tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Louis Kuhne

Louis Kuhne (14. maaliskuuta 1835 Lössen, Delitzsch – 4. huhtikuuta 1901 Leipzig) oli saksalainen luontaishoitojen kehittäjä ja alan teoksia julkaissut kirjailija.
Louis Kuhne oli alun perin ammatiltaan puuseppä. Hän oli vegetaari ja hän kehitti erilaisten sairauksien hoitoa varten kaksiosaisen hoitomenetelmän, joka koostui tiukasta kasvisruokavaliosta (Kuhne kielsi potilailtaan myös sokerin ja suolan käytön) sekä eri tyyppisistä vesikylvyistä. Hän uskoi että ihmisruumiiseen kertyi myrkyllisiä kuona-aineita, jotka vahingoittivat sisäelimiä ja hänen ruokavalioon ja vesihoitoihin perustuneella menetelmällään nämä vahingolliset aineet saatiin poistumaan ruumiista. Vesikylpyihin kuuluivat kylmät istumakylvyt ja erityyppiset haudekylvyt. Kylvyt otettiin isokokoisessa ja korkeaselkäisessä kuhneammeeksi tai kuhnepunkaksi kutsutussa ammeessa. 
Kuhnen menetelmässä potilas istui ammeessa, joka oli täytetty suhteellisen kylmällä noin 10–14 °C asteen lämpöisellä vedellä ja hieroi samalla ruumiistaan karkealla pellavaliinalla. Kylmän veden ja hieronnan yhteisvaikutus poisti sitten Kuhnen mukaan haitalliset aineet ruumiista. Heti kylvyn jälkeen potilas sijoitettiin vuoteeseen, jotta hänen ruumiinlämpönsä palaisi ennalleen. 
Kuhne perusti vuonna 1883 oman luontaishoitolaitoksensa Leipzigiin ja tämän jälkeen Kuhnen menetelmiä käyttäneitä hoitolaitoksia perustettiin useita muitakin Saksaan ja muihin maihin. Suomessa Kuhnen menetelmät saivat suuren suosion 1900-luvun alussa ja kuhnekylpyjen ottamisesta kehittyi oma teonsanansa "kuhnia". Kuhnekylpyjä harrastettiin aluksi ruotsinkielisen yläluokan piirissä, mutta ne levisivät pian kansan keskuuteen ja tulivat erityisen suosituiksi Karjalassa. Kuhnen hoitomenetelmiä käytettiin muun muassa Maalin Bergströmin johtamassa Kirvun luonnonparantolassa. Lääkärit pitivät Bergströmin hoitomenetelmiä vahingollisina ja Bergström tuomittiin oikeudessa sakkoihin luvattomasta lääkärintoimen harjoittamisesta.
Edda Göring

Edda Göring (2. kesäkuuta 1938 – 21. joulukuuta 2018) oli natsi-Saksan Luftwaffen komentajana ja Adolf Hitlerin oikeana kätenä tunnetun Hermann Göringin tytär. Hän oli isänsä aseman kautta toisen maailmansodan aikana hyvin tunnettu Saksassa. Sodan ja isän kuoleman jälkeen hänet tunnettiin isänsä jälkimaineen puolustajana.
Elämäkerta.
Edda Göringin vanhemmat olivat marsalkka Hermann Göring ja tämän toinen vaimo Emmy Göring. Isänsä vaikutusvaltaisen aseman takia Eddastakin tuli Saksassa hyvin tunnettu hahmo jo heti syntyessään. Adolf Hitler oli hänen kummisetänsä, ja hänen syntymäpäiviään juhlittiin jopa kansallisesti. Hän varttui isänsä omistamassa Carinhallissa, valtavassa metsästyslinnassa, jonka Göring oli nimennyt kuolleen ensimmäisen vaimonsa mukaan. 
Idyllinen elämä Carinhallissa päättyi Saksan tappioon toisessa maailmansodassa. Hermann Göring oli jäänyt Yhdysvaltain armeijan joukkojen vangiksi vapaaehtoisesti ja Carinhall räjäytettiin. Nürnbergin sotaoikeudessa hänet tuomittiin sotarikoksista, salaliitosta sodan käymiseksi, rikoksista rauhaa vastaan ja rikoksista ihmiskuntaa vastaan. Hermann teki itsemurhan vankilassa syanidikapselilla 15. lokakuuta 1946 hieman ennen kuin hänet oli tarkoitus hirttää. Edda oli tuolloin 8-vuotias. Isänsä oikeudenkäynnin aikana Edda ja hänen äitinsä Emmy olivat vankilassa. Hermannin kuoleman jälkeen he muuttivat pieneen mökkiin Baijerin maaseudulla. Alkeellisissa oloissa ei ollut esimerkiksi sähköä tai juoksevaa vettä. Lopulta he muuttivat Müncheniin, jossa Edda Göring sai sittemmin töitä lakimiesavustajana.
Edda Göring tuli sittemmin tunnetuksi etenkin isänsä jälkimaineen puolustajana. Hän piti esimerkiksi juutalaisten kansanmurhaa eli holokaustia isäänsä liittymättömänä tapahtumana. Edda Göringin mielestä hänen isänsä suurin ongelma oli tämän liiallinen uskollisuus Hitlerille. Monilla natsi-Saksan merkkihenkilöiden lapsilla oli monimutkainen suhde vanhempiinsa. Edda kuvaili kuitenkin isäänsä rakastavaksi vanhemmaksi. Sodan aikana ylellisistä elämäntavoistaan tunnettu Hermann Göring oli aikanaan kerännyt myös valtavan omaisuuden. Hän oli esimerkiksi taidekeräilijänä vienyt valtavat määrät taiteellisia arvoesineitä eri Saksan miehittämistä maista ja niiden museoilta ja gallerioista. Taidetta ryöstettiin myös juutalaisilta. Saksan viranomaiset olivat sittemmin takavarikoineet omaisuuden suuren valtaosan. Edda Göring yritti saada osan omaisuudesta takaisin ja teki vetoomuksia Baijerin osavaltion viranomaisiin. Viimeisin hakemus käsiteltiin vuonna 2015, mutta se hylättiin hyvin lyhyen kuulemisen jälkeen.
Edda Göring kuoli Münchenissä 21. joulukuuta 2018. Hän asui kuollessaan yksin.
Suvi Haimi

 
Suvi Haimi (s. 1981) on vuonna 2016 perustetun start­up-yritys Sulapac Oy:n perustaja ja toimitus­johtaja.
Ura.
Haimi on valmistunut bio­kemian tohtoriksi Tampereen yli­opistosta, jossa hän on työskennellyt vuodesta 2009 ja Twenten yli­opistossa vuodesta 2011 lähtien.
Yritystoiminta.
Sulapac valmistaa puu­hakkeesta ja sidos­aineista luonnossa hajoavaa bio­poly­meeriä. Materiaalia voidaan käyttää muovin tavoin ja siitä valmistetaan muun muassa kosmetiikka­pakkauksia ja juoma­pillejä. Sulapac on saanut kuusi kansain­välistä materiaali­palkintoa. ja Wired-lehti on listannut sen sadan kiinnostavimman start­upin joukkoon.
Huomionosoituksia.
Vuonna 2019 Haimi ja hänen yhtiö­kumppaninsa Laura Kyllönen saivat Tekniikan edistämis­säätiön Teknologia­palkinnon. Haimi valittiin Tampereen yli­opiston vuoden 2019 alumniksi. Haimi ja Kyllönen voittivat Koti­lieden Tulevaisuuden vaikuttaja­naisia 2017 -äänestyksen.
Ylihärsilä

