tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
The Battle Hymn of the Republic

The Battle Hymn of the Republic on yhdysvaltalainen isänmaallinen laulu, joka tuli tunnetuksi Yhdysvaltain sisällissodan aikana. Sanat siihen on kirjoittanut Julia Ward Howe. Howe ja hänen kanssaan matkustanut pappi kuulivat pohjoisvaltioiden sotilaiden laulavan laulua nimeltä "John Brown's Body", joka oli todella suosittu heidän keskuudessaan. Pappi pahastui kuullessaan laulun ja kertoman mukaan pyysi Howea kirjoittamaan siihen uudet ja soveliaammat sanat.
Alun perin kyseessä oli hengellinen laulu, jota kutsuttiin nimellä "Canaan's Happy Shore" tai "Brothers, Will You Meet Me?". Laulun sävelsi ja sanoitti eteläcarolinalainen William Steffe. Sittemmin sävelmä levisi ympäri Yhdysvaltoja ja siihen tehtiin lukuisia eri sanoituksia.
Työväenliike ja Yhdysvaltain vasemmisto on käyttänyt samaa sävelmää suositussa laulussa "Solidarity forever". Suomeksi laulun sävelellä lauletaan marssilaulua "Kalle Kustaan muori" ja lastenlaulua "Pikku-Matin autosta on kumi puhjennut".
Sanat.
Laulun sanat englanniksi:
"Mine eyes have seen the glory of the coming of the Lord:
"He is trampling out the vintage where the grapes of wrath are stored;
"He hath loosed the fateful lightning of His terrible swift sword:
"His truth is marching on.
"Kertosäe"
"Glory, glory, hallelujah!
"Glory, glory, hallelujah!
"Glory, glory, hallelujah!
"His truth is marching on.
"I have seen Him in the watch-fires of a hundred circling camps,
"They have builded Him an altar in the evening dews and damps;
"I can read His righteous sentence by the dim and flaring lamps:
"His day is marching on.
"Glory, glory, hallelujah!...
"I have read a fiery gospel writ in burnished rows of steel:
""As ye deal with my contemners, so with you my grace shall deal;
"Let the Hero, born of woman, crush the serpent with his heel,
" Since God is marching on."
"Glory, glory, hallelujah!...
"He has sounded forth the trumpet that shall never call retreat;
"He is sifting out the hearts of men before His judgment-seat:
"Oh, be swift, my soul, to answer Him! be jubilant, my feet!
"Our God is marching on.
"Glory, glory, hallelujah!
"In the beauty of the lilies Christ was born across the sea,
"With a glory in His bosom that transfigures you and me:
"As He died to make men holy, let us die to make men free,
"While God is marching on.
"Glory, glory, hallelujah!...
"He is coming like the glory of the morning on the wave,
"He is Wisdom to the mighty, He is Succour to the brave,
"So the world shall be His footstool, and the soul of Time His slave,
"Our God is marching on.
"Glory, glory, hallelujah!...
Karri Kokko

Karri Kokko (s. 10. huhtikuuta 1955 Pori) on suomalainen runoilija ja toimittaja. Kokon tuotanto sisältää tekstimuotoisen runouden lisäksi muun muassa visuaalista runoutta, aseemisen kirjoituksen teoksia sekä videotaidetta. Kokko on toiminut "Parnasson" ja "Suomen Kuvalehden" toimittajana. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuoden 2022 alusta. Kokko toimittaa "Jalokiviä ja kiikareita" -nimistä kirjallisuuden aikakauskirjaa vuodesta 2023 alkaen.
Maailman Kuvalehti

Maailman Kuvalehti on globaalikysymyksiin perehtynyt suomalainen aikakauslehti. "Maailman Kuvalehti" kertoo kehittyvien maiden arjesta ja monikulttuurisesta Suomesta. Sen teemoja ovat kehityspolitiikka, ihmisoikeudet, ympäristö, kulttuuri ja pohjoisen ja etelän välinen kuilu. Lehden julkaisija on Fingo.
"Maailman Kuvalehti" kertoo tarinoita ympäri maailman, taustoittaa ja syventää uutisvirtaa. Lehden avustajakuntaan kuuluu useita arvostettuja kirjoittajia ja kuvaajia Suomesta ja ulkomailta.
"Maailman Kuvalehti" on saanut kotimaisen Joutsenmerkki-ympäristömerkinnän. Lehti on palkittu kolme kertaa (2017, 2018 ja 2022) kunniamaininnalla Aikakausmedian Edit-kilpailussa Vuoden yleisölehti -sarjassa. Samassa kilpailussa lehden kansi 1/2017 oli ehdolla Vuoden kanneksi. Lisäksi lehti on saanut useita palkintoja jutuistaan sekä Edit-kilpailussa että muissa suomalaista journalismia palkitsevissa kilpailuissa ().
Maailman Kuvalehti on Aikakausmedian sekä Kulttuuri-, mielipide- ja tiedelehtien liiton Kultti ry:n jäsen.
Lehden päätoimittajana on toiminut vuodesta 2016 Anni Valtonen.
Historia.
Kehitysyhteistyön palvelukeskus Kepa aloitti "Kumppani"-lehden julkaisemisen 1985 osana toimintaansa (). Lehden julkaiseminen oli mahdollista pitkälti ulkoministeriön tuen avulla. Vuoteen 2005 asti lehti ilmestyi kuusi kertaa vuodessa ja oli täysin ilmainen. Vuodesta 2005 eteenpäin lehti muuttui maksulliseksi ja ilmestyi aluksi kuukausittain. Vuonna 2009 lehden nimi muuttui "Maailman Kuvalehti Kumppaniksi", ja vuoden 2011 syksyllä lehti jätti Kumppanin pois nimestään ja on pelkkä "Maailman Kuvalehti". 
Sen jälkeen kun Kepa ja Kehys ry yhdistyivät Fingoksi vuonna 2018, lehden julkaisemista on jatkanut Fingo. Vuonna 2024 printtilehti ilmestyy neljä kertaa. Maailman Kuvalehdellä on printissä noin 5,000 lukijaa. Kokonaisuudessaan lehti tavoittaa vuosittain yli 120 000 lukijaa ().
Witenagemot

Witenagemot (kutsutaan myös nimellä witan, joka viittaa kokoukseen osallistuvan arvoon) oli poliittinen instituutio anglosaksisessa Englannissa. Se toimi suunnilleen 600-luvulta 1000-luvulle. Termi "witena ġemōt" () tarkoittaa muinaisenglanniksi "viisaiden miesten tapaamista" ("witan", viisas mies tai neuvonantaja, "ġemōt", kokoontuminen). Se oli jäänne muinaisista germaanisista heimokokouksista, jotka olivat kehittyneet maan vaikutusvaltaisimpien ja tärkeimpien ihmisten (vanhemmat kirkonmiehet, "ealdormen", johtavat "thegnit") kokoontumisiksi ja kuninkaan tapaamisiksi.
Ennen Englannin yhdistymistä 800-luvulla Essexin, Kentin, Mercian, Northumbrian, Sussexin ja Wessexin kuninkaat kutsuivat koolle erilliset witenagemotit. Vaikka Wessexistä tuli johtava kuningaskunta Englannissa, paikalliset witanit jatkoivat kokoontumista aina vuoteen 1065 asti.
Witenagemotin kutsui koolle kuningas, myöhemmin paikallinen jaarli. Kokous neuvoi kuningaskunnan hallintoa ja organisointia koskevissa asioissa, kuten verotuksessa, juridiikassa sekä sisäisessä ja ulkoisessa turvallisuudessa. Witenagemotia tarvittiin myös vahvistamaan jokaisen kuninkaan seuraaja. Uusi kuningas oli aina se, jonka kokous päätti parhaaksi johtamaan maata. Hän ei välttämättä ollut edellisen monarkin jälkeläinen. Kokous saattoi myös syöstä kuninkaita tai jaarleja virastaan. Näin kävi Wessexin Sigeberthille vuonna 755 ja Northumbrian Ethelwaldille vuonna 765.
Witenagemot oli jossain mielessä parlamentin edeltäjä, mutta sillä oli varsin erilainen valta ja joitakin tärkeitä rajoitteita, kuten kiinteän työjärjestyksen, aikataulun tai tapaamispaikan puute. Kuninkaalla oli noina päivinä rooli, jossa oli joitakin presidentin tehtävän piirteitä. Witanit näin ollen valvoivat kuninkaallista valtaa, ehkäisivät itsevaltiutta ja johtivat hallintoa "interregnumin" aikana.
Witenagemotit kokoontuivat ainakin kerran vuodessa, tavallisesti useammin. Kansallisella witenagemotilla ei ollut yksittäistä kotipaikkaa. Tavallisesti se seurasi kuningasta, jolla ei tyypillisesti ollut yhtä kiinteää hovia. Witenagemotin tiedetään kokoontuneen ainakin 116 paikkakunnalla, mukaan lukien Amesbury, Cheddar, Gloucester, Lontoo ja Winchester. Kokouspaikat olivat usein kuninkaallisissa kiinteistöissä, mutta jotkut witenagemotit kokoontuivat julkisilla avoimilla paikoilla (suuret kivet, kukkulat, niityt ja kuuluisat puut).
Tunnetuin witenagemot kokoontui 5. tammikuuta 1066. Se hyväksyi Harald Godwininpojan kuninkaaksi Edvard Tunnustajan kuoltua.
Witenagemot instituutiona päättyi, kun normannit valloittivat Englannin vuonna 1066. Witenagemotin korvasi "curia regis", "kuninkaan hovi". Witenagemotin vaikutuksesta kuitenkin kertoo se, että kronikoitsijat nimittivät curia registä "witaniksi" vielä 1100-luvulle asti.
Sisters club

