Historiallinen poetiikka

Historiallinen poetiikka on kirjallisuustieteessä kattokäsite, joka viittaa kaikkeen kirjallisuuden ilmaisukeinojen historialliseen tutkimukseen. Käsitettä on hyödynnetty myös kirjallisuudentutkimuksen ulkopuolella kuten elokuvatutkimuksessa.
Historiallinen poetiikka kiinnittää huomion siihen, että kirjallisuudessa käytetyt ilmaisukeinot eivät ole kulttuurista ja historiasta erillisiä ikuisia kategorioita, vaan ne ovat muotoutuneet historiallisten prosessien seurauksena ja ne vaihtelevat kulttuurisesti. Historiallisen poetiikan tutkija on monesti myös erityisen tietoinen tekstin alkuperäisen kontekstin ja tulkitsijan oman kontekstin välisen eron vaikutuksista tekstin tulkintaan, jotta hän voi välttää anakronistisia tulkintoja.
Historiallisen poetiikan tutkimus voi keskittyä ilmaisukeinojen historiallisten muutosten tarkasteluun kirjallisuuden sisällä, suhteuttaa tekstin sisältämiä ilmaisukeinoja ja niiden merkityksiä tekstin alkuperäisen kulttuurisen kontekstin muihin ilmiöihin tai muuhun kirjallisuuteen, tai yhdistää nämä lähestymistavat jolloin ilmaisukeinojen vaihtelu nähdään suhteessa laajempiin kulttuurisiin muutoksiin. Tavoitteena on kirjallisuushistoriallisen tiedon tuottaminen tutkituista ilmiöistä.
Tutkimussuuntauksena historiallinen poetiikka on melko uusi ja edelleen muotoutuva, mutta se on ajan kuluessa herättänyt nousevassa määrin keskustelua kansainvälisesti ja Suomessa, ja poetiikan historiallista tutkimusta ilman nimitystä ”historiallinen poetiikka” on tehty jo aiemmin.
Yleistä.
Historiallinen poetiikka on käsitteenä melko monitulkintainen johtuen jo termin ”poetiikka” monimerkityksellisyydestä. Jo ilman historiallisen ulottuvuuden huomiointia poetiikka voi viitata joko sen tutkimiseen, miten kirjalliset teokset ovat rakentuneet erilaisista niissä käytetyistä keinoista, tai myös itse prosessiin jossa teos tuotetaan näitä keinoja käyttämällä. Lisäksi poetiikka voi suppeammassa merkityksessään tarkoittaa nimenomaan runousoppia, mutta laajemmin myös minkä tahansa rakentuneisuutta (ja sen tutkimista), kuten esimerkiksi tilan poetiikkaa.
Kirjallisuudentutkimuksessa eri tutkijat ovat päätyneet historiallisen poetiikan käsitteen piiriin eri tavoilla, jotkut ovat itsenäisesti alkaneet käyttää käsitettä suhteessa kirjallisuuteen ja elokuviin, ja on lisäksi tutkijoita jotka ovat käsitelleet historialliseen poetiikkaan liittyviä kysymyksiä ja ongelmia kuitenkaan käyttämättä käsitettä ollenkaan. Historialliseksi poetiikaksi lukeutuvat tutkimukset eivät välttämättä käytä käsitettä itse, koska kyseessä on kattokäsite jota on hyödynnetty erityisesti käytäessä yleistä teoreettista keskustelua kirjallisuudentutkimuksen suuntauksista.
Näin ollen historiallinen poetiikka ei niinkään viittaa yksiselitteisesti tiettyyn tarkasti rajattuun tutkimuksen alaan, kirjallisuushistorialliseen ohjelmaan tai metodologiaan. Käsitteen osien, ”historiallinen” ja ”poetiikka”, voidaan kuitenkin tulkita rajaavan lähestymistapaa seuraavasti: "Historiallinen" poetiikka pyrkii vastaamaan tiettyihin formalistisiin lähestymistapoihin, joiden on ajateltu mahdollisesti jättävän kirjallisten ilmiöiden historiallisuus huomioimatta. Historiallisen "poetiikan" voi puolestaan nähdä vastauksena muun muassa uushistorismille ja muille ”historismeille”, joiden on puolestaan joskus nähty jättävän huomioimatta kirjallisuuden sisältämät rakenteet, muodot ja käytetyt tekniikat tai keinot.
Historiallinen "poetiikka".
