tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Hedelmätiede

Hedelmätiede eli hedelmäoppi eli pomologia (, hedelmä ja , tieto) on hedelmiä ja marjoja tuottavia kasvilajeja, niiden lajikkeita, ominaisuuksia ja viljelyä tutkiva ja kuvaileva tiede.
Keski-Euroopassa keskityttiin 1800-luvulla eri lajikkeiden yksityiskohtaiseen muoto-opilliseen kuvailuun. Tunnettuja tutkijoita olivat esimerkiksi saksalaiset Adrian Diel (1756–1839) ja Eduard Lucas (1816–1882). Diel loi hedelmätieteen perustan ja Lucas kehitti uusia jalostustapoja 1860 perustamassaan opistossa. Sittemmin hedelmätieteen tutkimus keskittyi hedelmäkasvien ja hedelmien kasvuun ja laatuun vaikuttavien tekijöiden sekä tarvittavien viljelytapojen selvittelyyn.
Pomologi on hedelmien ja niiden viljelyn tutkija tai asiantuntija. Suomen ensimmäinen pomologi oli Alexandra Smirnoff. Hän tutki Suomen oloissa kasvatettavaksi soveltuvia hedelmälajikkeita ja kirjoitti muun muassa teoksen "Suomen pomologiian käsikirjan", joka julkaistiin 1894. Valtion pomologin virka perustettiin 1896 ja tämän työnä oli hedelmänviljelyn ohjaaminen ja tutkiminen Suomessa. Virkaa hoitivat Ben Walter Heikel, Björn Lindberg ja viimeisenä Olavi Collan. Valtion pomologin virka yhdistettiin Lepaan puutarhaopiston hedelmänviljelyn lehtorin virkaan ja lakkautettiin 1932.
Merkittäviä suomalaisia pomologeja ovat olleet 1920-luvulta 1950-luvulle vaikuttanut Olavi Meurman ja 1950-luvulta 2000-luvulle alalla toimineet Aapo Leskinen, Jaakko Säkö ja Anssi Krannila. Suomalaisia hedelmätieteellisiä koetarhoja ovat olleet professori Carl Reinhold Sahlbergin 1849 Yläneelle Pöytyälle perustama Huvitus-niminen hedelmätarha, vuoteen 1935 Lepaan puutarhaopiston yhteydessä toiminut Hinnonmäen koeasema ja vuonna 1935 Piikkiön Yltöisiin perustettu Maatalouskoelaitoksen puutarhaosasto, josta myöhemmin tuli Puutarhantutkimuslaitos.
Björn Lindberg

Björn Lindberg (23. joulukuuta 1865 Helsinki – 17. heinäkuuta 1954 Helsinki) oli suomalainen hedelmien ja niiden viljelyn asiantuntija eli pomologi. Hänen isänsä oli Helsingin yliopiston kasvitieteen professori Sextus Otto Lindberg ja veljensä kasvitieteilijä Harald Lindberg. Björn Lindberg valmistui ylioppilaaksi 1885, jonka jälkeen hän kävi Saksan Reutlingenissä pomologiopiston, josta valmistui 1890. Lisäoppia hän hankki opintomatkoilla Skandinaviaan, Saksaan, Kanadaan ja Yhdysvaltoihin.
Lindberg oli Suomen hedelmänviljelyn uranuurtajia ja toimi senaatin rahoittamana valtion pomologina 1893–1895. Hän perusti 1891 Lohjalle Suomen ensimmäisen hedelmäpuutaimiston. Nämä Solhemin koekentät ja taimitarhat () olivat aikanaan Suomen suurimmat. Lindberg toimi myös hedelmänviljelyn konsulenttina. Vuodesta 1917 lähtien Lindberg suoritti keittiökasvien siementen ja perunoiden koeviljelyä. Lisäksi hän johti Suomen ruotsalaisen maanviljelysseuran Tenholan koelaitosta. Sisällissotaan Lindberg otti osaa suojeluskuntalaisena niin sanotun Sigurdsin kaartin jäsenenä.
Aro-Yhtymä

Aro-Yhtymä Oy on suomalainen perheyritys, jonka tunnetuinta toimintaa on vuosikymmeniä ollut henkilöautojen ja hyötyajoneuvojen vähittäiskauppa, vuoteen 2014 asti myös maahantuonti, Autokeskus-yhtiön ja muiden tytäryhtiöiden kautta. Aro-Yhtymän toinen perinteinen toimiala on koko ajan ollut kattomateriaalien valmistus tytäryhtiö Katepal Oy:ssä Lempäälässä.
Autoliiketoiminta.
Aro-Yhtymän juuret juontavat Uusi Autokeskus Oy:öön, joka perustettiin vuonna 1934 Chrysler Corporationin valmistaman Dodgen maahantuontia varten. Vuonna 1949 tamperelainen Simo Aro (1920–1983) perusti Lempäälään bitumikateaineita tuottavan Katepal Oy:n ja hankki 1950-luvulla omistukseensa myös autokauppoja Tampereen seudulta. Vuonna 1964 hän osti myös Autokeskuksen. Näiden kahden toimialan yritysten fuusiosta syntyi vuonna 1969 Aro-Yhtymä Oy.
Aro-Yhtymä oli 1980-luvun taitteessa Suomen suurin automaahantuoja. Vuonna 2014 päättyneen automaahantuonnin merkkejä olivat Chrysler, Dodge ja Plymouth (vuodesta 1934), Datsun ja Nissan (1962–2006), General Motorsin amerikkalaisautot (1982–1991), Subaru (1982–1994) sekä Jeep (?–2014), Fiat, Alfa Romeo ja Lancia (2009–2014). 
Konsernin suurimmalla yhtiöllä, autokauppaketju Autokeskuksella on myymälät Helsingin Konalan lisäksi viidessä Etelä-Suomen kaupungissa, ja se edustaa 2020-luvun alussa automerkkejä BMW, Citroën, Ford, Kia, Nissan, Peugeot, Škoda ja Toyota.
Kattomateriaalit.
Katepal perustettiin vuonna 1949, ja neljä vuotta myöhemmin valmistuivat uudet isommat tehtaat Lempäälään: bitumituotetehdas, kemiallinen tehdas, muovitehdas ja pakkaamo. Vuosina 1968–1985 Katepal oli osakkaana suomalaisten kattohuopavalmistajien yhteisessä vientiorganisaatiossa Oy Roofing Ab:ssa. Vientitoimintaa oli pääasiassa Ruotsiin ja Neuvostoliittoon, mutta myös Tanskaan ja Norjaan. Katepalin aloitteesta Suomen eristystöitä tekevät ammattiliikkeet yhdistyivät Tasokattajat-nimiseksi yhteistyöketjuksi, joka nykyisin toimii nimellä Katepal Kattajat.
1980-luvulla Katepal kasvoi nopeasti muun muassa kattolaattojen käytön lisääntyessä omakotirakentamisessa. Tuotteiden tukirakenteissa alettiin käyttää yhä enemmän epäorgaanisia lasi- ja polyesterikuituja. Värivalikoimaa laajennettiin ja Katepal eteni kattamistuotteista ääneneristystuotteisiin, jotka saivat kysyntää myös Ruotsista ja Yhdysvalloista.
Suomen 1990-luvun alun lamavuosina Katepal uskaltautui investoimaan uuteen kattolaattojen automaattiseen leikkauslinjaan ja syntyi uusi kattolaattamalli Katrilli. Vientitoiminta laajeni 1990-luvulla Etelä-Koreaan, Venäjälle, Norjaan ja pariinkymmeneen muuhun maahan. 2000-luvun alussa Katepal siirtyi myös kuluttajatuotteiden osalta puhalletusta bitumista paremmin säätä kestäviin kumibitumimassoihin, ja energianlähde vaihtui raskaasta polttoöljystä maakaasuun.
Vuonna 2009 Katepalille valmistui uusi tuotantolinja menekkiään lisänneille aluskatteille, ja kymmentä vuotta myöhemmin rakennettu tuotantolinja mahdollisti uudenlaisen Mansion-kaksikerroslaatan valmistuksen.
Leif Wagerin filmografia

