tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
HMS Electra (H27)

HMS Electra (viirinumero H27) oli Britannian kuninkaallisen laivaston E-luokan hävittäjä maailmansotien välillä ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Hebburnista Hawthorn Leslie and Companyltä, missä köli laskettiin 15. maaliskuuta 1933. Alus laskettiin vesille 15. helmikuuta 1934 ja otettiin palvelukseen 15. syyskuuta.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Kotilaivaston 5. hävittäjälaivueeseen, missä se oli sisaralustensa. Koko laivue siirrettiin juuri sodan alla vuonna 1939 reserviin ja vasta palvelukseen otetut K-luokan hävittäjät muodostivat 5. hävittäjälaivueen. Toisen maailmansodan alettua "Electra" palautettiin palvelukseen Kotilaivastoon.
Britannian kuninkaallisten ilmavoimien lentokoneen havaittua Saksan laivaston taisteluristeilijät "Gneisenaun" ja "Scharnhorstin" sekä raskaan risteilijän "Admiral Hipperin" suojueineen. "Electra" lähti 8. huhtikuuta vastaisena yönä 1940 Scapa Flowsta laivasto-osastossa, jossa olivat taistelulaivat "HMS Rodney" ja "HMS Valiant" sekä taisteluristeilijä "HMS Repulse" sekä runsaasti kevyempiä aluksia.
Alus oli 11. huhtikuuta suojaamassa "HMS Escapaden" kanssa suojaamassa risteilijä "HMS Southamptonia", joka kuljetti joukkoja Narvikiin.
Alus osallistui Saksan laivaston taistelulaiva "Bismarckin" tuhoamiseen. Se lähti 22. toukokuuta 1941 Scapa Flowsta suojaten hävittäjien "HMS Anthonyn", "HMS Echon", "HMS Icaruksen", "HMS Achatesin" ja "HMS Antelopen" kanssa taisteluristeilijä "HMS Hoodia" ja taistelulaiva "HMS Prince of Walesia".
Alus suojasi ensimmäistä Jäämeren saattuetta Neuvostoliittoon operaatio Dervishissä. Saattue lähti 21. elokuuta 1941 Islannista Hvalfiordurista ja sen suojana oli ainoastaan kevyitä aluksia. Samalla toteutettiin operaatio Strength, jossa lentotukialus "HMS Argus" toimitti 24 Hawker Hurricanea Neuvostoliittoon. Paluumatkalla alus suojasi saattuetta QP1 risteilijöiden "HMS Londonin" ja "HMS Shropshiren", hävittäjä "HMS Activen" ja troolareiden "HMS Macbeth", "HMS Hamlet", "HMS Celia" ja "HMS Ophelia" kanssa.
Alus sai 20. lokakuuta 1941 käskyn "HMS Expressin" kanssa saattaa "Prince of Wales" Kauko-Itään vara-amiraali Sir Tom Phillipsin alaisuudessa. Osaston tuli olla muodostettavan Itäisen laivaston ytimenä. Se aloitti matkansa Greenockista 25. lokakuuta ja saapui 2. joulukuuta 1941 Singaporeen.
Alus kuului Phillipsin johtamaan Force Z:aan, jonka muut alukset olivat "Prince of Wales" ja "Repulse" sekä hävittäjät "Express", HMAS "Vampire" ja "HMS Tenedos". Keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimat upottivat raskaat alukset, mutta ei estänyt hävittäjien suorittamaa pelastusoperaatiota. Taistelussa menehtyivät Phillips sekä 327 miestä "Prince of Walesilla" ja 513 miestä "Repulsella".
Jaavanmeren taisteluussa 1. maaliskuuta 1942 alus joutui Sunda salmessa risteilijöiden "HMS Exeterin" ja "USS Popen" kanssa keisarillisen Japanin laivaston yllättämiksi ja upottamiksi.
Ramil Quliyev

Ramil Quliyev (; s. 29. toukokuuta 1990 Baku) on azerbaidžanilainen, nykyään Turkkia edustava pikajuoksija.
Nuorten arvokilpailuissa Quliyev on sijoittunut 200 metrillä hopealle alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa Ostravassa 2007 (ajalla 20,72 s) ja viidenneksi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa Bydgoszczissa 2008 (21,00). 
Valencian MM-hallikilpailuissa 2008 hän karsiutui 60 metrillä alkuerissä. Pekingin olympialaisissa 2008 hän karsiutui 200 metrillä puolivälierissä ajalla 20,66. Sisäratojen EM-kilpailuissa Torinossa 2009 Quliyev sijoittui 60 metrin juoksussa seitsemänneksi ajalla 6,67 s. 
Kesäuniversiadeissa 2009 hän voitti 200 metriä. Alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2009 hän voitti 200 metriä kisaennätyksellä 20,33 s ja sijoittui 100 metrillä toiseksi ajalla 10,16. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän sijoittui 200 metrillä seitsemänneksi ajalla 20,61 s.
Quliyev sai vuonna 2011 Turkin kansalaisuuden. Hänen mukaansa myös Venäjä ja Qatar olivat tarjonneet hänelle kansalaisuutta. 
Quliyev saavutti Välimeren kilpailuissa 2013 hopeaa 100 ja 200 metrillä. Hän sijoittui 200 metrillä kuudenneksi sekä Zürichin EM-kilpailuissa 2014 että Pekingin MM-kilpailuissa 2015. Gwanjun universiadeissa 2015 hän sai pronssia 100 ja 200 metrillä. Quliyev saavutti Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 hopeaa 200 metrillä ajalla 20,51 ja sijoittui 100 metrillä kuudenneksi. Rio de Janeiron olympialaisissa hän oli 200 metrillä kahdeksas.
6. kesäkuuta 2017 Quliyev alitti 100 metrillä 10 sekunnin rajan juostuaan 9,97 s. Hän voitti Lontoossa 2017 maailmanmestaruuden 200 metrillä ajalla 20,09. Hän voitti Välimeren kilpailuissa 2018 kultaa 200 metrillä ja hopeaa 4 × 100  metrin viestissä. Hän voitti saman vuoden Berliinin EM-kilpailuissa kultaa 200 metrillä Turkin ennätysajalla 19,76. Pikaviestissä hän juoksi ankkuriosuuden Turkin hopeajoukkueessa. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui 200 metrillä viidenneksi. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän karsiutui 200 metrin välierissä.
Quliyev saavutti Välimeren kilpailuissa 2022 kultaa 200 ja hopeaa 100 metrillä. Saman vuoden Münchenin EM-kilpailuissa hän keskeytti 200 metrin finaalijuoksun. Budapestin MM-kilpailuissa 2023 hän karsiutui 200 metrin alkuerissä.
Jon Huntsman, Jr.

Jon Meade Huntsman, Jr. (s. 26. maaliskuuta 1960 Palo Alto, Kalifornia) on yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko, liikemies ja diplomaatti. Hän toimi Utahin osavaltion kuvernöörinä 2005–2009, Yhdysvaltain Kiinan suurlähettiläänä 2009–2011 ja Singaporen suurlähettiläänä 1992–1993.
Huntsman opiskeli Utahin yliopistossa ja valmistui Pennsylvanian yliopistosta, missä hän opiskeli kansainvälistä politiikkaa. Hän oli kaksi vuotta mormonien lähetystyöntekijänä Taiwanissa ja puhuu sujuvaa mandariinikiinaa. Barack Obama nimitti Huntsmanin Kiinan suurlähettilääksi toukokuussa 2009 ja senaatti vahvisti nimityksen saman vuoden elokuussa. Hän toimi tehtävässä huhtikuuhun 2011 asti.
Vuoden 2012 presidentinvaaleissa Huntsman oli republikaanipuolueen esivaaliehdokas, mutta jättäytyi pois kisasta 15. tammikuuta 2012 ja ilmoitti tukevansa Mitt Romneya.
Tammikuussa 2014 Huntsman valittiin Atlantic Council -ajatuspajan hallituksen johtoon.
Kuhmon kirkko