Käsitettä "poetiikka" käytetään kirjallisuudentutkimuksessa yleensä tarkoittamaan lähestymistapaa joka keskittyy tutkimaan, miten kirjallisuudessa käytetyt ilmaisukeinot ja kieli toimivat ja vaikuttavat, eli toisin sanoen siihen miten kirjallinen teos on rakentunut ja miten se luo merkityksiä käyttämällä erilaisia ilmaisukeinoja. Poetiikka pyrkii vastaamaan kysymykseen siitä, "miten" kirjallinen teos merkitsee, eikä niinkään siihen, "mitä" se merkitsee. Se siis lähtee tekstissä havaituista merkityksistä tai tekstin aiheuttamista vaikutuksista ja pyrkii selvittämään miten ne ovat mahdollisia. Tekstiä poetiikan näkökulmasta lähestyttäessä sopiva kysymys voisi siis olla esimerkiksi ”mikä saa tämän kohdan romaanissa vaikuttamaan ironiselta?” Poetiikka voidaankin mieltää kattokäsitteeksi kirjallisuuden ilmaisukeinojen ja konventioiden tutkimukselle. Siihen on perinteisesti ajateltu kuuluvan esimerkiksi narratologia, stilistiikka, lajien ja suuntausten tutkimus, lyriikan tutkimus, intertekstuaalisuuden ja adaptaatioiden tutkimus sekä henkilöhahmotutkimus.
Poetiikan alaa auttaa rajaamaan myös se, että erilaiset poetiikkaa teoretisoineet koulukunnat kirjallisuudentutkimuksessa ovat tyypillisesti ottaneet etäisyyttä hermeneutiikkaan, jolla viitataan tulkinnan teoriaan ja metodologiaan. Kysymykset teoksen merkityksestä, kuten esimerkiksi ”mitä tämä runo kertoo ihmisyydestä”, kuuluvat poetiikan sijaan hermeneutiikan alaan, joka on periaatteessa tavoitteiltaan ja toimintatavoiltaan hyvin erilainen. Toisaalta kirjallisuudentutkimuksessa yhdistetään usein teosten analyysissä molempia lähestymistapoja. Tällöin poetiikkaa hyödynnetään teoksen käyttämien ilmaisukeinojen ja konventioiden tunnistamiseen, jotta voidaan muodostaa käsitys tekstin mahdollisista merkityksistä ennen varsinaista tulkintaa, jossa osa merkityksistä ”lyödään lukkoon”.
Historiallista poetiikkaa 1960- ja 1970-luvuilla teoretisoineen Benjamin Harshavin mukaan historiallinen poetiikka kuuluu tarkemmin ottaen "deskriptiiviseen poetiikkaan", joka Harshavin tekemän jaottelun mukaan eroaa "teoreettisesta poetiikasta". Teoreettinen poetiikka tarkoittaa Harshaville samaa kuin ”kirjallisuuden teoria”, sillä se pyrkii käsitteellistämään ja mallintamaan järjestelmällisesti tutkimukseen liittyviä erityiskysymyksiä (kuten romaanin henkilökuvausta) ja luomaan siten yleisiä malleja. Deskriptiivistä poetiikkaa Harshav vertaa puolestaan sosiologin tai kielitieteilijän tekemään kenttätyöhön, sillä se on käytännönläheistä tutkimusta, joka pyrkii antamaan kirjallisuuden ilmiöistä konkreettisia, tarkkoja kuvauksia. Harshavin teoriaa tarkastellut kirjallisuudentutkija Brian McHale on kuvaillut deskriptiivisen poetiikan olevan (sosiologi Robert K. Mertonin käsitettä lainaten) ”keskitason teoriaa”, jonka tuloksia voi hyödyntää perusteluna erilaisiin tulkintoihin yksittäisestä tekstistä. McHalen mukaan deskriptiivistä poetiikkaa eivät määritä niinkään sen tarkastelemat kohteet kuin se, että deskriptiivinen poetiikka sijaitsee abstraktiotasoltaan yksittäisen tekstin ja (kirjallisuudentutkimuksen kenttään nähden) korkean abstraktiotason teorioiden – esimerkiksi vaikkapa marxilaisen yhteiskuntateorian – välissä. McHalen mukaan tämä estää korkean abstraktiotason teorioita tekemästä tulkittavasta tekstistä pelkkää peilikuvaa itsestään, koska deskriptiivinen poetiikka saa tulkitsijan viipyilemään erilaisten mahdollisten merkitysten äärellä.
"Historiallinen" poetiikka.
Deskriptiivisen poetiikan Harshav jaottelee edelleen "synkroniseen" (tai toiselta nimeltään "pankroniseen") "poetiikkaan" ja "historialliseen poetiikkaan". Synkronisella poetiikalla Harshav viittaa lähestymistapaan, jossa kirjallisuutta tarkastellaan ei-historiallisesti kiinnittämättä tekstejä niiden syntykonteksteihin ja historiallisiin aikakausiin. Synkronisessa tarkastelussa tekstien ajallisilla välimatkoilla ei siis periaatteessa ole vaikutusta. Vaikka lähestymistapaa on kutsuttu synkroniseksi, ”pankroninen” on täsmällisempi nimitys, sillä se viittaa ”kaikkien aikatasojen” yhdistämiseen synkronisen viitatessa samanaikaisuuteen.
