Tiwanakun valtakunta

Tiwanakun valtakunta (aimarankielinen kirjoitusasu, ) oli ensimmäisellä vuosituhannella jaa. kukoistanut esikolumbiaaninen sivilisaatio Andien keski- ja eteläosissa. Sen keskus oli Tiwanakun arkeologinen kohde Titicacajärven etelärannikolla. Kyseessä ei todennäköisesti ollut keskitetty valtio, vaan Tiwanakun suora vaikutusvalta rajoittui kaupungin lähialueille. Sillä oli kuitenkin poliittisia liittolaisia ja taloudellisia sopimuksia laajalla alueella, ja sen kulttuurivaikutus levisi laajoille alueille. Tärkein valtakuntaa yhdistänyt tekijä oli Tiwanakun seremoniakeskuksen uskonnollinen kultti.
Maantiede.
Tiwanakun kulttuuripiiri sijaitsi Andien ylätasangolla. Siihen kuului suurin osa nykyisestä Boliviasta, eteläinen Peru, pohjoinen Chile ja luoteinen Argentiina. Ydinaluetta oli Titicacajärven allas noin 3,6–3,9 kilometrin korkeudessa. Suurin osa altaasta on ruohotasankoa, vaikka alueella onkin myös karuihin olosuhteisiin soveltuneiden pienten puulajien muodostamia lehtoja. Pohjoinen tasanko on etelää kosteampi. Keskilämpötilat ovat alhaisia.
Tiwanakun kaupunki laajensi valtaansa poliittisesti ja sotilaallisesti sekä uudisasutuksen kautta. Ylängön väestö perusti alamaihin pieniä siirtokuntia, jotka viljelivät maata ja turvasivat Tiwanakun taloudellisia etuja. Keskushallinnon suoraan hallitsemaan alueeseen kuului pohjoisessa Puno, lännessä Moqueguan maissinviljelyalue ja etelässä Oruro. Enemmän tai vähemmän itsenäisinä säilyivät Cochabamban hedelmällinen maatalousalue idässä, metalliesiintymistään kuulu San Pedro de Atacama etelässä ja Azapan hedelmälliset laaksot lännessä. Ne olivat Tiwanakun kanssa löyhässä liitossa muodostaen yhtenäisen talousalueen.
Historia.
Tiwanakun kulttuuri alkoi hahmottua viimeisinä ajanlaskua edeltäneinä vuosisatoina. Se sai vaikutteita Titicacan pohjoispuolen Pukara-kulttuurilta ja järven eteläpuoliselta Chiripa-kulttuurilta. Nopea omaehtoinen kehitys alkoi pian ajanlaskun taitteen jälkeen.
Tiwanakun kaupunki perustettiin noin vuonna 100 jaa. ja kasvoi nopeasti. Se selviytyi Titicacan altaan pikkuvaltioiden kilpailusta voittajana ja kohosi 300-luvun loppuun mennessä alueensa merkittävimmäksi keskukseksi. Vuoden 375 jälkeen sen kulttuuri levisi laajalle alueelle Andien ylängöllä ja rannikolla. Kyse ei vielä tässä vaiheessa luultavasti ollut valloituksesta vaan taiteellisen tyylisuunnan ja uskonnollisen kultin rauhanomaisesta leviämisestä. Tiwanakun kaupunki kehittyi tärkeäksi seremoniakeskukseksi.
Suurvallaksi nousu alkoi noin vuonna 550–600. Tiwanakun vaikutuksen piirissä jo aiemmin olleet paikalliskulttuurit omaksuivat Tiwanaku-tyylin täydellisesti, mikä osoittaa niiden integroitumista yhtenäiseen valtioon. Tiwanakun kaupungissa tapahtui samaan aikaan suuria muutoksia, kun vanhoja temppeleitä hylättiin ja uusia rakennettiin. Ylätasangolle perustettiin Tiwanakua muistuttaneita kaupunkikeskuksia, joista merkittävimpiä olivat Lukurmata ja Pajchiri. Etelä-Peruun ja Pohjois-Chileen asettui uutta väestöä, joka näyttäisi olleen yhteiskunnallisesti hallitsevassa asemassa ja joka toi mukanaan vahvan tiwanakulaisen vaikutuksen.
