Maaliskuun vallankumous (Tanska)

Maaliskuun vallankumous oli Tanskassa vuonna 1848 alkanut merkittävä tapahtumasarja, joka johti perustuslaillisen monarkian perustamiseen ja Tanskan ensimmäisen vapaan perustuslain hyväksymiseen 5. kesäkuuta 1849. Vallankumous sijoittui laajempaan eurooppalaiseen kontekstiin, sillä samana vuonna puhkesi vallankumouksia eri maissa, kuten Ranskassa ja Saksassa, jotka lisäsivät vaatimuksia demokraattisista uudistuksista.
Tausta ja Euroopan vallankumousaalto.
Vuonna 1848 Pariisista alkanut vallankumousaalto levisi ympäri Eurooppaa, ja sen myötä vaadittiin sosiaalisia ja demokraattisia uudistuksia, jotka usein yhdistyivät kansallisiin kysymyksiin. Tanskassa pitkän aikavälin tekijät, kuten tiukka absolutismi 1660-luvulta lähtien, olivat vaikuttaneet merkittävästi tapahtumiin. Absolutismi oli meritokraattista ja aristokratian vastaista, mikä teki valtion virkamiehistä ja upseereista usein liberaaleja ja uudistusmyönteisiä. Liberalismin ja vapaan perustuslain vaatimukset kasvoivat 1830- ja 1840-luvuilla, ja talonpojat alkoivat menettää luottamustaan absolutismiin. Samanaikaisesti Tanskan kuningaskuntaan kuuluneissa Schleswigin ja Holsteinin herttuakunnissa haluttiin liittoutua Saksan kanssa, mikä lisäsi kansallisia jännitteitä. Schleswig oli kielellisesti jakautunut: etelä saksankielinen ja pohjoinen tanskalaisväestöinen, mikä synnytti separatistisen Schleswig-Holstein-liikkeen.
Kuningas Fredrik VII ja perustuslain kehitys.
Tanskan kuningas Kristian VIII kuoli 20. tammikuuta 1848, ja hänen seuraajakseen nousi Fredrik VII, joka oli avoin perustuslaillisen järjestelmän mahdollisuudelle toisin kuin edeltäjänsä. Pian valtaannousunsa jälkeen Fredrik VII säilytti entiset ministerit ja teki kaksi uutta nimitystä valtiopäivien neuvostoon. Hänen isänsä aloittama perustuslain luonnos eteni, ja 28. tammikuuta hallitus ilmoitti suunnitelmista yhteisestä perustuslaista koko Tanskan kuningaskunnalle, mukaan lukien Schleswig ja Holstein. Suunnitelmassa ehdotettiin, että koko kuningaskunnan ja herttuakuntien väestö olisi edustettuna tasavertaisesti, mikä aiheutti tyytymättömyyttä kansallisliberaaleissa, jotka halusivat perustuslain koskevan vain Tanskaa Eiderjoen pohjoispuolella. Herttuakuntien väestö vastusti myös yhteistä perustuslakia, koska se tavoitteli suurempaa itsenäisyyttä.
Schleswig-Holsteinin kysymys.
Maaliskuun 20. päivänä Kööpenhaminaan saapui tieto, että Schleswigin ja Holsteinin edustajat olivat Rendsburgissa vaatineet vapaata perustuslakia, herttuakuntien yhdistämistä ja Schleswigin liittymistä Saksan liittoon, sillä herttuakuntien saksalaisväestö oli suurempi kuin tanskalaisväestö. Kansallisliberaalien johtaja Orla Lehmann julisti herttuakuntien olevan avoimessa kapinassa. Seuraavana päivänä suuri joukko kansalaisia marssi Christiansborgin linnaan vaatimaan ministerien vaihtoa ja uuden hallituksen muodostamista. Kuningas oli kuitenkin jo erottanut ministerit estääkseen Schleswigin liittymisen Saksan liittoon. Hallitus vastasi herttuakuntien vaatimuksiin kieltäen Schleswigin liittymisen Saksan liittoon, mutta myöntäen sille suurempaa itsehallintoa ja suunnitelman yhteisestä perustuslaista Tanskan kanssa, kun taas Holsteinille suunniteltiin omaa perustuslakia Saksan liittovaltion jäsenenä. Ennen kuin suunnitelmat ehtivät toteutua, Holsteinissa puhkesi avoin kapina 23. maaliskuuta, mikä johti ensimmäiseen Schleswigin sotaan vuosina 1848–1850.
Uuden hallituksen muodostaminen.
Seuraavien päivien aikana uuden hallituksen muodostaminen jatkui, ja 22. maaliskuuta entinen valtiovarainministeri Adam Wilhelm Moltke onnistui perustamaan koalitiohallituksen, Moltke I:n kabinetin eli maaliskuun ministeriön, joka sisälsi myös oppositiojohtajia. Tämä hallitus koostui konservatiiveista, liberaaleista, aristokraateista ja demokraateista, ja se pyrki turvaamaan Tanskan kuningaskunnan aseman suhteessa Schleswig-Holsteiniin. Kansalliset jännitteet syrjäyttivät sisäiset ideologiset konfliktit, mikä mahdollisti perustuslain hyväksymisen ilman laajaa verenvuodatusta.
Perustuslain hyväksyminen ja vaikutukset.
Maaliskuun vallankumous Tanskassa erosi monista muista Euroopan maista, sillä se tapahtui ilman väkivaltaa tai ihmishenkien menetyksiä. Kuningas Fredrik VII ilmoitti jo etukäteen luopuneensa absolutismista ja pitävänsä itseään perustuslaillisena monarkkina. Vuonna 1849 kuningas allekirjoitti ensimmäisen vapaan perustuslain, joka takasi useita perusoikeuksia ja loi kaksikamarisen parlamentin, jossa ala- ja ylähuoneen jäsenet valittiin eri tavoin. Äänioikeus annettiin kaikille yli 30-vuotiaille tanskalaisille miehille, jotka eivät olleet rikoksesta tuomittuja tai muuten rajoittuneessa asemassa, mikä loi aikansa mittakaavassa laajan ja demokraattisen äänioikeuden. Toisin kuin monissa muissa Euroopan maissa, Tanskassa vallankumouksen jälkeistä vastareaktiota ei tapahtunut.
Pitkän aikavälin seuraukset.
Vuosien 1848–1850 sisällissota herttuakunnissa vaikutti siihen, että Tanskan kuningaskunta pystyi luomaan pysyvän perustuslaillisen järjestelmän. Myöhemmät yritykset yhdistää koko Tanskan valtakunta yhteisen perustuslain alle kohtasivat vaikeuksia herttuakuntien ja suurvaltojen vuoksi. Vuonna 1863 perustettiin uusi perustuslaki Tanskan kuningaskunnalle ja Schleswigille, mikä johti vuonna 1864 sotaan Preussia ja Itävaltaa vastaan ja herttuakuntien menetykseen. Kaiken kaikkiaan vuoden 1848–1849 poliittinen murros Tanskassa oli monimutkainen yhdistelmä poliittisia, sosiaalisia, kansallisia, separatistisia ja dynastisia tekijöitä, jotka liittyivät tiiviisti sisällissotaan herttuakunnissa ja vallan tyhjiöön, joka seurasi absolutismin lakkauttamista.