Historiallinen poetiikka sen sijaan kiinnittää huomiota tekstien syntykonteksteihin ja historialliseen sijoittuneisuuteen ja tutkii, miten kirjallisuudessa käytetyt keinovarannot ovat kehkeytyneet historiallisesti. Harshav ei kuitenkaan esitä historialliselle poetiikalle muodollista määritelmää, ja painottaa synkronista poetiikkaa, jota hän pitää ”varsinaisena” deskriptiivisenä poetiikkana.
Harshavin ja muiden historiallista poetiikkaa teoretisoineiden näkemyksiä tarkastellut kirjallisuudentutkija Saija Isomaa on sittemmin erotellut toisistaan kolme historialliseen poetiikkaan kuuluuvaa suuntautumisvaihtoehtoa: "diakronisen", "kontekstoivan" ja "diakronis-kontekstoivan" poetiikan. Näistä diakroninen poetiikka viittaa ilmaisukeinojen ajallisen kehkeytymisen tutkimukseen jossa vertaillaan eri aikatasojen välillä tapahtuvia muutoksia kirjallisuuden ilmaisukeinoissa. Kontekstoiva poetiikka puolestaan tarkastelee ilmaisukeinoja aikakauteen suhteuttaen ilman aikatasojen vertailua. Diakronis-kontekstoiva poetiikka on nimensä mukaisesti näiden yhdistelmä, joka tarkastelee kirjallisuuden ilmaisuvarannon ajallista kehkeytymistä aikakauteen kontekstoiden.
Muita painotuksia.
Historiallisessa poetiikassa kirjalliset ilmiöt ymmärretään yhteisöjen kulttuurisissa prosesseissa syntyneiksi, ja osa ilmiöistä voi ajan kuluessa menettää merkityksensä ja jäädä pois käytöstä. Ilmaisukeinot voivat kuitenkin jatkaa elämäänsä sen jälkeenkin kun yhteiskunnalliset ja kulttuuriset olot joissa ne syntyivät ovat lakanneet olemasta, koska erilaisia keinoja voidaan muokata, yhdistellä ja tulkita uudelleen: kirjailijan on mahdollista hyödyntää myös paljon varhaisemmassa kirjallisuudessa esiintyneitä ilmaisukeinoja, yhdistellä ilmaisukeinoja eri ajoilta yksilöllisillä tavoilla ja luoda uusia.
Historiallisen poetiikan suhde tekstin tekijään vaihtelee. Se ei välttämättä edellytä teosten tekijöiden huomioimista, koska esimerkiksi diakronista tutkimusta kirjallisuuden ilmaisukeinojen muutoksista voi tehdä tekstikeskeisesti. Toisaalta tekijät ovat selvästi osa tekstien historiallista kontekstia, joten kontekstoiva ja diakronis-kontekstoiva lähestymistapa avaavat mahdollisuuksia tutkia teoksia myös selkeämmin osana tietyn kirjailijan tuotantoa. Koska kyseessä on kuitenkin historiallinen "poetiikka", keskiössä ovat ensisijaisesti tekstistä löytyvät piirteet.
Historiallisen poetiikan osa-alueita.
Historiallinen poetiikka jakautuu useisiin tutkimussuuntauksiin, joista monilla on myös synkronista poetiikka edustava vastine. Tiettyihin poetiikan aloihin, muun muassa lajitutkimukseen, voi kuitenkin soveltua parhaiten juuri historiallinen lähestymistapa. Esitetty listaus ei pyri olemaan tyhjentävä, vaan havainnollistamaan vaihtoehtoja historiallisen poetiikan sisällä.
Tutkimussuuntia.
"Historiallinen lajitutkimus" ottaa huomioon kirjallisuuden lajien historiallisuuden tarkastelemalla lajeja normijärjestelminä, jotka muuttuvat ajan kuluessa, tai repertoaareina jotka muodostuvat lajille tyypillisistä piirteistä, joita yksittäiset samaan lajiin kuuluvat teokset voivat ilmentää eri tavoin. Suomessa vakiintunein historiallinen lajiteoria on peräisin kirjallisuudentutkija Alastair Fowlerilta, joka esitteli teoriansa teoksessaan "Kinds of Literature" (1982). Fowlerin lajiteoriassa keskeisin käsite on lajirepertoaari ("generic repertoire"), joka viittaa samankaltaisiin piirteisiin samaan lajiin kuuluvissa teoksissa. Muita Fowlerin käyttämiä käsitteitä ovat genre, historiallinen laji ("kind"), alalaji ("subgenre") ja tyylilaji ("mode"). Genre on yläkäsite, joka viittaa kaikkiin tapoihin joilla teos voi hyödyntää lajirepertoaaria, ja historiallisen lajin, alalajin ja tyylilajin kategoriat sisältyvät siihen. Fowlerin lajiteorian näkökulmaa lajitutkimukseen voidaan pitää diakronis-kontekstoivana historiallisena poetiikkana. Fowlerin mukaan lajeja tutkittaessa päämääränä ei ole luokitella vaan ymmärtää teoksia: jos teos luetaan ”vääristä” lajiodotuksista käsin, tämä voi johtaa väärintulkintoihin ja kielteisiin käsityksiin teoksen onnistuneisuudesta. Fowlerin esittämässä kolmivaiheisessa tulkintamallissa teoksen lajin analysointi kuuluu teoksen tulkinnan ensimmäiseen vaiheeseen, jossa pyritään selvittämään se merkitys, joka teoksella on ollut alkuperäisessä julkaisukonteksissaan. Tulkinnan toisessa vaiheessa pyritään puolestamaan hahmottelemaan teoksen merkitys tulkitsijan oman aikakauden näkökulmasta, jonka jälkeen seuraa kolmas vaihe eli teoksen kirjallisen arvon arviointi.