Ylihärsilä on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Georgi Erastov

Georgi Pavlovitš Erastov (, oikealta nimeltään "Heinrich Edelman", Suomessa "Georg Erastoff"; 5. heinäkuuta 1875 Jazvinon kylä Vitebskin lähellä – 1918 Venäjä) oli venäläinen kirjailija, joka toimi usean vuoden ajan Suomessa.
Georgi Erastov syntyi saksalaisen tilanomistajan perheeseen. Hänen äitinsä kuului puolalaiseen aatelissukuun. Erastov kävi lukion ja opiskeli teknisessä opistossa. Isän kuoltua hän matkusti Pietariin, jossa hän pääsi taideakatemian korkeakouluun. Elättääkseen äitinsä ja veljensä Erastov joutui keskeyttämään taidekorkeakoulun ja työskentelemään eri ammateissa. Vuodesta 1895 lähtien hän oli kymmenen vuoden ajan lehtimiehenä. 1900-luvun alussa Erastov toimi myös näyttelijänä ja opiskeli Pietarin teatterikoulussa. Vuonna 1904 hän osallistui Venäjän–Japanin sotaan.
Erastovin ensimmäiset kertomukset ilmestyivät 1900-luvun alussa. Palattuaan Japanin sodasta hän julkaisi joukon sotakuvauksia ja kertomuksia sekä kirjoitti romaanin "V ognennom vihre". Vuosien 1905–1906 vallankumoustapahtumien aikana Erastov julkaisi kuvittamiaan pilalehtiä "Burelom" ja "Burja", jotka viranomaiset lakkauttivat. Hänet asetettiin syytteeseen hallitsijan loukkaamisesta, mutta ennen oikeudenkäyntiä hän pakeni Suomeen helmi-maaliskuussa 1906.
Helsingissä Erastov viimeisteli romaaninsa, joka ilmestyi vuoden 1906 lopussa sensuroituna Znanije-kustantamossa nimellä "Otstuplenije". Se on realistinen kuvaus Liaoyangin kaupungin elämästä ja sen lähellä käydyistä taisteluista Japanin sodan aikana. Erastov arvostelee siinä voimakkasti Venäjän armeijan moraalista rappiota. Romaani ilmestyi vuonna 1907 ruotsinnoksena Helsingissä ja Tukholmassa, suomennoksena nimellä "Peräytyminen" sekä myöhemmin myös ranskaksi ja viroksi.
Erastov meni elokuussa 1906 naimisiin Ruotsalaisen teatterin näyttelijän Edith Lundbergin kanssa. Hän työskenteli "Fyrenin" kirjoittajana ja piirtäjänä käyttäen toisinaan nimimerkkiä "Homunculus". Ruotsalainen teatteri esitti maaliskuussa 1907 Erastovin sota-aiheisen näytelmän "Vihr" ja helmikuussa 1908 kirkonvastaisen näytelmän "Messa žizni" Rafael Lindqvistin käännöksinä. Hän julkaisi teoksiaan myös "Argusissa", "Framtidissa" ja "Hufvudstadsbladetissa" sekä tukholmalaisissa lehdissä.
Syksyllä 1909 Erastov muutti Tanskaan. Hän yritti saada näytelmiään tanskalaisiin, ruotsalaisiin ja yhdysvaltalaisiin teattereihin sekä julkaista teoksiaan venäjäksi ja käännöksinä, mutta työn tulokset jäivät hyvin vaatimattomiksi. Vallankumousaiheinen romaani "Painajainen" ("Košmar") ilmestyi Ruotsissa vuonna 1910. Viranomaiset kielsivät Otavan valmisteleman suomennoksen, mutta se julkaistiin amerikansuomalaisen "Työmiehen" kustantamossa.
Rutiköyhä ja sairas Erastov palasi Romanovin hallitsijasuvun 300-vuotisjuhlaan liittyneen yleisen armahduksen jälkeen Venäjälle. Venäläisissä lehdissä ilmestyi vuonna 1914 muutamia hänen teoksiaan, mutta sairaudestaan hän ei ilmeisesti enää parantunut. Erastov oli lupaava kirjailija, joka ulkomaille ajautuneena jäi venäläisessä kirjallisuudessa täysin tuntemattomaksi.
Alina Toivanen

Alina Toivanen (s. 1980 Tampere) on suomalainen rumpali.
Toivasen identtinen kaksoissisko on näyttelijä Armi Toivanen. Alina Toivanen on toiminut sisarensa sijaisnäyttelijänä Johanna Vuoksenmaan elokuvassa "21 tapaa pilata avioliitto".
Yhtyeet ja artistit.
Toivanen on toiminut rumpalina mm. näiden artistien ja yhtyeiden kanssa
Claudia Mo

Claudia Mo Man-ching (; s. 18. tammikuuta 1957) on hongkongilainen toimittaja ja poliitikko, joka toimi vuoteen 2020 asti kaupungin lainsäädäntöneuvoston (LegCo) edustajana. Hän kuuluu Hongkongin demokratiaa kannattavaan ryhmittymään.
Tausta ja yksityiselämä.
Mon perhe saapui Hongkongiin Shanghaista vuonna 1950 pakolaisina. Mo itse syntyi Brittiläisessä Hongkongissa seitsemän vuotta myöhemmin. Hänellä on kolme vanhempaa sisarusta, joista kaksi vanhinta ovat syntyneet Shanghaissa. Alun perin perheen tavoite oli päästä Taiwaniin, mutta Mon isä alkoi pitämään kauppaa Hongkongissa ja perhe päätti jäädä. Mo kävi katolilaista koulua, jossa hän oppi hieman ranskaa..
Ammatiltaan Mo on toimittaja, ja hän on opiskellut Carleton-yliopistossa Ottawassa. Valmistutumisensa jälkeen Mo on työskennellyt The Standard -lehdelle ja TVB-kanavalle. Mo oli ranskalaisen tietotoimiston Agence France-Pressen toimittaja ja raportoi Tiananmenin verilöylystä vuonna 1989. Tämän lisäksi Mo on toiminut osa-aikaisena luennoitsijana Hongkongin kiinalaisessa yliopistossa.
Mo on naimisissa englantilaisen toimittajan Philip Bowringin kanssa. Parilla on kaksi poikaa.
Poliittinen ura.
Mo oli ehdokkaana Hongkongin LegCo-vaaleissa ensimmäistä kertaa vuonna 2008, mutta ei tullut valituksi. Hän asettui uudelleen ehdolle vuonna 2012 sloganilla "mannermaistumista vastaan", mikä aiheutti närää puolueen sisällä. Hän tuli kuitenkin valituksi Länsi-Kowloonin vaalipiiristä ja uusi paikkansa vuonna 2016..
Vuonna 2016 Mo erosi Civic-puolueesta ja liittyi itsenäisten edustajien HK First -allianssiin. Syynä eroon olivat erimielisyydet puolueen johdon kanssa.. Mo oli yksi Civic-puolueen perustajista. 
Vuonna 2018 Mo sanoi, että kantoninkiinan korvaaminen mandariinikiinalla on Pekingin tapa yrittää häivyttää hongkongilaisten oma identiteetti.
Yhdessä muiden demokratiaa kannattavien LegCo-edustajien kanssa Mo erosi marraskuussa 2020. Mo katsoi kuitenkin, että demokratialiikkeellä on Hongkongissa vielä tulevaisuus. Hän on sanonut haluavansa toimia etenkin Hongkongin nuorten hyväksi, sillä nämä joutuvat elämään Hongkongin ongelmien kanssa kauemmin kuin Mo itse. Irtisanoutumisensa yhteydessä Mo kantoi keltaista sateenvarjoa, joka oli Hongkongin demokratiaa vaativien protestien, ns. sateenvarjo-liikkeen, symboli vuonna 2014. 
Helmikuussa 2021 poliisi pidätti 47 hongkongilaista poliitikkoa, Mo mukaan lukien, syytettynä vallankumouksellisesta toiminnasta, kun nämä järjestivät omat LegCo-varjovaalinsa. Vaalit oli tarkoitus pitää vuonna 2020, mutta niitä siirrettiin ensi vuoteen ja hallintojohtaja Carrie Lamin mukaan syynä oli koronaepidemia. Mo vapautettiin takuita vastaan maaliskuussa 2021.
Gladys Yang