Tämä on Leif Wagerin filmografia.
Leif Wagerin diskografia

Tämä on Leif Wagerin diskografia.
Sipi Ahokas

Sipi Ahokas (1. heinäkuuta 1861 Kurkijoki – 14. marraskuuta 1921 Parikkala) oli suomalainen Parikkalassa vaikuttanut kauppias ja tehtailija. Hän aloitti ensimmäisenä Suomessa huopajalkineiden valmistuksen.
Ahokas aloitti kansakoulun käytyään uransa Pösön liikkeessä Hiitolassa josta hän sitten siirtyi Parikkalaan perustaen oman kaupan sinne. Hän perusti sitten myös ensimmäisen meijerin Parikkalaan ja sen jälkeen harja- ja pensselitehtaan ja vuonna 1896 Suomen ensimmäisen huopajalkineita valmistaneen tehtaan. Hän palkkasi tähän tehtaaseen mestariksi venäläisen Simo (Semjon) Sujeffin. Jalkineita valmistettiin aluksi käsityönä. Vuonna 1909 tehdas siirrettiin Järvenpään ja Kangaskylän rajalle Ahokkaan omistaman Läherinteen tilan maille. Tehtaasta muodostettiin 1914 osakeyhtiö "Oy Sipi Ahokas ja Kumpp." ja samalla vuosikymmenellä jalkineiden valmistus koneellistettiin. 
Sipi Ahokkaan kuoltua jalkinetehtaan omistajaksi tuli 1921 tehtaan osakkaana ollut viipurilainen kauppaneuvos Artturi Helenius. Helenius osti vuonna 1927 myös Kirvun huopatehtaan ja Äyräpään Vuosalmella sijainneen Karjalan huopatehtaan. Parikkalassa Heleniuksen yritys toimi ensin nimellä Parikkalan Huopatehdas Oy, sitten nimellä Pohjolan Huopa Oy ja viimeksi nimellä Kirvun Huopatehdas Oy. Tehtaan toiminta päättyi Parikkalassa 1960 ja Kangaskylässä sijainnut tehdasrakennus paloi syksyllä 1965. Parikkalassa toimi myös muita huopajalkineita valmistaneita yrityksiä, joista merkittävin oli 1914 perustettu Matti Jantusen huopatehdas, joka oli 1970-luvulla Suomen suurimpia huopatossujen valmistajia. Tehdas toimi Jantuset Oy:n nimellä aina vuoteen 1988 saakka. Ahokkaan huopatehtaan rakennuksista on nykyisin jäljellä vain iso kaksikerroksinen lautaseinäinen tossuvarasto, jonka omistaa Parikkalan kunta.
Ahokkaalla oli useita kunnallisia luottamustoimia Parikkalassa. Hän osallistui nuorisoseuratoimintaan ja oli mukana perustamassa Parikkalan yhteiskoulua.
Luettelo Pokémoneista (sukupolvi I)

Pokémon-tuoteperheen ensimmäinen sukupolvi sisältää 151 kuvitteellista eliölajia. Ne esiteltiin pelisarjan vuonna 1996 ilmestyneissä osissa "Pokémon Red" ja "Blue".
Suuri osa ensimmäisen sukupolven Pokémoneista muistuttaa huomattavasti todellisia eläimiä. Niiden joukossa on esimerkiksi kyyhky, käärme, lepakko, meritähti, koira ja kissa. Myöhempien sukupolvien Pokémonit olivat usein mielikuvituksellisempia, mutta harrastajien keskuudessa ensimmäisen sukupolven otukset ovat eräitä suosituimmista.
Aurus Senat

Aurus Senat (venäjäksi: Сенат) on NAMIn Moskovassa, Venäjällä kehittämä luksusauto. Aluksi myyntiin tulee kaksi erilaista Senatia. Suurempi L700 on tarkoitettu ainoastaan valtion ylimmän johdon käyttöön. Pienempi ja vaatimattomampi S600 tulee myyntiin kaikille asiakkaille.
Robert De Niron filmografia

Robert De Niron filmografia koostuu pääosin elokuvarooleista näyttelijänä. De Niro on lisäksi toiminut tuottajana ja ohjaajana.
Paul la Cour

Paul la Cour (1902 Rislev, Tanska – 1956 Roskilde, Tanska) oli tanskalainen kirjailija, kriitikko ja kääntäjä. Osittain omaelämäkerrallisessa romaanissaan "Kramer bryder op" (1935) hän pohtii natsismin olemusta.
Kirjopuntarpää

Kirjopuntarpää ("Alopecurus pratensis" ‘Aureovariegatus’) on nurmipuntarpään ("Alopecurus pratensis") koristeheinänä käytettävä lajike.
Kirjopuntarpää on 45–60 cm korkeaksi kasvava heinä. Sen ominaispiirteenä ovat lehdet, joissa on vihreitä sekä kirkkaankeltaisia raitoja. Kirjopuntarpään tähkää muistuttavat kukinnot eivät ole erityisen näyttäviä ja kukinnot on syytä poistaa ennen kasvin siementämistä.
Kirjopuntarpää on helppohoitoinen ja kasvaa monenlaisessa maaperässä täydessä auringon valossa tai puolivarjossa. Kukinnan jälkeen kirjopuntarpään mättäitä voi karsia ja mättäät on helppo jakaa syksyllä tai aikaisin keväällä.
BMW Projekt IV

BMW Projekt IV oli BMW:n tytäryhtiö EZS:ssä kehitetty suunnitteluasteelle jäänyt toisen maailmansodan aikainen suihkuhävittäjälentokone, jonka tarkoituksena oli demonstroida ja toimia mainoskampanjana BMW:n valmistamalle BMW 018 turbojetille.
Suunnittelu ja kehitys.
BMW:n kehitystyöt oman turbojetin kanssa olivat venyneet pitkälle sotavuosiin ja lentokonevalmistajien kiinnostus oli jo alkanut siirtyä muihin moottorivaihtoehtoihin. Vuoden 1944 paikkeilla päätettiin BMW:llä aloittaa pieni mainoskampanja pyrkimyksenä jälleen herättää kiinnostusta BMW:n valmistamille 003- ja 018 mallisille turbojeteille kehittämällä muutamia lentokonemalleja, joihin niiden uskottiin hyvin soveltuvan.
BMW Projekt IV kehitettiin osaksi mainoskampanjaa marraskuussa vuonna 1944, ja sen kehitystöistä oli vastuussa diplomi-insinööri Huber, joka työskenteli BMW:n tytäryhtiö EZS:ssä. Projekt IV oli kolmea aikaisempaa mallia suurempi, sillä sen tuli toimia huomattavasti suuremmalla BMW 018 turbojetilla. Vaihtoehtoisesti myös Heinkelin HeS 011 turbojetti oltaisiin voitu asentaa. Moottori oli sijoitettuna rungon sisälle siipien alapuolelle, ja tämän ilmanottoaukko kulki ohjaamon alitse koneen nokasta kahta kanavaa pitkin moottoriin. Koneessa oli sisäänvedettävä kolmipyöräteline, ja aseistuksen tuli olla kaksi MK 108 30 mm konetykkiä.
Virkkalan kirkko

