Madame de Staël

Anne-Louise-Germaine Necker, Staël-Holsteinin paronitar, madame de Staël (22. huhtikuuta 1766 Pariisi, Ranskan kuningaskunta – 14. heinäkuuta 1817 Pariisi, Bourbon-restauraatio) oli ranskalais-sveitsiläinen aatelinen, kirjailija ja esseisti, keskustelija ja poliittinen propagandisti. Hän vaikutti kirjalliseen makuun Euroopassa 1800-luvun vaihteessa.
Hänessä ruumiillistui aikansa eurooppalainen kulttuuri, joka loi sillan aatehistoriaan uusklassismista romantiikkaan. Hän saavutti mainetta myös ylläpitämällä kirjallista salonkia johtavalle älymystölle. Hänen tuotantoonsa kuuluu romaaneja, näytelmiä, moraalisia ja poliittisia esseitä, kirjallisuuskritiikkiä, historiaa, omaelämäkerrallisia muistelmia ja jopa useita runoja. Hänen tärkein kirjallinen panoksensa oli romantiikan kirjallisuuden teoreetikkona.
Suku ja koulutus.
Anne-Louise-Germaine Neckerin isä oli geneveläinen pankkiiri Jacques Necker, josta tuli kuningas Ludvig XVI:n valtiovarainministeri. Hänen sveitsiläissyntyinen äitinsä Suzanne Necker (os. Curchod) oli kirjallisesti lahjakas ja piti Pariisissa arvostettua kirjallis-poliittista salonkia. Ainoa lapsi Anne-Louise-Germaine oli jo lapsena nokkela ja terävä keskustelija. Hänet otettiin mukaan äidin kirjalliseen salonkiin jo 11-vuotiaana. Hän käytti paljon aikaa ja vaivaa, jotta tytär sai parasta mahdollista tiukasti rousseaulaisiin periaatteisiin perustuvaa koulutusta, mikä vaikutti hänen myöhempiin kirjoituksiinsa ja poliittisiin näkemyksiinsä. Jo lapsena hänet nähtiin äitinsä salongissa kuuntelemassa ja jopa osallistumassa keskusteluun vilkkaasti älyllisellä uteliaisuudella, joka tuli olemaan hänelle ominaista. Salongissa Germaine tapasi älymystöä kaikkialta Euroopasta ja Amerikan siirtokunnista, kuten Benjamin Franklinin.
Äidin ja tyttären välit olivat kireät. Suzanne Necker oli kyvyistään, kauneudestaan ja seurapiirien suosiostaan huolimatta ehdottoman siveellinen, pidättyväinen ja taipuvainen noudattamaan tyttärensä suhteen tiukkaa kuria. Anne-Louise-Germaine oli pienestä pitäen lähtien riehakas, flirttaileva ja kaipasi kiihkeästi huomiota ja näkyvyyttä. Lisäksi äidin ja tyttären välillä näyttää olleen jonkinlaista kilpailua isän ja puolison Jacques Neckerin kiintymyksestä. Madame Necker oli erittäin hienostunut, hieman välinpitämätön kaunotar, ja hänen tyttärensä oli tavallisen näköinen lapsi ja vieläkin arkipäiväisempi nuori nainen, jonka ainoita valtteja olivat huomiota herättävät suuret silmät sekä muodokas vartalo. Hän oli kuitenkin epätavallisen älyllinen lapsi, joka alkoi kirjoittaa hyvin varhain, vaikkakaan ei vielä julkaissut mitään. 
Hänen kerrotaan kirjoittaneen isälleen Jacques Neckerille kirjeen tämän kuuluisasta vuonna 1781 julkaistusta "Compte rendu au Roi (”Selonteko kuninkaalle”," Ranskan ensimmäinen julkinen selonteon valtion tuloista ja menoista) ja muista asioista, kun hän ei ollut vielä viisitoistavuotias. Hän oli romantiikan ajan tyypillinen tuote, joka vaati kaikkia, erityisesti naisia, olemaan jatkuvasti kiihtyneitä, melankolian kyllästämiä tai kyyneliin liuenneita.