Gladys Yang (; s. Gladys Margaret Tayler; 19. tammikuuta 1919 – 18. marraskuuta 1999) oli brittitaustainen, mutta Kiinassa syntynyt ja asunut kirjallisuuden kääntäjä. Hän käänsi kiinasta englanniksi kiinalaista nykykirjallisuutta sekä klassista kirjallisuutta. 
Elämäkerta.
Gladys Yang (o.s Tayler) syntyi Kiinan Pekingissä 19. tammikuuta 1919. Hänen vanhempansa olivat kotoisin Britanniasta. Perheen isä John Bernard Tayler toimi taloustieteen professorina Yanjingin yliopistossa. Gladys oli kolmas perheen viidestä lapsesta. 4-vuotiaana hän muutti perheensä mukana Britanniaan, jossa hän vuonna 1940 valmistui Oxfordin yliopiston St. Anne's Collegelta. Gladys oli ensimmäinen Collegella kiinan kielen alemman tutkinnon suorittanut opiskelija.
Gladys meni naimisiin Yang Xianyin kanssa, joka myös oli ollut opiskelemassa Oxfordissa. Pari muutti Kiinaan, jossa Gladys Yang alkoi toimia opettajana Chongqingissa, toisen maailmansodanaikaisessa Kiinan väliaikaisessa pääkaupungissa. Maailmansotaa seurasi Kiinan isisällissota, jonka voittivat kommunistit vuonna 1949. Gladys ja Xianyi muuttivat Pekingiin, jossa he alkoivat molemmat tehdä uraa kääntäen kiinalaista kirjallisuutta ulkomaisille kielille kustantamon Foreign Languages Press, sekä lehden "Chinese Literature" kautta. Gladys Yangin huomattavimpia käännöksiä oli "The Selected Stories of Lu Xun" (1960), joka sisälsi Lu Xunin englanniksi käännettyjä töitä. Lu Xun oli 1900-luvun merkittävimpiä kiinalaisia kirjailijoita. "Keep the Red Flag Flying" (1957) oli puolestaan Liang Binin käännetty teos. Modernimman kirjallisuuden lisäksi hän käänsi Kiinan klassisen kauden teoksia. Liang Bin oli kommunisti ja teos luonteeltaan propagandistinen. Gladys Yangin suhde kommunistiseen puolueeseen oli ajoittain kireä, mutta yleisellä tasolla hän ja hänen miehensä elivät hyvin. Gladys Yang oli itse kommunismin kannattaja.
Tilanne muuttui kulttuurivallankumouksen melskeessä vuosien 1966 ja 1976 välillä. Gladys Yang oli jonkin aikaa vangittuna. Pariskunnan poika lähetettiin Lontooseen hänen säästämisekseen, mutta hän päätyi ulkomailla itsemurhaan. Tianamenin aukion veristen tapahtumien yhteydessä vuonna 1989 Gladys Yang ja hänen miehensä tuomitsivat hallinnon väkivallan televisiohaastattelussa. Kumpikaan ei kuitenkaan tuominnut kommunismia sinänsä. Gladys Yang kuoli Pekingissä 18. marraskuuta 1999.
Liisa Bergius

Aino Elisabet (Liisa) Karhenmaa, o. s. Bergius (15. tammikuuta 1889 Viljakkala – 27. elokuuta 1980 Ylöjärvi) oli suomalainen lyseon lehtori ja oppikirjojen tekijä.
Liisa Bergiuksen vanhemmat olivat rovasti, Viljakkalan kirkkoherra Alexander Fredrik Mikael Bergius (1856–1941) ja Angelika Bergroth. Hän pääsi ylioppilaaksi 1908 Tampereen suomalaisen tyttökoulun jatkoluokilta ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1913 sekä suoritti kasvatusopin tutkinnon 1916. Bergius teki opintomatkan Göttingeniin Saksaan kesällä 1911.
Liisa Bergius oli ruotsin- ja saksankielen opettajana Kristiinan suomalaisessa yhteiskoulussa 1914–1918, Aitoon yhteiskoulussa 1919–1921 ja Tyrvään yhteiskoulussa 1921–1923. Hän toimi Tampereen lyseon ruotsinkielen v. t. vanhempana lehtorina 1924–1925, Toijalan yhteiskoulun ruotsinkielen opettajana 1925–1926 ja vuodesta 1927 Vaasan suomalaisen lyseon ruotsin- ja saksankielen vanhempana lehtorina. Hän oli ruotsin- ja saksankielen vanhempana lehtorina Savonlinnan lyseossa 1937–1938 ja Hämeenlinnan lyseossa vuodesta 1938 lähtien.
Liisa Bergius oli naimisissa vuodesta 1919 Koskenpään kirkkoherrana toimineen Kaarlo Paavo Karhenmaan (1890–1949) kanssa. Liisa Bergiuksen veli oli insinööri ja harrastajavalokuvaaja Eino Antero Bergius (1884–1978), jolla oli vuoteen 1918 saakka nopeita mahonkiveneitä valmistanut veneveistämö Vesilahden Suomelassa.
Teoksia.
Nimellä "Liisa Karhenmaa":
L'Aventure Michelin

L'Aventure Michelin on Clermont-Ferrandissa sijaitseva ranskalainen museo, joka on omistettu Michelin-ryhmälle. Se vihittiin käyttöön 23. tammikuuta 2009 ja vuonna 2019 siellä oli noin sata tuhatta kävijää.
An Se-young

An Se-young (, s. 5. helmikuuta 2002 Gwangju) on eteläkorealainen sulkapalloilija.
Juniori urallaan An voitti alle 15-vuotiaiden vuoden 2015 Etelä-Korean mestaruuden, vuoden 2016 AM-hopeaa nelinpelissä ja Aasian-mestaruuden kaksinpelissä, Etelä-Korean mestaruuden sekä kaksin- että nelinpelissä vuonna 2016 ja alle 17-vuotiaiden Etelä-Korean -mestaruuden kaksinpelissä. Vuonna 2018 An pelasi ensimmäistä kertaa aikuisten turnauksissa. Hän eteni loppuotteluun Indonesian kansainvälisessä haastajaturnauksessa lokakuussa 2018. Saman vuoden marraskuussa hän voitti Irlannin avoimen turnauksen. Hän myös saavutti uransa ensimmäisen aikuisten arvokisamitalin samana vuonna, kun hän oli kolmas joukkuekilpailun Aasian-mestaruuskilpailuissa. Vuonna 2019 An oli toinen Vietnamin kansainvälisessä haastajaturnauksessa, voitti Uuden-Seelannin ja Kanadan avoimen turnauksen. Elokuussa 2019 An voitti Akita Masters-turnauksen. Lokakuussa hän voitti Ranskan avoimen turnauksen ja marraskuussa Korean Masters-turnauksen. Vuonna 2020 Anin paras sijoitus oli toinen sija Thaimaan Masters-turnauksessa. An otteli myös AM-hopeaa saavuttaneessa joukkueessa joukkuekilpailun Aasian-mestaruuskilpailuissa 2020. Vuonna 2023 An Se Young voitti naisten kaksinpelin maailmanmestaruuden. 
Parhaimmillaan An on ollut BWF:n naisten kaksinpelirankingin ensimmäinen.
Jessy Eckerman

Jessica ”Jessy” Eckerman (s. 27. huhtikuuta 1979) on ahvenanmaalainen poliitikko sosiaalidemokraattisesta puolueesta. Hän on toiminut Ahvenanmaan maakuntapäivien jäsenenä marraskuusta 2019.
Poliittinen ura.
Eckerman on maakuntapäivien laki- ja kulttuurivaliokunnan jäsen. Hän on myös Itämeren parlamentaarikkokonferenssin Ahvenanmaan valtuuskunnan jäsen ja varapuheenjohtaja. Hän on toiminut poliittisella urallaan myös Maarianhaminan kaupunginvaltuuston jäsenenä vuodesta 2016 ja varajäsenenä vuosina 2011–2015. Eckerman oli kaudella 2016–2019 kaupungin infrastruktuurilautakunnan puheenjohtaja.
Eckerman liittyi Ahvenanmaan sosiaalidemokraattiseen puolueeseen vuonna 2015. Aiemmin hän oli ollut sitoutumattoman kokoomuksen jäsen ja varapuheenjohtaja. Hän oli eduskuntavaaleissa 2019 sosiaalidemokraattien ainoa ehdokas Ahvenanmaan maakunnan vaalipiirissä. Eckerman sai 8,2 prosenttia vaalipiirin äänistä.
Yksityiselämä.
Eckerman on ammatiltaan nuoriso-ohjaaja. Hän aloitti työt Maarianhaminan kaupungin palveluksessa vuonna 2000. Hän asuu Maarianhaminassa ja on kotoisin Eckeröstä. Eckermanilla on kaksi poikaa.
Crystal Chow