Toisen merkittävän historiallisen lajiteorian on esittänyt David Fishelov teoksessaan "Metaphors of Genre" (1993). Fishelov korostaa, että lajit voivat rakentua toisistaan poikkeavilla tavoilla, jolloin niitä voi yrittää ymmärtää hyödyntämällä erilaisia metaforia: esimerkiksi perheen metafora soveltuu kuvaamaan romaanilajeja, siinä missä yleisöön vaikuttamiseen pyrkivät lajit muistuttavat puheaktia.
"Historiallinen kertomuksentutkimus" on yleensä diakronista tai ilmestymisajankohtaan kontekstoivaa kertomusten tutkimusta. Pyrkimys historiallistaa kertomuksentutkimusta liittyy erityisesti niin sanottuun ”jälkiklassiseen narratologiaan”. Historiallista kertomuksentutkimusta on teoretisoitu eri näkökulmista: "Diakroninen narratologia" on Monika Fludernikin luoma käsite, joka painottaa kerronnan muodon ajallista suhteuttamista sitä edeltäviin ja sitä seuraaviin muotoihin. Eva von Contzen on käyttänyt käsitettä "historiallinen narratologia" tarkoittamaan tietyn historiallisen ajankohdan kerronnallisten käytänteiden tarkastelua. Lisäksi Dorothee Birken, Eva von Contzenin ja Karin Kukkosen luoma käsite "krononarratologia" toimii kattokäsitteenä tutkimukselle, joka ottaa huomioon sekä kertomusten kontekstit että kerronnan diakroniset muutokset. Isomaan esittelemään kolmijakoon suhteutettuna Fludernikin diakroninen narratologia on diakronista poetiikkaa, von Contzenin historiallinen narratologia kontekstoivaa poetiikkaa ja krononarratologia edustaa diakronis-kontekstoivaa poetiikkaa.
"Historiallinen stilistiikka" tarkoittaa diakronista tai kontekstoivaa näkökulmaa tyylintutkimukseen. Historiallinen tyylintutkimus on perinteisesti keskittynyt vanhempaan kaunokirjallisuuteen ja tarkastellut siinä esiintyviä tyylejä esimerkiksi kielen piirteiden ja kielellisten käytänteiden kannalta.
"Historiallinen kirjallisuuden tunteiden tutkimus" voi tarkastella diakronisesti tai kontekstoiden esimerkiksi kirjallisuuden henkilöhahmojen tunteita, teoksen tunnelmaa tai niitä keinoja, joita teos tai laji käyttää aiheuttaakseen tunnevaikutuksia lukijassa. Kontekstointi voi tapahtua esimerkiksi suhteessa teoksen ilmestymisajankohdan tunnekulttuureihin tai lajikonventioihin. Jos tällä tavoin tarkastellaan kirjallisuuden henkilöhahmon tunteita, tämän voi ajatella edustavan "historiallista henkilöhahmotutkimusta", joka ei kuitenkaan ole vielä muotoutunut omaksi tutkimusalakseen.
"Historiallinen metriikka" tarkoittaa lähestymistapaa runouden tutkimukseen, jossa runomittoja tutkitaan diakronisesti tai kontekstoiden. Diakronista runomittojen tutkimusta (eli "diakronista metriikkaa") edustaa Suomessa esimerkiksi Auli Viikarin väitöskirja "Ääneen kirjoitettu:" "Vapautuvien mittojen varhaisvaiheet suomenkielisessä lyriikassa" (1987).