Sisters club on kirjasarja, joka kertoo kuudesta 13-vuotiaasta tytöstä. Kaikki tytöt asuvat Cabledenissa ja käyvät sen yläastetta. Tytöt työskentelevät yhden heistä (Fenin) tädille kuuluvassa kahvilassa. Kirjasarjan on kirjoittanut Ann Bryant. Kirjan suomalainen kustantaja on Sanoma Magazines Finland. 
Sarjan osat.
Kirjoja on 13 kappaletta.
Bel canto

Bel canto [] on italiaa ja tarkoittaa kaunista laulua. Termi kuvailee varsinkin italialaisessa oopperassa 1800-luvulla kukoistanutta laulutyyliä, joka korostaa mahdollisimman kaunista äänensävyä ja vokaalista virtuositeettia. Bel canto -laululle ovat tyypillisiä korukuviot, juoksutukset, koko äänialueen hallinta ja dynaamiset tehokeinot. 
Ahtaimmassa merkityksessään bel canto on ainoastaan lyyrisen laulun taidetta, siis laulua, jota laulusolistit ovat harjoittaneet oopperassa aina 1600-luvulta 1900-luvulle saakka. Bel canto antoi arvon tulkitsijoiden vokaalisille kyvyille useinkin näyttelemistaidon kustannuksella. Bel canto -laulajan tuli esitellä hämmästyttävää teknistä valmiutta sekä erilaisia huippusuorituksia: korkeita ääniä, trillejä, pitkiä kadensseja, improvisaatioita ja niin edelleen. Nämä olivat bel canton tyylipiirteitä vähintäänkin 1600-luvulta 1700-luvulle asti. 
Tyypillisin bel canto -oopperoiden aika lienee 1800-luvun alkupuoli, vaikka itse termi tuli yleiseen käyttöön vasta 1800-luvun puolivälissä. Tämän bel canton huippukauden säveltäjänimet ovat Gioachino Rossini, Gaetano Donizetti ja Vincenzo Bellini, myöhemmin traditiota kehittivät omaan suuntaansa muun muassa Giuseppe Verdi, Giacomo Puccini, Ruggero Leoncavallo ja Pietro Mascagni.
Sopraanot Maria Callas ja Joan Sutherland ovat ehkä kaikkein tunnetuimmat sodanjälkeisen ajan bel canto -laulajat. Tunnettuja nykyisiä bel canto -tenoreja ovat muun muassa Raul Gimenez, Juan Diego Flórez ja William Matteuzzi.
Sodankylän lentokenttä

Sodankylän lentokenttä (aiemmin "Sodankylän lentoasema", ) on pohjoissuomalainen lentopaikka, joka sijaitsee Sodankylän kunnassa. Lentopaikkaa ylläpitää Sodankylän kunta.
Historia.
Sodankylän lentokenttä on otettu käyttöön 1940-luvun alussa, jolloin se palveli Petsamon reitin välilaskupaikkana. Vuodesta 1966 alkaen kenttä on palvellut ilmailuharrastajien käytössä. Vuonna 1975 valmistui 1 100 metrin pituinen sorapintainen kiitotie. Asfalttipintainen kiitotie ja lentoasemarakennus valmistuivat vuonna 1989, minkä jälkeen alkoi kevytreittiliikenne Sodankylään reitillä Oulu–Rovaniemi–Sodankylä–Ivalo. Reittiliikenne kuitenkin loppui vuonna 1996 kannattavuussyistä. Reittiä liikennöi PolarWings.
Ajoittain on esitetty suunnitelmia nykyisen kiitotien jatkamisesta tai kokonaan uuden rakentamisesta suoran tilauslentoliikenteen mahdollistamiseksi. Ainakaan toistaiseksi suunnitelmat eivät ole toteutuneet, ja lentoasema muutettiinkin valvomattomaksi lentopaikaksi 1. heinäkuuta 2010.
Vuoden 2023 tammikuussa kentälle valmistui uusi GPS-pohjainen mittarilähestymisjärjestelmä. Vuosien 2023 ja 2024 aikana kentän asematasoa ja tiloja on tarkoitus laajentaa tulevaisuuden mahdollista kaupallista ja sotilaallista käyttöä varten.
Pelastushelikopteri.
Pohjois-Suomen alueella operoivan Lapin pelastushelikopteri Aslakin tukikohta sijaitsee Sodankylän lentokentän alueella. Tukikohdan yhteydessä toimii myös "lentävien lääkäreiden" lääkäriasema Aslak, joka tarjoaa monipuolisia lääkäripalveluita väestölle. Lääkäriasema tuottaa lääkintäpalvelut pelastushelikopterille ja hälytystehtävien luonteesta riippuen ensihoitoon perehtynyt lääkäri osallistuu hälytystehtäville. Aslakin lääkärioperaattorina on toiminut EMA Group Oy ja lento-operaattorina Heliflite Oy. Tammikuussa 2022 Aslak ja Lapin pelastuslaitos aloittivat miehistöyhteistyön, ja pelastushelikopteri Aslakin pelastajat siirtyvät Lapin pelastuslaitoksen virkasuhteeseen.
Kuusamon lentoasema

Kuusamon lentoasema on pohjoissuomalainen lentoasema, joka sijaitsee Kuusamon kaupungissa. Se palvelee kotimaanlentojen lisäksi erityisesti talviturismia.
Vuonna 2024 kautta kulki 126 313 matkustajaa. Lentoaseman terminaalia on laajennettu vuosina 2008–2009.
Finnair on ilmoittanut lisäävänsä viisi uutta viikoittaista vuoroa Helsinkiin talvikaudelle 2017–2018. Samana talvena Lufthansa teki Kuusamossa historiaa, kun se avasi suoran reitin ulkomailta, Frankfutista Kuusamoon.
Slavutytš