Crystal Chow Ching (s. 13. syyskuuta 1986; ) on hongkongilainen toimittaja ja aktivisti.
Vuonna 2010 Hongkongissa äänestettiin ennenaikaisissa vaaleissa, joissa Chow asettui ehdolle Tertiary 2012 -nimisen valitsijayhdistyksen listoilta, joka edustaa Hongkongin opiskelijoita. Chow toimi tuohon aikaan Hongkongin yliopisto-opiskelijoiden liiton pääsihteerinä. Valitsijayhdistys perustettiin, jotta kaikissa vaalipiireissä olisi haastavia ehdokkaita ja täten vaaleissa toteutuisi demokratia. 
Hän on opiskellut kulttuurialaa Hongkongin kiinalaisessa yliopistossa. Sittemmin hän on valmistunut maisteriksi Lontoon yliopistosta pääaineenaan kansainvälinen ympäristöoikeus.
Vuonna 2013 hän teki vapaaehtoistyötä ensin Keniassa ja sitten Filippiineillä.
Tomi Palin

Tomi Palin (s. 13. kesäkuuta 1990) on suomalainen salibandyn pelaaja. Palin edustaa F-Liigassa pelaavaa Tikkurilan Tiikerit. Hän on saavuttanut Erä:n riveissä kaksi SM-hopeaa (2009, 2010).
Palin on edustanut pääsarjaurallaan myös SB Vantaata. Hän on pelannut Suomen salibandymaajoukkueessa 30 ottelua, joissa hän on tehnyt tehot 15+7=22.
Sampoharjun terveysasema

Sampoharjun terveysasema on Vaajakoskella toimiva Keski-Suomen hyvinvointialueen terveysasema. Siellä toimii lääkäri- ja hoitajavastaanotot. Terveysasemalta löytyy myös mm. diabeteshoitajan, depressiohoitajan vastaanotot, hammashoitola ja neuvola. Fimlabin laboratorio palvelee myös Sampoharjussa arkisin.
Talon omistaa Jyväskylän vuokra-asunnot Oy, JVA ja hyvinvointialueen terveysasema on osakeyhtiöllä vuokralla. 
Talon arkkitehtisuunnittelusta vastasi Arsatek Oy. Terveysasema rakennettiin entiselle Vaajalan tontille ja otettiin käyttöön helmikuussa 2019. Samassa talossa toimii myös Keski-Suomen hyvinvointialueen ryhmäkoti 34 asukaspaikalla. 
Lääketieteen opiskelijayhdistyksiä edustava Suomen Medisiinariliitto palkitsi Sampoharjun terveysaseman vuonna 2023 "Kandiystävällinen terveyskeskus" -tunnustuksella.
Élena Aristodímou

Élena Aristodímou (, s. 25. tammikuuta 2002) on kyproslainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän kuului kauden 2020 alusta ruotsalaisen Eskilstuna Unitedin joukkueeseen mutta ei pelannut edustusjoukkueessa Damallsvenskanissa. Huhtikuussa 2021 hän siirtyi Suomen Kansallisessa liigassa pelaavaan Jyväskylän Pallokerhoon ja pääsi ensimmäisen kerran liigassa kentälle huhtikuussa 2021 ottelussa FC Honkaa vastaan.
Aristodímou on pelannut Kyproksen maajoukkueessa kahdeksan maaottelua.
František Halas

František Halas (1900 Brno, Määri – 1949 Praha, Tšekkoslovakia) oli tšekkoslovakialainen runoilija, toimittaja ja kustannustoimittaja.
Kirjailijanuransa alkukauden jälkeen hän oli runoilijana subjektiivinen mystikko ja käytti metafyysisiä kuoleman ja katoavaisuuden kuvia. 1930-luvun jälkipuolelta alkaen hän osallistui yhteiskunnalliseen keskusteluun ja aloitti tšekkiläisen modernismin ja avantgarden. Hän käänsi tšekiksi Aleksandr Puškinia ja Adam Mickiewicziä.
Yang Jiang

Yang Jiang (, synt. Yang Jikang, ; 17. heinäkuuta 1911 – 25. toukokuuta 2016) oli kiinalainen kirjailija. Hänen menestyneimpiä teoksiaan oli omaelämäkerrallinen "Gan xiao liu ji" vuodelta 1981, joka kertoo hänen kokemuksistaan kulttuurivallankumouksen aikana. Yang käänsi myös kirjallisuutta kiinaksi. Hänen tunnetuin käännöstyönsä on vuonna 1978 ilmestynyt "Don Quijote".
Elämäkerta.
Yang Jikang syntyi Kiinan Pekingissä 17. heinäkuuta 1911 eli samana vuonna, jona Kiinan Qing-dynastia romahti. Hänen isänsä oli lainoppinut. Yang alkoi opiskella politiikkaa ensin Soochow’n yliopistossa ja sittemmin Tsinghuan yliopistossa. Tsinghuassa hän alkoi seurustella luokkatoverinsa Qian Zhongshun kanssa. Yang ja Qian menivät naimisiin vuonna 1935. Yang ja Qian muuttivat sittemmin Britanniaan, jossa Qian opiskeli Oxfordin yliopistossa. Pari sai myös ainoan lapsensa, Qian Yuan -nimisen tyttären, Britanniassa. Britanniasta he muuttivat Ranskan Pariisiin ja lopulta takaisin Kiinaan.
Japani oli tällä välin vuonna 1937 hyökännyt Kiinaan. Yang asui sota-aikana Shanghaissa. Shanghaissa hän alkoi myös kirjoittaa komediaa. Teoksista tuli kaupungissa hieman yllättäen suosittuja. Japanin vastaista sotaa seurasi Kiinan sisällissota, jonka kommunistit voittivat vuonna 1949. Yang ja Qian muuttivat tuolloin pääkaupunki Pekingiin, jossa Yang alkoi kääntää kirjallisuutta kiinaksi. Suuri käännöstyö oli "Don Quijote", joka valmistui useassa eri osassa.
Kiinaa kuohuttanut kulttuurivallankumous vuonna 1966 alkoi hieman ennen kuin seitsemäs osa "Don Quijoten" kahdeksasta osasta valmistui. Yang ja Qian toimivat Kiinan tiedeakatemian kirjallisuuden instituutissa. He olivat jo tunnettuja kirjailijoita, ja ulkomailla koulutuksen saaneina oppineina he olivat kulttuurivallankumouksellisten tyypillisiä kohteita. Vallankumouksellisten opiskelijoiden punakaartit takavarikoivat "Don Quijoten" Yangin kotoa. Yang ja Qian lähetettiin ”uudelleenkoulutettaviksi” työleirille Henaniin useaksi vuodeksi. Kulttuurivallankumouksen laantuessa Yang pääsi palaamaan kotiinsa. Punakaartien takavarikoima "Don Quijote" löytyi jätteiden joukosta, ja se palautettiin Yangile. Yang teki käännöksen loppuun, ja valmis "Don Quijote" -käännöa julkaistiin vuonna 1978.
Yangin toinen tunnettu teos on omaelämäkerrallinen "Gan xiao liu ji" (). Teos julkaistiin vuonna 1981. Teoksessa käsitellään kulttuurivallankumousta ja aikaa uudelleenkoulutuksessa Henanissa. Kulttuurivallankumouksen arimmat tapahtumat on kirjasta jätetty pois. Tarina keskittyy etenkin päivittäiseen elämään Henanissa. Teos julkaistiin myös englanniksi nimellä "Six Chapters from My Life 'Downunder". Omaelämäkertaa seurasi romaani "Xi zao" () vuonna 1988. Myöhemmällä iällä Yangin tyttären kuoltua vuonna 1997 hän julkaisi vielä osittain fiktiivisen perheestään kertovan elämäkerrallisen teoksen "Wo men sa" (, 1998) sekä Platonin "Faidonin" käännöksen.
Yang kuoli Pekingissä 25. toukokuuta 2016. Hän oli kuollessaan 104-vuotias.
Mikko Huotari