Virkkalan kirkko eli Pyhän Ristin kappeli (ruots. "Virkby kyrka/Det Heliga korsets kapell") on evankelis-luterilainen kirkkorakennus Lohjalla, Uudellamaalla. Kirkko kuuluu Lohjan seurakunnalle ja se sijaitsee Virkkalan kaupunginosassa. Suuri osa Lohjan seurakunnan ruotsinkielisestä toiminnasta järjestetään Virkkalan kirkossa. Kirkon ympärillä sijaitsee Virkkalan hautausmaa ja Virkkalan sankarihaudat. Kirkkorakennus on valmistunut vuonna 1953, mutta se on vihitty kirkoksi vasta vuonna 2010.
Historia ja arkkitehtuuri.
Kristillinen traditio Etelä-Lohjalla juontaa juurensa jo 1200-luvulta, kun Tanskan arkkipiispa Anders Sunesen vieraili läntisellä Uudellamaalla ja kutsui ihmisiä joukkokasteeseen Teutarin Kastlähteelle. Paikalle on pystytetty Kastlähteen muistomerkki vapaaehtoisvoimin Lohjan seurakunnan ja Lohjan Kotiseutututkimuksen Ystävien toimesta vuonna 2005.
Virkkalan kirkko, jonka on suunnitellut arkkitehti Mikael Nordenswan valmistui vuonna 1953. Kirkkorakennuksessa sijaitsee kirkkosali, seurakuntasali, vahtimestarin asunto, diakonin vastaanotto, sekä päiväkerhotilat. Ennen kirkon rakentamista vietettiin jumalanpalvelusta Virkkalassa Virkkalan seuraintalolla, jota virkkalalaiset kutsuivat myös "Tikkutaloksi". Seuraintalo tuhoutui tulipalossa vuonna 2019. Vuonna 1940 Lohjan seurakunta osti maa-alueen kirkkoa varten Kyrkstadin kartanolta. Peruskivi muurattiin 1952 ja kirkko valmistui 1953. Lojo Kalkverk Ab - Lohjan Kalkkitehdas Oy lahjoitti suurimman osan kirkon rakennusmateriaaleista. Ensin rakennusta kutsuttiin Virkkalan seurakuntakodiksi ja vasta vuonna 1989 alettiin käyttää nimeä Virkkalan kirkko. Kirkon kirkonkellot vihittiin jouluaattona vuonna 1958.
Kirkon rakentamiseen muiden mukana osallistuivat merkittävästi vuorineuvos Petter Forsström, Kyrkstadin kartanon emäntä Anna Dahlberg, opettaja J. C. Backman, sekä apteekkineuvos Björksten. Monet kirkon rakentamiseen osallistuneista olivat töissä Lohjan kalkkitehtaalla. Vuosina 2009-2010 Virkkalan kirkko remontoitiin täysin. Kun kirkon saneeraus saatiin päätökseen 2010, niin kirkkoherra ja lääninrovasti Kaiku Mäenpää vihki kirkon Pyhän Ristin kappeliksi. Kirkkoa ei oltu ennen vihitty virallisesti kirkoksi.
Esineistö.
Lista Virkkalan kirkon esineistöstä:
Markus Kröger

Markus Kröger on globaalin kehitystutkimusten professori valtiotieteellisessä tiedekunnassa Helsingin yliopistossa. Kröger on Helsingin yliopiston Kestävyystieteen instituutti HELSUSin jäsen ja yksi The Global Extractivisms and Alternatives -tutkimusaloitteen (EXALT) perustajista. Hän on kirjoittanut luonnonvarapolitiikasta, konflikteista, kansanliikkeistä ja näiden vaikutuksista, erityisesti kaivos-, metsä- ja maataloussektoreilla. Hän on myös poliittisen talouden, kehityksen ja globalisaation asiantuntija Latinalaisessa Amerikassa, Intiassa ja Arktisella alueella.
Teokset.
Valitut tieteelliset artikkelit.
Kokonainen lista julkaisuista
Severin Tigerstedt

Adolf Wilhelm Severin Tigerstedt (14. tammikuuta 1853 Kuopio – 6. kesäkuuta 1918 Pori) oli suomalainen upseeri, joka palveli Venäjän keisarillisessa armeijassa sekä Bulgarian armeijasa.
Elämä.
Tigerstedt varttui isänsä Gustaf Tigerstedtin omistamalla Gustafsvikin tilalla Kokemäen Kakkulaisisssa. Hän aloitti sotilasuransa jo 13-vuotiaana Haminan kadettikoulussa. Vuosina 1875–1876 Tigerstedt palveli Venäjän keisarillisen kaartin vänrikkinä, jonka jälkeen hän osallistui Serbian ruhtinaskunnan armeijan vapaaehtoisena Turkin sotaan 1876–1878. Sodan päätyttyä Tigerstedt palasi kapteenina keisarillisen kaartin palvelukseen. Hänet komennettiin Balkanille, jossa Tigerstedt osallistui Venäjän–Turkin sodan taisteluihin. Vuodesta 1880 lähtien Tigerstedt palveli kapteenina Bulgarian armeijassa, jossa hän toimi muun muassa komppanianpäällikkönä Sofian sotakoulussa. Tigerstedt joutui jättämään Bulgarian poliittisista syistä 1884, ja palveli jälleen Venäjän keisarillisessa kaartissa vuoteen 1888 saakka.
Sotilasuransa päätyttyä Tigerstedt toimi aluksi eri ruhtinassukujen tilanhoitajana Moskovan seudulla, kunnes aloitti vuonna 1909 brittiläisen Ural Caspian -öljy-yhtiön paikallisjohtajana Kaspianmerellä. Vuonna 1911 hän oli käynnistämässä nykyisen Kazakstanin alueen öljyntuotantoa Atyraun alueen Dossorissa. Vuonna 1914 Tigerstedt siirtyi jälleen tilanhoitajaksi Kostroman kuvernementtiin, josta hän vallankumouksen johdosta palasi Suomeen 1917.
Tigerstedt asettui vuonna 1899 omistukseensa hankkimalleen Napparin tilalle Kokemäen Ylistaroon. Hänen omistuksessaan oli myös Sääksjärven rannalla sijainnut Koivuniemen huvila. Tigerstedt kuoli lyhyen sairauden jälkeen Porin kaupunginsairaalassa kesäkuussa 1918. Hänet on haudattu sukuhautaan Kokemäen vanhalle hautausmaalle Pyhän Marian kirkon sakastin viereen.
Perhe.
Severin Tigerstedtin puoliso oli Genevessä syntynyt Jeanne Thérèse Collomb (1860–1930), jonka kanssa hän avioitui Moskovassa 1888. Pariskunnalla oli yhdeksän lasta. Suuri osa nykyisestä Tigerstedtin aatelissuvusta on heidän jälkeläisiään.
Muuta.
Vuosien 1905–1917 välillä Tigerstedt kirjoitti perheelleen lähes 700 kirjettä, jotka löydettiin Napparin tilan vintiltä vuonna 1986. Madeleine Tigerstedt käänsi pääosin ranskankieliset kirjeet ruotsiksi ja ne julkaistiin kahtena osana vuonna 1996. Kirjeet ovat lähteenä myös Fredrik Långin vuonna 2013 ilmestyneessä romaanissa "Flickorna på Nappari".
L-1 Leninets

L-1 Leninets () oli Neuvostoliiton laivaston vuoden 1926 laivasto-ohjelmassa tilattu Leninets-luokan sukellusvene.
Valmistus.
Sukellusvene tilattiin vuoden 1926 laivasto-ohjelmassa Leningradista Itämeren telakalta, missä köli laskettiin 6. syyskuuta 1929 telakkanumerolla 195. Vene laskettiin vesille 28. helmikuuta 1931 ja otettiin palvelukseen 22. lokakuuta 1933.
Palvelus.
Lokakuussa 1939 alus oli sijoitettuna Tallinnaan 1. sukellusveneprikaatin 12. divisioonaan, jonka muut alukset olivat "L-2 Stalinets" ja "L-3 Frunzenets".
Saksan hyökkäyksen Neuvostoliittoon alkaessa vene oli telakalla Leningradissa. Alusta ei otettu palvelukseen, vaan se varastoitiin ja miehistö siirrettiin jalkaväkeen. Aluksella tehtiin 27. joulukuuta 1941 kauppasatamassa tarkastus, jossa todettiin aluksen vajonneen pohjaan. Alus oli vaurioitunut Saksan tykistötulessa lokakuussa.
Bernardo Bandini Baroncelli