On myös poetiikan tutkimussuuntia, joista ei ole vielä syntynyt vahvaa historiallisen tutkimuksen perinnettä. Näihin kuuluvat muun muassa "spesifin intertekstuaalisuuden tutkimus", teoksen tai teoskokonaisuuden kuten runokokoelman tai romaanisarjan rakennetta erittelevä "komposition tutkimus", "kuvan ja sanan tutkimus" sekä "kirjallisuuden tilojen ja paikkojen tutkimus". "Historiallinen suuntausten tutkimus" puolestaan muistuttaa historiallista lajitutkimusta, mutta sillä ei ole selvää omaa metodiikkaa.
Aineiston rajaukseen perustuvat lähestymistavat.
Vaikka mitä tahansa kirjallista aineistoa voidaan lähestyä historiallisen poetiikan näkökulmasta, historiallinen poetiikka sisältää myös joitakin lähestymistapoja jotka perustuvat aineiston rajaamiseen tietyllä tavalla. Tutkijat eivät välttämättä aina lausu näitä lähestymistapoja julki, mutta ne ovat silti melko vakiintuneita. Tässä yhteydessä ”poetiikka” tarkoittaa sekä niitä tapoja jolla jokin on rakentunut että myös niiden tutkimista.
"Teospoetiikka" tarkoittaa lähestymistapaa joka rajautuu yksittäisen teoksen poetiikan tutkimiseen. Se voi keskittyä suppeammin tiettyyn teoksessa esiintyvään ilmaisukeinoon tai myös tarkastella teoksessa yhdistyviä ilmaisukeinoja kokonaisuutena. Tiettyyn teokseen rajautuminen tekee teospoetiikan tutkimuksesta historiallisen poetiikan kehyksessä usein kontekstoivaa tutkimusta, joka liittää teoksen joko kirjalliseen tai muuhun historialliseen kontekstiin.
"Kirjailijapoetiikka" tutkii poetiikan näkökulmasta kirjailijan tuotantoa tai sen osaa. Koska se analysoi ja vertailee useita teoksia samalta tekijältä, se hyödyntää yleensä teospoetiikan tutkimusta. Usean teoksen tarkastelu tekee kirjailijapoetiikasta lähes väistämättä diakronista tutkimusta siinä mielessä, että se tulee teoksia vertaillessaan huomioineeksi mahdolliset muutokset kirjailijan käyttämissä keinoissa. Kirjailijapoeettista tutkimusta voi tehdä myös kontekstoivasti, ja tällöin voidaan huomioida esimerkiksi kirjailijan elämän vaikutus tai hänen esittämänsä käsitykset omasta poetiikastaan. Jo esimerkiksi Unto Kupiainen tarkasteli poetiikkaa rajautuen tietyn kirjailijan tuotantoon tutkimuksissaan Juhani Ahon ja Unto Seppäsen huumorista, joten tällainen lähestymistapa on Suomessa varsin vakiintunut.
"Lajipoetiikka" on genrejen, historiallisten lajien, alalajien tai tyylilajien poetiikan tarkastelua. Kun lajipoetiikkaa tarkastellaan diakronisesti, kyseessä on yleensä yhden tai useamman lajin kehkeytymisen tarkastelu jollakin aikavälillä. Kontekstoiva tarkastelutapa puolestaan suhteuttaa tietyn ajankohdan lajirepertoaareja aikakauteen, ja diakronis-kontekstoiva tarkastelu huomioi sekä lajissa tapahtuvat muutokset että lajin suhteen aikakauteensa.
"Suuntauksen poetiikka" muistuttaa lajipoetiikan tutkimusta mutta keskittyy kirjallisiin suuntauksiin (esimerkiksi romantiikkaan, realismiin tai modernismiin), jotka ovat yleisemmän tason ilmiöitä verrattuna kirjallisuuden lajeihin. Ominaista erilaisille kirjallisuuden suuntauksille on tietynlainen käsitys siitä, minkälaista kirjallisuuden pitäisi olla. Tämä käsitys voi olla joko julkilausuttu ohjelmanjulistuksessa tai implikoitua teksteistä. Aikakaudet kirjallisuuden historiassa saavat usein nimityksensä niitä hallitsevan suuntauksen nimestä.
"Kirjailijaryhmän poetiikka" tarkastelee diakronisesta, kontekstoivasta tai diakronis-kontekstoivasta näkökulmasta kirjallisen ryhmän poetiikkaa. Usein kirjailijaryhmä muodostuu toisensa tuntevista kirjailijoista jotka toimivat yhdessä joko yksityisesti tai myös julkisesti esimerkiksi julkaistessaan yhteisjulkaisuja. Kirjailijaryhmän jäsenten poetiikkojen välillä voi olla eroavaisuuksia, ja heitä tarkastellaankin ryhmänä lähinnä siksi, että heidän tiedetään toimineen ryhmänä, vaikka heidän teksteistään voi myös löytyä poeettisia samankaltaisuuksia. Esimerkkejä kirjailijaryhmistä Suomessa ovat muun muassa Tulenkantajat ja Mäkelän piiri.
