Ferdinand I (Napoli)

Ferdinand I (, , myös "Don Ferrante"); (1423 tai 2. kesäkuuta 1424 Valencia, Espanja – 25. tammikuuta 1494 Napoli) oli espanjalaissyntyinen Napolin kuningas vuosina 1458–1494.
Suku ja koulutus.
Ferdinand I oli Aragonian kuningas Alfonso V:n tunnustama avioton poika. Hänen äitinsä oli Gueraldona Carlino, joka oli mahdollisesti napolilaisyntyinen, toisten tietojen mukaan Lucrezia de Alagno. Kuningas ei ollut voinut mennä naimisiin rakastajattarensa kanssa, koska paavi Calixtus III kieltäytyi hänen vaatimuksistaan ​​mitätöidä avioliitto, jonka Alfonso oli solminut serkkunsa Maria de Castillon kanssa. Tästä huolimatta kuninkaan neuvosto tunnusti hänet isänsä seuraajaksi vuonna 1443, ja myöhemmin serkku Ferdinand Katolilainen hyväksyi hänet isänsä perijäksi.
Ferdinandon varhaisvuosista Valenciassa tiedetään vain vähän. Hänellä oli kaksi kuninkaan nimittämiää opinto-ohjaajaa: Eximen Pérez de Corella, joka vastasi maallisista asioista, ja Valencian piispa Alonso Borja (tuleva paavi Callixtus III), joka vastasi hengellisestä hyvinvoinnista. Myös napolilainen maanpakolainen Diomede Carafa vaikutti merkittävästi hänen lapsuuteensa. Kahdenkymmenen vuoden ikäerosta huolimatta hän ansaitsi Ferdinandon luottamuksen ja kiintymyksen loppuelämäkseen. Carafaa lukuun ottamatta hänen seurueensa koostui yksinomaan espanjalaisista, katalaani oli hänen äidinkielensä, ja hänen tulevaisuutensa oli toissijaisena prinssinä Aragonian sivuvaltiossa.
Kaikki muuttui, kun Alfonso V Jalomielinen palasi Italiaan vuonna 1436 päättäväisenä valloittamaan Napolin kuningaskunnan ja saamaan vaimonsa, Kastilian Marian, seuraansa – joka kuitenkin jäi Espanjaan – Franciscuksen ja heidän kaksi aviotonta tytärtään, Marian ja Leonoran. Samana vuonna, syyskuussa, Corella sai käskyn valmistella nuoren prinssin matkaa, jonka oli määrä matkustaa Italiaan kotiopettajan ja sopivan nuorten herrasmiesten seurueen kanssa. Mutta vasta 26. heinäkuuta 1438 koko seurue, Corellan ja Borjan johdolla, lähti purjehtimaan Barcelonasta ja nousi maihin 19. elokuuta Gaetassa, jossa Franciscus tapasi isänsä, jota hän tuskin tunsi. Heidän välilleen kehittyi kuitenkin nopeasti vahva emotionaalinen side, sillä Alfonso arvosti nuoren miehen terävää älykkyyttä ja fyysistä rohkeutta, kun taas Ferdinand osoitti kunnioittavaa ihailua arvoisaa vanhempaansa kohtaan. 
Alfonso V:n valloitettua Napolin vuonna 1442 Ferdinand sai Napolin kruununperilliselle perinteisesti annetun Calabrian herttuan arvon. Hänen opettajanaan toimi filosofi Lorenzo Valla. 
Kuningas.
Alfonso V määräsi Napolin kruunun periytymään Ferdinandille, ja tästä tuli kuningas isänsä kuoltua 27. kesäkuuta 1458. Aragonian valtaistuimen ja Sisilian peri hänen setänsä Juhana II. Oman sukulaisensa Napolin valtaistuimelle halunnut paavi Calixtus III kiisti Ferdinandin perimysoikeuden kruunuun mutta kuoli itse jo runsaan kuukauden kuluttua. Seuraava paavi Pius II asettui Ferdinandin puolelle.
Ferdinand I:n valtakauden alussa kapinalliset paronit yrittivät palauttaa valtaan aiemman kuninkaan René Anjoulaisen, jonka poika, Lothringenin herttua Juhana II saapui sotajoukkoineen Napoliin. Ferdinand kärsi tappion Juhanan armeijalle Sarnon taistelussa vuonna 1460, mutta sai sitten avukseen palkkasoturipäällikkö Alessandro Sforzan sekä albanialaisen sotaherran Skanderbegin. Ferdinand löi Juhanan ratkaisevassa Troian taistelussa vuonna 1462 ja kukisti kapinan kokonaan vuonna 1464. Paronit kapinoivat myöhemminkin, minkä lisäksi muut Italian valtiot ja Osmanien valtakunta havittelivat Napolin alueita.
Vuonna 1478 Ferdinand I liittoutui paavi Sixtus IV:n kanssa Firenzen hallitsija Lorenzo de’ Mediciä vastaan, mutta suostui rauhansopimukseen Napoliin henkilökohtaisesti saapuneen Lorenzon kanssa. René Anjoulaisen kuoltua vuonna 1480 Ranskan kuningas Ludvig XI julisti perineensä tämän oikeuden Napolin kruunuun. Samana vuonna turkkilaiset valtasivat maihinnousulla Otranton satamakaupungin ja joukkosurmasivat sen asukkaita, mutta se vallattiin takaisin seuraavana vuonna Ferdinandin pojan Alfonson johdolla Napolin saatua taloudellista tukea Firenzeltä. Ferdinand soti Firenzen liittolaisena Venetsiaa vastaan vuosien 1482–1484 Ferraran sodassa.