Slavutytš (, ) on kaupunki Pohjois-Ukrainassa Dneprjoen vasemmalla rannalla, noin 40 km Tšernihivistä ja 200 km Kiovasta. Se sijaitsee Tšernihivin alueen sisällä, mutta kuuluu hallinnollisesti Kiovan alueen Vyšhorodin piiriin. Kaupunki rakennettiin vuoden 1986 Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden jälkeen saastuneesta Prypjatista evakuoitujen asuinpaikaksi.
Kaupungin asukasluvuksi arvioitiin noin 25 000 (2013 alussa). Kaupunki on nimetty Dneprin vanhan slaavilaisen nimen mukaan.
Kaupungin rakennus alkoi 1986, pian Tšernobylin onnettomuuden jälkeen, ja ensimmäiset asukkaat muuttivat lokakuussa 1988. Slavutytš sijaitsee noin 50 km:n päässä onnettomuuspaikalta, ja ennen rakennustöiden alkua alue peitettiin kahdella metrillä puhdasta maata. Puolet kaupunkilaisista kävi edelleen työssä laitoksella, joka suljettiin lopullisesti vasta 2001. Kaupungista kulkee suora rautatie Valko-Venäjän alueen kautta voimalalle. Tämän jälkeen kaupunki on nimitetty erikoistalousalueeksi, mutta siitä huolimatta ainakin 1 500 on muuttanut muualle.
Kaupungin arkkitehtuuri on modernia ja sen suunnitteluun hankittiin arkkitehteja kahdeksasta neuvostotasavallasta. Kaupunki on jaettu kahdeksaan piiriin, joilla on kullakin omaleimainen tyylinsä.
1-pentaanitioli

1-pentaanitioli on orgaaninen yhdiste (tioli), joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä nestettä, jolla on tunnusomainen haju. Sen kemiallinen kaava on C5H12S ja rakennekaava on CH3(CH2)4SH. 1-pentaanitiolista käytetään myös nimityksiä "amyylimerkaptaani", "pentyylimerkaptaani", "amyylihydrosulfidi" ja "2-metyylibutyylimerkaptaani".
1-pentaanitiolin moolimassa on 104,2 g/mol, sulamispiste −75,7 °C, kiehumispiste 61,3 kPa paineessa 126,6 °C,tiheys 0,84 g/cm3, ei liukene veteen, leimahduspiste 18 °C ja CAS-numero 110-66-7. 
Pentaanitiolia valmistetaan bromipentaanista ja kaliumvetysulfidista. Yhdistettä käytetään valmistettaessa muita yhdisteitä. Voimakkaan hajunsa vuoksi yhdistettä isätääm maakaasuun vuotojen havaitsemiseksi. 
Ympäristö- ja terveysvaikutukset.
Lyhytaikainen altistus ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä.
Jane Campion

Elizabeth Jane Campion (s. 30. huhtikuuta 1954 Wellington, Uusi-Seelanti) on uusiseelantilainen elokuvaohjaaja. Hän on myös tuottanut ja käsikirjoittanut elokuvia. 
Campion aloitti elokuvien tekemisen 1980-luvun puolivälissä. Kuuluisimpia hänen elokuvistaan ovat "Piano" (1993) ja "Holy Smoke – pyhässä pilvessä" (1999). Hän on voittanut urallaan useita arvostettuja elokuva-alan palkintoja, muun muassa Cannesin elokuvajuhlien Kultaisen palmun ensimmäisenä naisena (1993) ja Venetsian Hopeisen leijonan (1990). "Piano" voitti myös Oscar-palkinnon parhaasta alkuperäisestä käsikirjoituksesta (1993). Vuonna 2014 Campion johti Cannesin elokuvajuhlien tuomaristoa. Campion voitti parhaan ohjauksen Golden Globen elokuvasta "The Power of the Dog".
Campion oli naimisissa niin ikään elokuva-alalla työskentelevän Colin Englertin kanssa, mutta liitto päättyi eroon. Heidän tyttärensä Alice on näyttelijä.
Užhorod

Užhorod ( kyrill. Ужгород , , [ˈuŋɡvaːr], ) on kaupunki Länsi-Ukrainassa Slovakian rajalla. Se on Taka-Karpatian alueen pääkaupunki, ja väkiluku on 115 449 (2022).
Historia.
Kaupunki on nimetty pohjoisesta Karpaateilta saapuvan, kaupungin läpi virtaavan Už-joen mukaan.
Kaupungin ovat perustaneet luultavasti slaavit ensimmäisellä vuosituhannella. Siitä tuli 800-luvulla pienen myyttisen Laboretsin hallitseman ruhtinaskunnan keskus. Vuodesta 1318 sen omistivat 360 vuotta italialaiset herttuat.
Vuonna 1919 alue liitettiin Tšekkoslovakiaan ja vuoden 1938 Wienin ensimmäisessä välitystuomiossa siirrettiin Unkarille.
Toisessa maailmansodassa 27. lokakuuta 1944 sen valtasi Puna-armeijan 4. Ukrainan rintama. Vuodesta 1945 lähtien kaupunki on kuulunut Ukrainaan.
Užhorodin kansallinen yliopisto on toiminut vuodesta 1945.
Väestö.
Asukkaista 77,8 % on ukrainalaisia ja ruteeneja, 9,6 % venäläisiä, 6,9 % unkarilaisia ja 2,2 % slovakkeja (vuoden 2001 väestölaskenta).
Slovjansk

Slovjansk (, ) on kaupunki Itä-Ukrainassa, Donetskin alueen pohjoisosissa. Aluekeskus Donetskiin on 114 kilometriä. Slovjanskin kaupungin asukasluvuksi arvioitiin 113 196, koko kaupunkipiirissä asukkaita oli (vuonna 2017). Kaupunkipiiriin kuuluu Slovjanskin kaupungin ohella Svjatohirskin pikkukaupunki (4 504 as.). 
Vielä vuonna 2013 kaupunkipiirissä arvioitiin asuvan 137 783 ihmistä; tällöin alueeseen kuului myös Mykolajivkan kaupunki (15 684 as., 2013), mutta piirirajoja on sittemmin muutetettu. Kaupunkipiirin väkiluku oli laskenut edellisinä vuosikymmeninä, sillä vuonna 1989 asukkaita oli vielä noin 157 300 ja vuonna 2001 146 600.
Historia.
Ensimmäinen kirjallinen maininta asutuksesta Torin suolajärven lähistöllä on vuodelta 1622. Vuonna 1676 kaupungin nykyiselle paikalle perustettiin linnoitus nimeltä Tor, joka sai nimensä Donetsin sivujoen Kazenyi Toretsin aiemman nimen mukaan. Lähistöllä on useita suolajärviä. Suolantuotanto ja kalastus olivat aluksi merkittäviä elinkeinoja. Vuosina 1676–1784 paikkakunnan nimi viittasi suolaan (). Vuonna 1784 kaupunki sai nykyisen nimensä.
Kaupungissa ja sen lähistöllä käytiin kovia taisteluja Itä-Ukrainan kriisin aikana huhti-heinäkuussa 2014, koska se oli yksi separatistien keskuspaikoista ja kuului "Donetskin kansantasavallalle". Slovjanskin kaupungin otti haltuunsa 12. huhtikuuta "Donetskin kansantasavallan" joukkoihin kuuluvaksi ilmoittautunut "kansansuojeluskunta". Ukrainan joukot saivat kaupungin jälleen haltuunsa 5. heinäkuuta 2014, jolloin "Donetskin kansantasavallan" joukot perääntyivät Kramatorskin suuntaan ja jatkoivat sieltä Horlivkaan (?) ja Donetskiin. Kaupunkiin jäivät taistelujen jälkeen aluepuolustuspataljoonat Kyjiv-1, Prikarpatje ja Harkov-2.
Talous ja liikenne.
Kaupungissa on muun muassa kemian- ja keramiikkateollisuutta, kalusteiden valmistusta, ompelimo, kalankasvatusta, kylpylöitä. Slovjanskissa Ukrainan rautateiden poikittaiselta Pultavasta Harkovan alueen Lozovan kautta itään kohti Horlivkaa johtava pääradalta lähtee sivurata pohjoiseen Krasnyi Lymaniin.
Ukraina solmi Koillis-Ukrainan Dneprin-Donetskin altaan liuskekaasukentän erään osan, eli Juzovskan esiintymän osalta 50-vuotisen tuotanto-osuussopimuksen Shell-yhtiön kanssa vuoden 2013 alussa. Juzovskan esiintymän ydinalueet osuvat juuri Donetskin alueen Slovjanskin ja Harkovan alueen Izjumin seudulle.
Gasti