Historiallisen poetiikan näkökulmasta voi tutkia myös jonkin (alueen tai vastaavan) kirjallisuuden historiaa, jolloin muodostuu käsitys kyseisen "kirjallisuuden historiallisesta" "poetiikasta" (– esimerkiksi "Suomen kirjallisuuden historiallinen poetiikka"). Myös eri kirjallisuuksien poeettisten ratkaisujen vertailu tai tutkimus ilmaisukeinojen historiallisesta siirtymisestä kirjallisuudesta toiseen on mahdollista, jolloin kyseessä on "vertaileva" "poetiikan tutkimus".
Historiaa.
Poetiikan perinteen alkuna voidaan pitää Aristoteleen teosta "Runousoppi", joka tarkastelee tragedian lajipoetiikkaa ja suhdetta yleisöön. Aristoteleen tekemä tutkimus ei kuitenkaan ole selvästi historiallista, ja poetiikassa on perinteisesti painottunut synkroninen tutkimus. Historiallinen lähestymistapa poetiikkaan on uudempi, sillä historiallisen poetiikan käsitteellistäminen alkoi vasta 1700-luvun lopun Saksassa erityisesti Johann Gottfried von Herderin, Johann Justus Herwigin ja August Wilhelm von Schlegelin tutkimuksissa. Tällöin lähestymistavasta ei kuitenkaan käytetty käsitettä ”historiallinen poetiikka”, vaan käsitteen loi venäläinen kirjallisuushistorioitsija ja filologi Aleksander Veselovski vasta 1800-luvun lopussa.
Veselovskin työ vaikutti muun muassa Mihail Bahtinin ja Vladimir Proppin tutkimuksiin, mutta venäläiset formalistit vierastivat hänen historiallista ja yhteiskunnallista painotustaan, ja myöhemmin ranskalaisen strukturalismin sekä myös Tel Avivin koulukunnan (jota esimerkiksi Benjamin Harshav edusti) poetiikan ohjelmissa painottui synkroninen poetiikka. Kansainvälisesti historiallisen poetiikan asema alkoi vahvistua vasta 1960-luvun jälkeen kontekstualisoivien metodien ja merkitysteorioiden yleistyessä. Historiallistavat ja kontekstualisoivat lähestymistavat ovat voimistuneet erityisesti 1980-luvulta alkaen, 1990-luvulla Veselovskin historiallista poetiikkaa alettiin uudelleenarvioida ja vuosituhannen vaihteessa heräsi keskustelu diakronisesta kertomuksentutkimuksesta.
Aleksander Veselovski ja venäläinen historiallisen poetiikan traditio.
Veselovski tutki kirjallisuutta laaja-alaisesti eri kielillä ja pohti vertailevaan kirjallisuustieteeseen liittyviä kysymyksiä. Termillä ”historiallinen poetiikka” hän halusi käsitteellistää ajatustaan maailman kirjallisuuksien vertailevasta tutkimuksesta. Poetiikan hän ymmärsi vertailevaksi ja historialliseksi oppialaksi, jossa taidetta tarkastellaan huomioiden sen konstruktioluonne ja nähden sen rakentumisperiaatteet historiallisina, ja jossa kirjallisuus nähdään suhteessa historiallisesti spesifiin kulttuuriin.
Veselovskin teoretisointi poikkesi ajalle tyypillisistä näkemyksistä. Hän muun muassa arvosteli sellaista kirjallisuushistoriallista ajattelua, jossa käsitykset tietyn aikakauden tai suuntauksen kirjallisuudesta muodostetaan valikoimalla siitä ainoastaan rajattu määrä esimerkillisiä tai ”suurten kirjoittajien” teoksia. Toisin sanoen hän kritisoi sellaista kirjallisuushistoriallisen tiedon tuottamista, joka perustuu mielivaltaisesta otoksesta yleistämiseen: Veselovskin mukaan (kirjallisuushistoriallista) yleistystä voidaan pitää tieteellisenä vain kun kaikki vertailukohteet on tarkasti käyty läpi.
Veselovski näki kirjallisten muotojen muodostuvan vastauksena kulttuurissa ja yhteiskunnassa olemassa oleviin tarpeisiin tai vaatimuksiin, joten tässä mielessä hänen mukaansa on mahdollista tarkastella erilaisten yhteisöjen poeettista tietoisuutta tekemällä kirjallisuushistoriallista tutkimusta. Veselovski selitti erilaisten kirjallisten keinojen ilmaantumisen, katoamisen ja uudelleen-ilmaantumisen juuri poeettisen tietoisuuden asettamien vaatimusten perusteella. Hän ei nähnyt kirjallisuushistoriaa ainoastaan siltä kannalta, miten jokin yksittäinen kirjoittaja ottaa vaikutteita tai poikkeaa toisesta kirjoittajasta, vaan pyrki tarkastelemaan asiaa kirjallisten keinojen jatkuvuuden ja muutosten näkökulmasta pitkällä aikavälillä. Tästä syystä hän ei ajatellut kirjallista teosta erityisen yhtenäisenä asiana joka vain ilmestyisi tietyn kirjoittajan mielestä kokonaisuudessaan, vaan monitasoisena rakenteena joka kantaa mukanaan erilaisia kirjallisia keinoja ja niiden käytön historiaa. Veselovski painotti myös, että teoksen merkityksen ymmärtämiseksi on pyrittävä rekonstruoimaan ja selvittämään sen alkuperäinen historiallinen konteksti niin hyvin kuin on mahdollista.