16-vuotiaan Germainen avioliitto aiheutti kysymyksiä. Kauneuden puutetta korvasi hänen omaisuutensa. Hänen vanhempiensa sanotaan vastustaneen avioliittoa roomalaiskatolisen kanssa, mikä rajoitti huomattavasti valinnanvaraa. Sanotaan että William Pitt nuorempi oli ajatellut häntä vaimokseen. Salonginpitäjä, mademoiselle Jeanne Julie Éléonore de Lespinassen pahamaineinen rakastaja, kenraali ja kirjailija Guibertin kreivi Jacques Antoine Hippolyte, kylmäsydäminen ja lahjakas keikari varmasti antoi Germainelle huomiota. Kun nuori Germaine näki, kuinka paljon hänen vanhempansa nauttivat William Gibbonin seurasta, hän tarjoutui menemään naimisiin tämän kanssa, jotta he eivät koskaan jäisi näistä keskusteluista paitsi. Itse asiassa madame Necker toivoi englantilaisesta William Pittistä tyttärensä aviomiestä, mutta Germaine ei voinut kuvitellakaan elämää erossa suurista rakkauksistaan: Pariisista ja isästään.
Kirjallisen uran alku.
Silti ei ole epäilystäkään siitä, että hänen isänsä erottaminen ministerinvirasta "Compte rendu au Roi´"n julkaisun jälkeen ja sitä seurannut perheen eristäytyminen Pariisin kiireisestä elämästä olivat hänelle hyödyllisiä. Osan seuraavista vuosista he asuivat Coppetissa, hänen isänsä kartanossa Genevenjärven rannalla, jonka hän itse teki kuuluisaksi. Mutta muut ajat kuluivat matkustellen pääasiassa Etelä-Ranskassa. He palasivat Pariisiin tai ainakin sen lähistölle vuonna 1785, ja mademoiselle Necker jatkoi monipuolista kirjallista tuotantoa, johon kuului romanttinen draama "Sophie, ou les sentiments secrets," joka julkaistiin salanimellä vuonna 1786, ja Nicholas Rowen "Jane Greyn" inspiroima tragedia "Jeanne Grey," joka julkaistiin vuonna 1790. 
Vuonna 1788 hän esiintyi kirjailijana omalla nimellään ja tuli tunnetuksi "Lettres sur les ouvrages et le caractère de J.-J. Rousseau" -teoksesta, kiihkeästä ylistysrunosta, joka osoitti lahjakkuutta, mutta ei kriittistä voimaa. Hän oli tähän aikaan innostunut rousseaulaisuudesta ja perustuslaillisuudesta politiikassa. Hänen ajattelussaan on epätavallinen ja sovittamaton sekoitus Rousseaun innostusta ja Montesquieun rationalismia. Isänsä, Montesquieun ihailijan, vaikutuksesta hän omaksui Englannin parlamentaariseen monarkiaan perustuvia poliittisia näkemyksiä. Kannattamalla Ranskan vallankumousta hän sai maineen jakobiinina. Kansalliskonventin, monarkian lakkauttavan vaaleilla valitun elimen alaisuudessa maltillinen girondisti-ryhmittymä vastasi parhaiten hänen ajatuksiaan.
Hän oli paikalla historiallisesti kriittisissä tapahtumissa Ranskan säätyjen yleiskokouksen 1789 istunnoissa sekä vuoden 1789 ihmis- ja kansalaisoikeuksien julistuksessa, jotka ilmaisevat hänen kiinnostustaan aikansa poliittiseen keskusteluun.
Hän riemuitsi kun isä Jacques Necker, jonka valtiollinen juonittelu oli ajanut Brysseliin, kutsuttiin takaisin ja saatettiin voitokkaasti Pariisiin. Jacques Necker lopulta vuonna 1790 lähti Ranskasta epäsuosioon ja häpeään joutuneena; ja vallankumouksen lisääntyvät levottomuudet tekivät madame de Staëlin etuoikeuksista Ruotsin suurlähettilään puolisona erittäin tärkeitä turvatoimia. Hän vieraili Genevenjärven rannalla Coppetin kartanossa Sveitsissä kerran tai kaksi, mutta suurimman osan vallankumouksen alkuajoista hän oli Pariisissa ja, kuten hän luuli, osallistumassa maltillisten neuvostojen työhön.