Vuosina 1485–1487 Ferdinandia sortavaa hallintoa vastaan nousi jälleen uusi paronikapina, jonka tavoitteena oli nostaa hänen tilalleen joko Lothringenin herttua René II tai hänen oma poikansa Fredrik. Aatelisia johtivat Francesca Coppola ja Antonello Sanseverino. Kapinallisia tuki paavi Innocentius VIII, joka kuitenkin solmi rauhan Ferdinandin kanssa vuonna 1486, minkä jälkeen Ferdinand kukisti kapinan. Hän lupasi kapinajohtajille armahduksen mutta surmauttikin heidät säälittä. 
Täysin italialaistuneena hän jatkoi isänsä Alfono II:n rakennustöitä Napolin kaupungissa. Hän vastasi kaupunginmuurien ensimmäisestä laajennuksesta 1484–1490, jota seurasi toinen vuonna 1499. Hänen ajaltaan ovat peräisin kaunis Palazzo Como vuosina 1464–1490, Palazzo Diomede Carafa (1470), Palazzo Sanseverinon julkisivu (1470) sekä Porta Capuana (1484).
Kun Ferdinand vuonna 1492 solmi Firenzen kanssa liiton Milanon herttuakuntaa vastaan, Milanon herttua Ludovico Sforza kutsui avukseen Ranskan kuningas Kaarle VIII:n, joka myös väitti olevansa oikeutettu Napolin kruunuun. Vuonna 1493 Kaarle VIII valmistautui hyökkäämään Italiaan valloittaakseen Napolin, ja Ferdinand ymmärsi, että tämä oli suurempi vaara kuin mikään muu, mitä hän oli aiemmin kohdannut. Hän varoitti muita Italian ruhtinaita näitä odottavasta onnettomuudesta. Neuvottelujen epäonnistuttua paavi Aleksanteri VI:n ja Milanon herttua Ludovico 'il Moro' Sforzan kanssa hän kuoli tammikuussa 1494 ahdistuksesta uupuneena.
Ferdinand kuoli 70-vuotiaana tammikuussa 1494 Ranskan armeijan ollessa kohti Napolia. Hänet on haudattu San Domenico Maggiore kirkon sakastiin Napoliin. Vuosina 1984–1987 hänen muumioituneesta ruumiistaan tehdyn tutkimuksen mukaan hän on sairastanut vaikeaa kaulavaltimoiden ateroskleroosia.
Avioliitot ja jälkeläiset.
Ferdinand avioitui 30. toukokuuta 1445 Taranton prinsessa Isabella di Chiaromonten (tunnettu myös nimellä Isabella de Clermont, 1424–1465), kanssa, joka oli Copertinon kreivi Tristan de Clermont-Lodeven ja Caterina di Taranto Orsini del Balzon tytär.
Heille syntyi kuusi lasta.
Jäätyään leskeksi Ferdinand avioitui 14. syyskuuta 1477 serkkunsa, infanta Juana Trastámara de Aragonan (1455–1517) kanssa, joka oli Aragonian kuningas Juhana II:n ja tämän toisen puolisison Juana Enríquezin tytär sekä Aragonian kuningas Ferdinand Katolilaisen sisar.
Ferdinandilla oli lisäksi ainakin kaksitoista aviotonta lasta useitten naisten kanssa, joista neljä tunnetaan nimeltä. 
Suhteesta Diana Guardaton kanssa: 
Suhteesta Marchesella Spitzatan, kappalaisensa ja montieron sisaren kanssa:
Suhteesta Piscicella Piscicellin kanssa: 
Suhteesta Eulalia Ravignanon kanssa: 
Ferdinandin lyhytaikaiseksi seuraajaksi tuli hänen poikansa Alfonso II, joka joutui jo seuraavana vuonna pakenemaan lähestyvien ranskalaisjoukkojen tieltä. Myös Ferdinand I:n nuorempi poika Federico oli sittemmin Napolin kuninkaana. 
Ferdinandin tyttäristä Beatricesta tuli Unkarin ja Böömin kuningatar naimalla ensin kuningas Matias Corvinuksen ja myöhemmin kuningas Vladislaus II:n, Eleonorasta tuli Ferraran herttuatar naituaan herttua Ercole I d’Esten ja toisesta avioliitosta syntynyt Giovanna oli lyhyen aikaa Napolin kuningattarena naituaan velipuolensa pojan Ferdinand II:n.
Luonne.
Ferdinand I hallitsi Napolia häikäilemättömän renessanssiruhtinaan ottein, ja hänet tunnettiin petollisena, armottomana ja kostonhimoisena juonittelijana. Hänen huhuttiin koonneen itselleen yksityisen kokoelman vangitsemiensa ja surmauttamiensa vihamiestensä palsamoituja ruumiita. Toisaalta hän oli avokätinen taidemesenaatti.
Ferdinandia oli siunattu suurella rohkeudella ja todellisilla poliittisilla kyvyillä, mutta hänen hallintotapansa oli julma ja tuhoisa. Hänen taloushallintonsa perustui sortaviin ja epärehellisiin monopoleihin, ja hän oli armottoman ankara ja äärimmäisen petollinen vihollisiaan kohtaan.