on 200 metriä, järvi on saareton ja muodoltaan kolmiomainen. Kakarlampeen saapuu laskuoja pohjoisesta Hauklammelta, Kakarlammelta lähtee laskuoja etelään Loojärveen, jonne etäisyys on kolmisen kilometriä. Kakarlammen ja Loojärven välissä sijaitseva Kakarsberget kohoaa noin 70 metriä merenpinnan yläpuolelle. Kakarsbergetin itäpuolella sijaitsee Myllynpää.
Kakarlampi (81.057.1.012) kuuluu Mankinjoen valuma-alueeseen (81.057), joka on kolmannen jakovaiheen vesistöalue Suomenlahden rannikkoalueen (81) päävesistössä. Kakarlampi on Mankinjoen valuma-alueen keskiosan vakavesiä.
Maanmittauslaitoksen maastotietokannan 1:10000 mittakaavaisen aineiston (Ranta10) perusteella Kakarlammen pinta-ala on 192 900 neliömetriä, 1:20000 aineiston (Ranta20) perusteella puolestaan 164 200 neliömetriä. Ranta10-perusteinen ala on siten 28 700 neliömetriä (noin 17 %) laajempi.
Nimen alkuperä.
Suomessa on useita Kakarlampia, nimi viittaa kaakkureihin. Kirkkonummella on itäisen Kakarlammen lisäksi kaksi pienempää Kakarlampea, ne sijaitsevat kunnan länsiosassa Myllykylässä ja Smedsissä. Myllykylän Kakarlammen pinta-ala on noin 45 aaria ja korkeustaso 58,0 metriä mpy. Kakarlammen suomenkielinen muoto on todennäköisesti sen alkuperäinen nimi. Kirkkonummen Kakarlampien nimet on tulkittu hämäläiskulttuurin saapumiseksi pitäjän läntisiin ja pohjoisiin osiin.
Myllynpää

Myllynpää on 2,3 hehtaarin laajuinen metsäjärvi Kirkkonummen koillisosassa läntisellä Uudellamaalla. Etäisyys Helsingin keskustasta on 25 kilometriä länsiluoteeseen.
Maantiede.
Myllynpää on pyöreähkö ja saareton, sen pituus on 200 metriä. Noin puoli kilometriä järveltä itään sijaitsee Ämmässuon jätteenkäsittelykeskus. Myllynpään pohjoispuolella sijaitsee Kakarlampi, noin 1,6 kilometriä etelään sijaitsee Loojärvi, jonka korkeustaso on noin 40 metriä Myllynpäätä alempana. Myllynpään länsipuolinen Kakarsberget kohoaa noin 70 metriä merenpinnan yläpuolelle. Ämmässuon itäpuolella on toinen Kakarlampi-niminen vakavesi.
Myllynpää (81.057.1.015) kuuluu Mankinjoen valuma-alueeseen (81.057), joka on kolmannen jakovaiheen vesistöalue Suomenlahden rannikkoalueen (81) päävesistössä. Myllynpää on Mankinjoen valuma-alueen eteläisiä vakavesiä.
Helena Kääriäinen (tutkimusprofessori)