Äitinsä tavoin Germaine de Staël avasi salongin vuonna 1792 Ruotsin suurlähetystössä Hôtel de Suèden kaupunkipalatsissa, rue du Bac 97:ssä, jossa hän otti vastaan uuden sukupolven edustajia kuten Gilbert di Motier de Lafayette, edelllisen appi, kemisti Noailles'n herttua Jean-Louis-Paul-François, Clermont-Tonnerren kreivi Stanislas Marie Adélaïde (murhattiin elokuussa 1792 Tuileriers'n palatsin valtauksessa) ja Nicolas de Condorcet, jotka kannattivat perustuslaillisen monarkian ajatuksia. Napoleon Bonaparten pelottavana vastustajana pidettynä hänen täytyi useaan otteeseen, huolimatta miehensä diplomaattisesta asemasta, matkustaa isänsä luokse Coppetiin Sveitsiin.
Päivää ennen syyskuun murhia hän lopulta pakeni ystävystyttyään maltillisen, ensin tavaltalaisen yleisen syyttäjä Louis Pierre Manuelin avulla ja äärivallankumouksellisen, ja seuraavana päivänä terroria kannattavan jakobiini Jean-Lambert Tallienin saattamana. Hänen oma kertomuksensa paosta on kuten tavallista, niin räikeä, että se herättää kysymyksen, oliko hän todella vaarassa. Suoraan ei näytä siltä, mutta hän oli anteliaasti käyttänyt Ruotsin suurlähetystön etuoikeuksia suojellakseen uhattuina olevia ystäviään. 
Avioliitot ja lapset.
Hän avioitui 20-vuotiaana 14. tammikuuta 1786 Pariisissa Ruotsin suurlähetystön kappelissa 37-vuotiaan ruotsalaisen paroni, lähetystöattasea Erik Magnus de Staël von Holsteinin (1749–1802) kanssa, joka oli reininmaalaisen Mattias Staël von Holsteinin ja Elisabeth Ulfsparre af Broxvikin seitsemänneksi vanhin lapsi.
Merkittävälle perijättärelle ja erittäin kunnianhimoiselle tytölle avioliitto ei tuntunut kovin loistavalta, sillä paroni von Staëlilla ei ollut omaisuutta eikä kovin suurta henkilökohtaista mainetta. Viiden vuoden neuvottelujen tuloksena Neckereiden, kuningatar Marie Antoinetten ja Ruotsin kuningas Kustaa III:n välillä paroni Staël-Holstein palkittiin kahdentoista vuoden mittaisella suurlähettilään viralla Ludvig XIV:n hovissa, joka oli Ruotsille sen tärkein ulkopoliittinen asemapaikka ja käytännössä elinikäinen virka sekä eläkkeen sen peruuntumisen varalta sekä Pohjantähti-ritarikunnan kunniamerkki. Neckerit lupasivat tyttärelleen 650 000 livren myötäjäiset.
Eric Magnus Staël-Holstein sai vuonna 1783 ministerin viran ja vapaaherran arvon vuonna 1788. Rouva de Staëlia syytettiin tuhlailusta, ja myöhemmin avioparin oli tehtävä sovinnollinen omaisuudenjako. Avioliitto näyttää täyttäneen molempien osapuolten odotukset, vaikka kumpikaan ei tuntenut kiintymystä toiseensa. Heillä oli lapsia eikä heidän välillään ollut skandaalia. Paroni sai rahaa uhkapeliharrastukseensa ja vaimo sai ulkomaisen arvovaltaisen aseman lähettilään puolisona, paljon korkeamman aseman hovissa ja seurapiireissä kuin mitä hän olisi voinut saavuttaa menemällä naimisiin ranskalaisen kanssa ja ilman itseään korkeampiarvoisen ranskalaisen naimisesta seuraavia haittatekijöitä. Madame de Staël ei ollut "persona grata" hovissa, mutta hän näyttää näytelleen lähettilään rouva roolia, kuten hän näytteli useimpia rooleja, melko äänekkäästi ja liioitellusti, mutta ei huonosti. Hän alkoi kirjoittaa pitkiä kirjeitä Ruotsin kuninkaalle ja raportoi salongissaan kiertävien reformististen aatteiden edistymisestä. Kirjeissä hän edisti rakastajansa kreivi Louis Marie de Narbonne-Laran asiaa perustuslaillisen monarkian perustana. 