Kuhmon kirkko on Kuhmon seurakunnan kirkko Kuopion hiippakunnassa.
Kirkko on puinen keskikupolilla varustettu uusklassinen ristikirkko. Kirkon on suunnitellut kirkonrakentaja Jacob Rijf, mutta kirkko on valmistunut vasta hänen kuolemansa jälkeen 1816. Kirkon vierellä on kolminivelinen kellotapuli, joka on valmistunut 1831.
Kuhmon kirkko vaurioitui pahasti talvisodan pommituksissa, mutta korjattiin sodan jälkeen entiseen asuunsa. Korjausten yhteydessä hankittiin kirkkoon taidemaalari T. G. Tuhkasen maalaama alttaritaulu "Jeesuksen ylösnousemus", joka on maalattu vuonna 1951.
Craig Weller

Craig Weller (s. 17. maaliskuuta 1981, Calgary, Alberta) on kanadalainen ammattilaisuransa lopettanut jääkiekkoilija. Hän pelasi urallaan kaksi kautta NHL-liigassa, pelaten muutoin Pohjois-Amerikan alasarjoissa ja uran lopulla Euroopassa. Weller pystyi pelaamaana sekä hyökkääjänä että puolustajana.
Pelaajaura.
St. Louis Blues varasi Wellerin NHL:ään vuoden varaustilaisuuden 5. kierroksella vuorolla 167. Weller teki kahden vuoden sopimuksen Minnesota Wildin kanssa vuonna 2008. Sopimuksen arvo oli 1,2 miljoonaa dollaria. Minnesotan lisäksi hän on edustanut NHL:ssä Phoenix Coyotesia. 
Minnesota myi Wellerin Boston Bruinsiin lokakuussa 2009, josta hänet myytiin edelleen Florida Panthersiin. Hän pelasi kuitenkin vain farmisarjassa ja siirtyi seuraavaksi kaudeksi pelaamaan Eurooppaan, kun hän teki sopimuksen brittiläisen EIHL-liigan Cardiff Devilsin kanssa. Weller valittiin EIHL-kauden parhaaksi pelaajaksi. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi Itävallan pääsarjan joukkueeseen Villacheriin.
Weller edusti Villaheria yhden kauden ja teki heinäkuun lopulla 2012 kuukauden koesopimuksen DEL-liigan ERC Ingolstadtiin. Weller pelasi kauden Ingolstadtissa tehden ainoastaan yhden syöttöpisteen. Hän päätti ammattilaisuransa tuohon kauteen.
Weller pelasi vielä kauden 2013–2014 kanadalaisessa amatöörisarjassa edustaen Bentley Generalsia.
Skip Woods

Skip Woods (s. 4. joulukuuta 1970) on yhdysvaltalainen elokuvakäsikirjoittaja, tuottaja ja ohjaaja. Hän on "in" ja Hitman-pelisarjan elokuvaversion käsikirjoittaja.
Vilhelm Rubruk

Vilhelm Rubruk ("Willem van Rubroeck", noin 1215–1220 – 1293) oli flaamilainen tutkimusmatkailija ja munkki.
Vuosina 1253–1255 van Rubruk johti Ranskan kuninkaan Ludvig IX:n Mongolivaltakuntaan lähettämää diplomaattiseuruetta. He kulkivat Ranskasta ensin Palestiinaan, sitten Konstantinopolin kautta Krimille ja sieltä Donin arojen ja Keski-Aasian kautta keski-Mongoliaan. Vuonna 1254 lähetystö saapui Karakorumiin. Paluumatka tapahtui Kaukasian ja Vähän-Aasian kautta.
Rubruk kirjoitti matkastaan kuninkaalle osoitetun Itinerarium-matkakertomuksen. Teoksessa Rubruk selostaa sanatarkasti keskustelujaan niin suurkaanin kuin rahvaankin edustajien kanssa sekä tarjoaa muun muassa ensimmäiset laajat latinankieliset selonteot Keski-Aasian nestoriolaisuudesta ja buddhalaisuudesta.
Norm Farr

Norm "Rocky" Farr (s. 7. huhtikuuta 1947 Toronto, Ontario) on entinen kanadalainen ammattilaisjääkiekkoilija. Hän on pelipaikaltaan maalivahti. Norm pelasi NHL:ssä 19 ottelua Buffalo Sabresissa vuosina 1972–75. Hän on 180 senttimetriä pitkä ja painaa 82 kiloa.
Stephen Furst

Stephen Furst (oik. Steven Nelson Feuerstein; 8. toukokuuta 1955 Norfolk, Virginia – 16. kesäkuuta 2017 Moorpark, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja televisio-ohjaaja. 
Stephen Furst syntyi Norfolkissa, Virginian osavaltiossa. Hän jäi orvoksi 17-vuotiaana. Samana vuonna hänellä todettiin diabetes. Diabetekseen liittyvien komplikaatioiden takia Furstin vasen jalka oli vaarassa joutua amputoitavaksi vuonna 1996. Niinpä Furst laihdutti yli 45 kiloa. Hän kirjoitti kokemuksistaan kirjan "Confessions of a Couch Potato" (’erään sohvaperunan tunnustukset’).
Furst näytteli muun muassa Kent ”Flounder” Dorfmanina elokuvassa "Delta-jengi" (1978), tohtori Elliot Axelrodina televisiosarjassa "Sairaalan syke" (1983–1988) ja Vir Cottona science fiction -televisiosarjassa "Babylon 5" (1993–1998).
Vuonna 1995 alkaneessa piirrossarjassa "Bittipää" Furst toimi Fanboy-hahmon äänenä. Vuoden 2000 sarjassa "Buzz Lightyear of Star Command" hänellä oli äänirooli Boosterina. Hän näytteli Dash-mursua vuoden Disney-elokuvassa "".
Furst oli naimisissa Lorraine Wrightin kanssa, ja heillä oli kaksi poikaa, säveltäjä Nathan Furst ja näyttelijä Griff Furst.
David Benioff

David Benioff (s. 25. syyskuuta 1970 New York) on yhdysvaltalainen käsikirjoittaja, tuottaja ja kirjailija.
Benioffin syntymänimi on David Friedman, mutta hän on vaihtanut sukunimensä äitinsä tyttönimeksi. Hän kävi Dartmouth Collegea ja maksoi opiskelunsa toimien klubin järjestyksenvalvojana sekä myöhemmin high schoolin englanninopettajana. Lisäksi hän on opiskellut Kalifornian yliopistossa Irvinessä ja valmistunut maisteriksi luovasta kirjoittamisesta.
Työskennellessään opettajana Benioff kirjoitti romaanin "The 25th Hour" ja sai sen myötä positiivista tunnustusta. Hän teki myöhemmin teki romaanista elokuvakäsikirjoituksen, josta Spike Lee ohjasi Edward Nortonin tähdittämän elokuvan "25th Hour – viimeinen ilta". Vuonna 2004 julkaistiin Benioffin kirjoittama novellikokoelma "When the Nines Roll Over (And Other Stories)". Benioffilta on julkaistu suomeksi piiritettyyn Leningradiin sijoittuva veijaritarina "Varkaiden kaupunki" (2008).
Yksi Benioffin uran kannalta merkittävimmistä käsikirjoituksista oli elokuvaan "Troija", josta Warner Bros. maksoi hänelle 2,5 miljoonan dollarin palkkion. Muita hänen käsikirjoituksiaan ovat muun muassa psykologinen trilleri "Stay" (2005), Marc Forsterin ohjaama "Leijapoika" (2007) ja supersankarielokuva "" (2009). Viimeksi mainittuun elokuvaan hänet palkattiin jo vuonna 2004 ja hän työsti käsikirjoitusta kolmen vuoden ajan.
Benioff kehitti yhdessä D. B. Weissin kanssa HBO:lle fantasiatelevisiosarjan "Game of Thrones" (2011–2019), joka perustuu George R. R. Martinin kirjasarjaan "Tulen ja jään laulu".
Värioppi