Vuoden 600 tienoilla tai viimeistään 700-luvulla Tiwanakusta muodostui valtio. Vuoden 800 tienoilla sen kulttuuri ja poliittinen järjestelmä kokivat suuria muutoksia, kun maallinen ylimystö lisäsi valtaansa temppeli-instituution kustannuksella. 800- ja 900-luvuilla Tiwanakun vaikutus levisi itään Cochabamban alueelle. Pääkaupungin väkiluku oli enimmillään – .
Tiwanakun kulttuuri vaikutti Warin valtakuntaan, joka vuosien 550–900 välillä hallitsi suurta osaa Perusta. Warin poliittinen järjestelmä, uskonto, aineellinen kulttuuri ja ikonografia olivat vahvan Tiwanaku-vaikutteisia. Kun Tiwanakun kulttuuri vuoden 800 aikoihin muuttui sekulaarimmaksi, Warissa koettiin samantapaisia muutoksia. Huari saattoi olla tiwanakulaisten valloittajien perustama kaupunki, josta vähitellen kasvoi itsenäinen suurvalta. Tiwanakun poliittinen valta ei koskaan ulottunut Perun keskiosiin, mutta sen uskonnollinen arvovalta oli niin suuri, että myös naapurikansat omaksuivat Tiwanakun kulttuurin piirteitä. Tiwanakun ja Warin raja-alueelle Moqueguan laaksoon rakennettiin Wari-tyylinen linnoitettu asuinpaikka, mikä puolestaan sai Tiwanakun tiukentamaan otettaan laaksosta. Alueen arkeologiset löydöt viittaavat Tiwanakun ja Warin väliseen konfliktiin, eikä kumpikaan onnistunut saamaan laaksoa kokonaan hallintaansa. Tiwanakun ja Warin hallitsemaa jaksoa Andien kronologiassa kutsutaan keskihorisontiksi.
Tiwanaku alkoi taantua vuoden 950 jälkeen. Syytä tähän ei tiedetä. Osa tutkijoista uskoo valtakunnan tuhoutuneen ulkopuolisten valloittajien käsissä noin vuonna 1200. Toiset pitävät syynä ilmastonmuutosta, joka johti Titicacan sademäärien huomattavaan vähenemiseen vuoden 1000 jälkeen. Suomalais-bolivialainen ryhmä teki alueella tutkimuksia 1900-luvun lopulla ja havaitsi Tiwanakun valtion romahtaneen noin 1000, viimeistään vuoteen 1100 mennessä. Kuivuus teki keinokasteluun perustuneen viljelyn mahdottomaksi, mikä johti valtakunnan sisäisiin levottomuuksiin ja lopulta valtion romahtamiseen. Pääkaupunki tyhjeni asutuksesta, kun taas pienempiä asutuksia syntyi runsaasti. Uuden väestön saapumisesta on merkkejä vasta noin 150–200 vuotta myöhemmin. Muuttoliikkeen syynä oli ilmeisesti Tiwanaku-valtion hajoamisen jättämä valtatyhjiö.
Todennäköisesti mikään yksittäinen syy ei selitä Tiwanakun hajoamista. Sotien ja kuivuuden ohella siihen saattoi vaikuttaa alueen monietninen väestö, jonka vuoksi yhteiskunta oli sisäisesti jännitteinen ja vaikeasti hallittava. Katoamisensa jälkeen Tiwanakun kulttuurilla oli pitkäkestoinen vaikutus Andien kulttuuriin ja uskontoon.
Tiwanakun kulttuuri.
Väestö.
Ei tiedetä, mihin etniseen ryhmään Tiwanakun perustajat kuuluivat. Kirjoitettua kieltä ei ollut. Joidenkin tutkijoiden (mm. Carlos Ponce Sangínes ja Juan Albarracin-Jordan) mukaan Tiwanakun kulttuuripiirin suurin etninen ryhmä oli todennäköisesti aimarat ja pääkieli aimara. Alfredo Toreron ja Waldemar Espinosa Sorianon mukaan Tiwanakun pääkieli oli puquina, ja valtakunta kukistui aimaravalloitukseen. Toreron mukaan aimarat saapuivat Titicacan altaaseen pohjoisesta, Espinosa Soriaron mukaan etelästä. Martti Pärssinen katsoo Tiwanakun olleen monikulttuurinen valtakunta, jossa asui sekä puquina- että aimarakielien puhujia. Puquinat asuivat historiallisen ajan alkaessa lähellä muinaisia peltoja, joten he olivat ehkä ensisijaisesti maanviljelijöitä, kun taas aimaroiden pääelinkeino oli laamojen kasvatus. Etnisesti ja kulttuurisesti moninaista väestöä yhdistivät uskonto ja siihen liittyneet rituaalit ja seremoniat. Tiwanakun romahtamisen jälkeen aimarat muodostivat Titicacan altaan suurimman väestöryhmän.