Heille syntyi kaksi lasta:
Heillä oli kolme lasta, joitten isyydestä ei voida olla varmoja:
Lähdettyään Pariisista vuonna 1793 terrorin aikana ja palveltuaan ministerinä Kööpenhaminassa, von Staël palasi vuonna 1795 ja tunnusti Ranskan tasavallan Ruotsin hallituksen puolesta, mutta hänet kutsuttiin takaisin Ruotsiin vuonna 1797. Avioliitto päättyi asumuseroon vuonna 1797, toisten tietojen mukaan vuonna 1800 ja kolmannen tiedon mukaan paroni von Staël itse haki asumuseroa vuonna 1798. Sen jälkeen hän eli naimattomana Pariisissa. Hän omistautui uhkapelaamiselle ja keräsi suunnattomat velat ennen kuolemaansa aivoinfarktiin matkallaan kylpylään Coppetin lähellä loppukeväänä 1802. 
Uskotaan, että kreivi Louis de Narbonne-Lara, joka Ludvig XV:n tunnustamaton avioton lapsi, oli hänen kahden poikansa Louis Auguste de Staël-Holsteinin ja Mattias Albert de Staël-Holsteinin isä.
Suhteesta Benjamin Constantin kanssa todennäköisesti:
Germaine de Staël avioitui toisen kerran vuonna 1816 sveitsiläisen upseeri Albert 'John' Jean Michel de Roccan (1788–1818) kanssa.
Heille syntyi Germainen ollessa 46-vuotias lapsi, joka oli vammainen:
Maanpako vallankumouksen terrorin aikana.
Miehensä diplomaattiaseman suojelemana Germaine de Staël ei ollut vallankumouksen aikana Pariisissa vaarassa, hän piti salonkia, jossa vierailivat Thomas Jefferson, Gouverneur Morris, Talleyrand ja Antoine Barnave. Vasta vuonna 1793 hän pakeni Pariisista täpärästi terrorin aikana isälleen kiitollisten ihmisten avustuksella. Sveitsistä käsin hän järjesti pakoreitin muille, mikä pelasti ainakin 20 ihmishenkeä.
Hän vetäytyi Coppetiin, vanhempiensa kesäasuntoon Genevenjärven lähellä. Juuri Château Coppetissa hän saavutti mainetta perustamalla kohtaamispaikan Länsi-Euroopan johtaville älymystön edustajille. Vuodesta 1789 lähtien hänen rakastajanaan oli ollut kreivi Louis Marie de Narbonne-Lara (1755–1813), joka oli Ludvig XVI:n sotaministeri. Narbonne pakeni Englantiin vuonna 1792, ja Germaine liittyi hänen seuraansa vuonna 1793. He asuivat Juniper Hallissa lähellä Micklehamia Surreyssa kartanossa, jota ranskalaiset emigrantit olivat vuokranneet vuodesta 1792 lähtien. Siellä hän tapasi kirjailija Frances Burneyn (madame d'Arblay), mutta heidän ystävyytensä katkesi lyhyeen, koska madame de Staëlin poliittisia ja moraalisia näkemyksiä pidettiin ei-toivottuina Englannin kunniallisissa seurapiireissä.
Paluu Ranskaan.
Hän palasi Ranskaan Coppetin kautta terrorin ajan päättyessä vuonna 1794. Tästä alkoi hänen uransa loistava kausi. Hänen salonkinsa kukoisti, ja hän julkaisi useita poliittisia ja kirjallisia esseitä, erityisesti teoksen "De l’influence des passions sur le bonheur des individus et des nations" (1796), josta tuli yksi eurooppalaisen romantiikan tärkeimmistä dokumenteista. Hän alkoi tutkia erityisesti Saksassa kehittyviä, nousevia uusia ajatuksia. Hän luki iäkkään sveitsiläisen kriitikon Karl Viktor von Bonstettenin, saksalaisen filologi Wilhelm von Humboldtin ja ennen kaikkea veljesten August Wilhelm ja Friedrich von Schlegelin teoksia, jotka olivat vaikutusvaltaisimpia saksalaisia romantikkoja. Mutta juuri hänen Lausannessa tapaamansa uusi rakastaja, kirjailija ja poliitikko Benjamin Constant (1767−1830) vaikutti häneen suorimmin saksalaisen kulttuurin hyväksi. Hänen vaihteleva suhteensa Constantin kanssa alkoi vuonna 1794 ja kesti 14 vuotta, vaikka vuoden 1806 jälkeen hänen kiintymykseensä ei juurikaan enää vastattu.