Värioppi käsittelee värejä ja niiden käyttöä. Väriopin avulla pyritään selittämään ja mallintamaan väri-ilmiöitä. Värejä tutkitaan muun muassa fysiikan, kemian, fysiologian, neuropsykologian sekä tietojenkäsittelyn menetelmin. 
Itse värien lisäksi värioppiin liittyy tavallisesti ihmisen värinäkökyky, sekä värisokeus ja ne ihmisen väriaistiin liittyvät piirteet, jotka eivät vastaa kaikkien muiden lajien värien näkökykyä. 
Värioppi on keskeinen osa sekä koulujen väriopetusta että maalaustaidetta, jossa sovelletaan esimerkiksi Johann Wolfgang von Goethen ja Johannes Ittenin käsityksiä muun muassa väriharmonioista.
Väriopin oppihistoriaa.
Jo antiikissa pohdittiin väriä. Aristoteleen väriä koskevilla ajatuksilla oli pitkään arvovaltainen asema. Uuden näkökulman väreihin toi Isaac Newton teoksessaan "Opticks" vuonna 1704. Hänen vaikutuksestaan fysiikasta ja optiikasta tuli tärkeä osa värioppia. Siinä valo ja valon väri ovat tärkeitä värin selittäjiä. Goethe julkaisi oman värioppinsa vuonna 1810, osin vastaväitteenä Newtonille.
Luonnontieteellisen tutkimuksen läpimurrot 1800-luvulla toivat värioppiin lisää uusia näkökulmia. Fyysikko ja lääkäri Thomas Young esitti tutkimuksillaan vuonna 1802 värien fysiologisia ulottuvuuksia. Niiden pohjalta fysiologi Hermann von Helmholtz kehittu värien näkemisen kolmiväriteorian, niin sanotun Young–Helmholtzin-teorian. Kemisti Michel Eugène Chevreul toi tutkimuksillaan vuonna 1839 värikontrastit ja värien vuorovaikutusilmiöt yleiseen tietoisuuteen ja ne vaikuttivat erityisesti ranskalaiseen maalaustaiteeseen.
Skottilainen tieteilijä James Clerk Maxwell esitti vuonna 1873 teorian sähkömagneettisesta säteilystä. Maxwell teki kokeita värillisillä värinegatiivikuvilla. Hänen ansiostaan muun muassa värierottelutekniikka ja kolmivärikuvien valmistustekniikka, niin sanottu värireproduktio koki läpimurron.
Uudet väriopilliset tutkimustulokset vaikuttivat merkittävästi muun muassa Ranskassa 1800-luvun loppupuolella alkaneen taiteellisen ilmaisun vallankumoukseen, sekä kuvataiteen väriopin kehitykseen. Ehkä voimakkain vaikutus oli Chevreul’n esille tuomilla värikontrasti-ilmiöllä. Nämä innoittivat myös saksalaisen taide-, taideteollisuus- ja arkkitehtuurikoulun, Bauhausin opettajina toimineita Johannes Itteniä ja Josef Albersia. Sekä Ittenin että Albersin kirjoittamissa värinkäytön oppaissa esitetyt näkemykset vaikuttivat ja vaikuttavat nykyisinkin paljon maalaustaiteeseen painottuvan väriopin opetukseen.
Rotestilaulu

Rotestilaulu on Simo Salmisen esittämä humoristinen musiikkikappale, joka levytettiin huhtikuussa 1966. Kappaleen sävellyksen ja sanoitukset ovat tehneet Salminen ja Spede Pasanen, ja sovituksen Esko Linnavalli. Rotestilaulu oli Salmisen levylaulajan uran ensimmäisiä kappaleita, joka osoittautui suurmenestykseksi ja oli kyseisen kesän isoimpia myyntimenestyksiä, pysytellen levymyyntilistan kärkipaikoilla useita viikkoja. 
Kappaleen synty.
Tarina kertoo, että Rotestilaulu syntyi samana vuonna ilmestyneen "Millipilleri"-elokuvan kuvausten jälkeen, Pasasen silloisessa kotitalossa Lauttasaaressa. Kyseisenä päivänä Pasanen ja Salminen olivat saunoneet ja viettäneet aikaa saunaosaston uima-altaalla ja ajan myötä siirtyneet olohuoneeseen, jossa he jatkoivat keskustelua. Pasanen oli laittanut television päälle, jossa sillä hetkellä oli soinut Yleisradion ohjelma, jossa esitettiin protestilauluja. Erityisen negatiivisen vaikutuksen Pasaseen ja Salmiseen teki Vesa-Matti Loirin lauluesitys kyseisessä ohjelmassa, ja reaktiona siihen Salminen sai idean "Rotestilaulusta", joka parodioi protestilauluja. Pasanen kirjoitti muistiin Salmisen keksimän sanoituksen, johon hän itse teki myös muutamia lisäyksiä. Kappaleen sanoitus syntyi 10 minuutissa. Simo Salminen esitti kappaleen ensimmäisen kerran samana iltana vaimolleen Marittalle sekä Speden vaimolle Pirjolle, jotka olivat istuneet iltaa keskenään talon yläkerrassa.
Rönsysorsimo

Rönsysorsimo ("Puccinellia phryganodes") on monivuotinen rönsyilevä heinäkasvi, jota tavataan laajalti arktisilla alueilla Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Suomessa laji on erittäin harvinainen, luonnonsuojelulailla rauhoitettu ja uhanalaisuusluokituksessa äärimmäisen uhanalainen.
Ulkonäkö ja koko.
Mätästävä rönsysorsimo kasvaa 10–30 cm korkeaksi. Kasvin pintarönsyt ovat pitkiä, rentoja ja juurehtivia. Rönsyn haara on yhdiskasvuinen rönsyn kanssa lähelle seuraavaa niveltä. Rönsyjen lehdet ovat kapeita ja lyhytlapaisia. Kukinto on sirottavahaarainen, 2–4 cm pitkä röyhy. Röyhyn haarat ovat ohuita ja useimmiten yksitähkyläisiä. Tähkylässä on 2–4 kukkaa. Röyhysorsimon kukinta ajoittuu Suomessa heinä-elokuulle, mutta kasvi kukkii hyvin harvoin.
Rönsysorsimo ei tee siemeniä vaan leviää katkeilevien rönsyjen ja niistä irtoilevien sivuversojen avulla. Näitä levittävät jäät, vesivirtaukset ja myös vesilinnut.
Levinneisyys.
Rönsysorsimo on levinnyt arktisten merien rannoille Euroopasta Aasiaan ja Pohjois-Amerikkaan. Suomen lähialueilla sitä tavataan Pohjois-Norjassa sekä Venäjällä Vienanmerellä ja Kuolan niemimaan rannikolla. Suomessa rönsysorsimoa tavataan pienellä alueella pariltakymmeneltä kasvupaikalta Perämeren rannikolla Oulun seudulta. Lajia on tavattu muun muassa Siikajoelta, Lumijoelta, Haukiputaalta, Oulusta ja Oulunsalosta. Laji löydettiin ensimmäisen kerran Suomesta Siikajoelta vuonna 1926.
Elinympäristö.
Rönsysorsimo kasvaa alavilla ja kasvillisuudeltaan aukkoisilla merenrantaniityillä, paljailla lietemailla sekä hiekkadyynien välisissä painanteissa. Lajia tavataan myös merenrantavyöhykkeen yläosiin syntyneissä suolamaalaikuilla, joissa useimmat muut kasvit menestyvät huonosti. Suomessa maankohoamisen myötä laji siirtyy uusille kasvupaikoille merenrantavyöhykkeellä. Suomessa rönsysorsimon kasvupaikkoja uhkaavat rantalaiduntamisen loppumista seurannut umpeenkasvu, rantarakentaminen ja Itämeren rehevöitymisestä johtuva rantojen ruovikoituminen.
William Stryker

William "Bill" Stryker on Marvel-kustantamon sarjakuvahahmo ja Ryhmä-X:n vihollinen. Hän esiintyi ensimmäisen kerran sarjakuvassa Ryhmä S robotinkalu Chris Claremontin ja Brent Andersonin luomassa "X-Men: God Loves, Man Kills" -sarjakuvassa vuodelta 1982.
Pastori Stryker on kristitty fundamentalisti, joka uskoo saaneensa Jumalalta pyhän tehtävän tuhota mutantit.
"X-Men 2" -elokuvassa Brian Cox esitti eversti Strykeriä, joka halusi tuhota kaikki mutantit. Myöhemmin Strykeriä esitti Danny Huston elokuvassa "", jossa hän toimi Ase-X -projektin roistomaisena johtajana. Vuonna 2009 Stryker valittiin IGN:n suurimpien roistojen listalla sijalle 70.
Michael O’Hare

Michael O’Hare (6. toukokuuta 1952 Chicago, Illinois – 28. syyskuuta 2012) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan Jeffrey Sinclairina science fiction -televisiosarjassa "Babylon 5". Hän siirtyi pois "Babylon 5:n" näyttelijäkunnasta ensimmäisen tuotantokauden jälkeen mutta esiintyi myöhemmin vielä kaksiosaisessa jaksossa ”War Without End”.
Uransa aikana O’Hare esiintyi monissa New Yorkin alueen teatterituotannoissa. Näihin lukeutui eversti Nathan Jessepin rooli "A Few Good Men" () -näytelmän alkuperäisessä näyttämöversiossa. Elokuvaversiossa vastaavaa roolia esitti Jack Nicholson. 
O’Hare oli ensimmäinen valkoihoinen näyttelijä, joka oli ehdolla parhaan näyttelijän AUDELCO-palkinnon saajaksi. Kyseessä on New Yorkin tummaihoisen teatteriyhteisön tukemista varten perustettu palkinto. O’Haren ehdokkuus perustui hänen rooliinsa Etelä-Afrikan apartheid-politiikan vaikutuksia tarkastelleessa näytelmässä "Shades of Brown".
O’Hare teki satunnaisia esiintymisiä useissa televisiosarjoissa, mukaan lukien "Kate &amp; Allie" ja "Kova laki".
O’Hare kuoli 28. syyskuuta 2012, viisi vuorokautta saamansa sydänkohtauksen jälkeen. Hän oli kuollessaan 60-vuotias.
Sakarahanhikki

Sakarahanhikki ("Potentilla subarenaria") on eurooppalainen sormihanhikkilaji. Suomessa lajia tavataan harvinaisena lähinnä Ahvenanmaalta. Suomessa laji on rauhoitettu.
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotinen sakarahanhikki on suikerteleva ja juurehtiva. Sen haarat ovat puutuneita ja kasvavat 5–15 cm pitkiksi. Kasvilla on sekä kukattomia että kukallisia lehtiruusukkeita. Ruohomaiset kukintohaarat ovat 5–10 cm korkeita, pystyjä tai kohenevia ja suorakarvaisia. Aluslehtien lapa viisisorminen, ylempien lehtien lapa kolmisorminen. Lehdykät ovat kärkipuolelta hammaslaitaisia, vastapuikeita ja molemmin puolin karvaisia. Täysin keltaisten kukkien terälehdet ovat verholehtiä pidempiä. Sakarahanhikki kukkii touko-kesäkuussa.
Sakarahanhikki muistuttaa hyvin läheisesti samoilla kasvupaikoilla esiintyvää pikkuhanhikkia ("P. tabernaemontani, aikaisemmin P. neumanniana") ja niitä on toisinaan erittäin hankala erottaa toisistaan niiden monimuotoisuuden takia. Lajit ilmeisesti myös risteytyvät keskenään, vaikka ne pääasiassa lisääntyvätkin kasvullisesti.
Levinneisyys.
Sakarahanhikkia tavataan ainakin Keski-Euroopan itäosista, Latviasta, Virosta, Tanskasta ja Ruotsista. Levinneisyysalue on kuitenkin huonosti tunnettu lajin määritysvaikeuksien takia. Suomessa lajia tavataan lähinnä Ahvenanmaalta ja Varsinais-Suomen saaristosta. Muutamia hajahavaintoja tunnetaan myös muualta Manner-Suomesta. Sakarahanhikki lienee pikkuhanhikin tapaan Suomessa muinaistulokas, ja sen tunnetut esiintymät ovat lähinnä vanhojen merireittien varsilla.
Elinympäristö.
Sakarahanhikki on kalkinsuosija. Suomessa sitä tavataan kalkkipitoisilla, kuivilla kalliokedoilla tai simpukkamaakedoilla. Lajin menestymisen edellytyksenä on kasvupaikkojen laidunnus, jotta kilpailevat kasvilajit pysyvät matalina. Laidunnuksen loppuminen onkin suurin uhka sakarahanhikkiesiintymille.
Marie-Pierre Kœnig

Marie-Pierre Joseph-François Kœnig (10. lokakuuta 1898 Caen – 2. syyskuuta 1970 Neuilly-sur-Seine) oli ranskalainen upseeri ja poliitikko, joka nousi toisen maailmansodan aikana kenraali de Gaullen Vapaan Ranskan joukkojen yhdeksi tärkeimmistä komentajista.
Kœnig toimi sodan alussa kapteenina Ranskan Norjassa olleissa joukoissa. Sen jälkeen hän palveli vuodesta 1941 Lähi-idässä ja Egyptissä, josta siirtyi Dwight D. Eisenhowerin johtamaan liittoutuneiden päämajaan. Vuonna 1944 hänestä tuli Isossa-Britanniassa olevien ranskalaisten joukkojen ja vastarintaliikkeen joukkojen komentaja. 21. elokuuta 1944 hänet nimitettiin Pariisin sotilaskuvernööriksi. Vuosina 1945–1949 Kœnig toimi Ranskan Saksassa olevien miehitysjoukkojen komentajana ja vuosina 1949–1951 Ranskan Pohjois-Afrikan joukkojen ylitarkastajana. Vuonna 1951 jäätyään eläkkeelle sotilasuralta hänet valittiin Ranskan kansalliskokoukseen. Kœnig toimi kahteen otteeseen puolustusministerinä: Pierre Mendès Francen hallituksessa 19. kesäkuuta 1954 – 14. elokuuta 1954 sekä Edgar Fauren hallituksessa 23. helmikuuta 1955 – 6. lokakuuta 1955. Vuonna 1984 Kœnig sai postuumisti Ranskan marsalkan arvon.
Kultainen joukkue

Kultainen joukkue () on Unkarin jalkapallomaajoukkueesta käytetty nimitys 1950 –luvulla. Kultaisen joukkueen aikakausi katsotaan päättyneeksi Unkarin kansannousuun 1956. Kultainen joukkue saavutti aikanaan yhden olympiakullan Helsingin olympialaisista sekä MM-hopeaa Sveitsin MM-kilpailuissa. Kultaisen joukkueen saavutuksiin voidaan myös lukea voitto Englannista 26. marraskuuta 1953: Englanti kärsi ensimmäisen kerran tappion omalla maaperällään.
Joukkue voitti vuonna 1955 Suomen tämän kotikentällä 1–9.
Kultaisen joukkueen valmentajana toimi Gusztáv Sebes.
Olympialaiset 1952.
Helsingin olympialaisissa Kultainen joukkue oli ylivoimainen päästäen vain kaksi maalia ja tehden 20 maalia viidessä ottelussa. Loppuottelussa Unkari kohtasi Jugoslavian. Unkari voitti finaalin lopulta 2–0.
Maailmanmestaruuskilpailut 1954.
Sveitsin MM-kilpailuissa Unkari oli suurin ennakkosuosikki. Joukkue oli viime vuodet kulkenut voitosta voittoon ja vasta Länsi-Saksa pystyi katkaisemaan Unkarin 31 peräkkäisen tappiottoman ottelun putken loppuottelussa.
Heinrich Wölfflin

Heinrich Wölfflin (21. kesäkuuta 1864 – 19. heinäkuuta 1945)
oli kuuluisa sveitsiläinen taidehistorioitsija, jonka vastakohtapareihin perustuva luokittelu vaikutti suuresti taideteosten formalistisen tulkintamallin muotoutumiseen 1900-luvulla. Muutenkin hänen vaikutuksensa myöhempään taideteosten ja niiden tyylin analysointiin oli huomattava.
Pääteoksessaan "Kunstgeschichtliche Grundbegriffe" (suomeksi Taidehistorian peruskäsitteet - ei käännetty) vuodelta 1915 Wölfflin esitteli viisi perustavaa vastakohtaista käsitepariaan: 
Vastakohtaparien vaihtelu oli Wölfflinin mukaan luonnonlain kaltaista. Analyysimallin inspiraatio olikin tullut luonnontieteestä. 
Wölfflin sovelsi vastakohtien teoriaansa renessanssin ja barokin taiteeseen. Hän oli kiinnostunut universaalin historiakäsityksen luomisesta ja formaalisesta tyylihistoriasta. Wölfflin puhui myös esittämismuodoista ja 'optisista mahdollisuuksista', jotka hänen mukaansa ovat rajattuna palettina kunakin aikakautena ihmisen käytössä. 
Katso myös.
Formalismi
Ronnie Biggs

Ronald ”Ronnie” Arthur Biggs (8. elokuuta 1929 – 18. joulukuuta 2013) oli brittiläinen rikollinen, joka tuomittiin osallisuudestaan vuoden 1963 suureen junaryöstöön 30 vuodeksi vankilaan. Hän pakeni vankilasta vuonna 1965 ja vietti yli 30 vuotta paossa, kunnes antautui vapaaehtoisesti vuonna 2001.
Junaryöstö ja pako.
Biggs ryösti usean muun kanssa 2,6 miljoonaa puntaa Glasgow’sta Lontooseen matkalla olleesta postijunasta vuonna 1963. Vuonna 1964 hänet tuomittiin 30 vuoden vankeuteen, mutta kärsittyään rangaistuksestaan vain noin vuoden hän pakeni heinäkuussa 1965.
Ensin Biggs matkusti Pariisiin, missä hän hankki uuden henkilöllisyyden ja kävi plastiikkakirurgilla. Vuonna 1970 hän muutti Adelaideen, Australiaan. Siellä Reutersin toimittaja tunnisti Biggsin ja hän pakeni laivalla Panaman kautta Brasiliaan samana vuonna.
Vuonna 1974 brittiläisen "Daily Express" -lehden toimittaja löysi Rio de Janeirossa asuvan Biggsin. Britannialla ei kuitenkaan ollut rikollisten luovutussopimusta Brasilian kanssa, joten Biggs saattoi elää vapaata elämää. Hänen rikollinen statuksensa esti häntä työllistymisensä Brasiliassa, mutta saamansa julkisuuden ansiosta hän saattoi ansaita rahaa myymällä nimellään erilaisia tuotteita kuten mukeja ja T-paitoja.
Vuonna 1981 Biggs kaapattiin ja kuljetettiin Barbadokselle. Kaappaajat halusivat rahaa Britannian poliisilta Biggsiä vastaan, mutta Englannilla ei ollut luovutussopimusta myöskään Barbadoksen kanssa, joten Biggs palautettiin Brasiliaan.
Terveytensä huononnuttua Biggs palasi vuonna 2001 takaisin Britanniaan "The Sun" -lehden kustantamalla yksityisellä lennolla, minkä seurauksena hänet vangittiin uudelleen. Hänen terveytensä huonontui vangitsemisen jälkeen entisestään, mihin vedoten hän anoi moneen otteeseen vapautusta ja rangaistuksensa lyhentämistä.
Tammikuussa 2009 Biggsin kerrottiin vapautuvan vankilasta elokuussa. Hänen poikansa Michael Biggs pyysi isänsä vapauttamista jo heinäkuussa vetoamalla tämän terveyteen. Biggs ei pystynyt enää useiden halvausten ja sydänkohtausten seurauksena puhumaan, kävelemään kunnolla tai syömään. Biggs armahdettiin lopulta 6. elokuuta 2009. Hän kuoli 84-vuotiaana 18. joulukuuta 2013 hoitokodissa Pohjois-Lontoossa.
Musiikkiura.
Biggs toimi laulajana muutamilla levyillä. Vuonna 1974 hän julkaisi yhdysvaltalaisen basistin Bruce Henrin kanssa oman albuminsa "Mailbag Blues". Siitä julkaistiin CD-versio vuonna 2004.
Vuonna 1979 Biggs esitti kaksi laulua brittiläisen punkyhtye Sex Pistolsin albumilla "The Great Rock ’n’ Roll Swindle". Biggsin esittämät kappaleet, ”No One Is Innocent” ja ”Belsen was a Gas”, nauhoitettiin Brasiliassa.
Vuonna 1991 Biggs lauloi saksalaisen punkyhtyeen Die Toten Hosenin kappaleen ”Carnival in Rio (Punk Was)” yhtyeen levylle "Learning English, Lesson One".
Aby Warburg

Abraham Moritz ”Aby” Warburg (13. kesäkuuta 1866 – 26. lokakuuta 1929) oli taidehistorioitsija ja kulttuuriteoreetikko. Hän syntyi Saksan Hampurissa, mutta vaikutti myös Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Warburg opiskeli Bonnin yliopiston ohella muun muassa Firenzen ja Strasbourgin yliopistoissa. Warburgin väitöskirja Botticellin teoksista "Venuksen syntymä" ja "Kevät" sovelsi jo samansuuntaisia ikonologisia ja ikonografisia menetelmiä kuin hän kehitti myöhemmällä urallaan.
Warburg ei tyytynyt puhtaasti tyylilliseen lähestymistapaan. Hän kehitti käytäntöjä kuvien aiheiden tunnistamiseen ja luokittelemiseen. Käytännöt olivat tarpeen, kun hän tutki 1400-luvun italialaisia seinämaalauksia Palazzo Schifanoiassa Ferrarassa. Erikoiset kuukausiaiheiset kuvat eivät auenneet siihen asti käytössä olleilla taiteentutkimuksen menetelmillä. Warburg etsi käsiinsä taidehistorian tutkimukselle uudentyyppisiä lähteitä, ja löysi vanhasta intialaisesta astrologiasta vihjeitä kuvan arvoituksiin. Warburg käytti lähteinään muun muassa kirjeitä ja sopimuksia. Hän etsi myös juhlajärjestelyjen sekä pukujen historiaa. 
Warburg tutki ja kokosi aineistoa laajalti. Hän muun muassa matkusti Yhdysvaltoihin tutkimaan hopi-intiaaneja ja keräsi harvinaisia kirjoja mitä erilaisimmista aiheista varsinaisen tutkimuskirjallisuuden ohella. Warburgin tausta varakkaan pankkiiriperheen lapsena antoi mahdollisuuksia keskittyä häntä kiinnostaviin asioihin. Vuonna 1913 hän palkkasi nuoren taidehistorioitsija Fritz Saxlin kirjastonsa ja sen esineiden hoitajaksi. Warburg suunnitteli tekevänsä kirjastosta tutkimusinstituutin, mutta ensimmäinen maailmansota katkaisi aikeet.
Natsien noustua valtaan Saksassa toiminta siirrettiin Lontooseen. Sinne perustettiin "The Warburg Institute", josta tuli tärkeä tutkimuskeskus. Wienistä Lontooseen muuttanut Ernst Gombrich toimi pitkään Warburg Instituten johtajana.
Warburg sai seuraajia, kuten Erwin Panofsky, ja puhutaan myös ikonologisesti suuntautuneesta Warburg-koulukunnasta.
Statistics Canada

Statistics Canada () on Kanadan valtion ylläpitämä tilastokeskus, jonka tarkoituksena on luoda tilastoja Kanadan väestöstä, yhteiskunnasta, taloudesta, kulttuurista ja luonnonvaroista. Laitosta kutsutaan yleisesti nimellä "StatsCan" tai "StatCan", joista jälkimmäinen on virallinen lyhennys. The Economistin vertailussa StatCan on useasti todettu yhdeksi maailman parhaista tilastokeskuksista.
StatCan tekee yhteistyötä kaikkien Kanadan provinssien ja territorioiden sekä valtionhallinnon kanssa tuottaen puolueetonta tilastotietoa yhteiskunnasta. StatCan tekee vuosittain noin 350 kyselytutkimusta kaikilta yhteiskunnan alueilta. Tilastokeskuksen toimiin kuuluu myös joka viides vuosi järjestettävä väestönlaskenta. Väestönlaskenta suoritetaan jokaisen vuosikymmenen ensimmäisenä ja kuudentena vuonna. Kyselyyn vastaaminen on osittain määrätty pakolliseksi Kanadan laissa. Vuoden 2006 väestönlaskennassa StatCan otti yleiseen käyttöön verkkopalvelun, jossa vastaajat pystyivät palauttamaan kyselyn sähköisessä muodossa.
Statistics Canada perustettiin vuonna 1971, ja se korvasi vuodesta 1918 toimineen Dominion Bureau of Statisticsin.
Gran City Pop

Gran City Pop on meksikolaislaulaja Paulina Rubion yhdeksäs studioalbumi. Se julkaistiin maailmanlaajuisesti 23. kesäkuuta 2009.
Mainostus.
Albumin ensisingle ”Causa y Efecto” julkaistiin Yhdysvaltain radiossa 30. maaliskuuta ja maailmanlaajuisesti 1. huhtikuuta. Kappaleen musiikkivideo julkaistiin 6. toukokuuta. Rubio piti yksityiskonsertin Gotham Hall New York Cityssä 11. toukokuuta 2009 levyn mainostamista varten. Konsertin järjesti Univision Radio. Ollessaan New Yorkissa 14. toukokuuta 2009 Rubio vieraili MTV Tr3s -studiossa, jossa esitti ensisinglen faneille.
Fredrik Colting

Fredrik Colting eli John David California eli J. D. California on ruotsalainen kirjailija, joka on kirjoittanut "jatko-osan" "60 Years Later: Coming Through the Rye" J. D. Salingerin teokselle "Sieppari ruispellossa". Hän asuu Boråsissa.
Colting on asunut osan lapsuuttaan Kanadassa kanadalaisen isänsä luona ja puhuu englantia sujuvasti.
Jo alun perin englanniksi kirjoitettu Coltingin teos on ilmestynyt Britanniassa, ja se oli tarkoitus julkaistu Yhdysvalloissa syksyllä 2009. Salingerin nostettua kanteen teoksen julkaisu on kielletty Yhdysvalloissa tuomioistuimen päätöksellä, koska se plagioi J. D. Salingerin teosta. Syytettyinä olivat Coltingin lisäksi hänen omistamansa ruotsalainen kustantaja Nicotext ja sen brittiläinen tytäryhtiö Windupbird Publishing. Teos on julkaistu muun muassa Britanniassa. Colting ei itse pidä teostaan jatko-osana Salingerin teokselle vaan sen kommentaarina. 
"60 Years Later" on Coltingin ensimmäinen kaunokirjallinen teos. Hän ilmoittautui kirjan tekijäksi syytteen noston jälkeen, koska hänen nimensä olisi joka tapauksessa tullut esiin. Salanimeä hän käytti siksi, että kirjakauppiaat eivät hänen uskoakseen olisi pitäneet hyvänä, että kustantaja itse on samalla kirjailija.
Colting omistaa Nicotextin Carl-Johan Gaddin kanssa. Yritys julkaisee lahjakirjoja, joilla se on päässyt Yhdysvaltojen, Britannian ja Ruotsin markkinoille. Keväällä 2008 Colting ja Gadd päättivät ryhtyä julkaisemaan myös kaunokirjallisuutta ja perustivat siksi uuden yrityksen Windupbirdin.
Coltingin veli Jonas Colting on huipputason triathlonisti.
Causa y Efecto

Causa y Efecto on poplaulaja Paulina Rubion kappale albumilta "Gran City Pop". Kappale julkaistiin singlenä 30. maaliskuuta 2009 ja se nousi U.S. Billboard Hot Latin Songs- ja Hot Latin Airplays -listoilla ensimmäiseksi. Kappaleen tuotti Cachorro López ja kirjoittivat Mario Domm ja Mónica Vélez.
Musiikkivideo.
"Causa y Efecton" musiikkivideon ohjasi itävaltalainen ohjaaja Rudi Dolez. Video kuvattiin maaliskuussa M3 Studiosissa Miamissa. Video esitettiin ensimmäisen kerran 7. toukokuuta.
Radio Academy

Radio Academy on vuonna 1983 perustettu brittiläinen voittoa tavoittelematon radioalan järjestö. Sen toimintaan kuuluu muun muassa konferenssien ja koulutustilaisuuksien järjestäminen. The Daily Telegraphin mukaan järjestö on alansa vaikutusvaltaisin toimija kotimaassaan. Järjestöä johtaa Trevor Dann.
Järjestö jakaa yhdessä Zafer Associatesin kanssa sponsorinsa mukaan nimetyt Sony Radio Academy Awards -palkinnot. 
Hall of Fame.
Radio Academyn Hall of Fameen valittuja esiintyjiä ovat:
Fellows.
Radio Academyn Fellowship -asema on myönnetty seuraaville henkilöille:
Mahalalel

Mahalalel oli Vanhassa testamentissa Aadamin pojanpojan pojanpoika. Mahalalel eli 895-vuotiaaksi. Hänen isänsä nimi oli Kenan. Hänen poikansa nimi oli Jared. Nimi Mahalalel on hepreaa ja tarkoittaa Jumalan ylistystä.
Sukupuu.
Mahalalelin sukupuu Raamatun mukaan.
James Isbister

James Isbister (29. marraskuuta 1833 – 16. elokuuta 1915) oli kanadalainen métis-johtaja. Häntä pidetään Saskatchewanissa sijaitsevan Prince Albertin kaupungin perustajana.
Isbister oli lahjakas kielissä ja puhui englantia, gaelia, creetä, denen kieltä ja michifiä. Hän toimi useita vuosia tulkkina Hudson's Bay Companylle.
Vuonna 1866 Isbister asettui asumaan ja viljelemään maata alueelle, joka nykyisin tunnetaan Prince Albertin kaupunkina. Hän oli todennäköisesti ensimmäinen maanviljelijä Saskatchewanissa, joka viljeli vehnää omalla maatilallaan. Alueelle muutti useita muitakin siirtolaisperheitä, jotka kutsuivat aluetta Isbisterin asutuskeskukseksi. Isbister muutti pois alueelta 1886 mutta palasi vuosia myöhemmin takaisin perustettuun Prince Albertin kylään. Hän toimi myös "John Smith Reservaatissa" (nykyisin Muskoday First Nation) maatalousneuvojana.
Vuonna 1884 Saskatchewanjokilaakson eurooppalaiset siirtolaiset ja métisit kävivät neuvotteluja Kanadan hallituksen kanssa maaoikeuksista. Neuvotteluiden kariuduttua he lähettivät valtuuskunnan neuvottelemaan Louis Rielin kanssa hänen paluustaan Yhdysvaltojen Montanasta, jotta hän voisi johtaa neuvotteluja Kanadan hallituksen kanssa. Isbister valittiin yhdeksi neljästä matkaan lähtijästä. Riel oli helposti taivuteltavissa asian kannalle. Neuvottelut eivät sujuneet toivotulla tavalla ja tilanne lopulta kärjistyi Saskatchewanin kapinaksi vuonna 1885.
Isbister monien muiden anglo-metisien ohella oli osallisena neuvotteluissa hallituksen kanssa, mutta ei osallistunut kapinan vihollisuuksiin. Tästä huolimatta hänet vangittiin viideksi viikoksi ja Prince Albertin konservatiivinen lehdistö arvosteli hänen toimiaan kapinan aikana.
Kapinan jälkeen Isbister osallistui Prince Albertin alueella monipuolisesti Kanadan anglikaanisessa kirkon toimintaan. Hän vietti Prince Albertissa loppuelämänsä, ja hänet on haudattu kaupungissa sijaitsevalle hautausmaalle, joka on lähellä hänen entistä kotitilaansa.
Natriumvetysulfaatti

Natriumvetysulfaatti eli natriumbisulfaatti (NaHSO4) on natrium- ja vetysulfaatti-ionien muodostama ioniyhdiste. Yhdiste esiintyy vedettömässä muodossa ja monohydraattina.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa natriumvetysulfaatti on kiinteää valkoista ainetta. Sen vesiliuokset ovat happamia, koska yhdisteen vetysulfaatti-ioni voi protolysoitua. 
Kuumennettaessa natriumvetysulfaattia vapautuu vettä ja syntyy natriumpyrosulfaattia. Kun natriumpyrosulfaattia kuumennetaan edelleen, muodostuu rikkitrioksidia ja natriumsulfaattia. 
2 NaHSO4 → Na2S2O7 + H2O
Valmistus ja käyttö.
Natriumvetysulfaattia voidaan valmistaa käsittelemällä natriumkloridia rikkihappoliuoksella. Natriumvetysulfaatin lisäksi reaktiossa muodostuu kaasumaista vetykloridia. 
NaCl + H2SO4 → NaHSO4 + HCl
Natriumvetysulfaattia käytetään puhdistusliuoksissa, hopean peittauksessa, ja pH:n alentamisessa uima-altaissa. Lisäksi yhdistettä käytetään happamuudensäätöaineena elintarvikkeissa ja sen E-koodi on E 514.
Perustus (albumi)

Perustus on kristillistä reggaeta esittävän Kaemo-yhtyeen debyyttialbumi, joka julkaistiin 12. kesäkuuta 2009. Albumi on ollut Suomen myydyimpien listalla kolmesti: vuonna 2009 sijalla 31 (viikko 27) ja sijalla 30 (viikko 47) ja vuonna 2010 sijalla 42 (viikko 27).
Kappaleet.
Sävellys ja sovitukset: Kaemo, Kimmo Klemola, Aslak Kaljunen, Antti Saari, Jonas Olsson
Sanat: Timo Nygård, Aslak Kaljunen, Jonas Olsson, Antti Saari
Maikki

Maikki on suomalainen naisen etunimi, joka on yksi Maria-nimen muunnoksista, mutta on esiintynyt myös Mairen puhuttelumuotona. Maikin nimipäivää vietetään 2. heinäkuuta. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi oli Suomessa annettu 529 henkilölle.
Veronkorotus

Veronkorotus on verolakien noudattamatta jättämisestä verovelvolliselle määrättävä rangaistukseen verrattava seuraamus. Tällaisen veroviranomaisen määräämän hallintosanktion perusteet jaetaan kolmeen ryhmään: virheellisten tietojen antamiseen, ilmoittamisvelvollisuuden laiminlyöntiin ja määräajan ylittämiseen itse hoidettavaksi säädetyn veron maksamisessa. Jos veronkorotus on määrätty, asiasta ei saa tuomita rikosoikeudellista rangaistusta, koska se rikkoo Euroopan ihmisoikeussopimuksen "ei kahdesti samasta asiasta kieltoa".
Eri verolakien veronkorotussäännökset poikkeavat toisistaan. Korotuksen määrään vaikuttaa virheen törkeysaste ja verotettavan syyllisyysaste.
Caton kirjeet

Caton kirjeet olivat brittiläisten John Trenchardin ja Thomas Gordonin vuosina 1720–1723 salanimellä Cato julkaisemia esseitä, jotka tekivät filosofi John Locken liberaalia poliittista filosofiaa tunnetuksi.
Cato nuorempi (95–46 eaa.) tunnettiin äärimmäisen lahjomattomana ja vaatimattoma stoalaisena valtiomiehenä, joka puolusti viimeiseen asti tasavaltalaisuutta ja surmasi itsensä vallankaappaaja Julius Caesarin kukistettua tasavaltalaiset taistelussa.
"Caton" 144 kirjettä, jotka julkaistiin "London Journal"- ja "British Journal"-lehdissä, on pidetty britannialaisen tasavaltalaisuusperinteen käynnistäjinä. Kirjeissä tuomittiin tyrannia ja vaadittiin mielipiteenvapautta ja sananvapautta Locken hengessä.
Kirjeiden ja perinteen vaikutus oli erittäin merkittävä Amerikan vallankumoukselle (1775–1783), ja arviolta joka toisessa yksityisessä kirjastossa Englannin amerikkalaisissa siirtokunnissa oli sidottu laitos kirjeistä ("Essays on Liberty, Civil and Religious").
Vaikutusvaltainen markkinaliberaali ajatushautomo "Cato-instituutti" Washingtonissa on nimetty kirjeiden mukaan.
Olof Wibelius

Olof Wibelius (vuodesta 1808 aateloituna af Wibeli; 10. helmikuuta 1752 Södertälje – 1. heinäkuuta 1823 Karlstad) oli ruotsalainen virkamies, joka toimi Savon ja Karjalan läänin maaherrana vuosina 1803–1808. Suomen sodan aikana hän kieltäytyi noudattamasta laittomina pitämiään venäläisten ylipäällikön, kenraali von Buxhoevdenin määräyksiä. Wibelius tunnetaan parhaiten J. L. Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinoiden" runosta "Maaherra", jossa hänet on kuvattu rohkeana siviilinä.
Ura.
Wibeliuksen vanhemmat olivat Södertäljen kirkkoherra Nils Wibelius ja Ulrika Lindqvist. Hän kävi Strängnäsin lukiota ja pääsi ylioppilaaksi Uppsalassa 1774. Wibelius suoritti tuomarintutkinnon 1776 ja hän sai varatuomarin arvon 1780.
Wibelius toimi Uppsalan lääninkanslian kirjurina 1774–1777, Turun hovioikeuden ylimääräisenä kanslistina ja varanotaarina 1777–1783 sekä Turun ja Porin läänin lääninsihteerinä 1783–1794. Hän oli Karjalan laamannikunnan laamannina 1794–1803, toimi samalla Turun ja Porin läänin virkaatekevänä maaherrana 1801–1802 ja oli sen jälkeen Savon ja Karjalan läänin maaherrana Kuopiossa vuodesta 1803. Wibelius oli mukana perustamassa Suomen Talousseuraa ja toimi seuran ensimmäisenä sihteerinä 1797–1800. Wibelius oli myös koskenperkausjohtokunnan jäsenenä vuodesta 1799 alkaen. Wibeliusta pidettiin tarmokkaana ja aikaansaavana virkamiehenä mutta hänen huonoina puolinaan nähtiin itsevaltaisuus sekä pykälien ja muotoseikkojen ylenmääräinen korostaminen.
Suomen sodan aikainen toiminta.
Suomen sodan aikana Wibelius jäi virkapaikalleen kun venäläiset miehittivät Kuopion 15. maaliskuuta 1808 ja hän kehotti lääninsä asukkaita pidättymään aseellisesta vastarinnasta. Kun venäläisten joukkojen ylipäällikkö Friedrich Wilhelm von Buxhoevden antoi maaherroille käskyn takavarikoida niiden upseerien virkatalot jotka vielä taistelivat Ruotsin armeijan riveissä Wibelius lähetti 14. huhtikuuta 1808 von Buxhoevdenille kirjeen jossa hän piti määräystä lainvastaisena ja vetosi von Buxhoevdeniin sen perumiseksi. Tästä tapauksesta J. L. Runeberg sai aiheen "Maaherra"-runoonsa. Pian tämän jälkeen Johan August Sandelsin ruotsalaiset joukot kuitenkin valtasivat Kuopion takaisin toukokuun puolivälissä. Sandelsin joukoissa taisteli myös vapaaehtoisia talonpoikia ja tämän vuoksi Venäjän sotaministeri A. A. Araktšejev väitti Wibeliuksen nostattaneen kansaa kapinaan läänissään ja käski tuomaan hänet vangittuna Pietariin. Wibelius poistuikin tämän vuoksi Kuopiosta Sandelsin joukkojen mukana pohjoiseen ja hänen mukanaan lähti suuri osa lääninhallituksen virkamiehistä.
Viimeiset vuodet.
Suomen sodan jälkeen Wibelius siirtyi Ruotsiin jossa hän sai kuninkaalta eläkkeen ja toimi vielä Värmlannin läänin maaherrana 1809–1813. Hänestä tuli Ruotsin tiedeakatemian jäsen 1812.
Albert Edelfelt maalasi Wibeliuksen ja venäläisen kenraalin tapaamisesta kuuluisan taulun, jonka jäljennös on sittemmin ollut hyvin suosittu: erityisesti tuomarin tehtävässä toimivat juristit ovat mielellään ripustaneet sellaisen virkahuoneensa seinälle.
Personalismo

Personalismo on latinalaisamerikkalainen poliittisten johtajien ympärille rakennettu henkilökultti. Siihen liittyy usein poliittisten puolueiden, ideologioiden ja perustuslaillisten hallitusten etujen syrjäyttäminen lojaalisuudesta yhtä johtajaa kohtaan. "Personalismossa" on tavanomaista, että johtajan henkilökohtaista karismaa pidetään poliittisia saavutuksia tärkeämpänä.
Monet alueen poliittiset puolueet ovat koostuneet jonkin tietyn johtajan henkilökohtaisista kannattajista, mikä ilmenee puolueiden jäsenten puhekielisistä nimistä. Esimerkiksi Argentiinassa Partido Justicialistan kannattajia kutsutaan yleisesti vain "peronisteiksi" Juan Perónin mukaan ja Kuubassa Fidel Castron kannattajia "fidelisteiksi". Vaikka "personalismo" onkin varsin yleinen koko Latinalaisen Amerikan historiassa, se on ollut erityisesti osa Dominikaanisen tasavallan ja Ecuadorin poliittista järjestelmää.
"Personalismo" liittyy läheisesti latinalaisamerikkalaiseen "caudilismo"-ilmiöön, jossa valtioita hallitsee johtajat ("caudillot"), joiden valta nojaa väkivaltaan ja toisaalta henkilökohtaiseen karismaan. "Caudillot" olivat erityisen yleisiä vasta itsenäistyneissä latinalaisamerikkalaisissa valtioissa 1800-luvun alkupuolella. "Caudilismi" säilyi kuitenkin yleisenä ilmiönä 1900-luvulle asti joko peronismin kaltaisina liikkeinä tai suoranaisina sotilasdiktatuureina.
Kolarinsaaren kirkko

Kolarinsaaren kirkko eli Kolarin vanha kirkko on Kolarin seurakunnan kirkko Oulun hiippakunnassa. Kirkko sijaitsee Kolarinsaaren eteläkärjessä lähellä Kolarin keskustaa. Lähes kuutionmallinen puukirkko rakennettiin 1818–1819 A. W. Arppen piirustusten mukaan. Kirkon vierellä on samantyylinen kellotapuli. Kirkkoa on restauroitu 1976, ulkoasu on säilytetty alkuperäisenä. Kirkkoa käytetään kesäaikana erityistilaisuuksissa ja jouluaattona.
Kirkon alttaritaulun "Vapahtaja ristillä" on maalannut taidemaalari Johan Gustav Hedman vuonna 1832.
Kirkon vieressä on sankarihaudat ja muistoristi. Muistoristi ja hautojen kivilaatat ovat graniittia.
Museovirasto on määritellyt Kolarin vanhan kirkon ja kellotapulin yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Carl Johan von Konow

Carl Johan von Konow (2. tammikuuta 1773 Akaa – 23. heinäkuuta 1855 Helsinki) oli suomalainen von Konow -sukuun kuulunut Suomen sodassa taistellut sotilas, joka muistetaan parhaiten J. L. Runebergin Vänrikki Stoolin tarinoiden runosta "Von Konow ja hänen korpraalinsa".
Von Konowin vanhemmat olivat majuri Gregori von Konow ja Ulrika Eleonora Blåfield ja puoliso vuodesta 1810 Agatha Kristina Becker (k. 1859). Eversti, valtiopäivämies Johan Emil von Konow oli heidän poikansa. Carl Johan von Konow kävi Haapaniemen sotakoulun ja osallistui an 1788–1790 vänrikkinä, yleten luutnantiksi. 1907 hänestä tuli kuningatar Fredrika Dorotean kamaripaasi, 1804 hänet ylennettiin kapteeniksi Porin läänin jalkaväkirykmenttiin. Vuonna 1807 hän osallistui Pommerissa Napoleonin joukkoja vastaan tehtyyn sotaretkeen. Suomen sodan aikana hän toimi Porin jalkaväkirykmentin palveluksessa majurina ja komppanianpäällikkönä, kunnostautuen erityisesti Lapuan taistelussa ja Kauhajoella. Sodan jälkeen von Konow erosi Ruotsin armeijan palveluksesta majurina 1810. Hän palasi kuitenkin sotilasuralle Suomessa ja toimi vuodesta 1812 alkaen 2. suomalaisen jääkärirykmentin Kuopion pataljoonan komentajana. Von Konow ylennettiin everstiluutnantiksi 1819 ja 1822 hänestä tuli Hämeenlinnan pataljoonan komentaja. Hän erosi armeijan palveluksesta 1825 everstin arvoisena. Tämän jälkeen hän toimi maanviljelijänä. Hänet tunnettiin karskina herrana, joka mielellään muisteli sotakokemuksiaan.
Nautintasuoja

Nautintasuoja on kiinteistön haltijan saantoa rasittavan virheen vaikutukset poistava suoja, joka syntyy kiinteistön nautinnan jatkuttua keskeytyksettä tietyn määräajan. Se tarkoittaa myös sitä, ettei saannossa olevaan virheeseen voi vedota. Nautintasuojaa ei kuitenkaan saa, jos virhe on niin karkea, ettei sitä voi luokitella saannoksi.
Nykyinen maakaari säätää nautintasuojasta 13 luvun 10 pykälässä. "Se, joka on saanut lainhuudon kiinteistöön ja sen jälkeen on kymmenen vuoden ajan omistajana hallinnut kiinteistöä, saa pitää kiinteistön, jos hän saantonsa tapahtuessa ei tiennyt eikä hänen pitänyt tietää kiinteistön joutuneen pois oikealta omistajalta. Jollei kannetta paremmasta oikeudesta kiinteistöön panna tänä aikana vireille, oikea omistaja menettää oikeutensa vaatia kiinteistö palautetuksi."
Vuoden 1734 laki ei sisältänyt säännöksiä nautintasuojasta, vaikka sitä edeltävät maakuntalait ja maanlait siitä säätivät. Epäselvyydet mahdollisuudessa vedota saantovirheisiin pyrittiin poistamaan kuninkaallisella lainselityksellä 14. toukokuuta 1805, joka kumottiin Suomessa lainhuudatuslailla 86/1930. Selitys määritteli vuoden ja 20 vuotta jatkuneen nautinnan vaikutukset. Vuoden 1930 lainhuudatuslaki (20 §) antoi mahdollisuuden vedota muotovirheeseen vuoden ajan lainhuudosta lähtien. Aika muiden kuin muotovirheiden korjaamiseen oli 10 vuotta lainhuudosta, jos lainhuudon saaja tai tämän seuraaja oli toiminut vilpittömässä mielessä.
Tanskan kuninkaallinen musiikkikonservatorio

Tanskan kuninkaallinen musiikkikonservatorio () on vuonna 1867 perustettu maan vanhin konservatorio Frederiksbergissä. Sen nimi oli vuoteen 1902 saakka Kööpenhaminan musiikkikonservatorio ()
Historia.
Säveltäjä Niels Wilhelm Gade perusti konservatorion 1867. Sen esikuvana oli saksalainen musiikkikoulutus ja Gaden ajatuksena oli tarjota yleisluonteista musiikin peruskoulutusta. Tanskan valtion haltuun konservatorio tuli vuonna 1948, jota ennen se toimi yksityisluonteisesti.
Konservatorio toimi pitkään Kööpenhaminassa H.C. Andersens Boulevardilla. Elokuussa 2008 se sai käyttöönsä entiset Tanskan radion toimitilat, "Radiohuset"in, Rosenørns Allélla Frederiksbergissä. Samassa yhteydessä silloinen Radiohusetin konserttisali muutti nimensä Konservatorion konserttisaliksi.