Bernardo Bandini Baroncelli (15. tammikuuta 1420 Firenze – 29. joulukuuta 1479 Firenze) oli firenzeläisen Baroncellin – joka tunnettiin myös nimellä Bandini – suvun jäsen. Hän osallistui vuoden 1478 Pazzi-salaliittoon, jonka tarkoituksena oli syöstä Medicit vallasta Firenzessä.
Bernardo Baroncellin nuoruudesta ei tiedetä paljoa. Aikuistuttuaan hän lienee toiminut jonkin aikaa kauppiaana. Hänet tunnetaan lähinnä osallisuudestaan Pazzi-salaliittoon, jota johtivat Pazzi- ja Salviati-sukujen jäsenet. Salaliiton päämääränä oli murhata veljekset Lorenzo ja Giuliano de’ Medici Firenzen tuomiokirkossa pääsiäismessun aikana 26. huhtikuuta 1478. Samaan aikaan muiden salaliittolaisten oli määrä ottaa haltuunsa "signoria", kaupunginhallitus.
Salaliitto koki kuitenkin pahan vastoinkäymisen, kun Lorenzon murhaajaksi palkattu kokenut kondottieeri Giovambattista da Montesecco perääntyi hankkeesta viime hetkellä. Hänen tilalleen hankittiin kaksi pappia. Messun aikana salaliittolaiset aloittivat hyökkäyksen sovitusta merkistä. Baroncelli ja Francesco de’ Pazzi hyökkäsivät Giuliano de’ Medicin kimppuun ja tappoivat hänet. Mutta Lorenzo de’ Medici pelastui, koska häntä vastaan hyökänneet papit olivat kokemattomia, ja Lorenzo pääsi pakenemaan sakaristoon.
Lorenzon yllättävä pelastuminen ja samanaikainen Palazzo Vecchion kaappausyrityksen surkea epäonnistuminen muuttivat tilanteen Medicien eduksi. Firenzen kansa kääntyi nopeasti salaliittolaisia vastaan, ja suurin osa heistä saatiin kiinni ja surmattiin välittömästi. Osa salaliittolaisista pääsi pakoon, heidän joukossaan Napoleone Franzesi ja Bernardo Baroncelli, jotka pakenivat Konstantinopoliin.
Toukokuussa 1479 Lorenzo de’ Medici sai kirjeen, jossa ilmoitettiin, että Baroncelli oli vangittu sulttaanin käskystä. Elokuussa saapui lähetystö noutamaan Baroncellia vankilasta. Joulukuussa Bernardo Baroncelli tuotiin Firenzeen ja hänet hirtettiin 29. joulukuuta 1479 Palazzo del Capitano del Popolon ikkunasta. Leonardo Da Vinci oli yksi kuolemantuomion silminnäkijöistä ja on piirtänyt tapauksesta kuuluisan piirroksen.
Mitragyniini

Mitragyniini (C23H30N2O4) on indolialkaloideihin kuuluva heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä esiintyy siaminkratomissa ("Mitragyna speciosa") ja on psykoaktiivista. Yhdistettä on tutkittu kipulääkkeenä.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa mitragyniini on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee muun muassa etanoliin ja kloroformiin. Mitragyniini on optisesti aktiivista ja sen kiertokyky kloroformiliuoksessa on +39. Mitragyniini on siaminkratomin lehtien runsain alkaloidi ja muodostaa kokonaisalkaloideista 66 %. Siaminkratomi muodostaa mitragyniiniä lähtien striktosidiinista. Aineen psykoaktiiviset ominaisuudet muistuttavat kokaiinia. Se vaikuttaa opioidireseptoreihin ja on μ-reseptorien osittainen agonisti ja κ- sekä δ-reseptorien antagonisti. Mitragyniini voi aiheuttaa riippuvuutta.
Jules Laforgue

Jules Laforgue (1860 Montevideo, Uruguay – 1887 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen runoilija. Hänen tyylinsä oli symbolismi. Alkuun hänen runonsa olivat mitallisia, myöhemmin hän käytti vapaata mittaa. Häneltä ovat saaneet vaikutteita 1900-luvun alkupuolen kirjailijoista niin ranskalaiset kuin englantilaisetkin, esimerkiksi André Gide ja T. S. Eliot.
Pornaisten kunnankirjasto

Pornaisten kunnankirjasto on Pornaisten kirkonkylässä toimiva yleinen kirjasto. Koulukeskuksen lähellä sijaitsevan, vuonna 1999 valmistuneen kirjastorakennuksen on suunnitellut arkkitehti Saara Juola. Rakennuksen alakerrassa sijaitsee myös näyttelytilaksi soveltuva Pellavasali.
Pornaisten kirjasto palvelee asiakkaitaan kirjastorakennuksen ohella ja verkkokirjaston välityksellä. Verkkokirjasto on toteutettu osana useiden Uudenmaan kirjastojen muodostamaa seudullista kirjastokimppaa eli Helle-kirjastoja, jonka osa Pornaisten kunnankirjasto on. Muiden Helle-kirjastojen palvelut ovat myös pornaislaisten käytettävissä.
Lisäksi Pornaisten kirjastolla on oma YouTube-kanavansa.
Historia.
Pornaisten ensimmäinen kirjasto, Porneesin lainakirjasto, on perustettu vuonna 1871. Lainakirjasto perustettiin kyläläisten toimesta, lisäksi yhdistykset perustivat omia kirjastoja 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa. Porneesin lainakirjastoon kustannettiin ensimmäiset kirjat arpajaisvaroilla. Lisäksi Pornaisissa syntynyt, Porvoon seudulla vaikuttanut kauppaneuvos Johannes Askolin lahjoitti kirjastolle yli 100 teosta. Kirjasto toimi koulun yhteydessä ja kirjoja sai lainata kuka tahansa kuntalainen, joka sitoutui noudattamaan lainaussääntöjä. Kirjaston hoidosta vastasi eläköitymiseensä 1910 asti opettaja Henrik Johan Pekkola.
Porneesin lainakirjasto oli aineiston määrän suhteen kahdeksanneksi suurin Uudenmaan maalaiskunnista 1800-1900-lukujen taitteessa. Kirjoja oli tuolloin 450, kun suurimmalla eli Fiskarsin tehtaan kaksikielisellä kirjastolla oli niteitä lähes 1825. Nykyisellään kokoelmassa on noin 600 enimmäkseen 1800-luvulla painettua nimekettä, jotka on luetteloitu kirjastotietokantaan. Osa kokoelmasta on digitoitu vuonna 2012 Uudenmaan elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksen hankerahoituksen turvin ja digitoitua aineistoa pystyy selailemaan Pornaisten kunnankirjaston kotiseutukokoelman verkkogalleriassa Sanapaltissa (https://www.sanapaltti.fi/).
Porneesin lainakirjaston toiminta päättyi 1910-1920 -lukujen taitteessa. Tämän jälkeen yleisiä kirjastopalveluja kunnassa sai vasta, kun kunnan varoin ylläpidetty kantakirjasto perustettiin vuonna 1944.
Tommaso Landolfi

Tommaso Landolfi (1908 Frosinone, Italia – 1979 Rooma, Italia) oli italialainen kirjailija.
Kertomukset ja päiväkirjakatkelmat muodostavat Landolfin tuotannon pääosan. Tyyliä on luonnehdittu dandyismiksi, ja teoksia leimaa kaiho elämättä jääneeseen elämään. Suuri yleisö ei ole löytänyt Landolfin tuotantoa, sillä aihepiiri on erikoislaatuinen (pelihimo, perverssit rakkaussuhteet, sadismi) ja kieli kiemuraista.
Landolfi sai vuonna 1975 Strega-palkinnon teoksestaan "A caso".
Suomennettu tuotanto.
Suomenkielinen näyte Landolfin tuotannosta on teoksessa:
Luettelo Pokémoneista (sukupolvi II)

Pokémon-tuoteperheen toinen sukupolvi sisältää 100 kuvitteellista eliölajia. Ne esiteltiin pelisarjan vuonna 1999 ilmestyneissä osissa "Pokémon Gold" ja "Silver".
"Gold" ja "Silver" lisäsivät pelisarjaan kaksi uutta Pokémon-tyyppiä: pimeyden (”Dark”) ja teräksen (”Steel”). Tarkoituksena oli tasapainottaa meediotyypin Pokémoneja, jotka ensimmäisen sukupolven peleissä olivat usein ylivoimaisia. Lisäksi Pokémoneja oli toisen sukupolven peleissä mahdollista jalostaa, mikä lisää samaan lajiin kuuluvien olentojen välistä vaihtelua. Osa toisen sukupolven Pokémoneista on ensimmäisen sukupolven lajien esi- tai kehittyneitä muotoja.
Sipoon pääkirjasto