Kirjallisuusteoriat.
Noin 1800-luvun alussa madame de Staëlin ajattelun kirjallinen ja poliittinen luonne määrittyi. Hänen kirjallinen merkityksensä nousi esiin teoksessa "De la littérature considérée dans ses rapports avec les institutions sociales" (1800). Tämä monimutkainen teos, vaikkakaan ei täydellinen, on täynnä uusia ideoita ja näkökulmia ainakin Ranskassa. Perustavanlaatuinen teoria, joka muotoiltiin ja kehitettiin Hippolyte Tainen positivismissa, on että teoksen on ilmaistava sen kansakunnan moraalinen ja historiallinen todellisuus, ajan henki, jossa se on syntynyt. Hän väitti myös, että pohjoismaiset ja klassiset ihanteet olivat pohjimmiltaan vastakkaisia ja tukivat pohjoismaista, vaikka hänen henkilökohtainen makunsa pysyi vahvasti klassisena. Hänen kaksi romaaniaan "Delphine" (1802) ja "Corinne" (1807), havainnollistavat jossain määrin hänen kirjallisia teorioitaan, joista ensimmäinen on vahvasti sosiologinen, ja jälkimmäinen osoittaa pohjoismaisen ja eteläisen mentaliteetin välisen yhteentörmäyksen.
Maastakarkotus Napoleonin aikaan.
Madame de Staël asui Napoleonin hallinnon aikana karkotettuna Saksassa ja sai siellä vaikutteita Goethelta ja Schilleriltä.
Madame de Staël oli tärkeä poliittinen hahmo, ja hänen aikansa Eurooppa piti häntä Napoleonin henkilökohtaisena vihollisena. Benjamin Constantinin ja ystäviensä kanssa hän muodosti liberaalin vastarinnan ytimen, joka nolostutti Napoleonia niin paljon, että tämä karkotti hänet 64 kilometrin päähän Pariisista vuonna 1803. Siitä lähtien Château Coppet Sveitsissä oli hänen päämajansa, jossa kokoontui "groupe de Coppet" -niminen ryhmä, johon kuuluivat Benjamin Constant, Jean Charles Léonard Simonde de Sismondi, Prosper de Barante, August Wilhelm Schlegel ja Charles-Victor de Bonstetten. 
Vuonna 1804 hän alkoi kirjoittaa teosta, jonka hän postuumisti vuonna 1821 julkaisemassaan teoksessa kutsui nimellä "Dix Années d’exil" (Kymmenen vuoden maanpako). Hän matkusti joulukuusta 1803 huhtikuuhun 1804 halki Saksan joka huipentui vierailuun Weimarissa, joka oli jo vakiinnuttanut asemansa J. W. von Goethen ja Friedrich von Schillerin pyhättönä. Berliinissä hän tapasi filosofi ja kirjallisuudentutkija August Wilhelm von Schlegelin, josta tuli vuoden 1804 jälkeen hänen usein käyttämänsä seuralainen ja neuvonantaja sekä hänen poikiensa opettaja. Schlegelin vaikutus näkyy selvästi teoksessa ”De l'Allemagne”. 
Hänen oppaanaan Saksassa oli kuitenkin nuori englantilainen Henry Crabb Robinson, joka opiskeli Jenan yliopistossa. Matka keskeytyi Wienissä vuonna 1804 uutiseen hänen isänsä Jacques Neckerin kuolemasta, jota hän oli aina ihaillut suuresti. Isän kuolema kosketti häntä syvästi, mutta vuonna 1805 hän lähti Italiaan Schlegelin ja geneveläisen taloustieteilijä Jean Charles Léonard Simonde de Sismondin seurassa, joka toimi hänen oppaanaan matkalla. Palattuaan matkaltaan kesäkuussa 1805 hän vietti seuraavat seitsemän vuotta maanpaossa, suurimman osan ajasta Coppetissa Sveitsissä.