Veselovskin kirjallisuushistoriallisessa ajattelussa oli myös tietty ei-historiallinen puoli: hän näki muun muassa eeppisen, lyyrisen ja dramaattisen olevan historian ylittäviä käsitteitä, jotka kuvaavat niitä erilaisia suhteita, joita puhujan ja puheen välillä voi loogisesti olla.
Veselovskista polveutuvaa historiallisen poetiikan perinnettä voi pitää venäläisenä tutkimusperinteenä, jota ovat eri tavoin jatkaneet Mihail Bahtinin lisäksi muun muassa Olga Freidenberg ja Mihail Gasparov. Sen lisäksi että sillä oli (koulukuntien välisistä erimielisyyksistä huolimatta) vaikutus venäläisiin formalisteihin, se myös antoi vaikutteita joillekin Tarton-Moskovan semioottisen koulukunnan tutkijoista. Venäläisellä historiallisen poetiikan traditiolla on juuria filologiassa, jossa ei venäläisessä traditiossa tarkasteltu ainoastaan antiikin tai keskiajan tekstejä vaan myös uudempaa kirjallisuutta, poiketen filologian tyypillisestä painotuksesta.
Historiallinen poetiikka elokuvatutkimuksessa.
Historiallinen poetiikka voi lisäksi tarkoittaa elokuvatutkimuksen kontekstissa David Bordwellin esittämää lähestymistapaa elokuvien tarkasteluun, joka pyrkii tuottamaan tietoa vastauksena erityisesti kahteen kysymykseen: 1.) Mitä ovat ne periaatteet joiden mukaan elokuvia luodaan ja joiden kautta ne saavat aikaan tiettyjä vaikutuksia, ja 2.) miten ja miksi nämä periaatteet ovat ilmaantuneet ja muuttuneet tietyissä empiirisissä olosuhteissa. Hän näkee elokuvien poetiikan tutkimuksen systematisointina teoreettisesta tarkastelusta, joka kohdistuu elokuvallisiin käytäntöihin sikäli kuin ne ovat olemassa tai ovat olleet olemassa. Bordwellin mukaan historiallinen poetiikka ei ensisijaisesti pyri tuottamaan tulkintoja tai ole erillinen kriittinen koulukunta, vaan se pyrkii luomaan selityksiä elokuvien erilaisille vaikutuksille.
Bordwell myös liittää historiallisen poetiikan ”uusformalismin” ("neoformalism") projektiinsa, joka on hänen mukaansa painotukseltaan empirististä poetiikkaa joka painottaa vahvasti elokuvia koskevien faktojen löytämistä. Toisaalta hän korostaa, että uusformalistinen lähestymistapa huomioi myös teoreettisen käsitteistön vaikutuksen tutkimukseen, kuitenkin niin että erilaisten käsitteiden soveltuvuutta arvioidaan aineistosta käsin. Hän tiivistää uusformalistisen poetiikan esittävän teoreettisesti määrittyneitä, korjauksille avoimia ja falsifioitavissa olevia väitteitä. Teoriasta tulee hänen mukaansa onttoa jos se jää liian yleiselle tasolle: jos elokuvista väitetään esimerkiksi vain että ne ”positioivat subjektin” ilman muita tarkennuksia, melkein mitä tahansa elokuvan käyttämää keinoa voidaan pitää vahvistuksena subjektin positioinnista.
Bordwell esittää historiallisen poetiikan ja uusformalistisen poetiikan vastauksena korkean abstraktiotason teorioille ja erityisesti sen yhdelle (elokuvatutkimuksessa) vaikutusvaltaiselle muodolle, jota hän nimittää ”SLAB-teoriaksi” ("SLAB theory", lyhenne viittaa teoreetikoihin Saussure, Lacan, Althusser ja Barthes). Hänen mukaansa poetiikka eroaa projektina SLAB-teoriasta ainakin kolmella tavalla.