Helena Kääriäinen (s. 23. heinäkuuta 1949 Helsinki) on suomalainen perinnöllisyystieteen erikoislääkäri ja THL:n tutkimusprofessori (emerita). Hän on erikoistunut harvinaissairauksiin, geenitestaukseen ja ennustavaan geenitestaukseen. 
Kääriäinen tuli ylioppilaaksi Helsingistä (1989). Hän valmistui Helsingin yliopistosta lääkäriksi ja lääketieteen tohtoriksi (LL 1975, LKT 1988). Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (1988) oli otsikoitu "Polycystic kidney disease in children : differential diagnosis between the dominantly and recessively inherited forms". Perinnöllisyyslääketieteen erikoislääkäriksi hän valmistui 1986 (HY). Helsingin yliopiston perinnöllisyyslääketieteen dosentti (1991). 
Hän oli vuosina 1991–1995 lääketieteellisen genetiikan professorina Helsingin yliopistossa ja vuosina 2003–2007 Turun yliopistossa lääketieteellisen genetiikan professorina. Hän on ollut muun muassa P5.fi-tutkimuksessa jossa tutkitaan kansalaisten halukkuutta ottaa saada tietoa sairastumisalttidesta. Hän on myös ollut mukana erilaisissa opetusprojekteissa ja Duodeciminille verkkokursseja genetiikasta. Hän on nykyisin eläkkeellä mutta jatkaa erilaisissa opetus- ja luennointitehtävissä. Hän on ollut vuodesta 2001 jäsenenä ja sihteerinä Euroopan ihmisgenetiikan seuran ("European Society of Human Genetics") (ESHG) seurassa ja on myös sen johtokunnan jäsen.
Hän on Aktivistimummot-liikkeen perustajajäsen ja harrastaa maalausta.
Futsal-Liigan kausi 2013–2014

Futsal-liigan kausi 2013–2014 oli suomalaisen futsalin pääsarjatason 15. kausi. Liigassa pelattiin 12 osallistuvan joukkueen kesken kaksinkertainen runkosarja, jonka kahdeksan parasta joukkuetta jatkoivat pudotuspeleihin. Futsal-liigan mestaruuden kaudella 2013–2014 voitti puolustava mestari Ilves FS, joka kukisti finaalisarjassa Oulun Tervarit suoraan kolmessa ottelussa. 
Mestaruus oli Ilveksen neljäs perättäinen ja seurahistorian kahdeksas. Ilves FS on kahdeksalla mestaruudellaan yhä liigahistorian menestynein joukkue.
Runkosarjassa viimeiseksi jäänyt joukkue, FC Rauma, putosi kauden päätteeksi Futsal-Ykköseen. Kauden päätyttyä myös tammisaarelainen ESC luopui sarjapaikastaan ja pudottautui Futsal Kakkoseen.
Runkosarja.
Runkosarja alkoi lokakuussa 2013 ja päättyi 22.3.2014.
Makar Jevsevjev

Makar Jevsevjevitš Jevsevjev (, 18. tammikuuta 1864 nykyisen Tšuvassian tasavallan Ibresin piirin Malyje Karmalyn kylä – 11. toukokuuta 1931 Kazan) oli ersämordvalainen opettaja, kansanvalistaja ja tieteilijä.
Makar Jevsejev syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän valmistui Kazanin vierasheimolaisten opettajaseminaarista vuonna 1883 ja Kazanin yliopistosta vuonna 1892. Jevsejev työskenteli opettajaseminaarin mordvalaisen mallikoulun opettajana, Kazanin kotiseutumuseon osastonjohtajana ja tutkijana sekä eri oppilaitosten mordvalaiskielten ja kansanperinteen opettajana. 1920-luvulla hänen aloitteestaan perustettiin mordvalaisten opettajien kurssit Moskovaan, Kazaniin ja eräille muille paikkakunnille.
Jevsejev oli ensimmäinen mordvalainen tiedemies. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1921. Jevsejev laati ensimmäiset mokšan ja ersän aapiset (1892, 1897), julkaisi kieliopin (1928) ja ersäläis-venäläisen sanakirjan (1931) sekä toimi mordvalaisten oppikirjojen kääntäjänä. Hän tallensi ja julkaisi suullista kansanperinnettä, keräsi kansatieteellistä esineistöä ja laati mordvalaisia häätapoja koskevan tutkimuksen (1931). Jevsejev ylläpiti laajoja suhteita venäläisiin ja ulkomaisiin tieteilijöihin ja edisti mordvalaisten tutkimus- ja sivistystoimintaa.
Jevsejevin viisiosaiset valitut teokset ilmestyivät vuosina 1961–1966. Mordvan kasvatustieteellinen korkeakoulu on nimetty hänen mukaansa.
Peng Cheng

Peng Cheng (s. 23. huhtikuuta 1997 Harbin) on kiinalainen taitoluistelija. Hän on kilpaillut pariluistelussa kansainvälisellä tasolla kaudesta 2012–2013 lähtien. Hänen parinaan oli ensin neljän vuoden ajan Zhang Hao ja sittemmin Jin Yang.
Peng sai vuonna 2012 taitoluisteluparikseen vuonna 1984 syntyneen olympia- ja MM-mitalisti Zhang Haon. He sijoittuivat MM-kilpailuissa 11:nneksi vuonna 2013, viidenneksi vuonna 2014, neljänneksi vuonna 2015 ja 12:nneksi vuonna 2016 sekä Sotšin talviolympialaisissa 2014 kahdeksanneksi. Neljän maanosan mestaruuskilpailussa he saavuttivat hopeaa vuonna 2015. He voittivat Kiinan-mestaruuden vuonna 2014.
Kaudelle 2016–2017 Pengin pariksi tuli vuonna 1994 syntynyt Jin Yang. Ensimmäisellä kaudellaan he voittivat Kiinan-mestaruuden ja saavuttivat hopeaa Aasian talvikisoissa. Vuonna 2018 he sijoittuivat Pyeongchangin talviolympialaisissa 2018 sijalle 17 ja MM-kilpailuissa yhdeksänneksi. Kaudella 2018–2019 he voittivat Kiinan-mestaruuden, sijoittuivat Vancouverin Grand Prix -finaalissa toiseksi, saavuttivat neljän maanosan mestaruuskilpailussa pronssia ja sijoittuivat MM-kilpailuissa neljänneksi 2,14 pisteen päässä pronssisijasta. Kaudella 2019–2020 he voittivat Kiinan-mestaruuden, sijoittuivat Torinon Grand Prix -finaalissa toiseksi ja saavuttivat neljän maanosan mestaruuskilpailuissa hopeaa. Vuoden 2020 maailmanmestaruuskilpailut peruttiin koronaviruspandemian vuoksi. Vuonna 2021 Peng ja Jin sijoittuivat MM-kilpailuissa viidenneksi.
Peng ja Jin luistelivat Vancouverin Grand Prix -finaalissa 2018 yhteispiste-ennätyksekseen 216,90 ja vapaaohjelman piste-ennätyksekseen 141,21. Neljän maanosan mestaruuskilpailuissa 2020 he tekivät lyhytohjelman ennätyspisteensä 75,96.
Peng on pituudeltaan 160-senttinen ja 22 senttimetriä Jiniä lyhyempi. Parin valmentajiin kuuluu olympiavoittaja Zhao Hongbo.
Nuoren naisen muotokuva (elokuva)

Nuoren naisen muotokuva () on vuonna 2019 ensi-iltansa saanut Céline Sciamman ohjaama ja käsikirjoittama ranskalainen historiallinen romanttinen draamaelokuva. Elokuvan pääosissa nähdään Noémie Merlant ja Adèle Haenel. Tarina sijoittuu 1700-luvun jälkipuoliskolle Ranskaan, ja kertoo yläluokkaisesta nuoresta naisesta ja taidemaalarista, joka on palkattu maalamaan hänen muotokuvansa. Elokuva oli ehdolla Independent Spirit Awards -palkinnon, Critics' Choice -palkinnon ja parhaan vieraskielisen elokuvan Golden Globe -palkinnon saajaksi.
Florynkan tasavalta

Florynkan tasavalta (ruteeniksi Ruska narodna respublika Lemkiv) viittaa ensimmäisen maailmansodan lopulla tehtyihin yrityksiin perustaa itsehallinto lemkoille nykyisessä Puolassa. Tasavaltatoimintaa oli keskuksenaan Florynka Itävalta-Unkarin hajotessa joulukuusta 1918 tammikuuhun 1921 saakka. Alueella perustettiin useampia neuvostoja, joihin on sittemmin viitattu tasavaltana. Lopulta lemkoalue päätyi kuitenkin osaksi Puolaa. 
Vaiheet.
Florynkan tasavalta perustettiin entisen Itävalta-Unkarin hajotessa. 5. joulukuuta 1918 nykyisin Puolaan kuuluvassa Florynkan kylässä kokoontui 500 edustajaa 130. lemkojen asuttamasta kylästä. Tapaamisessa perustettiin lemkoalueen neuvosto, jota johti kreikkalaiskatolinen pappi Myh’ail Iurtšakevytš. Neuvosto perusti edelleen hallintorakenteen, johon kuului sen alapuolella piirikuntatasoiset neuvostot, poliisi ja tuomioistuimet. Alun perin tavoitteena oli yhdistää ruteenit yhteen valtiomuodostelmaan. Monet neuvoston jäsenistä olivat russofiilejä ja he halusivat yhdistää lemkoalueet Venäjän yhteyteen. Kun pian alkoi kuitenkin näyttää siltä että tämä ei olisi mahdollista, alettiin ajaa sen sijaan liitosta Tšekkoslovakiaan. Jo joulukuussa Prahaan lähetettiin lähetystö, joka pyysi liitosta virallisemmin. Lemkot lähettivät lehetystön myös Prešoviin, jossa he liittyivät siellä perustettuun karpaattoruteenien neuvostoon.
Puola teki tyhjäksi kaavaillut liitoshankkeet muihin maihin. Puola oli alkanut lähettää lemkojen asuttamalle alueelle omia joukkojaan ja huhtikuuta 1919 Florynkan tasavallan johto pidätettiin. Niin sanottu tasavalta syntyi kuitenkin vielä uudelleen saman vuoden lopulla. Lemkoja oli alettu nostaa Puolan asevoimiin, johon liittyen lemkojen neuvosto perustettiin uudestaan. Neuvosto lähetti Varsovaan oman lähetystönsä ja puolalaisilta viranomaisilta saatiin lupaus lopettaa lemkojen otto armeijaan. Todellisuudessa tapa kuitenkin jatkui edelleen. Reaktiona tähän lemkojen johto kokoontui jälleen kerran Florynkassa. 29. maaliskuuta 1920 perustettiin 26-henkinen lemkoalueen korkein neuvosto, sekä 5-henkinen toimeenpaneva neuvosto. Jälkimmäisen puheenjohtajana toimi Jaroslav Katšmartšyk. Puolalaiset vastasivat tasavllan toimintaan lähettämällä alueelle joukkojaan. Kevääseen 1920 mennessä he hallitsivat käytännössä koko aluetta. Niin sanotun tasavallan johto pidätettiin alkuvuodesta 1921. Heitä vastaan järjestettiin 10. kesäkuuta 1921 oikeudenkäynti, jossa syytteessä oli esimerkiksi Katšmartšyk. Syytetyt päätettiin kuitenkin lopulta vapauttaa syytteistä, koska heidän katsottiin toimineen "kansan tahdosta".
Alueella toimineista useammista eri neuvostoista on sittemmin alettu käyttää nimeä Florynkan lemko-ruteenien tasavalta. Tasavalta oli ensimmäinen onnistunut yritys edustaa lemkoja paitsi Puolassa, mutta myös kansainvälisellä areenalla. Lemkoille tasavallan toiminnasta tuli kansallisuusaatteen symboli. Komańczan tasavalta oli hieman samantapainen, mutta lyhytikäisempi lemkojen tasavalta.
Zahar Dorofejev

Zahar Fjodorovitš Dorofejev (, 24. maaliskuuta 1890 nykyisen Mordvan tasavallan Torbejevon piirin Salazgorin kylä – 18. kesäkuuta 1952 Moskova) oli mokšamordvalainen kirjailija.
Zahar Dorofejev syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän valmistui Kazanin opettajaseminaarista, työskenteli kyläkoulun opettajana, kirjoitti runoja ja julkaisi venäjänkielisen kokoelman "Pesni i dumy narodnogo utšitelja" (”Kansakoulunopettajan lauluja ja mietteitä”) vuonna 1912.
Jumalaa etsineestä Dorofejevista kehittyi ensimmäisen maailmansodan vaikutuksesta vallankumouksellinen, joka liittyi bolševikkipuolueeseen vuonna 1918. Vuodesta 1923 lähtien hän työskenteli Moskovassa Venäjän SFNT:n valistusasiain kansankomissariaatissa ja NKP(b):n keskuskomitean mordvalaisen osaston sihteerinä. Dorofejev johti mordvalaisen koululaitoksen kehittämistä ja oli yksi mordvalaisten autonomisen alueen suunnittelijoista. Hän valmistui Moskovan autoliikenneinstituutista vuonna 1932 ja työskenteli sen jälkeen NKVD:n autoliikenneopiston opettajana. Vuodesta 1939 hän toimi oppikirjakustantamon toimittajana ja myöhemmin opettajana.
Dorofejev oli yksi mordvalaisen kirjallisuuden perustanlaskijoista. Hän laati mokšankielisen aapisen (1925) ja lukukirjan (1928), kirjoitti runoja, kertomuksia ja kuvauksia, muokkasi kansansatuja ja käänsi venäläisten kirjailijoiden teoksia.
Moira Kelly

Moira Anne Kelly (s. 6. maaliskuuta 1968 Queens, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen merkittävimpiin roolisuorituksiin kuuluu esiintyminen toisessa pääosaroolissa luistelija Kate Moseleyna vuoden 1992 elokuvassa "Unelma jäällä" ja Karen Roen rooli nuortensarjassa "Tunteet pelissä". Hän näytteli vuonna 1992 julkaistussa elokuvassa "Twin Peaks – Tuli kulje kanssani" Donna Haywardia, jota aikaisemmin ilmestyneessä "Twin Peaks" -televisiosarjassa esitti Lara Flynn Boyle. Lisäksi Kelly on tehnyt ääninäyttelijänä Nalan roolin vuoden 1994 animaatioelokuvassa "Leijonakuningas" ja sen jatko-osissa "Leijonakuningas 2 – Jylhäkallion ylpeys" ja "Leijonakuningas 3 – Hakuna Matata".
Elämä.
Moira Kelly syntyi vuonna 1968 New Yorkin Queensissä. Hänen vanhempansa olivat muuttaneet Yhdysvaltoihin siirtolaisina Irlannista. Kellyn isä oli konserttiviulisti ja äiti sairaanhoitaja. Kelly päätti opintonsa New Yorkin taidepainotteisessa Marymount Manhattan Collegessa, jonka jälkeen hän sai ensimmäisiä elokuvaroolejaan 1990-luvun alussa.
Moira Kelly on naimisissa liikemies Steve Hewittin kanssa. Parilla on kaksi lasta, jotka ovat syntyneet vuosina 2001 ja 2003. Kelly asuu perheineen Texasissa.
Azay-le-Rideau

Azay-le-Rideau on kunta Ranskassa Indre-et-Loiren departementissa Centre-Val de Loiren alueella. Se sijaitsee Indrejoen varrella, noin 25 kilometriä Toursin kaupungista lounaaseen.
Kunnassa on kaksi renessanssilinnaa. "Château d'Azay-le-Rideau" on rakennettu Indrejoen saarelle 1500-luvulla. Lopullisen muotonsa linna sai kuitenkin 1800-luvulla. Linna on ollut valtion omistuksessa vuodesta 1905 lähtien.
"Château de l'Islette" on rakennettu vuonna 1530. Linnan suuri sali ("Grande Salle"), toimi kahden tunnetun kuvanveistäjän Camille Claudelin ja Auguste Rodin ateljeena ja myrskyisän rakkaussuhteen näyttämönä 1890-luvun alussa. He loivat linnassa kuuluisat veistokset. Auguste Rod muotoili Balzac-patsaan ja Camille Claudel veistoksen "La Petite Châtelaine", jossa hänen mallinsa oli linnan omistajien tyttärentytär.
Vanessa James

Vanessa James (s. 27. syyskuuta 1987 Scarborough, Kanada) on taitoluistelija, joka uransa alkuaikoina edusti Isoa-Britanniaa, huippuvuosinaan Ranskaa ja vuodesta 2021 Kanadaa. Hän on kilpaillut pariluistelussa kansainvälisellä tasolla kaudesta 2008–2009 lähtien. Morgan Ciprèsin parina hän on voittanut Euroopan-mestaruuden ja saavuttanut MM-pronssia.
James kilpaili yksinluistelussa Ison-Britannian edustajana ja voitti maan mestaruuden vuonna 2006. Hän aloitti pariluistelun Hamish Gamanin parina mutta siirtyi Ranskaan vuonna 2007 ja alkoi kilpailla Yannick Bonheurin parina. He sijoittuivat vuonna 2009 EM-kilpailuissa kymmenenneksi ja MM-kilpailuissa 12:nneksi. Vuonna 2010 tuloksena oli EM-kilpailujen seitsemäs sija, MM-kilpailujen 12. sija, olympialaisten 14. sija ja Ranskan-mestaruus. 
Vuonna 2010 Jamesin taitoluistelupariksi tuli Morgan Ciprès. Ensimmäisellä kaudellaan he eivät vielä menestyneet mutta seuraavat kahdeksan kautta he olivat mukana arvokilpailuissa ja voittivat kuusi Ranskan-mestaruutta vuoden 2012 hopean jatkoksi. EM-kilpailuissa heidän sijoituksensa olivat kuudes, neljäs, viides, viides, neljäs, kolmas, neljäs ja vuonna 2019 ensimmäinen, kun he kokosivat 225,66 pistettä ja voittivat toiseksi tulleen venäläisparin lähes seitsemällä pisteellä. MM-kilpailuissa heidän sijoituksensa olivat kuudestoista, kahdeksas, kymmenes, yhdeksäs, kymmenes, kahdeksas, kolmas ja viides. Vuoden 2014 olympialaisissa James ja Ciprès sijoittuivat kymmenenneksi ja vuoden 2018 olympialaisissa viidenneksi. Vuoden 2018 lopulla he voittivat Skate Canadan, Internationaux de Francen ja Grand Prix -finaalin.
Jamesin ja Ciprèsin ennätyspisteet olivat World Team Trophyssa 2019 luistellut 226,00 pistettä, ja saman kilpailun vapaaohjelmatulos 152,52 pistettä jäi myös heidän ennätyksekseen. Lyhytohjelmaennätyksensä 76,55 pistettä he luistelivat voittaessaan Euroopan-mestaruuden vuonna 2019. Parin valmentajina toimivat viime vaiheessa John Zimmerman ja Jeremy Barrett.
Vuodesta 2021 alkaen James on luistellut pariluistelun olympiamitalistin ja maailmanmestarin Eric Radfordin parina Kanadan edustajana.
James on esiintynyt televisiossa kanadalaisen CBC:n "Battle of the Blades" -luistelukilpailuohjelmassa, syksyllä 2019 jääkiekkoilija Brian McGrattanin ja syksyllä 2020 jääkiekkoilija Akim Aliun parina. Jamesin kaksossisko Melyssa kilpaili jäätanssijana ja edusti Isoa-Britanniaa.
Kore Yamazaki

Kore Yamazaki on japanilainen mangaka ja hänet tunnetaan parhaiten Velhon morsian -sarjastaan. Velhon morsiamesta tehtiin anime 2017, mihin hän oli erittäin tyytyväinen ja piti erityisesti sarjan väreistä. Animen tekoon Yamazaki osallistui kertomalla hahmoista taustatietoja ja kertomalla, miltä hahmojen äänet hänestä kuulostivat. Yamazaki oli Animeconin kunniavieras 2018. Hän oli käynyt Suomessa jo kahdesti aiemminkin ja hän sanoo rakastavansa Suomea. Velhon Morsiammessa esiintyy suomalaistaustainen hahmo, Lindel.
Velhon morsian teki Yamazakista nopeasti tunnetun niin Japanissa kuin maailmalla. Japanissa sarjaa on myyty noin 5 miljoonaa kappaletta (2018). Yamazaki on kertonut, että hän ei luo tarinoita tyhjästä, vaan tarkkailee, katselee ja lukee ympäristöään ja tuo sen sitten lukijan katsottavaksi.
Elämä ja ura.
Kore Yamazaki syntyi ja kasvoi maaseutukaupungissa Hokkaidōlla, jossa sää on paljon kylmempi kuin muualla Japanissa. Yamazakilla on kaksi vanhempaa sisarusta, jotka piirsivät paljon ja Yamazaki otti heistä mallia. Kouluiässä sisarusten into piirtämiseen laantui, mutta Yamazaki jatkoi piirtämistä ja tarinoiden kirjoittamista. Hän alkoi tehdä sarjakuvia seitsemänvuotiaana ja tarinoita 10-vuotiaana vanhempien kannustaessa häntä. Lukiossa Yamazaki luopio kirjoittamisesta ja keskittyi sarjakuvien tekemiseen.
Yamazaki pitää luonnosta ja Suomessa vieraillessaan vaelteli Lapin metsissä neljä päivää. Hän on käynyt myös Helsingin silakkamarkkinoilla. Yamazaki on tutkinut paljon Suomen mytologiaa ja lukenut esimerkiksi Kalevalan sekä myöskin venäläisiä kansantarinoita ja karhumyyttejä. Koska materiaalia ei löydy japaniksi, hän etsii sitä englanniksi netistä.
Yamazaki löytää paljon yhtäläisyyksiä Suomen ja kotinsa Hokkaidōn väliltä. Kummankin talvet ovat lumiset ja kylmät sekä kummassakin ruokien perusruoka-aineena on peruna ja kala. Karoliina Korhosen Suomalaisten painajaisia -kirjasta Yamazaki löysi paljon yhteläisyyksiä japanilaisiin. Suomesta mangaka on jäänyt kaipaamaan karjalanpiirakoita, poronlihaa ja puolukoita, joita ei saa Japanista.
Yamazaki pitää kokkaamisesta. Vuonna 2018 hän suunnitteli sarjaa, jonka tapahtumapaikkana voisi olla Suomi.
Aiheesta muualla.
Kore Yamazakin Twitter
Kore Yamazakin blogi
Julie d'Aubigny

Julie d'Aubigny (n. 1673–1707) oli ranskalainen oopperalaulajatar, joka tunnettiin myös nimellä La Maupin. Hän oli myös erittäin hyvä miekkailija. Hän oli intomielinen kaksintaistelija ja puoliksi rikollinen, mutta välttyi tuomiolta.
Julie d'Aubignyn isä oli Ludvig XIVin ratsumestarin, kreivi d’Armagnacin sihteeri. Isä oli hyvä miekkailija, koulutti hovin paasipoikia ja heidän rinnallaan omaakin lastaan. Julie d'Aubigny meni naimisiin verovirkailija Maupinin kanssa, mutta karkasi Marseilleen, missä hän esiintyi ensin miekkailunäytöksissä ja myöhemmin oopperassa. Hänellä oli useita myrskyisiä rakkaussuhteita joista yksi johti koelauluun ja kiinnitykseen Pariisin oopperaan vuosiksi 1690–1694.
D'Aubignystä on kirjoitettu monia kirjoja ja näytelmiä ja ainakin yksi elokuva. Théophile Gautierin romaani "Mademoiselle de Maupin" perustuu löyhästi hänen elämänvaiheisiinsa.
Ella Lahdenmäki

Ella Lahdenmäki (s. 1988) on suomalainen näyttelijä. Hän on valmistunut Teatterikorkeakoulusta vuonna 2016. 
Lahdenmäki on näytellyt muun muassa televisiosarjassa "Paras vuosi ikinä" (2020–) ja elokuvassa "Tottumiskysymys" (2019).