Vaikka "Corinnea" voidaan pitää hänen Italian-matkansa tuloksena, hänen Saksan-vierailunsa hedelmät sisältyvät hänen tärkeimpään teokseensa "De l’Allemagne" (1810). Tämä on vakava tutkimus saksalaisista tavoista, kirjallisuudesta ja taiteesta, filosofiasta ja moraalista sekä uskonnosta, jossa hän teki aikalaisilleen tunnetuksi Sturm und Drang -suuntauksen (1770–1780) Saksan. Sen ainoa vika on sen antama vääristynyt kuva, joka jättää huomiotta esimerkiksi saksalaisen romantiikan väkivaltaisen nationalistisen puolen. Napoleon luuli sitä Ranskan vastaiseksi teokseksi, ja vuoden 1810 ranskankielinen painos (10 000 kappaletta) takavarikoitiin ja tuhottiin. Se julkaistiin lopulta Englannissa vuonna 1813.Hänen ystävänsä yrittivät useita kertoja neuvotella hänen paluustaan Pariisiin. Napoleon pysyi järkkymättömänä; hän pelkäsi Germaine de Staëlin vaikutusvaltaa yleiseen mielipiteeseen ja että joutuisi maksamaan takaisin kaksi miljoonaa livreä, jotka isä Jacques Necker oli lainannut Ranskan valtiolle vuonna 1778. Vuonna 1807 julkaistu teos "Corinne ou l'Italie", jossa Staël ei maininnut mitään keisarin Italian sotaretkien uroteoista, herätti tämän vihan ja teos "De l'Allemagne" tuomittiin vuonna 1810 Ranskan vastaisena. Poliisin valvonnassa madame de Staël eristettiin: ne harvat ihmiset, jotka uskalsivat vierailla hänen luonaan Coppetissa kuten Juliette Récamier, joutuivat myös keisarin vihan uhreiksi. Toukokuussa 1812 hän pakeni Napoleonin Euroopasta.
Mentyään naimisiin vuonna 1811 nuoren sveitsiläisen, entisen upseeri Albert 'John' Jean Michel de Roccan kanssa hän matkusti puolisonsa, lastensa ja August Schlegelin kanssa toukokuussa 1812 Itävaltaan ja vierailtuaan Venäjällä Kiovassa, Moskovassa ja Pietarissa, hän matkasi syyskuusta lähtien Suomen kautta Tukholmaan. Hän viipyi Tukholmassa kahdeksan kuukautta työskennellen ja saapui kesäkuussa 1813 Englantiin. Hänet otettiin vastaan innostuneesti, vaikka liberaalit kuten lordi Byron, moittivat häntä enemmän Napoleonin vastaisuudesta kuin liberaaliudesta ja konservatiivit liiasta liberaaliudesta. Hänen oppaanaan Englannissa toimi skotlantilainen kustantaja sir James Mackintosh. Hän keräsi asiakirjoja "De l’Angleterre" -teosta varten, mutta ei koskaan kirjoittanut sitä. Aineistoa löytyy Lontoossa kirjoitetusta teoksesta "Considérations sur la Révolution française" (1818), joka edustaa paluuta Jacques Neckerin ajatuksiin ja pitää Englannin poliittista järjestelmää mallina Ranskalle.
Paluu Ranskaan.
Bourbon-restauraation aikaan vuonna 1814 madame de Staël palasi Pariisiin, mutta oli syvästi pettynyt. Napoleonin kukistumista oli seurannut ulkomainen miehitys, eikä se ollut millään tavalla palauttanut vapautta Ranskaan. Satapäiväisen keisarikunnan aikana hän pakeni Sveitsiin Coppetiin ja syyskuussa 1815 lähti jälleen Italiaan. Vuonna 1816 hän palasi viettämään kesää Coppetissa, jossa hänen seuraansa liittyi lordi Byron, joka oli paennut Englannista onnettoman avioliittonsa jälkeen. Kirjailijoiden välille kehittyi vahva ystävyys. Madame de Staëlin terveys heikkeni, Byronin lähdön jälkeen hän matkusti Pariisiin talveksi. Vaikka takaisin palanneet emigrantit ottivat hänet huonosti vastaan ja hallitus epäili häntä, hän piti salonkiaan koko talven ja osan keväästä, mutta huhtikuun 1817 jälkeen hän oli työkyvytön. Hän sai aivoinfarktin 21. helmikuuta ja oli sen jälkeen halvautunut. Hänen luonaan vierailivat loppuun saakka ahkerasti sekä Benjamin Constant, August von Schlegel että herttua Mathieu de Montmorency-Laval.