Sipoon pääkirjasto on Sipoon kuntakeskuksessa Nikkilässä toimiva yleinen kirjasto. Nykyinen kirjastorakennus on vuodelta 1984.
Sipoon kunnankirjasto palvelee asiakkaitaan pääkirjaston ohella Söderkullan kirjastossa ja verkkokirjaston välityksellä.
 Verkkokirjasto on toteutettu osana useiden Uudenmaan kirjastojen muodostamaa seudullista kirjastokimppaa eli Helle-kirjastoja, jonka osa Sipoon kunnankirjasto on. Muiden Helle-kirjastojen palvelut ovat myös sipoolaisten käytettävissä.
L-2 Stalinets

L-2 Stalinets () oli vuoden 1926 laivasto-ohjelmassa tilattu Leninets-luokan sukellusvene.
Valmistus.
Sukellusvene tilattiin vuoden 1926 laivasto-ohjelmassa Leningradista Itämeren telakalta, missä köli laskettiin 6. syyskuuta 1929 telakkanumerolla 196. Vene laskettiin vesille 21. toukokuuta 1931 ja otettiin palvelukseen 24. lokakuuta 1933.
Palvelus.
Lokakuussa 1939 alus oli sijoitettuna Tallinnaan 1. sukellusveneprikaatin 12. divisioonaan, jonka muut alukset olivat "L-1 Leninets" ja "L-3 Frunzenets".
Saksan hyökätessä Neuvostoliittoon alus oli Leningradissa telakalla. Palvelukseen otettaessa alus siirrettiin 7. marraskuuta 1941 Kronstadtiin, mistä se lähti 13. marraskuuta ensimmäiselle sotaretkelleen tehtävänään laskea miinoite Danziginlahdelle. Seuraavana päivänä alus ajoi kahteen miinaan Kerin majakalla, mutta ei uponnut. Se osui viisi tuntia myöhemmin vielä kolmanteen miinaan, joka upotti aluksen. Kolme alukselta pelastunutta ui lähellä olleelle hävittäjä "Surovyin" hylylle, mutta loput 50 saivat surmansa.
Hylky löydettiin 2006 Kerin majakan koillispuolelta 88 metrin syvyydestä. Se tunnistettiin 2020.
Piero di Cosimo de’ Medici

Piero di Cosimo de’ Medici (1416 – 2. joulukuuta 1469) toimi viiden vuoden ajan Firenzen hallitsijana vuosina 1464–1469. Hän oli Cosimo de’ Medicin ja Contessina de’ Bardin poika. Piero de’ Medicin onnistuneet sotatoimet auttoivat säilyttämään hänen isänsä Cosimon arvovallan.
Piero de’ Medici kärsi koko ikänsä pahasta kihdistä, joka oli Medicien suvun perinnöllinen vaiva. Piero oli niin pahasti kihdin rampauttama, ettei hän usein pystynyt liikkumaan lainkaan. Vuonna 1466 hän havaitsi salajuonen, jonka tavoitteena oli syöstä hänet vallasta. Piero de’ Medici osoitti silloin suurempaa rohkeutta kuin kukaan olisi osannut odottaa, ja antoi kannatuttaa itsensä Firenzeen, missä hän voitti vihollisensa. Kun Venetsia aloitti uuden sodan Firenzeä vastaan, Piero de’ Medici solmi liiton Milanon ja Napolin kanssa, kukisti kondottieeri Bartolommeo Colleonin Imolassa ja valloitti vuoden 1468 rauhan aikana Sarzanan ja Sarzanellon.
Pieron vaimo Lucrezia Tornabuoni oli älykäs nainen, ja heidän lapsensa Lorenzo ja Giuliano saivat erinomaisen kirjallisen ja taiteellisen kasvatuksen. Piero toimi uusplatonisen Firenzen Akatemian suojelijana sekä tilasi taideteoksia useilta merkittäviltä taiteilijoilta, kuten Donatello, Andrea del Verrocchio ja Sandro Botticelli.
L-4 Garibaldijets

L-4 Garibaldijets () oli vuoden 1926 laivasto-ohjelmassa tilattu Leninets-luokan sukellusvene.
Valmistus.
Sukellusvene tilattiin vuoden 1926 laivasto-ohjelmassa Nikolajevista Nikolajevin eteläiseltä telakalta, missä köli laskettiin 15. maaliskuuta 1930 telakkanumerolla S-31. Vene laskettiin vesille 31. elokuuta 1931 ja otettiin palvelukseen 8. lokakuuta 1933.
Palvelus.
Alus poistettiin 1958 alusluettelosta.
L-5 Tšartist

L-5 Tšartist () oli Neuvostoliiton laivaston vuonna 1932 vesillelaskettu Leninets-luokan sukellusvene.
Valmistus.
Sukellusvene tilattiin vuoden 1926 laivasto-ohjelmassa Nikolajevista Nikolajevin eteläiseltä telakalta, missä köli laskettiin 15. maaliskuuta 1930 telakkanumerolla S-32. Vene laskettiin vesille 5. kesäkuuta 1932 ja otettiin palvelukseen 30. lokakuuta 1933.
Palvelus.
Alus poistettiin 1950-luvulla alusluettelosta.
L-6 Karbonari

L-6 Karbonari () oli vuoden 1926 laivasto-ohjelmassa tilattu Leninets-luokan sukellusvene.
Valmistus.
Sukellusvene tilattiin vuoden 1926 laivasto-ohjelmassa Nikolajevista Nikolajevin eteläiseltä telakalta, missä köli laskettiin 15. maaliskuuta 1930 telakkanumerolla S-33. Vene laskettiin vesille 3. marraskuuta 1932 ja otettiin palvelukseen 9. toukokuuta 1933.
Palvelus.
Alus upotettiin 18. huhtikuuta 1944.
Rafael Tolói

Rafael Tolói (s. 10. lokakuuta 1990 Glória d'Oeste, Brasilia) on brasilialais-italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän edustaa Brasilian Série A:ssa pelaavaa São Pauloa.
Seurajoukkueura.
Tolói edusti Brasiliassa pelatessaan vuosina 2009–2012 Goiásia, jossa hän pelasi 46 Campeonato Brasileiro Série A:n ottelua, ja teki kaksi maalia sekä 42 Série B:n ottelua, joissa teki neljä maalia. Copa Sudamericanassa hän pelasi yhdeksän ottelua. Kesästä 2012 alkaen hän edusti São Pauloa. Hän pelasi kymmenen ottelua ja teki kaksi maalia seuran voittaessa Copa Sudamericanan vuonna 2012. Copa Libertadoresissa hän pelasi 15 ottelua ja Brasilian Série A:ssa 71 ottelua, joissa viimeisteli kaksi maalia.
Tammi-kesäkuussa 2014 Tolói pelasi lainasopimuksella Italian Serie A -seura Romassa ja kesällä 2015 hän siirtyi saman sarjan Atalantaan, jota hän edusti 10 kauden ajan. Romassa hän pelasi viisi Serie A -ottelua ja Atalantassa hänelle kertyi Serie A:ssa 253 ottelua, joissa hän teki kymmenen maalia, 23 Mestarien liigan ottelua ja 14 Eurooppa-liigan ottelua, joissa hän teki yhden maalin. Toukokuussa 2024 hän oli voittamassa Eurooppa-liigaa, jonka loppuottelussa Bayer Leverkusenia vastaan hän tuli vaihdosta kentälle Matteo Ruggerin tilalle ottelun lisäajalla.
Elokuussa 2025 Tolói palasi São Pauloon 1,5-vuotisella sopimuksella.
Maajoukkueura.
Tolói pelasi Brasilian alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa kaikkiaan 19 ottelua. Hän pelasi viisi ottelua Brasilian saavuttaessa ikäluokan MM-hopeaa 2009. Italian A-maajoukkueessa hän pelasi ensimmäisen kerran maaliskuussa 2021 MM-karsintaottelussa Liettuaa vastaan. Kesän 2021 EM-kilpailuissa hän voitti kultaa ja pelasi turnauksessa viimeisen alkulohko-ottelun Walesia vastaan kokonaan sekä tuli kolmessa ottelussa, muun muassa välierässä Espanjaa vastaan, vaihdosta kentälle. Hän on elokuun 20. päivään 2025 mennessä pelannut 14 A-maaottelua, joista kahdeksan avauskokoonpanossa. Viimeisimmän maaottelunsa hän on pelannut kesäkuussa 2023.
Gaziantepin yliopisto