Yhteiskunta.
Tiwanakun yhteiskunta oli hierarkkinen. Suuret rakennushankkeet ja kaupunkien synty edellyttivät vallan ja vaurauden keskittymistä. Asutuskeskusten kaivaukset osoittavat väestön jakautuneen yhteiskuntaluokkiin. Tiwanaku ei muodostanut yhtenäistä valtakuntaa vaan oli yhteisöjen ja kaupunkikeskusten liittouma. Ylimystö asui pääkaupunki Tiwanakun seremoniakeskustassa ja pienemmissä paikallishallinnon keskuksissa, jotka erotettiin ympäristöstä vallihaudoin. Kulttuuri oli keskuksissa yhtenäisempi kuin tavallisen kansan asuinalueilla ja maaseudulla.
Varhainen Tiwanaku vaikuttaa olleen uskontoon perustunut yhteiskunta. Julkiset monumentit olivat lähinnä uskonnollisia rakennuksia, jotka pönkittivät uskonnollisten johtajien näkyvyyttä ja vaikutusvaltaa. Myös taiteessa korostuivat uskonnolliset aiheet. Valtakunnan pitkään historiaan mahtui useita yhteiskunnallisia muutoksia, joista suurin tapahtui vuoden 800 tienoilla. Vanhojen temppelien viereen alettiin rakentaa palatseja, ja Akapanan pyramiditemppeli muutettiin ylimystön asumukseksi. Taiteessa alettiin uskonnollisten hahmojen ja kohtausten sijaan suosia abstrakteja kuvioita.
Tiwanakun vaikutuspiirissä olleilla alueilla kulttuuri sai erilaisia ilmenemismuotoja, joka viittaa löyhään ja joustavaan hallintoon. Esimerkiksi hallusinogeenien nuuskaaminen oli Azapan laaksossa ja San Pedro de Atacamassa yksi näkyvimmistä Tiwanakun kulttuurivaikutuksen merkeistä, kun taas Cochabambassa tavasta on hyvin vähän merkkejä. Osa alueista oli Tiwanakun suorassa hallinnassa, osa säilytti muodollisen itsenäisyyden mutta joutui maksamaan veroja, ja osa oli poliittisesti itsenäisiä mutta riippuvaisia Tiwanakun hallitsemasta kaukokaupasta. Eliittiä lukuun ottamatta väestö oli järjestäytynyt sukukunnittain ("ayllu"). Jokaista "ayllua" ympäröi muuri, jonka suojissa ihmiset asuivat pienissä taloissaan.
Tiwanakun kulttuuri ylläpiti laajaa tieverkostoa. Laamakaravaanit olivat kuljetuksen ja kaupan kannalta keskeisiä. Kauppaverkostossa liikkui sekä elintarvikkeita että ylellisyysuotteita. Tiwanaku valvoi taloudellisia etujaan perustamalla alamaille pieniä viljelysiirtokuntia.
Pääkaupungilla uskonnossa tärkeä asema, ja sinne tehtiin säännöllisiä pyhiinvaelluksia.
Uskonto.
Tiwanakun uskonnon laajalle levinneitä piirteitä olivat kiviset jumalankuvat ja steelat, hallusinogeenien nuuskaaminen ja juomauhrit. Taiteen perusteella tiedetään, että Tiwanakussa palvottiin lukuisia jumalia, joilla oli omat erikoisuutensa ja kulttimenonsa. Sauvamaista esinettä kantava jumalolento oli Tiwanakun uskonnon keskushahmo. Hahmo on joskus tulkittu Auringoksi tai luojajumala Viracochaksi. Titicacan eteläpuolisten alueiden alkuperäiskansojen perimätiedon mukaan kyseessä oli kuitenkin Tunupa: vuorten, ukkosmyrskyjen ja tulen maskuliininen jumala sekä paikallinen kulttuuriheeros.