Gasti tarkoittaa muuta miehistönjäsentä kuin kipparia purjealuksessa. Se on lainasana saksan kielen sanasta "Gast", joka tarkoittaa "vieras".
Kilpapurjeveneessä gastilla on useasti hyvin rajattu rooli, jolloin gastit voidaan jakaa tehtävien mukaan mm. keulagasteihin, pianisteihin, trimmaajiin, taktikoihin, navigaattoreihin, perämiehiin. Yhdellä gastilla voi olla monta tehtävää.
Kipparit ja veneiden omistajat etsivät gasteja ja purjehtijat gastipaikkoja ns. gastipörsseissä. Kipparit hakevat miehistöä sekä yksittäisiin siirtopurjehduksiin että vakituista miehistöä kilpapurjehdusjoukkueisiin. Gastipörssit toimivat nykyisin Internetissä useilla eri purjehdusaiheisilla keskusteluryhmillä, mutta edelleen näkee myös ilmoituksia seurojen telakointialueiden ilmoitustauluilla. Gastipörssejä ylläpitävät tapahtumien ja kilpailujen järjestäjät, pursiseurat ja luokkaliitot.
Keulagasti.
Keulagasti toimii purjeveneen kannella maston etupuolella ja hänen tehtävinään on mm. etupurjeiden vaihdot ja spinaakkerijiipissä spinaakkeripuomin käsittely.
Pianisti.
Tehtävään kuuluu kajuutan katolla rivissä olevien nostin- ja säätököysien hoito. Pianisti huolehtii myös köysien siisteydestä ja selkeydestä kannella ja istuinkaukalossa.
Perämies.
Ohjaa venettä peräsimellä. Perämies tunnetaan myös pinnamiehenä.
Taktikko.
Tehtävänä on selvittää nopein mahdollinen reitti huomioiden kilpapurjehdussäännöt, olosuhteiden muutokset ja muut kilpailijat.
Trimmaaja.
Tehtäviin kuuluu venevauhdin rakentaminen purjeita säätämällä.
Iskunvaimennin

Iskunvaimennin on heilahdusliikettä vaimentava laite varsinkin moottoriajoneuvon jousitusjärjestelmässä.
Ilman iskunvaimentimia ajoneuvon keinahtelu jousien varassa jatkuisi pitkään, mikä heikentäisi pyörien otetta tienpinnasta ja tekisi matkustajien olon epämukavaksi. Iskunvaimennin muuttaa liike-energiaa palautumattomasti lämmöksi, jolloin heilunta vaimenee nopeasti.
Nykyisin käytetään yleisimmin putkityyppisiä nesteiskunvaimentimia (teleskooppi-iskunvaimentimia). Niissä on sylinteri ja siinä joustoliikkeiden mukaan liikkuva mäntä, jonka kummallakin puolella on nestettä. Männän liikkuessa neste joutuu virtaamaan männän toiselta puolelta toiselle ahtaiden kanavien kautta, mikä pyrkii hidastamaan männän liikkeitä. Kanavien kokoa tai lukumäärää muuttamalla voidaan myös iskunvaimentimen vaimennustehoa muuttaa. Myös ajon aikana säädettäviä tai automaattisesti säätyviä iskunvaimentimia on olemassa. 
Aikaisemmin on käytetty muun muassa täysin mekaanisia kitkaiskunvaimentimia ja hydraulisia vipuiskunvaimentimia ("sammakkovaimentimia"), mutta nykyautoissa niitä ei enää tavata. 
Yhdysvalloissa sijaitsevassa Massachusettsin teknillisessä korkeakoulussa on kehitetty iskunvaimennin, joka tuottaa sähköenergiaa absorboimastaan liike-energiasta. Vaimennin toimii siten, että iskunvaimentimen sisällä olevaa nestettä ohjataan turbiinin läpi. Männän liikkuessa virtaava neste saa generaattoriin kytketyn turbiinin pyörimään. Auton energiankulutusta on saatu pienennettyä tällä keksinnöllä jopa kymmenen prosenttia, mutta paras hyöty arvioidaan saatavan raskaasta liikenteestä.
F-Clef

F-Clef oli suomalainen teknotapahtumien organisaattori, joka järjesti yleisöjuhlia Turun alueella vuosina 1990–1994.
International Acid Crew.
F-Clef:in ydinjäsenet Timo Salonen ja Samu Sundqvist perustivat vuoden 1989 lopulla ryhmittymän International Acid Crew, ja aloittivat acid-/teknotapahtumien järjestämisen kesällä 1990 vanhassa autiotalossa Turun kupeessa, Piikkiössä.
Järjestön tapahtumiin saapui ympäristökunnista huomattavina kulkueina juhlakansaa, ja elokuussa 1990 virkavallan määräyksestä ihmisryhmien pääsyt juhliin estettiin. Kymmenien metrien ihmisjono Turun ohikulkutiellä herätti huomiota, ja virkavalta saapui paikalle ennen keskiyötä 3.8.1990, tyhjentäen autiotaloon rakennetun tapahtumapaikan ja sen ympäristön yleisöstä.
F-Clef.
International Acid Crew:in perustalle nousi seuraavana vuonna järjestö F-Clef, jonka jäseneksi liittyi Marko Laine. Vuodesta 1991 eteenpäin, yötapahtumia järjestettiin ensisijaisesti Turun tehdashalleissa. Mynämäellä metsämökissä järjestetyt F-Clef –juhlat kokosivat yhteen myös muita ajan organisaattoreita, mukaan lukien Hyperdelic Housers-ryhmän aktivisteja, joilta F-Clef sai osaltaan vaikutteita.
Aktiivisimpana ajanjaksona noin kerran kuukaudessa tehdashalleissa järjestetyt F-Clef -juhlat poikkesivat muista 1990-luvun alun laittomista ravetapahtumista massiivisemman valoshown ja äänentoiston saralla, osoittaen näin tietä myös tuleviin rave-juhlliin. F-Clef käytti aggressiivista mainontaa, liittäen tapahtumiinsa ajalle tyypillisiä elementtejä Saksasta ja Britanniasta. Kadulla jaetutut flyerit kantoivat mukanaan juhlien nimiä, jotka olivat lainattuja latinankielen tauteja kuvaavista sanoista, kuten Myxodema, HemorhHHoid!, Diarrhea sekä Fecalis.
F-Clefin loppu.
F-Clefin tapahtumiin kokoontui ajan mittaan asiakaskuntaa myös genren ulkopuolelta, ja tieto tapahtumista kiiri yhä nopeammin myös virkavallan korviin. Viimeiset F-Clefin järjestämät yöjuhlat pidettiin Turun Itäharjulla, Kalevantiellä sijainneessa kaksikerroksisessa varastohallissa, jonne Turun poliisi teki tarkastuksen aamuyöllä 17. lokakuuta 1992. Juhlat päättyivät ratsiaan talossa, ja halli tyhjennettiin ihmisistä.
Juhlissa esiintyivät muun muassa H2, Marko Laine, Mr Kirk ja Mono Junk.
F-Clefin jälkeen.
F-Clefin päättymisen jälkeen Salonen on edennyt tapahtuma- ja radioalalla, mm perustaen tanssimusiikkiin erikoistuneen Radio KLF:n. Myös Laine toimii edelleen musiikin parissa, tehden myös DJ-keikkoja.
Edvard Maanpakolainen

Edvard Maanpakolainen (, s. 1016 – k. helmikuussa 1057) oli Englannin kuningas Edmund Rautakyljen ja Ealdgythin poika. Hän sai lisänimen "Maanpakolainen" vietettyään suuren osan elämästään poissa Englannista. Edvardin ollessa vain muutaman kuukauden ikäinen vallananastaja Knuut Suuri lähetti hänet Tanskaan murhattavaksi. Näin ei kuitenkaan tapahtunut, vaan Edvard kuljetettiin salaa Kiovan Rusiin suuriruhtinatar Ingegerdin ja Jaroslav I Viisaan hoviin, josta hän siirtyi Unkariin.
Unkarissa eläessään Edvardin kerrotaan avioituneen Agathan (unk. "Ágota") kanssa, jonka syntyperästä on eri lähteissä erilaisia tietoja: hänen kerrotaan olleen joko Saksan keisarin (mahdollisesti Henrik III:n) veljen, Kiovan suuriruhtinaan Jaroslav Viisaan tai Unkarin Tapani Pyhän tytär. Heille syntyi kolme lasta: Margaret (Skotlannin Pyhä Margareta), Edgar (myöhemmin kuningas Edgar Ætheling) sekä tytär Christina. 
Kuultuaan Edvardin olevan elossa Edvard Tunnustaja kutsui hänet Englantiin ja teki hänestä perillisensä. Edvard Maanpakolainen kuoli kuitenkin pian maahan saapumisensa jälkeen. Tämän jälkeen perijäksi nimettiin hänen poikansa Edgar, joka ei kuitenkaan ehtinyt hallita kuninkaana normannien vallattua Englannin vuonna 1066.
Rivne