Gaziantepin yliopisto () on Turkin Gaziantepissa sijaitseva yliopisto. Siihen kuuluu viisi kampusaluetta ja 20 tiedekuntaa. Yliopistossa on 45 516 alemman tutkinnon opiskelijaa ja 9 000 ylemmän tutkinnon suorittajaa. Henkilökuntaa yliopistossa on 3 402.
Alfa Romeo Junior

Alfa Romeo Junior on Alfa Romeon vuodesta 2024 lähtien valmistama pieni crossover-tyyppinen automalli. Se sijoittuu kooltaan suuremman Tonalen alapuolelle. Auto perustuu PSA-konsernin kehittämälle EMP1-pohjalevylle, ja se tuli markkinoille täyssähkö- sekä hybridiversioina keväällä 2024. Juniorin piti alun perin olla nimeltään "Alfa Romeo Milano", mutta valmistaja joutui vaihtamaan nimen, sillä autoa valmistetaan Italian sijasta Puolassa. Taustalla on Italian laki, jonka mukaan kuluttajia ei saa johtaa harhaan myymällä italialaisilta kuulostavia tuotteita, jotka on tosiasiassa valmistettu Italian ulkopuolella.
Woldemar Alfred Ludvig Rehbinder

Woldemar (Voldemar) Alfred Ludvig Rehbinder (11. toukokuuta 1859 Turku – 2. lokakuuta 1925 Helsinki) oli suomalainen vapaaherra, upseeri ja valtiopäivämies. 
Rehbinderin vanhemmat olivat vapaaherra, valtioneuvos Gustaf Rehbinder ja Catharina von Ihrman ja puoliso vuodesta 1883 Hedvig Ingeborg Catharina Malmström. Rehbinder kävi Helsingin junkkarikoulun ja palveli sitten useissa eri joukko-osastoissa, vänrikkinä 1878, aliluutnanttina 1879, luutnattina 1884, alikapteenina 1892 ja kapteenina 1898. Palveluksesta Rehbinder erosi everstiluutnantin arvolla 1902 ja työskenteli sitten Suomen Yhdyspankissa. 
Rehbinder oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1900 ja 1904–1905.
Sukkien euroelämää

Sukkien euroelämää on John Websterin ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen yhteiskunnallinen dokumenttielokuva sekä poliittinen satiiri vuodelta 1999.
Elokuva käsittelee Euroopan unionin hallinnollista järjestelmää sekä järjestelmässä toimivia yksilöitä. Dokumentin lähestymistapa on vertauskuvallinen. Webster kiinnitti radiolähettimiä sukkiin, jotka hän lähetti Pertti Paasion mukana Brysseliin. Elokuvassa kuvataan kadonneiden sukkien etsinnän kautta Euroopan unioniin liittyvää byrokratiaa.
Berndt Adam Emil von Schantz

Berndt (Bernt) Adam Emil von Schantz (4. maaliskuuta 1851 Turku – 10. toukokuuta 1926 Helsinki) oli suomalainen maanviljelijä, lahjoittaja ja valtiopäivämies. 
Von Schantzin vanhemmat olivat Knut Emil von Schantz ja Emma Fredrika Amalia Stenvall. Hän oli maanviljelijä ja liikemies, joka omisti isänsä jälkeen vuodesta 1881 Sanssinkartanon Kauhajoella ja sen myytyään tilukset Tuusulassa, samoin kuin kiinteistöjä Helsingissä ja Tukholmassa. Naimaton von Schantz teki huomattavia lahjoituksia yleisiin tarkoituksiin.
Von Schantz oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1894, 1897, 1900 ja 1904–1905.
Korelan ryhmäpuutarha

Korelan ryhmäpuutarha on ryhmäpuutarha Kotkassa Kymijoen Langinkoskenhaaran varrella Korelan kaupunginosassa. Se on perustettu vuonna 1958 ja sen alueella sijaitsee yhteensä 197 palstaa ja mökkiä. Koko alueen pinta-ala on 142 474 neliömetriä ja tonttien pinta-ala vaihtelee 300 ja 400 neliömetrin välillä.
Siuntion kunnankirjasto

Siuntion kunnankirjasto on Siuntion keskustaajamassa Siuntion asemanseudulla toimiva yleinen kirjasto. 
Siuntion kirjasto palvelee asiakkaitaan erityisesti kirjastorakennuksen ja verkkokirjaston välityksellä. Verkkokirjasto on toteutettu osana useiden Uudenmaan kirjastojen muodostamaa seudullista kirjastokimppaa eli Helle-kirjastoja, jonka osa Siuntion kunnankirjasto on ollut vuodesta 2018. Muiden Helle-kirjastojen palvelut ovat myös siuntiolaisten käytettävissä.
Kalevankankaan hautausmaan talo

Kalevankankaan hautausmaan talo on vuonna 1889 valmistunut hirsirakennus, joka sijaitsee Tampereella Kalevankankaan hautausmaan vieressä, pääporttia vastapäätä. Rakennus edustaa hillittyä nikkarityylistä uusrenessanssia, ja siinä on laaja, koristeellinen avokuisti. Talon on suunnitellut kaupunginarkkitehti F. L. Calonius.
Hautausmaan talossa on alun perin ollut haudankaivajan asunto sekä erilliset huoneet papistolle ja hautajaisiin saapuvalle saattoväelle. Haudankaivajan jälkeen rakennuksessa on asunut puutarhuri. Nykyisin talo palvelee hautausmaan toimistona. 
Hautausmaan talo on olennainen osa Kalevankankaan valtakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä. Tampereen kaupungin kaavoitusyksikön mukaan talolla on sekä rakennustaiteellista että maisemallista arvoa. Kohdetta ei kuitenkaan ole suojeltu asemakaavalla.
Myllykylänjärvi

Myllykylänjärvi () on järvi Porvoon koillisosassa itäisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on yksi neliökilometri. Etäisyys Porvoon keskustasta yhdeksän kilometriä koilliseen.
Maantiede.
Myllykylänjärven mutkittelevan rantaviivan pituus on 9 448 kilometriä. Etäisyys järven etelärannalta pohjoisrannalle on 2,1 kilometriä. Järvessä on kolme pientä saarta. Myllykylänjärveä reunustaa metsä, mutta valuma-alueella on runsaasti peltomaata. Järven syvin kohta, lähes kymmenen metriä, sijaitsee altaan eteläosassa Träsknäsin pohjoispuolella. Träsknäs jakaa järven lounaisosan kahteen lahteen, Båtstrandsvikeniin ja Långvikeniin. Järven pohjoisosassa on matala Bossaviken. Långvikenin eteläpuolella maasto kohoaa noin 40 metriä järven pinnan yläpuolelle. Myllykylänjärven kaakkoispuolella sijaitsee Lohijärvi. Järvien välisen metsäalueen sisällä on noin 80 aarin laajuinen Kakarträsket (52,9 metriä mpy).
Myllykylänjärven vesitilavuus on 3 985 000 kuutiometriä.
Myllykylänjärveen laskee Venjäsoja Venjärviltä, jotka sijaitsevat runsaan kilometrin pohjoiseen. Idästä virtaa laskuoja Uttervikeniin, joka on melko jyrkkärantainen lahti järven itäosassa. Myllykylänjärvi laskee Ilolanjokeen, joka virtaa järven länsipuolitse ja laskee Suomenlahteen noin viisi kilometriä järveltä etelään.
Myllykylänjärvi (17.001.1.008) kuuluu Ilolanjoen alaosan alueeseen (17.001), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Ilolanjoen vesistössä (17). Ilolanjoen alaosan alueella sijaitsee yhdeksän vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, Myllykylänjärvi on niistä suurin. Toiseksi suurin on eteläinen Venjärvi, kolmanneksi suurin on pohjoinen Venjärvi.
Viksberginjärvi