Vainajat haudattiin kotiseuduilleen.
Tähtitaivaiden tutkimusta arvostettiin, ja Tiwanakun ihmiset ymmärsivät aurinkovuoden kierron. Pääkaupungissa sijaitseva suuri Kalasasayan tasanne oli ilmeisesti muinainen observatorio.
Talous.
Tiwanakun talous perustui kasteluviljelyyn ja karjankasvatukseen. Titicacan altaan kuiva ja kylmä ilmasto asettaa maataloudelle haasteita, ja Tiwanaku sijaitsee aivan viljelykelpoisen alueen ylärajalla. Viljelyssä hyödynnettiin pieniä tekojärviä ("qochas") ja pengertämistä. "Suka kollu" oli erityisesti Titicacan olosuhteisiin kehitetty menetelmä. Siinä rakennettiin korotettuja peltoja, joiden ympärillä oli kapeat kastelusyvänteet. Kanavat oli suunniteltu varaamaan auringon lämpö, mikä esti peltoja jäätymästä öisin. Kanavissa kasvanutta levää ja vesikasveja käytettiin peltojen lannoittamiseen. Yleisimmät viljelykasvit olivat peruna ja muut hallaa kestävät juurimukulat sekä kvinoan kaltaiset valeviljat.
Maissi menestyi vain muutamin paikoin Titicacajärven lähettyvillä, missä ilmasto oli sille riittävän leuto. Maissia arvostettiin kuitenkin suuresti, sillä siitä valmistettiin uskonnollisissa rituaaleissa käytettyä "chicha"-olutta. Suuri osa Tiwanakussa kulutetusta maissista oli tuontitavaraa Moqueguan, Azapan ja Cochabamban laaksoista. Myös koka, puuvilla hedelmät ja puutavara olivat merkittäviä tuontituotteita. Kauppaa ei Titicacan alueella juuri käyty, joten ylängön asukkaat olivat riippuvaisia siirtokuntien lähettämistä tuotteista ja valloitetuilta alueilta kerätystä tavarasta.
Kotieläiminä pidettiin laamaa ja alpakkaa, jotka laidunsivat ruohomaita suurina laumoina ja joilla oli suuri yhteiskunnallinen ja taloudellinen merkitys. Alpakoiden villa oli Tiwanakun yleisimmin käytetty kangaskuitu. Laamoja käytettiin kantojuhtina. Myös villit guanacot, vicuñat ja peurat olivat Titicacan altaassa yleisiä.
Titicacan veden korkeus on altis pitkän aikavälin muutoksille, mikä aiheutti ylängön viljelytaloudelle ongelmia. Myös katovuodet olivat Titicacan altaassa yleisiä. Ongelmaa helpotti Tiwanakun hallitseman alueen ekologinen monimuotoisuus, mikä teki koko valtakuntaa kohtaavasta kadosta epätodennäköisen. Hyvinä satovuosina ruokaa käsiteltiin kuivaamalla ja jäädyttämällä, jolloin se kesti varastointia pitkään. Kuivattua perunaa kutsutaan "ch’uñuksi" ja kuivalihaa "ch’arkiksi".
Aineellinen kulttuuri.
Tiwanakun keramiikalle ominainen muoto on ylöspäin levenevä muki. Astiat maalattiin mustalla, valkoisella ja vaaleanpunaisella. Kuvat esittävät puuman ja kondorin tapaisia eläimiä. Uhriastiat olivat aluksi korkeita maljoja ("kero"), myöhemmin kulhoja ("tazone").
Kankaat olivat Tiwanakun tärkein ylellisyystuote. Alpakan villasta valmistettu poncho oli yleinen vaate. Ylimystö suosi nelikulmaisia ja -tupsuisia päähineitä, joiden yksityiskohdista ilmeni kantajan etninen tausta ja yhteiskunnallinen asema.
Tiwanakun kulttuurit valmistivat työkalunsa kivestä. He osasivat myös valaa kultaa ja pronssia. Taidetta muotoiltiin kivestä, savesta ja metalleista tai kuvattiin keramiikkaan ja kankaisiin. Aiheet olivat aluksi uskonnollisia. Myöhemmin abstraktit kuviot yleistyivät uskonnollisten aiheiden kustannuksella, vaikka niitäkin kuvattiin edelleen.