Germaine de Staël kuoli aivoinfarktiin 51-vuotiaana Pariisissa heinäkuussa 1817.
Tuotanto.
Madame de Staël toi ranskalaiseen kirjallisuuteen uusia virtauksia julkaisemillaan tutkielmilla, joissa usein käsiteltiin rinnastuksia: menneisyyttä ja nykyisyyttä, eteläisiä ja pohjoisia Euroopan maita sekä yksinvaltaista ja kansanvaltaista johtamista. Hän kirjoitti myös romaaneja, muun muassa omaelämäkerrallisen teoksen "Corinne". Siitä on suomennettu lyhyt katkelma antologiaan "Ranskan kirjallisuuden kultainen kirja" (1934).
Perintö.
Germaine de Staëlin puhtaasti kirjallisen merkityksen ylittää huomattavasti hänen merkityksensä aatehistoriassa. Hänen romaaninsa ja näytelmänsä ovat nykyään pitkälti unohdettuja, mutta hänen kriittisen ja historiallisen työnsä arvo on kiistaton. Vaikka hän ei välittänyt yksityiskohdista, hänellä oli selkeä näkemys laajemmista ongelmista ja sivilisaation saavutuksista. Hänen osallistumisensa aikansa tapahtumiin ja suuntauksiin sekä niiden ymmärtäminen antoi hänelle epätavallisen aseman: hän auttoi alkavaa 1800-lukua tekemään itsearvioinnin.
Madame de Staëlilla on ainutlaatuinen asema ranskalaisessa kirjallisuudessa. Hänen aikansa miehet ylistivät hänet taivaisiin, ja antoivat hänestä mitä ylenpalttisimpia arvioita "kirjallisuushistorian suurimpana naisena", "romanttisen liikkeen perustajana", "ideoiden" edustajana, kun taas hänen aikalaisensa Chateaubriand edusti vain sanoja, värejä ja kuvia jne. Toisaalta myönnetään, että häntä luettiin pian hänen kuolemansa jälkeen hyvin vähän. Hänen jälkeläistensä, Broglien ja Haussonvillen sukujen käsissä olevat runsaat asiakirjat ovat tarjonneet materiaalia kirjoihin ja artikkeleihin, mutta ne käsittelevät lähes kokonaan madame de Staëlin sosiaalista puolta, eivät hänen kirjallisia ansioitaan. Hänen kirjojaan pidetään suurelta osin vain nokkelina heijastuksina muiden ihmisten tai oman aikansa näkemyksistä.
Jos hänestä poistetaan hänen ahkera yhteiskunnallinen läsnäolonsa filosofi-piireissä lordi Byronin aikaan – jos häneltä poistetaan Benjamin Constantin, August von Schlegelin ja muiden kirjallisten ystävien vaikutus – hänestä jää luultavasti vain vähän jäljelle. Hänen kaksi parasta kirjaansa, "Corinne" ja "De l'Allemagne", ovat todennäköisesti lähes täysin epäomaperäisiä, ensimmäisessä hieman sentimentaalisuutta ja toisessa hieman perustuslaillisuutta. Mutta "Corinne" on silti hyvin merkittävä esitys tietynlaisesta estetiikasta, kun taas "De l'Allemagne" on edelleen kenties merkittävin kirjallisuudessa esiintyvä kuvaus yhdestä maasta, toisessa maassa syntyneen ja asuvan kirjoittamana.
Hänen tunteidensa sentimentaalisuus ja tyylinsä kukkaiskielinen ylevyys yhtä lailla inhottavat lukijaa. Mutta pelkästään tämän toteaminen olisi mitä epäreiluinta. Madame de Staëlin virheet ovat suuria; hänen tyylinsä on aikakauteensa sidottu; hänen ajatuksensa ovat enimmäkseen toisten tuottamia ja usein pinnallisia. Mutta mikään muu kuin erittäin suuri lahjakkuus ei olisi voinut osoittautua niin vastaanottavaiseksi.