Viksberginjärvi () on matala järvi Porvoon pohjoisosassa itäisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 67 hehtaaria. Etäisyys Porvoon keskustasta on viisi kilometriä pohjoiseen.
Maantiede.
Viksberginjärven pituus lounaasta koilliseen on 1,4 kilometriä. Järven itäosassa on luoto. Syvin kohta sijaitsee altaan lounaisosassa Isoholman niemenkärjen tuntumassa. Viksberginjärven pohjoisosa on matalaa; aivan pohjoisessa järvi muuttuu suoalueeksi, joka jatkuu noin puoli kilometriä koilliseen, ja laajenee siellä Eriksdalinjärveksi. Viksberginjärven rannat on suurelta osin metsämaata ja suota, valuma-alueella on runsaasti peltomaata.
Viksberginjärven vesitilavuus on 1 785 000 kuutiometriä.
Viksberginjärveen virtaa laskuoja pohjoisesta peltojen halki ja kaakosta Papinjärveltä. Myös idästä virtaa laskuoja. Viksberginjärvi laskee Ilolanjokeen, joka virtaa järven itäpuolitse ja laskee Suomenlahteen.
Viksberginjärvi (17.002.1.003) kuuluu Ilolanjoen keskiosan alueeseen (17.002), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Ilolanjoen vesistössä (17). Ilolanjoen keskiosan alueella sijaitsee seitsemän vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, Viksberginjärvi on niistä suurin. Toiseksi suurin on Papinjärvi, kolmanneksi suurin on Eriksdalinjärvi.
Viksberginjärvi on kolmanneksi laajin Porvoon 45:stä vähintään hehtaarin laajuisesta järvestä. Neljänneksi laajin on Sondbyträsket.
Viksberginjärvellä asusti yksinäinen itämerennorppa 1990-luvulla.
Adolf Ferdinand Spåre

Adolf Ferdinand Spåre (17. toukokuuta 1842 – 15. huhtikuuta 1917 Nokia) oli suomalainen sotilas ja virka- ja valtiopäivämies. 
Spåren vanhemmat olivat Gustaf Bror Salomon Spåre ja Carolina Charlotta Sofia Justander ja puolisot vuodesta 1870 Maria Josefina Nyberg (k. 1875) ja vuodesta 1878 Anna Sofia Eleonora Baer. Eversti ja virka- ja valtiopäivämies Maximilian Spåre oli Adolf Ferdinand Spåren poika toisesta avioliitosta. Spåre palveli aliupseerina vuodesta 1859, mutta erosi palveluksesta ja suoritti proviisorin tutkinnon, toimien sitten kuitenkin muun muassa asetehtaan palveluksessa. Kollegisessorin arvon hän sai 1882 ja hovineuvoksen 1886. Spåre työskenteli myös lennätintoimessa, mukaan lukien lennätinaseman päällikkyys Hämeenlinnassa. 
Spåre oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1900 ja 1904–1905.
Papinjärvi (Porvoo)

Papinjärvi () on järvi Porvoon pohjoisosassa itäisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 24,7 hehtaaria. Etäisyys Porvoon keskustasta on neljä kilometriä pohjoiskoilliseen.
Maantiede.
Papinjärven pituus etelästä pohjoiseen on 750 metriä, leveys lännestä itään on enimmillään puolisen kilometriä. Saaria ei ole. Rannoilla on sekä metsää että peltomaata. Papinjärveen virtaa laskuoja idästä Karijärvestä, järvien välisen kannaksen leveys on runsaat sata metriä. Papinjärven luoteisrannalta lähtee laskuoja Viksberginjärveen, joka sijaitsee 1,3 kilometriä luoteeseen.
Papinjärvi (17.002.1.004) kuuluu Ilolanjoen keskiosan alueeseen (17.002), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Ilolanjoen vesistössä (17). Ilolanjoen keskiosan alueella sijaitsee seitsemän vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, Papinjärvi on niistä suurin Viksberginjärven jälkeen.
Camilla Amado

Camilla de Hollanda Amado, (taiteilijanimeltään Camilla Amado; 7. elokuuta 1938 – 6. kesäkuuta 2021), oli brasilialainen näyttelijä ja opettaja. Hän oli Henriette Amadon ja televisioasema Televisão Educativan perustajan Gilson Amadon tytär. Hänen kaukainen sukulaisensa oli kirjailija Jorge Amado.
Amado debytoi elokuvissa 1970-luvulla. Hän esiintyi muun muassa Arnaldo Jaborin elokuvassa "O Casamento" (1975), joka perustuu kirjailija Nelson Rodriguesin samannimiseen teokseen. Amado palkittiin Kikito Gold -palkinnolla parhaasta naissivuosasta ja tuomariston erikoispalkinnolla Gramado Festivaaleilla.
Amado oli naimisissa näyttelijä Stepan Nercessianin kanssa neljätoista vuotta.
Sarvalaxträsket

Sarvalaxträsket (myös Sarvlaxträsket) on matala järvi Loviisan eteläosassa itäisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 2,2 neliökilometriä. Etäisyys Loviisan keskustasta on viisi kilometriä länteen ja Helsingistä 71 kilometriä itäkoilliseen. Sarvalaxträsketin kryptodepressio on 3,7 metriä.
Maantiede.
Sarvalaxträsketin pituus kaakosta luoteeseen on 2,5 kilometriä. Järven länsiranta suuntaa etelärannalta katsoen lähes suoraan luoteeseen, itäranta puolestaan pohjoiseen, joten allas levenee pohjoista kohden. Järvi myös madaltuu pohjoiseen kuljettaessa. Syvin kohta sijaitsee altaan kaakkoisosassa lähellä rantaa. Saaria on kaksi, Limpan ja Kroholmen. Lisäksi on alle aarin laajuinen luoto. Sarvalaxträsketin rannat ovat metsämaata ja suota. Järven lähistöllä on runsaasti peltoja ja haja-asutusta. Eteläpuolella sijaitsee Lillträsket. Sarvalaxträsketiin virtaa useita laskuojia.
Sarvalaxträsket sijaitsee Suomenlahden rantaviivan läheisyydessä, etäisyys rantaviivaan on pienimmillään noin kaksi kilometriä. Järven syvin kohta sijaitsee 3,7 metriä merenpinnan alapuolella. Sarvalaxträsketin vesitilavuus on 5 111 000 kuutiometriä.
Sarvalaxträsket (81.029.1.001) kuuluu Sarvlaxträsketin valuma-alueeseen (81.029), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Suomenlahden rannikkoalueella (81). Sarvlaxträsketin valuma-alueella sijaitsee Sarvalaxträsketin ohella 3,5 hehtaarin laajuinen Högbergsträsket.
Sarvalaxträsket on neljänneksi laajin Loviisan 42:sta vähintään hehtaarin laajuisesta järvestä. Viidenneksi laajin on Särkjärvi.
Särkjärvi (Loviisa)

