Jusqu'à la garde

Jusqu'à la garde (kirjaimellisesti ’Huostaanottoon saakka’) on Xavier Legrandin ohjaama vuonna 2017 ensi-iltansa saanut ranskalainen draamaelokuva ja psykologinen trilleri. Elokuva seuraa perhettä, jota repii avioero ja huostajuuskiista. Vähitellen paljastuu, että perheen isä on manipulatiivinen ja väkivaltainen. Elokuva sai ensi-iltansa Venetsian elokuvajuhlilla, jossa se palkittiin hopeisella leijonalla. Elokuva palkittiin vuoden 2019 parhaan elokuvan, parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen ja parhaan naispääosan César-palkinnoilla.
Tuotanto.
Xavier Legrand oli aiemmin ohjannut moneen kertaan palkitun lyhytelokuvan "Avant Que De Tout Perdre" (2013), joka käsittelee samaa teemaa ja henkilöitä kuin hänen esikoisohjauksensa "Jusqu'à la garde". Legrandin omien sanojen mukaan käsikirjoitus perustui tarkkaan tutkimustyöhön. Hän haastatteli perheväkivaltaa kokeneita naisia heidän kokemuksistaan. Ohjaajan mukaan elokuva on poliittinen teko, jonka tarkoitus on kiinnittää huomio perhe- ja parisuhdeväkivaltaan ilmiönä.
"Jusqu'à la garde" on rakenteeltaan hyvin pelkistetty. Elokuvassa ei ole dramaattisia juonenkäänteitä. Sen sijaan se keskittyy yhteen ajanjaksoon kuvaamansa perheen elämässä ja tilanteeseen, joka kehittyy vähitellen yhä huonommaksi ja uhkaavammaksi. Tapahtumia ei taustoiteta eikä selitetä. Elokuva alkaa realistisena oikeussalidraamana, mutta muuttuu psykologiseksi trilleriksi, jossa on lopulta kauhuelokuvan elementtejä.
Juoni.
Äiti Miriam Besson ja isä Antoine Besson ovat tuomarin luona huoltajuuskuulemisessa. Miriamin asianajaja esittää heidän poikansa, 12-vuotiaan Julienin lausunnon, jonka mukaan isä on uhka perheelle. Poika ei tahdo tavata isäänsä. Antoinen asianajaja kiistää asian ja kertoo asiakkaansa olevan tavallinen mies, joka tahtoo vain tavata lapsiaan. Äiti on estänyt tapaamiset ja yrittää nyt lavastaa hänet väkivaltaiseksi. Isä tahtoo jaetun huoltajuuden ja poikansa Julienin luokseen joka toinen viikko. Tuomari määrää Antoinelle tapaamisoikeuden joka toinen viikonloppu.
Antoine tulee hakemaan Julienin Miriamin vanhempien luota. Julien teeskentelee kipeää eikä tahdo lähteä. Kun Antoine kertoo tekevänsä ilmoituksen, jos ei saa tavata Julienia poika suostuu lähtemään isänsä mukaan. On selvää, että Julien pelkää. Hän ei katso isäänsä silmiin ja välttelee vastaamista tämän kysymyksiin. Seuraavan tapaamisen aikana Antoine vie pojan vanhempiensa ja Julienin isovanhempien luokse. Kesken illallisen Antoine ja hänen isänsä alkavat huutaa ja riidellä uhkaavasti. Palauttaessaan poikaa Antoine manipuloi pelottelemalla Julienin paljastamaan missä perhe nykyisin asuu. 
Vastaanotto.
Elokuva sai ensi-iltansa Venetsian elokuvajuhlilla, jossa se palkittiin hopeisella leijonalla. Elokuva palkittiin vuoden 2019 parhaan elokuvan, parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen ja parhaan naispääosan Césarilla, Ranskan tärkeimmällä elokuvapalkinnolla. Kansainväliset kriitikot kiittivät elokuvaa. The Guardian -lehden Peter Bradhawn mukaan elokuva oli intensiivinen trilleri, jossa välittää todellisen elämän kauhun uskottavasti. Hänen mielestään elokuva myös kärsii hiukan yksinkertaisuudestaan ja suoraviivaisuudestaan. New York Timesin A.O. Scott mielestä elokuvan vähäeleinen ja armoton kuvaus on tarkasti nähtyä draamaa, joka rakentaa jännitettä kuin trilleri tai kauhuelokuva. Scottin mukaan elokuva on kuitenkin enemmän poliittinen teko kuin dokumentäärinen kuvaus yksittäisestä tapauksesta. British Film Instituten elokuvaesittelyssä Paul O’Callaghanin mielestä ohjaaja Legrandin näyttää jo debyytissään olevansa valmis auteur-ohjaaja. Entertainment Weeklyn Chris Nashawatyn mukaan "Jusqu'à la garde" ei ole miellyttävä katsojakokemus vaan realistista kauhua, jota ei pysty unohtamaan elokuvan nähtyään.