Mikko Huotari (s. 12. joulukuuta 1976 Sotkamo) on suomalainen pelaajauransa lopettanut pesäpalloilija ja nykyinen pesäpallovalmentaja. Hän toimi viimeksi Joensuun Mailan miesten edustusjoukkueen ykköspelinjohtajana vuosina 2022-2024.
Omalla pelaajaurallaan Huotari pelasi Imatran Pallo-Veikoissa, Siilinjärven Pesiksessä ja Sotkamon Jymyssä yhteensä 310 Superpesiksen runkosarjaottelua, joista valtaosan lyöjäjokerin roolissa. Hän löi 14+495 juoksua, toi 58 juoksua ja keräsi 853 kärkilyöntipistettä. Itä–Länsi-otteluun hänet valittiin kaudella 2001.
Huotari toimi Kiteen Pallon pelinjohtajana kausien 2015 ja 2016 ajan, minkä jälkeen hän siirtyi Pesäpalloliiton urheiluyksikön johtajaksi. Syksyllä 2021 hän irtisanoutui työstään Pesäpalloliitolla ja siirtyi Joensuun Mailan pelinjohtajaksi kolmivuotisella sopimuksella. Ensimmäisellä kaudellaan Joensuussa Huotari voitti joukkueensa kanssa SM-pronssia, mutta kahdella seuraavalla kaudella joukkueen kausi päättyi puolivälierävaiheeseen.
Huotarin pojat Aleksanteri ja Samuel pelaavat Superpesistä Sotkamon Jymyssä ja tytär Nelli Joensuun Mailassa.
Eino Bergius

Eino Antero Bergius (7. maaliskuuta 1884 Ätsäri – 13. joulukuuta 1978 Vesilahti) oli suomalainen diplomi-insinööri ja harrastajavalokuvaaja.
Eino Bergiuksen vanhemmat olivat rovasti, Viljakkalan kirkkoherra Aleksander Fredrik Mikael Bergius (1856–1941) ja Angelika Bergroth. Hän pääsi ylioppilaaksi 1902 Tampereen reaalilyseosta ja valmistui insinööriksi Polyteknillisen opiston koneosastolta 1907. Bergius teki opintomatkoja Saksaan ja Monacoon.
Bergius oli Tampellan palveluksessa piirtäjänä 1907–1909. Hänellä oli vuodesta 1909 alkaen oma, nopeakulkuisia ja ylellisesti sisustettuja mahonkiveneitä valmistanut veneveistämö Vesilahden Suomelassa. Tämä veistämö tuhoutui Suomen sisällissodan aikana 1918 minkä jälkeen Bergius siirsi sen Tampereelle Tampereen Höyrypolttimon tiloihin.
Tampereen Höyrypolttimon omistajana.
Bergius oli Tamperen Höyrypolttimon omistajana ja toimitusjohtajana vuodesta 1927 alkaen. Hän omisti myös Näsijärvenkatu 1:ssa toimineen Tampereen Kemiallisen Tehtaan. Tampereen Höyrypolttimo Oy:n tuotantotoiminta oli päättynyt jo 1919 kun kieltolaki tuli voimaan. Vuonna 1929 Tampereen rahatoimikamari määräsi Tampereen Höyrypolttimo Oy:n poistamaan kaupungin omistamalla Mustanlahden tontilla sijainneet rakennuksensa. Yhtiö todettiin varattomaksi 1931 ja vuonna 1933 pakkohuutokaupattiin Bergiuksen nimissä ollut polttimotontin vuokraoikeus ja polttimon rakennukset. Vuonna 1931 oli myyty pakkohuutokaupalla yhtiön Kauppakatu 16:ssa omistama Spriitehtaan talo. Yhtiö omisti vielä Näsijärven rannassa Onkiniemenkadulla sijainneen rakentamattoman teollisuustontin, jolla sijaitsi vain Bergiuksen asuntona toiminut vuonna 1880 rakennettu huvila. Tässä huvilassa toimi lyhyen aikaa 1928–1929 Onkiniemen ravintola. Suomen Trikoo osti Onkiniemenkadun tontin 1950-luvun alussa ja vuosina 1953–1956 tontille rakennettiin Suomen Trikoon Onkiniemen tehdas. Tontilla ollut huvila purettiin 1950-luvun lopulla.
Valokuvaajana.
Bergius käytti valokuvaajana taiteilijanimeä E. A. Bergius. Hänen kuvauskohteitaan olivat pääasiassa lähipiirin ihmiset, Tampereen maisemat ja veneet. Suomen sisällissodan aikana Bergius otti muun muassa kuvia huhtikuussa 1918 Tampereen Keskustorilla seisseistä punavangeista. Mustavalkokuvien ohella Bergius harrasti myös värikuvausta autochrometekniikalla. Vuonna 1908 hän otti tiettävästi ensimmäisen värikuvan Tampereelta kuvatessaan Tammerkoskea autochromelevylle. Museokeskus Vapriikin kuva-arkistossa on noin 5 000 Bergiuksen lasinegatiivia ja 100 hänen autochromelevyään. Hänen valokuviaan esiteltiin vuonna 1992 pidetyssä näyttelyssä.
Muuta.
Viimeiset vuotensa Vesilahdella asuneen Eino Bergiuksen avopuoliso oli Mia Peltonen (k. 1968). Hänen sisarensa oli lyseon lehtori ja oppikirjojen tekijä Liisa Bergius.
Moremi

Moremi on Nigerian jorubien kansanperinteessä esiintyvä nainen, joka tarinan mukaan pelasti Ifen kaupungin igbojen hyökkäykseltä joskus ennen 1300-lukua. Ifessä vietetään vuosittain Moremin kunniaksi "Edi"-nimistä juhlaa.
Moremi liitetään etenkin tarinaan Ifessä. Joskus ennen 1300-lukua Ifeä uhkasivat igbojen sotaretket. Moremi antoi itsensä jäädä igbojen vangiksi. Hänet tuotiin igbojen hallitsijan luo, jonka Moremin onnistui vietellä. Igbojen hallitsija alkoi tällöin kertoa hänelle salaisista suunnitelmistaan Ifen valtaamiseksi. Tämän jälkeen Moremi pakeni ja varoitti Ifen asukkaita tulevasta vaarasta. Ifen puolustajat osasivat odottaa igbohyökkääjiä raffiapalmuihin piiloutuneena. Kaupungin pelastamisella oli kuitenkin hintansa. Jorubajumalat vaativat maksuksi Ifen pelastamisesta Moremin ainoaa poikaa Oluorogboa, joka tuli uhrata jorubien joenjumala Esinmirinille. 
Ifessä Moremin kunniaksi vietetään vuosittain "Edi"-nimistä juhlaa. Juhla kestää seitsemän päivää ja ajoittuu jamssin korjuuaikaan kuivallakaudella. Moniin muihin juhliin kuuluva rummuttaminen on Edin aikana kielletty. Sen sijaan juhlintaan kuuluu esimerkiksi symbolisten tulien sytyttäminen ja painikisat.
Per Hallström

Per Hallström (1866 Tukholma, Ruotsi – 1960 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen kirjailija ja kemisti. Hän toimi kemistinä ensin Tukholmassa ja vuosina 1889–1890 Yhdysvalloissa Philadelphiassa. Vuodet 1891–1897 hän oli Ruotsin lennätinhallituksessa amanuenssina. Hänet valittiin 1908 Ruotsin akatemian jäseneksi, ja sen pysyvä sihteeri hän oli 1931–1941. Hän oli akatemian Nobel-komitean puheenjohtaja 1922–1946.
Hallströmin esikoisrunokokoelma "Lyrik och fantasier" ilmestyi 1891, mutta sittemmin hän tuli tunnetuksi novellistina, johon alaan hänen pääteoksensa kuuluvat. Hallströmin ensimmäinen novellikokoelma "Vilsna fåglar" ilmestyi 1894. Siinä leimallista on pessimismin ja ironian lisäksi moraalinen kunnianarkuus. 1900-luvun puolella hän kirjoitti lähinnä romaaneja. Muuta hänen tuotantoaan ovat näytelmät ja esseet. Häntä on pidetty yhtenä aikansa Ruotsin merkittävimmistä esteetikoista.
Katherine Sophie Dreier

Katherine Sophie Dreier (10. syyskuuta 1877 New York – 29. maaliskuuta 1952 Milford) oli yhdysvaltalainen taidemaalari, mesenaatti, taiteen keräilijä ja naisasianainen.
Elämänvaiheita.
Dreierin vanhemmat olivat saksalaistaustaisia. Hänen isänsä Theodor, oli rikastunut rautaan ja teräkseen liittyneellä liiketoiminnalla ja hänen äitinsä työskenteli sosiaalikysymysten parissa. Hänen äitinsä oli perustanut saksankielisen äitien ja lasten lepokodin. Dreier aloitti taideopintonsa 12-vuotiaana ja oli äitinsä mukana sosiaalityössä.
Dreierin kummatkin vanhemmat kuolivat 1890-luvulla ja jättivät Katherinelle ja kolmelle muulle tyttärelle niin suuren omaisuuden, että toimeentulo oli turvattu loppuelämäksi. Hän opiskeli taidetta Art Students Leaguessa vuosina 1895–1897 ja ryhtyi matkustelemaan Euroopassa, missä opiskeli maalaustaidetta. Vuonna 1903 Dreier palasi New Yorkiin ja otti yksityistunteja Walter Shirlawilta aina vuoteen 1909 saakka.
Eurooppaan Dreier palasi vuonna 1909 ja oleskeli siellä nyt pidemmän aikaa. Lontoossa oleskellessaan Dreier tapasi yhdysvaltalaisen taidemaalarin Edward Trumbullin ja pari alkoi seurustella ja solmi avioliiton. Muutaman viikon kuluttua vihkiäisistä kävi ilmi, että Trumbull oli naimisissa toisaalla. Dreier lähetti kaikille ystävilleen ja sukulaisilleen postikortin, joissa ilmoitti että avioliitto on purettu.
Dreierillä oli Lontoossa oma näyttely vuonna 1911 ja samana vuotena hän osallistui Tukholmassa pidettyyn naisten äänioikeutta ajaneeseen kokoukseen. Sen jälkeen hän kierteli ympäri Saksaa, kunnes palasi New Yorkiin vuonna 1912. Saksassa hän oli ottanut osaa modernin taiteen näyttelyyn. Vähitellen hänen taidekäsityksensä alkoi muuttua ja vuoden 1913 New Yorkin Armory Show'n jälkeen, missä oli myös hänen omia töitään, hän alkoi kampajoida modernin taiteen puolesta.
Ensimmäisen oman näyttelynsä Yhdysvalloissa Dreier piti vuonna 1913. Yhdessä sisarensa Dorothean kanssa hän perusti kollektiivin, joka teki sekä yksityisiä että julkisia seinämaalauksia. Vuonna 1916 hän liittyi itsenäisten taiteilijoiden ryhmään joka tapasi keräilijä Walter Arensbergin luona. Siellä hän tapasi Marcel Duchampin jonka kanssa ystävystyi.
Tultaessa 1920-luvulle Dreier oli perustamassa Société Anonymea, jonka tarkoituksena oli lähentää amerikkalaista yleisöä eurooppalaiseen moderniin taiteeseen. Yhdistys tuki monia taiteilijoita ja järjesti tapahtumia New Yorkissa ja Dreierin kotona Connecticutissa. Ensimmäisen suuren näyttelyn se järjesti vuonna 1921. Vuonna 1926 se järjesti Brooklynissa suuren näyttelyn jossa oli 300 teosta 106 taiteilijalta. 
Dreier yritti saada näyttelyn pysyväksi, mutta ei löytänyt sille paikkaa. Hän ryhtyi keräämään taidetta kotiinsa ja hänellä oli lopulta yli 1000 teosta kokoelmassaan. Dreierin terveys alkoi heiketä vuodesta 1942 alkaen, mutta hän jatkoi luennointia ja kirjoittamista loppuun saakka.
Hispala Faecenia

Hispala Faecenia oli roomalainen prostituoitu, jonka tarina liittyy Bacchuksen kulttiin ja sen kieltämiseen. Hispala Faecenia paljasti kulttimenot konsulille ja Rooman senaatti teki sen harjoituksesta laitonta. Hispala Faecenia palkittiin ja hänestä tuli esimerkki esikuvallisesta naisesta. Hispala Faecenia tunnetaan Titus Liviuksen kirjoituksista ja senaatin päätös myös alkuperäislähteestä "Senatus Consultum de Bacchanalibus".
Tarina.
Hispala Faecenian tarina tunnetaan roomalaisen historioitsija Titus Liviuksen (59 eaa. – 17 jaa.) kertomana ja se liittyy Bacchuksen kulttiin. Kultti oli levinnyt Roomaan Kreikan alueelta. Se oli alun perin naisten kultti, mutta papitar Paculla Anna alkoi houkutella myös miesjäseniä. Kultin tyypillinen piirre olivat öisin järjestettävät ekstaattiset menot. Kultin suosio kasvoi, mutta samalla öiset viininhuuruiset menot alkoivat herättää epäilyksiä.
Hispala Faecenia oli prostituoitu, jonka rakastaja oli nuori Publius Aebutius. Aebutiuksella oli pahana kuvailtu äiti Duronia, joka painosti häntä liittymään Bacchuksen kulttiin. Kultin yksi osa oli uskollisuuden vala eli "coniuratio", joka sitoi sen jäsenet vaikenemaan kulttimenoista. Aebutiusta suojellakseen Hispala Faecenia kertoi kuitenkin Bacchuksen kulttimenoista konsulille. Tiedot olivat huolestuttavia. Kuten Livius toteaa, kultti teki etenkin siihen liittyvistä nuorista miehistä ”naismaisia ja sopimattomia armeijaan”. Hispala Faecenian tietojen perusteella Rooman senaatti määräsi kultin harjoituksen laittomaksi koko valtakunnan alueella. Sen noin jäsentä saivat kuolemantuomiot. Senaatin päätös tunnetaan myös alkuperäislähteestä, pronssilevylle tehdystä piirtokirjoituksesta "Senatus Consultum de Bacchanalibus".
Hispala Faecenia palkittiin kultin paljastamisesta. Hän sai pronssirahaa ja nousi prostituoidusta matroonaksi, eli Rooman yhteiskuntajärjestelmän varakkaimpien kansalaisten luokkaan. Samalla hän sai muita etuoikeuksia ja myös hänen rakastajansa Aebutius palkittiin. Esimerkillisen toiminnan kautta Hispala Faecenia nostettiin esikuvallisten roomalaistan naishahmojen joukkoon.
Saverio Bettinelli

Saverio Bettinelli (18. heinäkuuta 1718 Mantova – 13. syyskuuta 1808) oli italialainen runoilija, joka liittyi jesuiittoihin vuonna 1736. Jonkin aikaa hän opetti historiaa ja kirjallisuutta Bresciassa, Parmassa ja Veronassa sekä teki pitkiä matkoja Saksassa ja Ranskassa. Jesuiittojen lakkauttamisen jälkeen vuonna 1773 hän palasi synnyinkaupunkiinsa Mantovaan, jossa hän aloitti kirjallisen työn ja kuoli vuonna 1808. Hänen merkittäviä teoksiaan olivat "Il Risorgimento d'Italia" (2 osaa, Bassano, 1775; sivilisaation historia Italiassa 1000 - 1500), "L'entusiasmo delle Belle Arti" (2 osaa, Milano, 1769), "Tragedie" (Bassano, 1771) ja "Lettere Virgiliane" (1778).
Susan Hearnshaw