Särkjärvi on karu ja kirkasvetinen järvi Loviisan ja Lapinjärven rajalla itäisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 2,2 neliökilometriä. Etäisyys Loviisan keskustasta on yhdeksän kilometriä itäkoilliseen ja Helsingistä 87 kilometriä itäkoilliseen.
Maantiede.
Särkjärven pituus etelästä pohjoiseen on 2,5 kilometriä. Leveys on noin kilometrin. Saaria on kaksi: Rajasaari itärannan kupeessa ja Kakarsaari järven pohjoisosassa. Loviisan ja Lapinjärven raja kulkee Rajasaaren kautta. Särkjärven luoteis- ja keskiosa kuuluu Lapinjärveen. Syvin kohta sijaitsee altaan keskiosassa. Järven näkösyvyydeksi on arvioitu neljä metriä, joka ylittää järven keskisyvyyden.
Särkjärvi on puhdasvetinen ja luonnontilainen. Vesitilavuus on 7 798 000 kuutiometriä. Rantoja reunustaa metsämaa, huviloita on kymmenittäin, vakituisia asukkaita on muutamia. Järven puhtautta on vaalittu kieltämällä moottoriliikenne ja minimoimalla metsätalouden ja loma-asutuksen vaikutus. Järven laskuoja Särkijärvibäcken alkaa lounaisrannalta ja virtaa Taasianjokeen, joka laskee Suomenlahteen.
Särkjärvi (15.009.1.004) kuuluu Särkijärvibäckenin valuma-alueeseen (15.009), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Taasianjoen vesistössä (15). Särkjärvi on Särkijärvibäckenin alueen laajin makean veden allas, alueeseen kuuluu myös Tervajärvi, Pitkäjärvi ja Myllykylänlampi.
Särkjärvi on viidenneksi laajin Loviisan 42:sta vähintään hehtaarin laajuisesta järvestä. Seuraavaksi laajimmat ovat Vuohijärvi, Yläallas ja Lappominjärvi.
Lappominjärvi

Lappominjärvi () on matala järvi Loviisan kaakkoisosassa itäisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 1,1 neliökilometriä. Etäisyys Loviisan keskustasta on seitsemän kilometriä kaakkoon ja Helsingistä 82 kilometriä itäkoilliseen.
Maantiede.
Lappominjärven pituus etelästä pohjoiseen on 1,5 kilometriä. Leveys on noin kilometrin. Saaria on neljätoista, joista virallisesti nimettyjä ovat Storholmen, Vikesholmen ja Vinterholmen. Rannat ovat metsää ja suota, asutusta ei ole. Lappominjärvi laskee Lappomvikeniin, joka sijaitsee 600 metriä etelään.
Lappominjärven vesitilavuus on 1 471 000 kuutiometriä.
Lappominjärvi (81V026.1.004) kuuluu Välialueeseen (81V026), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Suomenlahden rannikkoalueella (81). Välialueeseen 81V026 kuuluu lisäksi Lappomviken, Keitalaviken (l) ja Keitalaviken (i).
Alkifron

Alkifron (, ; 100–200-luku) oli antiikin kreikkalainen sofisti ja epistolografi eli kirjemuotoisten teosten kirjoittaja.
Elämä.
Alkifronin elämästä tai ajoituksesta ei ole minkäänlaista suoraa tietoa. Aiemmin tutkijat ovat ajoittaneet hänet ilman mitään erityistä syytä 400-luvulle eaa. Stephan Bergler puolestaan ajoitti hänet Lukianoksen ja Aristainetoksen väliseen aikaan eli noin vuosiin 170–350. Joskus taas on esitetty ajoituksia, joiden perusteella hän olisi elänyt jo ennen Lukianosta. Ainoa seikka, joka vaikuttaa antavan jonkinlaisen vihjeen hänen ajoituksestaan, on se, että Aristainetoksen kirjeiden joukossa on kaksi kirjettä Lukianoksen ja Alkifronin kirjeenvaihdosta. Näin Alkifron vaikuttaisi olleen Lukianoksen aikalainen.
Teokset.
Alkifronilta on säilynyt noin 120 kuvitteellista kirjettä, jotka on jaettu kolmeen kirjaan. Kirjeiden tavoitteena on kuvata erilaisia ihmistyyppejä esittämällä heidät kuvaamassa omia ajatuksiaan ja mielipiteitään heille tutuista aiheista. Ihmistyyppeihin lukeutuu muun muassa kalastajia, maalaisia, parasiitteja ja hetairoita. Kaikki nämä ilmaisevat ajatuksiaan mitä eleganteimmalla kielellä, silloinkin kun ovat alaluokkaisia. Näin henkilöt nostetaan kielellisesti ylempään rekisteriin. Kirjeiden kieli on kaunista ja puhdasta attikalaista kreikkaa.
Kirjeiden näyttämönä toimii muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta Ateena tai sen lähiseutu. Aika, sikäli kun se on pääteltävissä, on hellenististä kautta Aleksanteri Suuren ajan jälkeen. Henkilötyypit perustuivat paljolti attikalaiseen uuteen komediaan. Samalla ne antavat hyvän kuvan aikansa ihmisten tavallisesta yksityiselämästä.
On sanottu, että Alkifron olisi jäljitellut Lukianosta; mutta lukuun ottamatta tyyliä ja joissakin tapauksissa aihetta, näiden kahden kirjailijan teoksissa ei ole kovin paljon yhtäläisyyttä, sillä he käsittelevät aiheitaan täysin erilaisessa hengessä. Yhtäläisyytenä on lähinnä se, että kummatkin saivat aineistonsa samoista lähteistä, ja kumpikin pyrki käyttämään täydellistä attikalaista kreikkaa. Berglerin mukaan Alkifronin voidaan nähdä olevan samassa suhteessa Menandrokseen kuin Lukianoksen Aristofaneehen.
Alkifronin kirjeiden ensimmäinen painettu laitos ("editio princeps") oli Aldus Manutiuksen painama kokoelma kreikkalaisten epistolografien kirjoituksia (Venetsia, 1499). Tämä laitos käsitti kuitenkin vain kirjeet, jotka myöhemmissä laitoksissa muodostivat kaksi ensimmäistä kirjaa. Bergler lisäsi omaan laitokseensa (Leipzig, 1715) 72 kirjettä Wienin ja Vatikaanin käsikirjoituksista, ja ne muodostivat kolmannen kirjan; lisäksi laitos piti sisällään selityksiä ja latinankielisen käännöksen. J. A. Wagner (Leipzig, 1798, 2 osaa) lisäsi kaksi uutta kirjettä ja katkelmia viidestä muusta. Nämäkään eivät sisältäneet vielä kaikkia säilyneitä kirjeitä.
Aristainetos

Aristainetos (, ; 500-luku?) oli antiikin kreikkalainen tai varhaisbysanttilainen epistolografi eli kirjemuotoisten teosten kirjoittaja.
Elämä.
Aristainetoksen elämästä ei tiedetä myöhäisantiikin tai keskiajan lähteistä mitään. Epäselvää on sekin, onko nimi kirjailijan oikea nimi; nimi esiintyy hänen kirjeidensä ensimmäisen kirjeen lähettäjänä, mutta tämä ei välttämättä ole kirjailijan oma nimi. Joskus on ehdotettu, että Aristainetos olisi sama henkilö kuin Aristainetos Nikaialainen, jolle eräät Libanioksen kirjeet on osoitettu, ja joka kuoli maanjäristyksessä Nikomedeiassa vuonna 358. Tämän osoittaa kuitenkin vääräksi se, että eräässä hänen kirjeessään mainitaan tunnettu pantomiimikko Karamallos. Hänet mainitsee myös 400-luvulla elänyt Sidonius Apollinaris, joka kuoli vuonna 484.
Nykyisin Aristainetos ajoitetaan noin vuoteen 520. Tämä perustuu siihen, että eräässä kirjeessä on nähty viittaus myöhemmin keisariksi nousseen Justinianuksen ja Theodoran avioliittoon.
Teokset.
Aristainetoksen nimiin on laitettu "Rakkauskirjeet" (), kaksi kirjaa käsittänyt kokoelma lyhyitä toisiinsa liittymättömiä rakkauskertomuksia. Niiden sisältö on kuitenkin lähes kokonaan peräisin Platonilta, Lukianokselta, Filostratokselta ja Plutarkhokselta. Aristainetoksen ansiota on korkeintaan niiden kokoaminen yhteen.
"Rakkauskirjeiden" ensimmäinen painettu laitos ("editio princeps") oli Johannes Sambucuksen painama (Antwerpen, 1566).
Hippolokhos

Hippolokhos (, ) voi viitata seuraaviin: