Huoltopoliisi

Huoltopoliisi oli Suomessa vuosina 1936–1987 toiminut poliisiviranomaisten alainen yksikkö, joka perustui irtolaislakiin (1936–1987).
Huoltopoliisin tehtävänä oli valvoa ja ohjata erityisesti asunnottomia, päihteiden käyttäjiä, prostituoituja ja muita niin sanottuja asosiaalisia ryhmiä sekä puuttua sosiaalisiin ongelmiin julkisilla paikoilla. Huoltopoliisin toiminta oli merkittävä osa suomalaisen sosiaalihuollon historiaa, ja se yhdistettiin usein työn vieroksuntaan ja epävirallisiin tulonhankintakeinoihin.
Historia ja tausta.
Huoltopoliisin toiminta perustui vuonna 1936 voimaan tulleeseen irtolaislakiin, joka oli voimassa vuoteen 1987 asti. Laki antoi huoltopoliisille valtuudet valvoa erityisesti asunnottomia, alkoholisteja ja muita kierteleviä henkilöitä. Toiminta kehittyi osittain siveyspoliisista, joka perustettiin vuonna 1887 valvomaan säädeltyä prostituutiota ja yleistä siveellisyyttä. Vuonna 1936 siveyspoliisi korvattiin uudella yksiköllä, joka sai vuonna 1945 nimen huoltopoliisi. Huoltopoliisista tuli myöhemmin koko maan huoltopoliisien keskusyksikkö koulutuksen osalta.
Tehtävät ja toiminta.
Huoltopoliisin keskeisenä tehtävänä oli tarkkailla ja valvoa irtolaisia, päihteiden käyttäjiä, prostituoituja ja muita ryhmiä julkisilla paikoilla, kuten kaduilla, asemilla, puistoissa ja ravintoloissa. Valvonnan kohteina olivat erityisesti pimeän viinan myynti, prostituutio, päihteiden käyttö sekä mielenterveysongelmat. Huoltopoliisi piti tarkkaa seurantakortistoa valvottavista henkilöistä. Toistuvien rikkomusten yhteydessä henkilöitä puhuteltiin, kuulusteltiin tai ohjattiin sosiaalilautakunnan kautta valvontaan tai työlaitoksiin. Tarvittaessa mielenterveysongelmista kärsiviä henkilöitä toimitettiin lääkärin tutkittaviksi. Huoltopoliisi työskenteli usein siviilivaatteissa ja tarjosi virka-apua sosiaali- ja terveysviranomaisille.
Sosiaalinen ulottuvuus.
Huoltopoliisin toiminnan tarkoituksena oli valvoa ja ohjata vaikeassa elämäntilanteessa olevia henkilöitä sosiaalihuollon piiriin. Toiminta auttoi joitakin henkilöitä parantamaan elämäänsä, mutta ongelmat olivat usein pitkäaikaisia ja saattoivat jatkua sukupolvelta toiselle. Huoltopoliisin tiloissa oli tiloja eksyneitä lapsia varten. Keväisin erityisesti nuorten karkulaisten, kuten liftaavien nuorten tyttöjen, valvonta oli merkittävä osa toimintaa. Työssä esiintyi myös vaikeita ja väkivaltaisia tilanteita, erityisesti mielenterveysongelmista kärsivien henkilöiden kohdalla.
Organisaatio ja alueelliset erot.
Helsingin huoltopoliisi toimi poliisilaitoksen osastona ja oli merkittävä yksikkö. Vuonna 1948 Helsingin huolto-osastossa työskenteli 69 henkilöä, ja sen asiakaskuntaan kuuluivat irtolaiset, alkoholistit, lastensuojelun tarpeessa olevat ja seksuaalisesti tarttuvia tauteja sairastavat. Irtolaisia esiintyi erityisesti tietyillä Helsingin alueilla, ja naiset olivat tilastoissa yliedustettuina. Vuonna 1922 perustettu Kotkan huolto-osasto oli pienempi, ja vuonna 1948 siinä työskenteli kahdeksan henkilöä. Kotkan osasto vastasi alkoholistien ja irtolaisten valvonnasta, väkijuomien myynnin valvonnasta sekä mielisairaiden hoidosta. Osasto piti rekistereitä ja tallensi pidätettyjen henkilöiden tietoja, kuten sormenjälkiä.
Vaikutus ja perintö.
Huoltopoliisin rooli oli keskeinen suomalaisessa sosiaalihuollossa irtolaislain voimassaoloaikana. Vaikka sen toiminta keskittyi valvontaan, se pyrki ohjaamaan henkilöitä huoltolaitoksiin ja tarjoamaan tukea. Huoltopoliisin työ oli monimuotoista ja käsitteli yhteiskunnan marginaalissa olevien ryhmien ongelmia. Toiminta päättyi irtolaislain kumoamisen myötä vuonna 1987, mutta sen vaikutus näkyy suomalaisen sosiaalihuollon historiassa.