Susan Christina "Sue" Hearnshaw (s. 26. toukokuuta 1961 Liversedge, West Yorkshire, Englanti) on brittiläinen pituushypyn olympiamitalisti ja sisäratojen Euroopan-mestari.
Hearnshaw sijoittui 12:nneksi Donetskin alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 1977. Seuraavana vuonna hän oli neljäs Edmontonin Kansainyhteisön kisoissa ja karsiutui loppukilpailusta Prahan EM-kilpailuissa. Hän saavutti pronssia Bydgoszczin alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 1979 tuloksella 646 cm. Moskovan olympialaisissa 1980 hän sijoittui yhdeksänneksi.
Hearnshaw sijoittui Bukarestin Universiadeissa 1982 pituushypyssä viidenneksi ja saavutti hopeaa 4 × 100 metrin viestissä. Seuraavan vuoden Brisbanen Kansainyhteisön kisoissa hän oli pituushypyssä niin ikään viides.
Hearnshaw voitti sisäratojen Euroopan-mestaruuden Göteborgissa 1984 Britannian halliennätyksellä 670 cm. Hän hyppäsi ulkorataennätyksensä 683 cm Cleckheatonissa 6. toukokuuta 1984. Hän saavutti samana vuonna olympiapronssia Los Angelesissa myötätuulituloksella 680 cm.
Hänen äitinsä Muriel Pletts sijoittui Lontoon olympialaisissa 1948 neljänneksi 4 × 100 metrin viestissä.
Robin Hood – sankarit sukkahousuissa

Robin Hood – sankarit sukkahousuissa () on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen komediaelokuva, jonka on ohjannut Mel Brooks. Elokuva on parodia Robin Hoodin tarinasta ja viittaa useisiin aiempiin aihetta käsitteleviin elokuviin, etenkin vuoden 1991 menestyselokuvaan "Robin Hood – varkaiden ruhtinas".
Juoni.
Lordi Robin of Loxley on Ristiretkellä jäänyt vangiksi Jerusalemiin. Hän pakenee vankilasta yhdessä Asneezen kanssa ja palatessaan Englantiin miehet saavat tietää että kuningas Rikhard Leijonamieli on maanpaossa ja hänen tyrannimainen veljensä prinssi John on nyt Englannin valtias apunaan Rottinghamin sheriffi ja noita Latrine. Robin Hood päättää nousta taisteluun prinssi Johnia ja sheriffiä vastaan ja kerää isänmaallisten miesten joukon, johon liittyvät muun muassa Asneeze ja hänen poikansa Ahchoo, sokea Loxleyn perheen palvelija Blinkin, Will Scarlet O'Hara ja Rabbi Tuckman. Robin saa myös liittolaisen palatsista, kun hän rakastuu neito Marianiin, joka etsii miestä vapauttamaan hänet seuraneiti Broomhilden asentamasta siveysvyöstä.
Vastaanotto.
"Sankarit sukkahousuissa" ei ole noussut yhtä suosituksi kuin Brooksin aiemmat elokuvat, kuten esimerkiksi "Kevät koittaa Hitlerille" (1968) tai "Villiä hurjempi länsi" (1974). Kriitikoiden arvosanoja keräävä Metacritic on antanut elokuvalle 22 kriitikon arvion perusteella arvosanan 44/100 ja Rotten Tomatoes sivuston arvosana elokuvalle on 40%, joka perustuu 42 arvioon.
"Ilta-Sanomissa" Harri-Ilmari Moilanen luonnehti elokuvaa parodiseksi kreisiseikkailuksi, jossa nuolet sinkoilevat vessahuumorin säestyksellä. Hän antoi elokuvalle kaksi ja puoli tähteä viidestä.
Ripuaariset frankit

Ripuaariset frankit eli ripuaarit ( ”ranta”) olivat yksi frankkien germaanikansan pääryhmistä. Ripuaariset frankit syntyivät chamavien, brukterien, chattuarien ja ampsivarien heimojen liityttyä yhteen. Heidän asuinsijansa olivat Reinin yläjuoksun alueella, kun taas saalilaiset frankit asuivat Reinin alajuoksulla. Ripuaariset frankit alkoivat 200-luvulla hyökkäillä Kölnin seudulta Galliaan. Julianus torjui heidät noin vuonna 360. Stilicho sai suostuteltua ripuaariset frankit Rooman palvelukseen, ja kansainvaellusajalla ripuaariset frankit puolustivat Reinin rajaa vandaalien hyökkäyksiä vastaan. Ripuaariset frankit levittäytyivät vähitellen Reinin yli Maasiin ja Aacheniin sekä Eifelin vuoristoseuduille.
Ripuaarien laki on kirjattu "Lex Ripuariaan" eli ripuaarilaiseen lakiin, joka on alun perin kirjoitettu 500-luvun alkupuolella mutta on nykyisessä muodossaan peräisin kuningas Dagobert I:n ajalta.
Signy

Signy on vanha pohjoismainen naisen etunimi. Se on Signe-nimen esimuoto, joka koostuu sanoista ’voitto’ ("sig") ja ’uusi’ ("ny").
Suomessa Signy on hyvin harvinainen etunimi. Digi- ja väestötietoviraston mukaan tämännimisiä naisia on vuoteen 2023 mennessä tilastoitu alle 20.
Nimipäivä.
Signyllä on Norjassa nimipäivä 23. elokuuta. Se oli Signyn nimipäivä myös Ruotsin almanakassa vuosina 1986–1992.
William Lomax

William Lomax (10. maaliskuuta 1865 Southport, Englanti – 10. toukokuuta 1934 Tampere) oli englantilaissyntyinen Tampereella asunut Finlaysonin tehtaan kutomomestari ja harrastajavalokuvaaja.
Lomax tuli Tampereelle 15-vuotiaana vuonna 1880 perheensä mukana. Hän työskenteli aluksi Finlaysonin kutomossa, jossa hänen isänsä Peter Lomax oli kankurimestarina. Tämän jälkeen Lomax oli työssä Finlaysonin muilla osastoilla ja toimi laitosmiehenä kunnes hän vuonna 1884 matkusti Englantiin hankkiakseen lisäkoulutusta. Lomax oli työssä kolmen vuoden ajan englantilaisissa puuvillatehtaissa ja palasi sitten 1887 Tampereelle isänsä apulaiseksi. Hän teki vuonna 1888 vielä matkan Englantiin ja vuodesta 1891 alkaen hän oli Finlaysonilla vakinaisena kutomomestarina. Lomaxin aikana Finalysonin kutomoa laajennettiin ja lähes kaikki kutomon koneet uudistettiin.
William Lomax meni naimisiin Margaret (Maggie) Bulloughin kanssa ja he asuivat Puuvillatehtaankadun varrella sijainneessa talossaan. Lomaxin harrastuksiin kuului valokuvauksen ohella retkeily ja purjehdus ja hänellä oli myös oma huvila. Lomaxin vaimo Maggie ja heidän tyttärensä Lily ja Madge muuttivat vuonna 1908 takaisin Englantiin, mutta Lomax itse jäi asumaan Tampereelle. Hän vieraili kuitenkin perheensä luona Englannissa ja tyttäret kävivät Tampereella. Lomax oli kutomomestarina vuoteen 1927 saakka, jolloin hän erosi sairauden takia. 
Lomax otti 1880-luvulta lähtien valokuvia perheestään, vapaa-ajan vietosta, retkistä ja Tampereen maisemista. Museokeskus Vapriikin kuva-arkistossa on yli 2 000 Lomaxin valokuvaa. Vuonna 2012 Lomaxin valokuvista järjestettiin Vapriikissa näyttely nimellä "Dear Maggie – William Lomaxin Tampere".
Eduskuntaryhmä Valta kuuluu kansalle

Eduskuntaryhmä Valta kuuluu kansalle (vkk, aiemmin Eduskuntaryhmä Ano Turtiainen (at), ruots. "Makten tillhör folket (mtf)") oli Valta kuuluu kansalle -puolueen yhteistyöelin eduskunnassa.
Ryhmän perusti Ano Turtiainen kesäkuussa 2020, kun hänet oli erotettu perussuomalaisten eduskuntaryhmästä George Floydia pilkanneen rasistisen Twitter-viestin vuoksi. Ano Turtiainen oli ryhmän puheenjohtaja ja ainoa kansanedustaja. Ryhmän säännöissä mainittiin ryhmän toiminnan tarkoituksena olevan ”toimia eduskunnassa Suomen ja suomalaisten edun mukaisesti ja sananvapautta vaalien.” Ryhmän sihteerinä toimi James Hirvisaari.
Hannes Pétursson

Hannes Pétursson (1931 Skagafjörður, Islanti) on islantilainen runoilija, koulutukseltaan islannin kielen ja Islannin kirjallisuuden maisteri.
Hannes Péturssonin esikoiskokoelma "Kvæðabók" herätti ilmestyessään 1955 huomiota perinteisillä, hienostuneilla runoillaan. Sittemmin hän on uudistanut lyriikan muotoa, mutta aiheet ovat peräisin historiasta ja kansansaduista. Hän on saanut vuonna 1975 Henrik Steffens -palkinnon.
Maj-Lis Holmbergin suomentamia runoja on antologiassa "Ja tunturin takaa kuulet –: Islannin sodanjälkeistä lyriikkaa" (Espoo: Weilin+Göös 1977 )
Pearl Hart

Pearl Hart, syntyjään Pearl Taylor (1871 - 1955) oli kanadalainen postivaunujen ryöstäjä niin sanotun Villin lännen aikana. 
Elämänvaiheita.
Hartin vanhemmat halusivat antaa tyttärelleen hyvän koulutuksen ja lähettivät hänet kouluun. Koulussa tuolloinen Pearl Taylor tapasi rettelöitsijänä tunnetun Hartin ja päätti karata tämän kanssa solmiakseen avioliiton. Avioliitto ei kestänyt pitkään ja Hart palasi äitinsä luo. 
Pariskunta tapasi toisensa uudelleen useita kertoja ja suhteesta syntyi poika ja tyttö, jotka kasvatti Pearl Hartin äiti. Vuoden 1898 paikkeilla Pearl Hart työskenteli Arizonassa kokkina Mammothissa, tosin eräät lähteet väittävät hänen olleen työssä bordellissa. Joka tapauksessa pariskunnan tulot loppuivat kun paikallinen kaivos suljettiin. Pariskunta päätti ryöstää postivaunut ja ryöstö tapahtui 30. toukokuuta 1899. Sheriffi Truman sai pariskunnan kiinni 5. kesäkuuta vuonna 1899 ja kertoi miehen antautuneen heti, kun taas Hart vastusti pidätystä. 
Aikakauden mediaa naispuolinen postivaunuryöstäjä kiinnosti kovasti. Hartin onnistui paeta välillä, mutta hän jäi kiinni ja oikeudenkäynnissä hän sai monien vaiheiden jälkeen viisi vuotta vankeutta. Hänet armahdettiin vuonna 1902, syistä jotka ovat jääneet tuntemattomiksi. Eräiden vahvistamattomien tietojen mukaan Hart olisi tullut vankilassa raskaaksi ja hänet oli pakko armahtaa, jotta vankila ei joutuisi huonoon valoon. Väitetään, että miesvartijat olisivat olleet hänen rakastajiaan. 
Vapautumisensa jälkeen Hart katosi julkisuudesta lähes kokonaan.
Mervi Simoska

Mervi Simoska (s. 1970 Simo) on Juvan kunnanjohtaja. Hän aloitti työssään lokakuussa 2016, kun edellinen kunnanjohtaja Heikki Laukkanen jäi eläkkeelle. Ennen kunnanjohtajana työskentelyä Simoska oli Etelä-Savon maakuntaliiton hallinto- ja kehittämisjohtaja vuosina 2012–2016. Ennen maakuntaliitossa työskentelyä Simoska on työskennellyt muun muassa vuosina 1998–1999 Mikkelin ammattikorkeakoulussa, vuosina 1999–2005 Mikkelin kaupungin EU-hankeasiamiehenä ja vuosina 2005–2012 Hirvensalmen hallintojohtajana. 
Koulutukseltaan Simoska on hallintotieteiden maisteri Tampereen yliopistosta vuodelta 2001. Lisäksi Simoska on kirjoittanut ylioppilaaksi Simon lukiosta vuonna 1989.
Patrizia Reggiani

Patrizia Reggiani (aiemmin Patrizia Gucci, s. 2. joulukuuta 1948 Vignola, Italia) on italialainen murhaaja ja seurapiirihenkilö, joka oli naimisissa liikemies Maurizio Guccin kanssa vuosina 1971–1991. Vuonna 1997 Reggiani tuomittiin entisen miehensä murhan järjestämisestä 29 vuodeksi vankeuteen. Hänet vapautettiin vuonna 2016.
Elämä.
Reggiani syntyi lähellä Milanoa vuonna 1948. Hänen äitinsä oli tarjoilija ja isänsä kuorma-auton kuljettaja. Taustastaan huolimatta Reggiani tuli tunnetuksi ulkonäkönsä ja isänsä säästöjen avulla. Tämä johti kohtaamiseen Guccio Guccin lapsenlapsen ja muotitalo Guccin perijän, Maurizio Guccin, kanssa. Reggiani ja Gucci avioituivat vuonna 1972. He saivat kaksi tytärtä.
Vuonna 1985 Reggianille selvisi, että Guccilla oli salasuhde toisen naisen kanssa, ja pari erosi. Ero virallistettiin vuonna 1991. Muutama vuosi eron jälkeen Reggiani lähetti ystävänsä Giuseppina Auriemman kanssa palkkamurhaajan Guccin perään. Maaliskuussa 1995 Maurizio Gucci ammuttiin ja kaksi vuotta myöhemmin Reggiani sai 29 vuoden vankilatuomion murhan järjestämisestä. Tuomion seurauksena lehdistö antoi Reggianille lempinimen ”Musta leski”.
Vuonna 2000 Reggianin tuomio lyhennettiin 26 vuoteen. Hän vapautui vankilasta vuonna 2016.
Populaarikulttuurissa.
Reggianin ja Guccin avioliitosta kertoo vuonna 2021 ensi-iltansa saava elokuva "House of Gucci", jossa Reggiania näyttelee Lady Gaga. Reggiani on kertonut olevansa tyytyväinen näyttelijävalintaan, mutta olisi halunnut Lady Gagan ottavan yhteyttä häneen valmistautuessaan rooliin.
Alimotu Pelewura

Alimotu Pelewura (1865 – 1951) oli Lagosissa vaikuttanut nigerialainen torikauppias ja torien naiskauppiaiden yhteisöllinen johtaja. Pelewura johti mielenilmauksia etenkin vastaan brittiläisen siirtomaahallinnon aikeita verottaa naisia.
Elämäkerta.
Alimotu Pelewura syntyi vuoden 1865 paikkeilla Lagosissa nykyisessä Nigeriassa. Etniseltä taustaltaan hän oli awori. Aworit ovat taas yksi jorubien alaryhmistä. Joidenkin muiden aworien tapaan hän oli uskonnoltaan muslimi. Hänen äitinsä oli kalakauppias ja Pelewurasta tuli hänen opastuksellaan saman ammatin harjoittaja. Hänen isästään sen sijaan ei tiedetä juuri mitään.
Vuonna 1910 kalakauppiaana jo työskennellyt Pelewura tunnustettiin Nigerian brittiläisten siirtomaaviranomaisten taholta Erekon torin naiskauppaiden johtajana. 1920-luvulla hänestä valittiin "alaga", eli eräänlainen torikauppiaiden päällikkö. Vuonna 1932 lähti liikkeelle huhu, jonka mukaan siirtomaaviranomaiset aikoivat alkaa verottaa Lagosin naisia. Tämä johti Pelewuran johdolla torien naiskauppaiden mielenosoituksiin. Kysymys verotuksesta lykkääntyikin vähintään kahdeksan vuoden ajaksi. Vielä samana vuonna 1932 Pelewura nimitettiin Lagosin edustavaan neuvostoon. Hän toimi Nigerian National Democratic Party-puolueessa. 
Verokysymys tuli jälleen esiin vuonna 1940. Siirtomaaviranomaiset halusivat verottaa kaikkia niitä naisia, jotka tienasivat vähintään 50 puntaa vuosittain. Pelewuran ja hänen kannattajiensa mielestä siirtomaahallinto poistaisi kuitenkin lopulta tulorajan ja ulottaisi verotuksen kaikkiin naisiin. Hän johti tuhansia kannattajiaan uusiin mielenilmauksiin, joiden johdosta verotuksen tulorajaa päädyttiin korottamaan 200 puntaan. Pelewura johti sittemmin myös monia muita mielenilmauksia esimerkiksi toisen maailmansodan takia käyttöön otettuja eri rajoituksia vastaan. Hän kuoli vuonna 1951.