Rivne (, , ) on historiallinen kaupunki Länsi-Ukrainassa. Se on Rivnen alueen pääkaupunki. Kaupungin väkiluku on 243 873 (2022).
Rivne on mainittu teksteissä vuodelta 1283. Se kuului 1300-luvun puolivälin jälkeen Liettuaan ja 1569 Puola-Liettuaan. Vuoden 1793 Puolan jaossa se jäi Venäjälle. Ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheissa se oli lyhytaikaisen Ukrainan kansantasavallan pääkaupunkina. Vuoden 1921 Riian rauhassa se jäi Puolalle. Vuoden 1939 Molotov–Ribbentrop-sopimuksen mukaan Länsi-Ukraina liitettiin Neuvostoliittoon ja Ukrainan neuvostotasavaltaan. Kesäkuun 28. 1941 Rivne jäi saksalaisten valloittamaksi ja siitä tehtiin Ukrainan valtakunnankomissariaatin pääkaupunki. Tuolloin asukkaista noin puolet oli juutalaisia, joista 23000 marssitettiin metsään Sosenkiin ja teloitettiin 6.–8. marraskuuta. Jäljelle jääneet 5 000 sijoitettiin gettoon, jonka asukkaat lähetettiin heinäkuussa 1942 Kostopoliin, missä heidät surmattiin ja getto likvidoitiin. Puna-armeija valtasi kaupungin Rovnon taistelussa 2. helmikuuta 1944.
Kaupungin raitiovaunuliikenne alkoi vuonna 1974. Vuonna 1983 Rivne juhli 700-vuotispäiviään.
Valtatie M06, joka muodostaa osan eurooppatietä E40, kulkee Lvivistä Rivnen kautta Žytomyriin ja Kiovaan. Valko-Venäjän rajalta pohjoisesta saapuu ja kaupungin ohi etelään Hmelnytskyitä kohti Starokonnstantinoviin saakka kulkee valtatie M21. Rautatieyhteydet kaupungin eteläpuolelle Zdolbunivin risteysasemalle, Sarnyyn ja Koveliin. Kaupungissa on myös lentoasema.
Uljanovsk

Uljanovsk (, entinen Simbirsk, Симби́рск) on kaupunki Volgaan padotun Kuibyševin tekojärven rannalla Venäjällä, 890 kilometriä Moskovasta itään. Se on Uljanovskin alueen pääkaupunki, jonka asukasluku oli 614 786 (2010). Uljanovskissa on merkittävää teollisuutta, kuten maastoajoneuvoja valmistavan UAZ:in tehtaat ja Aviastarin lentokonetehdas sekä instrumenttiteollisuutta. Se on myös tärkeä tiede-, koulutus- ja kulttuurikeskus, jossa on muun muassa 15 korkeakoulua, 43 kirjastoa, seitsemän elokuvateatteria ja sinfoniaorkesteri.
Uljanovsk on nimetty kaupungissa syntyneen Vladimir Leninin alkuperäisen sukunimen (Uljanov) mukaisesti. 
Historia.
Simbirskin linnoitus rakennettiin alun perin 1648 Volgan länsirannan kukkulalle suojaamaan Venäjää nogailta. Muutama vuosikymmen myöhemmin se kesti Stenka Razinin kuukauden mittaisen piirityksen. Kun Venäjän raja siirtyi itään, Simbirsk menetti merkityksensä linnoituksena ja kasvoi kaupungiksi. Kaupunginoikeudet se sai 1796. Volgan yli rakennettiin rautatiesilta 1912–1916. Leninin kuolinvuonna 1924 kaupunki nimettiin uudelleen Uljanovskiksi.
Kaupunkikuva.
Kun Kuibyševin pato ja vesivoimalaitos rakennettiin 200 km etelään Uljanovskista 1955–1957, Volga leveni 3–6 kilometriin kaupungin lähellä. Tuolloin joen yli kulkevaan siltaan lisättiin kaksi autokaistaa. Silta on ainoa Volgan ylityspaikka 400 km:n matkalla Kazanista Toljattiin.
Uuden sillan rakennustyöt aloitettiin 1986 ja lähes 13-kilometrinen silta vihittiin käyttöön marraskuussa 2009. Suuri osa Uljanovskista sijaitsee yhä tekojärven ja Volgan pintaa alempana patovallien suojaamana.
Neuvostoaikana Uljanovskista purettiin lähes kaikki vanhat rakennukset, kuten Pyhän kolminaisuuden katedraali (rakennettu 1827–1841). Vain harvoja vallankumousta edeltäviä rakennuksia on jäljellä – merkittävimpänä talo, jossa Lenin asui 1870–1887. Pyhän kolminaisuuden katedraalin uudelleenrakentaminen on käynnissä.
Urheilu.
Jääpalloseura Volga pelaa Venäjän jääpallon superliigaa. Jalkapalloseura FC Volga pelaa Venäjän jalkapallon 2. divisioonassa.
Kuuluja asukkaita.
Leninin ja hänen vanhempiensa ohella kuuluja kaupungin asukkaita ovat kirjailija Ivan Gontšarov, historioitsija Nikolai Karamzin ja väliaikaisen hallituksen puheenjohtaja Aleksandr Kerenski.
Myös Ivan Ozhogin, venäläinen ooppera- ja musikaalilaulaja, syntyi Uljanovskissa.
Lohduta minua surussani

Lohduta minua surussani () on Jumalanäidin ikoneihin kuuluvan ikonityypin nimi Venäjällä. 
Ikonin varhaishistoriaa ei tunneta, mutta alkuperäinen ikoni oli Moskovassa Pupyšin Pyhän Nikolain kirkossa jo 1640. Sitä on kunnioitettu ihmeitätekevänä ikonina 1760 tapahtuneesta ihmeparantumisesta lähtien. 
Ikoni on pyhän Nikolai Odrinon luostarissa Karatševin alueella. Ikonin omisti alkuaan kreivi Nikolai Borisovits Samoilov ja hän lahjoitti sen sitten luostarille 1700-luvun lopulla.
Ikonin kunniaksi Venäjällä vietetään ortodoksisessa kirkossa muistopäiviä kaksi kertaa, toinen tammikuun 25. päivänä ja toinen lokakuun 9. päivänä.
Stavropol

Stavropol () on vajaan 400 000 asukkaan kaupunki Lounais-Venäjällä, Pohjois-Kaukasiassa Stavropolin aluepiirissä.
Historiaa.
Stavropol perustettiin 1777 Venäjän–Turkin sodan 1768–1774 jälkeen sotilasleiriksi ja nimitettiin kaupungiksi 1785. Grigori Potjomkin rakensi Stavropolin Katariina Suuren määräyksestä yhdeksi kymmenestä linnoituksesta Asovanmeren ja Mozdokin välille ja oli tärkeässä osassa myös kaupungin synnyssä. Terekin kasakat asettuivat Stavropolin ja Georgijevskin ympäristöön suojelemaan keisarikunnan rajoja. Kaupungin strateginen sijainti auttoi myös Venäjän imperiumin pyrkimyksiä Kaukasian valloituksessa.
Nimi Stavropol on venäläinen versio kreikkalaisesta nimestä "Stauropolis", ristin kaupunki. Siitä tuli piispanistuin 1843 ja kuvernementin pääkaupunki 1847.
Venäjän sisällissodan aikana kaupunki oli vuoroin puna-armeijan ja Anton Denikinin johtamien valkoisten joukkojen omistuksessa. Vuonna 1935 kaupunki nimettiin Vorošilovskiksi Kliment Vorošilovin mukaan, mutta entinen nimi palautettiin jo 1943. Toisen maailmansodan aikana, 3. elokuuta 1942 – 21. tammikuuta 1943 kaupunki oli saksalaisten miehittämä.
Nykyään.
Stavropolissa toimivia korkeakouluja ovat on Stavropolin valtionyliopisto, Pohjois-Kaukasian valtion polyteknillinen yliopisto, maatalousyliopisto ja Stavropolin valtiollinen lääketieteellinen akatemia. Kaupunkiin on tullut runsaasti muuttajia Venäjän epävakailta reuna-alueilta Kaukasiasta.
Fukuokan lentoasema