Ensimmäinen eroavaisuus on, että poetiikka on ongelma- ja kysymyskeskeistä SLAB-teorian ollessa enemmänkin olemassa olevaan oppijärjestelmään pohjautuvaa: Bordwellin mukaan SLAB-teoreetikot lähtevät oletuksesta että heillä on jonkinlainen yleinen teoria sosiaalisesta ja psyykkisestä elämästä, joka mahdollistaa elokuvallisten ilmiöiden upottamisen laajempiin lainalaisuuksiin, mutta tämä teoria on oikeastaan "ad hoc" -rakennelma erilaisten teoreetikoiden (kuten esimerkiksi Lacanin ja Althusserin) ajatuksista.
Toiseksi Bordwellin mukaan poetiikka tekee systemaattista tutkimusta ja SLAB-teoria ei. Hänen mukaansa SLAB-teoria ei lähde siitä, että esitetään tiettyjä kysymyksiä ja mietitään niihin mahdollisia vastauksia vertaillen erilaisten ilmiöitä selittävien teorioiden hyötyjä ja haittoja, vaan se lähtee omista abstraktioistaan pitäen elokuvien ilmiöitä havainnollistavina esimerkkeinä. Hän myös kritisoi SLAB-teoriaa siitä, että se irrottaa esimerkiksi Freudin, Saussuren, Lacanin ja Althusserin teoriat historiallisista konteksteistaan eikä huomioi myöhempiä (tai välttämättä myöskään aikaisempia) kehityksiä muun muassa kielifilosofian, psykologian tai sosiologian aloilla, jolloin myös näihin teoreetikoihin kohdistunut kritiikki jää huomiotta.
Kolmanneksi Bordwellin mukaan poetiikka käyttää käsitteitä selittävien väitteiden rakentamiseen, kun taas SLAB-teoria käyttää käsitteitä luodakseen tulkinnallisia narratiiveja.
Bordwellin historialliseen poetiikkaan kohdistuva kritiikki.
Bordwellin käsitys historiallisesta poetiikasta on herättänyt kritiikkiä kohdistuen erityisesti hänen melko kärjistävään esitykseensä elokuvatutkimuksen sisäisistä mahdollisista suuntautumisista ja siihen, että hän tuntuu jättävän elokuvien suhteet moniin sosiokulttuurisiin ja ideologisiin tekijöihin huomioimatta. Esimerkiksi elokuvatutkija Ira Bhaskar on kritisoinut Bordwellin esitystä, vaikka Bhaskarin mukaan Bordwell onkin oikeassa varoittaessaan monin esimerkein niistä usein absurdeista väitteistä, joiden esittämiseen elokuvien tulkitseminen liiaksi olemassa oleviin teoreettisiin opinkappaleisiin nojaten voi johtaa. Bhaskar pitää Bordwellin käsityksen ongelmana sitä, että olisi aivan yhtä tuhoisaa keskittyä "ainoastaan" periaatteisiin joilla elokuvat ovat rakentuneet ja saavat aikaan vaikutuksia, erityisesti kun nämä periaatteet jätetään sijoittamatta osaksi laajempaa sosiokulttuurista (ideologista) kenttää.
Bhaskar painottaa, että koska Bordwellin käsityksen mukaan toinen kysymyksistä, joihin historiallinen poetiikka pyrkii vastaamaan, on ”miten ja miksi elokuvien rakentumisen periaatteet ovat ilmaantuneet ja muuttuneet tietyissä empiirisissä olosuhteissa”, niin tästä syystä on tutkittava myös niitä taloudellisia, ideologisia ja eettisiä ympäristöjä joissa elokuvat tuotettiin, sekä ideologioita jotka elokuviin sisältyvät. Tästä syystä hän ehdottaa, että Bordwell korvaisi teoriassaan implisiittisesti näkyvän, Gérard Genetten ajattelusta periytyvän käsityksen narratiiveista, jossa ei huomioida narratiivien eri puolien sijoittumista kulttuuriin. Bhaskar pitää hyvänä vaihtoehtona Bahtinin ja Barthesin ajattelusta lähtevää käsitystä narratiivista, jossa kertomusten nähdään kantavan mukanaan sen tuottaneen kulttuurisen elämän käytäntöjä ja ilmentävän sen sisältämiä moninaisia kulttuurisia koodeja.
Historiallisen poetiikan nykytila Suomessa.
Tällä hetkellä Suomessa historiallisen poetiikan tutkimusta edustaa erityisesti Tampereen yliopiston ja Helsingin yliopiston kotimaisen kirjallisuuden tutkijoiden yhteinen hanke ”Suomen kirjallisuuden historiallinen poetiikka” (2022–2025), jossa Suomen kirjallisuushistoriaa uudelleenarvioidaan historiallisen poetiikan näkökulmasta diakronis-kontekstoivasti ja kirjoitetaan uusi johdatusteos Suomen kirjallisuuden historiaan. Työryhmään kuuluvat tutkijat Saija Isomaa, Mari Hatavara, Riikka Rossi, Vesa Haapala, Hanna Samola, Eeva-Liisa Bastman ja Leena Romu. Projekti on Koneen Säätiön rahoittama.