Fukuokan lentoasema () on kotimaanliikenteen ja kansainvälisen liikenteen lentoasema Fukuokassa, Japanissa. Se on virallisesti toisen luokan lentoasema. Lentoasema toimii tällä hetkellä täydellä kapasiteetillaan, eikä sitä voida laajentaa. Lennot loppuvat kello 22:00, jotta paikalliset saavat yörauhan ja jatkuvat taas aamulla kello 07:00.
Lentoasema sijaitsee edullisesti Fukuokan kaupungin sisällä, Hakata-kun alueella kaakkoon kaupungin keskustasta. Se on yhteydessä muuhun kaupunkiin metrolla ja moottori- ja paikallisteillä, ja matka kentältä liiketoiminta-alueille kestää alle 10 minuuttia. Kuitenkin lentoaseman sijainti lähellä kaupunkia on herättänyt kysymyksiä sen turvallisuudesta.
Fukuokan kaupunki on harkinnut kentän siirtämistä kauemmas sisämaahan tai keinotekoiselle saarelle saadakseen enemmän liikennettä mahtumaan kentälleen. Syitä tähän ovat niin turvallisuus, kuin Fukuokan haave tulla Itä-Aasian talouden ja matkustamisen keskuspisteeksi ja pormestari Hirotaro Yamasakin epäonnistunut haave tehdä Fukuokasta olympiakaupunki vuonna 2020.
Fukuokan metro.
Fukuokan metron Kūkō-linjan toinen pääteasema sijaitsee lentoaseman alla. Fukuokan kaupungin keskusta on vain 10 minuutin metromatkan päässä lentoasemasta.
 Air Nippon (Fukue, Fukushima, Ishigaki, Komatsu, Niigata, Sendai, Toyama, Tsushima)
 Japan Air System (Aomori, Hanamaki, Kagoshima, Matsumoto, Nagano, Matsuyama, Miyazaki, Niigata, Sapporo, Sendai)
 Japan Transocean Air (Okinawa)
 J-Air (Izumo)
 Japan Air Commuter (Izumo, Kagoshima, Kōchi, Takamatsu, Tokushima)
 Air Nippon (Taipei-Taoyuan)
 Continental Airlines operated by Continental Micronesia (Guam)
Sileeni

Sileenit (kreikaksi "silenoi") ovat kreikkalaisessa mytologiassa luonnonhenkiä – puoliksi ihmisiä ja puoliksi hevosia poiketen siten satyyreista, jotka ovat puoliksi vuohia. Sileenit ovat yleensä ihmishahmoisia, mutta heillä on hevosen jalat, takapää, häntä ja korvat. Kentaureista sileenit eroavat kuitenkin siten, että heillä oli ainoastaan hevosen takajalat – vieläpä hyvin ihmismäiset sellaiset – hevosen koko kaulan alapuolisen ruumiin sijaan.
Sileenit viihtyivät viininjumala Dionysoksen seurassa, ja heidät kuvattiinkin usein kaljupäisiksi ja pyöreämahaisiksi juopottelijoiksi.
Joissain yhteyksissä sileeneiksi nimitetään yleensäkin vanhempia satyyreja. Molempien heimojen kantaisä on Silenos.
Leevi Lehto

Leevi Henrik Lehto (23. helmikuuta 1951 Asikkala – 22. kesäkuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen runoilija, kääntäjä, ohjelmoija ja kustantaja. 
Lehdon tausta oli helluntailainen maanviljelijäperhe, jonka hän jätti 16-vuotiaana, samoin kuin koulunsa, ja muutti Helsinkiin. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa matematiikkaa ja valmistui 1978 pääaineenaan poliittinen historia.
Lehto kertoi toukokuussa 2019 "Helsingin Sanomille" sairastuneensa MSA-tautiin. Hän kuoli sairauteensa 68-vuotiaana 22. kesäkuuta 2019.
Toiminta.
Vuonna 1967 ilmestyneen esikoiskokoelmansa "Muuttunut tuuli" jälkeen Lehto julkaisi muun muassa viisi muuta runokokoelmaa, romaanin "Janajevin unet" (1992) ja kokeellisen proosateoksen "Päivä" (2004). 
Vuosina 1970–1984 Lehto toimi aktiivisesti vasemmistolaisessa politiikassa ja oli SKP:n pääsihteeri Arvo Aallon avustaja vuosina 1971–1983. Hän on kertonut kirjoittaneensa lähes kaiken, mitä puolue tuolloin ”virallisesti” lausui. Hän oli SKP:n päälinjan ja väliin sijoittuneen kolmaslinjalaisuutena tunnetun uudistusliikkeen perustaja 1980-luvun alussa yhdessä Juhani Ruotsalon kanssa ja SKP:n keskuskomitean jäsen vuosina 1982–1984. 2000-luvulla hän luonnehti itseään ”ei-vasemmistolaiseksi kommunistiksi”.
Vuosina 1983–1997 Lehto toimi päätoimisena suomentajana kääntäen romaaneja, muistelmia, filosofisia ja sosiologisia teoksia, runoutta (muun muassa John Ashberyn "Flow Chart" (1991), suomeksi "Vuokaavio" (1994)) ja asiatekstejä. Vuodesta 1997 vuoteen 2002 hän oli helsinkiläisen Viestintä Oy Substanssin suunnittelujohtaja ja sen jälkeen vuosina 2002–2003 Kynämies Oy:n verkkoviestinnästä vastaava johtaja.
Lehto toimi "Tuli&amp;Savu"-runouslehden päätoimittajana vuosia 2002–2003, Runoyhdistys Nihil Interitin puheenjohtajana vuosina 2003–2006 ja Helsingin Poetiikkakonferenssin suunnittelutyöryhmän vetäjänä vuosina 2005–2008. Hänet tunnetaan myös digitaalisen runouden sekä äänirunouden kehittäjänä.
Lehto opetti runoutta helsinkiläisessä Kriittisessä korkeakoulussa. Hän oli Kuopion Äänirunousseminaarin suunnitteluryhmien jäsen, brasilialaisen "Sibila"-runouslehden toimitusneuvoston jäsen ja yhdysvaltalaisen Electronic Poetry Centerin (EPC) avustava toimittaja.
Lehdon tuotantoa on käännetty englanniksi, portugaliksi, ruotsiksi, norjaksi, tanskaksi, hollanniksi, venäjäksi ja kiinaksi. Hänen englanninkielinen runoteoksensa "Lake Onega and Other Poems" ilmestyi marraskuussa 2006.
Ntamo on Lehdon 2007 perustama kirjankustantamo. Yritys toimii on demand -periaatteella eli tilausperiaatteella, jolloin kirjoja painetaan vasta sitä mukaa, kun niitä tilataan.
Lehto on suomentanut James Joycen teoksen "Ulysses". Käännös julkaistiin kesäkuussa 2012, kun tekijänoikeussuoja oli edellisenä vuonna päättynyt. ”Uutta käännöstä tarvitaan”, hän sanoi. Teoksen 14. lukuun hän omien sanojensa mukaan oli "upottanut Suomen kirjallisuuden historian". Lehto oli kääntänyt kyseisessä luvussa olevat tyylipastissit, jotka pohjautuivat eri aikakausien englantilaiseen proosaan, mukailemalla vastaavien aikakausien tyylilajeja suomenkielisessä kirjallisuudessa aina Agricolasta Eino Leinoon (ks. Ulysses luku 14 viite 26 s. 432).
Juan Fernándezin saaret

Juan Fernándezin saaret on Chilelle kuuluva eteläisen Tyynenmeren saaristo noin 650 kilometrin päässä Chilen rannikolta. Saaret muodostavat oman kuntansa, jota hallitaan osana Valparaíson aluetta.
Juan Fernándezin saarten yhteenlaskettu pinta-ala on 99,67 km². Suurimmat saaret ovat Robinson Crusoe ja Alejandro Selkirkin saari, joiden lisäksi ryhmään kuuluvat Santa Clara ja Juananga. Vain Robinson Crusoella on ihmisasutusta. Väkiluku on 900, josta noin 800 asuu pääkaupunki San Juan Bautistassa.
Espanjalainen Juan Fernández löysi saaret vuonna 1563 ja asui siellä muutamia vuosia. Hänen jälkeensä saarilla käytiin vain satunnaisesti, kunnes skottilainen niskoitteleva merimies Alexander Selkirk hylättiin Bahía Cumberlandille vuosiksi 1706–1709. Hänen tarinansa uskotaan innoittaneen Daniel Defoen kirjoittamaan Robinson Crusoe -romaanin. Vuonna 1966 Chilen hallitus nimesi Isla Más Afueran uudelleen Alejandro Selkirkin saareksi ja Isla Más a Tierran Robinson Crusoeksi.
Vuodesta 2018 saaria ympäröivä merialue on luonnonsuojelualue.
Juan Fernándezin saarilla vallitsee subtrooppinen ilmasto. Vuosittainen sademäärä on keskimäärin 1081 mm, ja vuoden keskilämpötila on 15,4 °C.
Kylkimiina

Kylkimiina on kevyesti panssaroitujen tai panssaroimattomien ajoneuvojen tuhoamiseen tarkoitettu miina. Kylkimiinan teho perustuu ontelopanoksen räjähtäessä muodostuvaan iskumassaan, joka puhkaisee ajoneuvon kyljen ja irrottaa samalla panssarista tappavia sirpaleita ajoneuvon sisälle.
Suomessa ovat käytössä KM 87 ja KM 81. KM 87:n räjähdysaineen massa on 1,6 kg sekä teräksenläpäisykyky 30 millimetriä 30 metrin etäisyydeltä laukaistuna. Kylkimiinan räjäyttämiseen voidaan käyttää laukaisijana laukaisulankaa, vetosytytintä tai sähkölaukaisinta. Sitä voidaan käyttää myös tähysmiinana.
Toinen suomalainen kylkimiinatyyppi on KM 81, joka on tarkoitettu erikoispanssarivaunujen torjuntaan. Sekin soveltuu tähysmiinaksi, ja sen räjähdysaineen massa on 12 kg. Teräksenläpäisykyky on 100 mm 30 m:n etäisyydeltä. Miina laukaistaan sähkösytytyksellä.
Koska kylkimiinat sopivat hyvin sähkö- tai vetosytytyksellä laukaistavina tähysmiinoiksi, ovat ne Suomessa etenkin väijytystaktiikkaa käyttäville sissijoukoille pääasiallisin taisteluväline.
San’yō Shinkansen

San'yō Shinkansen () on Shinkansen-suurnopeusjunalinja Japanissa. Se yhdistää Osakan ja Fukuokan, Länsi-Japanin kaksi suurinta kaupunkia, Shin-Ōsakan asemalta Osakassa Fukuokaan Hakatan asemalle. Yhteys palvelee myös muita suuria kaupunkeja linjan varrelta, esimerkiksi Kōbe, Himeji, Okayama, Hiroshima ja Kitakyūshū. Linjaa hoitaa West Japan Railway Company, ja se jatkuu Shin-Osakasta Tōkaidō Shinkansen-linjana joka kulkee Osakasta Tokioon. San'yō shinkansen matkustaa Hakatan ja Osakan välillä kahdessa ja puolessa tunnissa, ja 300 km/h maksiminopeudellaan se on yksi nopeimmista matkustajajunalinjoista maailmassa. Jotkin linjan Nozomi-junat jatkavat Osakasta suoraan Tokioon yhdistäen Hakatan ja Tokion viidessä tunnissa.
Historia.
San'yō shinkansenin rakentaminen Shin-Osakan ja Okayaman välille hyväksyttiin 9. syyskuuta 1965 ja se alkoi 16. maaliskuuta 1967. Okayaman ja Hakatan välisen radan rakennus alkoi 10. helmikuuta 1970.
Shin-Osaka - Okayama väli avattiin 15. maaliskuuta 1972, loput linjasta avattiin 10. maaliskuuta 1975. Ensimmäiset 0-sarjaa käyttävät Hikari-junat kulkivat Osaka-Hakata välin kolmessa tunnissa, 44:ssä minuutissa. Tämä aika lyheni kahteen tuntiin 59:än minuuttiin vuonna 1986 kun linjan maksiminopeutta nostettiin 220 km/h. 100-sarjan Shinkansen junat, jotka aloittivat liikenteen 1989, lisäsivät nopeuden 230 km/h ja lyhensivät matka-ajan kahteen tuntiin 49:än minuuttiin.
Tokio-Hakatan väliä palvellut Nozomi aloitti toimintansa 18. maaliskuuta 1993, käyttäen 300-sarjan Shinkansen junia. Osaka-Hakata väli kulki nyt maksiminopeudella 270 km/h ja kesti kaksi tuntia 32 minuuttia. 500-sarjan Shinkansen junat alkoivat kulkea Shin-Osakan ja Hakatan väliä 22. maaliskuuta 1997, lyhentäen matkan kahteen tuntiin 17:n minuuttiin 300 km/h maksiminopeudella.
700-sarjan Nozomi esiteltiin 13. maaliskuuta 1999 yhdessä Asan aseman avajaisten kanssa. 11. maaliskuuta 2000 uudet 700-sarjan junat aloittivat liikennöinnin Hikari Rail Star servicellä.
Ōgorin asema nimettiin Shin-Yamaguchin asemaksi 1. lokakuuta 2003.
Nykyään San'yō Shinkansen vastaa noin 40 prosenttia JR Westin matkustajatuloista – saman verran kuin koko Osaka-Kioto-Kōbe lähiliikenne. Kuitenkin linja joutuu jatkuvasti kilpailemaan kovasti lentoliikenteen kanssa, erityisesti Fukuoka-Tokio ja Fukuoka-Osaka linjojen kanssa. Seurauksena JR West on laskenut linjojen hintoja toistuvasti vuosikymmenten aikana ja ottanut käyttöönsä muita keinoja kilpailla lentoyhtiöitä vastaan, esimerkiksi tarjoamalla lyhyempiä junia tiheämpään.
Lemppu

Lemppu on Kankaanpään Ala-Honkajoen kylän keskusalue. Nimi liittyy kylän asutuksen syntyyn 1600-luvun lopulla. Nimi Ala-Honkajoki vakiintuu käyttöön 1800-luvun jälkipuoliskolla, siihen saakka lähinnä osa laajempaa aluetta nimeltä Jokkis (Jockis). On epäselvää, tarkoittaako Lemppu aluetta, henkilöä vai vanhaa taloa.
Historiaa.
Nykyisen Ala-Honkajoen alueen ensimmäinen uudisasukas Juho Matinpoika, joka perusti Koivukosken eli Koukun talon. Koivukosken uudisasutus, ja siis Ala-Honkajoen kylä, on perustettu mahdollisesti jo v. 1688. 
Toiseksi vanhimmaksi taloksi on katsottava Kovaluoma, sillä Yrjö Tuomaanpoika ja Maalin on merkitty sinne jo vuosina 1696–1697. 
Kolmas talo, talo joka varmaan perustettiin juuri vielä 1600-luvun puolella oli Kortteisto eli Lemppu. Sen perustivat Erkki Tuomaanpoika ja Anna Joosepintytär. 
Lemppu-nimi näyttää liittyvän enemmän paikkaan kuin henkilöön, sillä myös Kortteiston seuraavasta isännästä käytettiin tätä nimeä.
Mossin kieli

Mossi eli moore on Burkina Fasossa sekä Ghanan ja Togon pohjoisosissa asuvien mosien puhuma kieli. Se kuuluu nigeriläis-kongolaisten kielten gurilaiseen eli voltalaiseen ryhmään. Puhujia arvioidaan olevan lähes neljä miljoonaa henkeä.
Mossia puhuu äidinkielenään noin 40 prosenttia Burkina Fason väestöstä. Se toimii myös alueen kansojen lingua francana. Kieli jakautuu useisiin murteisiin, joista suurimmat ovat alueidensa mukaan Ouagadougoun, Koupelan, Ouahigouyan ja Koudougoun murteet. Togossa puhutaan Yanan murretta.
Kielellä julkaistaan kirjallisuutta Burkina Fasossa ja Ghanassa. Kirjoitusjärjestelmä perustuu latinalaiseen kirjaimistoon.
Kirittäret

Jyväskylän Kirittäret on Jyväskylässä toimiva naisten Superpesisseura. Se eriytyi vuonna 2005 Jyväskylän Kiristä omaksi seurakseen, mutta Kirittärien nimeä on käytetty jo vuodesta 1999 alkaen. Seuran virallinen nimi oli vuosina 2005–2021 Jyväskylän Pesis ry, kunnes Kirittäret otettiin myös seuran viralliseksi nimeksi. 
Joukkueen kotipelit pelataan Jyväskylän Hippoksen pesäpallostadionilla.
Saavutukset.
Saavutti Jyväskylän Kirin nimellä Suomen mestaruuden vuosina 1957, 1989, 1996 ja 1997, hopeaa vuonna 1958 sekä pronssia vuosina 1937, 1950, 1956, 1959, 1966, 1980, 1995 ja 1998. Kirittäret-nimeä on käytetty vuodesta 1999 lähtien, mutta pelasi vuodet 1999–2004 Jyväskylän Kirin lisenssillä. 
Nimellä Kirittäret on saavutettu
Halli-SM:ssä Kirittäret ovat saavuttaneet
Kirittärien yleisöennätys on 3 781 viidennessä finaaliottelussa 15. syyskuuta 2012.
Junioritoiminta.
Vuosina 2005–2015 seuran juniorijoukkueet pelasivat Jyväskylän Pesiksen nimellä. Vuodesta 2016 eteenpäin myös juniorit ovat pelanneet Kirittärien nimellä, ja vuodesta 2018 alkaen toiminnasta on vastannut Jyväskylän Kiri&amp;Kirittäret Juniorit ry.
Palkinnot ja huomionosoitukset.
Palkitut.
Etenijäkuningatar:
Lyöjäkuningatar:
Kärkilyöntikuningatar:
Vuoden lukkari:
Vuoden pesäpalloilija:
Vuoden tulokas:
Kultainen maila:
Kultainen räpylä:
Pudotuspelien arvokkain pelaaja:
Vuoden pelinjohtaja:
Bolesław Piasecki

Bolesław Bogdan Piasecki (alias Leon Całka, Sablewski; 18. helmikuuta 1915 Łódź – 1. tammikuuta 1979 Varsova) oli puolalainen poliitikko ja kirjailija, toisen maailmansodan jälkeisen Puolan johtomiehiä ja katolisen PAX-järjestön johtaja. Piasecki oli Sejmin jäsen vuodesta 1965 ja Puolan hallituksen jäsen vuosina 1971–1979.
Piasecki oli puolalaisen nationalistipuolueen ONR:n johtaja. Hän oli vangittuna Bereza Kartuskassa. Vapauduttuaan hänestä tuli laittoman oikeistoliikkeen ONR-Falagan johtaja. Tämä liike suosi ”katolista totalitarismia” ja koostui henkilöistä, jotka olivat olleet fasistiliikkeessä. Piasecki oli puolalaisessa vastarintaliikkeessä ja johti Konfederacja Naroda -liikettä taistelussa Gestapoa vastaan toisen maailmansodan aikana. Piasecki oli Neuvostoliiton NKVD:n pidättämänä ja kuulusteltavana sodan jälkeen. 
Vuonna 1945 hän muodosti uudelleen ”katolisen sosiaalis-edistyksellisen liikkeen” yhteistoimintaan Puolan kommunistisen hallituksen kanssa ja perusti sen ympärille viikoittaisen julkaisun "Dzis i Jutro". Piasecki perusti PAX-järjestön Stalinin käskystä ja oli järjestön johdossa kuolemaansa asti. Stalinismin jakson aikana vuoteen 1956 asti järjestö oli yksi tärkeimmistä kommunistien ”työvälineistä” katolisen kirkon vaikutuksen vähentämiseksi Puolassa. Se oli myös vuoteen 1956 saakka ainoa hallituksen hyväksymä väylä tuoda julki katolista uskoa Puolassa. PAX-järjestön merkittävyys väheni vuoden 1956 jälkeen, vaikka järjestö säilyikin vuoteen 1989 asti.
Harri Saksala

Harri Uolevi Saksala (s. 22. tammikuuta 1948 Helsinki) on suomalaisen pop- ja jazzmusiikin monitoimimies, joka on esiintynyt 1960-luvun pop-yhtyeessä, laulanut poliittisia lauluja, esiintynyt trubaduurina ja radiojuontajana sekä ollut ehdokkaana kunnallis- ja eduskuntavaaleissa (SDP).
Elämä.
Saksala kirjoitti ylioppilaaksi 1967, opiskeli Helsingin yliopiston musiikkitieteen laitoksella 1967–1969 ja oikeustieteellisessä tiedekunnassa 1969–1975 suorittaen oikeustieteen kandidaatin tutkinnon 1975. Hän toimi Love Recordsin musiikin kustannuspäällikkönä 1975–1976, Love Kustannuksen toimitusjohtajana 1976–1984, UMO Jazz Orchestran asiamiehenä 1975–1978, taiteilijoiden tili- ja lakiasiaintoimisto TATI:n lakimiehenä 1984–1985, Vantaan konserttitalo Martinuksen toiminnanjohtajana 1986–1996, radio Stadin toimittajana 1996–1998 ja radio Groove FM:n ohjelmajohtajana 1999–2001. Vuodesta 2004 Saksala on toiminut Humanistisen ammattikorkeakoulun kulttuurituotannon lehtorina. Hän on ollut Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 2001, Helsingin ympäristölautakunnan varapuheenjohtaja vuodesta 2005 sekä Stadin slangi ry:n puheenjohtaja 2002–2004 ja uudelleen vuodesta 2017.
Harri Saksala opiskeli soittamista Helge Pahlmanin johdolla 1955–1960. Hän aloitti muusikonuransa laulamalla ja soittamalla saksofonia Topmost-yhtyeessä vuonna 1965. Yhtyeen muut jäsenet olivat Gugi Kokljuschkin (laulu), Eero Lupari (kitara), Heimo Holopainen (bassokitara), Arto ”Poku” Tarkkonen (kosketinsoittimet) ja Kisu Jernström (rummut). Harri Saksala jätti Topmostin vuonna 1968 ja liittyi laulusolistiksi ”Edward” Vesalan ja ”Paroni” Paakkunaisen Soulset-yhtyeeseen sen solistin Al Sharpin kadottua yllättäen ulkomaille. Vuonna 1969 oli vuorossa Apollo-yhtye, jonka tarina oli lyhyehkö. Tämän jälkeen Saksala on esiintynyt laulajana, huuliharpistina ja harmonikan soittajana eri yhteyksissä, muun muassa useilla Hectorin levyillä.
Phongsali

Phongsali on Laosin pohjoisin provinssi. Pinta-ala 16 270 neliökilometriä. Vuoden 2015 väestönlaskennassa maakunnassa oli 178 000 asukasta.
Asukkaita yhdellä neliökilometrillä on 12. Provinssin pääkaupunki on nimeltään Phôngsali. Phongsalissa toimii lukuisia kiinalaisia yrityksiä, sillä se sijaitsee aivan Kiinan rajalla.
Phongsali sijaitsee melko korkealla vuoristossa (400–1 800 m merenpinnan yläpuolella).
Luettelo NHL-joukkueiden nykyisistä kapteeneista

Tämä on luettelo NHL-joukkueiden nykyisistä kapteeneista ja varakapteeneista.