Kohtaanto-ongelma

Kohtaanto-ongelma tarkoittaa Suomessa yleisessä kielenkäytössä useimmiten tilannetta, jossa avoimet työpaikat ja työvoima eivät eri syistä kohtaa. Kohtaamisvaikeudet voivat liittyä esimerkiksi työtehtävissä tarvittavaan osaamiseen tai työvoiman ja työpaikkojen alueelliseen sijoittumiseen. 
Kohtaanto-ongelman määrittelyn taustalla oleva kohtaanto-käsite () on alaltaan työpaikkojen ja työvoiman suhteita laajempi. Kohtaanto-ongelmana voidaan käsitellä myös esimerkiksi työvoiman ja saatavilla olevien asuntojen suhdetta.
Työpaikkojen ja työvoiman kohtaanto-ongelma.
Työmarkkinoiden kohtaanto tarkoittaa työvoiman kysynnän ja tarjonnan yhteensopivuutta, kohtaanto-ongelma taas em. yhteensopivuuden haasteita. Heikko kohtaanto merkitsee, että yhteiskunnan voimavarat ovat vajaakäytössä, korkea työllisyysaste jää saavuttamatta ja yhteiskunnan on vaikeampi vastata väestön ikääntymisen aiheuttamiin menojen kasvuun. 
Kun kohtaanto-ongelman syitä sijoitetaan työntekijöihin, todetaan esimerkiksi, etteivät nämä vaihda alaa ja asuinpaikkaansa työmarkkinadynamiikan kannalta riittävän tehokkaasti. Työntekijöiden ja -hakijoiden on huolehdittava osaamisensa jatkuvasta päivittämisestä työelämän vaatimusten mukaiseksi. Yleisemmin ja neutraalimmin voidaan todeta, etteivät työnhakijat ja työpaikat kohtaa ilman kitkatekijöitä, koska sekä työnhakijoiden taidot että työpaikkojen taitovaatimukset vaihtelevat suuresti. Lisäksi tieto sekä työpaikoista että työnhakijoista on epätäydellistä, mikä viivyttää näiden kohtaamista.
Suomen työmarkkinoita ajanjaksolla tammikuusta 1982 maaliskuuhun 2002 tarkastellut Heidi Soininen (2006) havaitsi, että kun tarkastellaan erikseen pitkä- ja lyhytaikaisen työttömyyden vaikutusta kohtaantoon 1990-luvun talouskriisin jälkeisenä aikana, pitkäaikaisella työttömyydellä oli vahva negatiivinen vaikutus kohtaantoon, kun taas lyhytaikaisella työttömyydellä oli positiivinen vaikutus. Tarkasteltaessa kohtaanto-ongelmaa yksittäisten alueiden kannalta, työnhakualueen laajentaminen ei paranna kohtaantoa, vaan siirtää ongelmaa naapurialueille. Vaikutus on voimakkaampi tiheästi asutuilla alueilla.
Kohtaanto-ongelman tarkastelun taustalla yleisempi kohtaannon käsite.
Kohtaannon onnistumista kuvaava englannin termi on ’’matching efficiency’’ (suom. kohtaamistehokkuus).
Kohtaannon käsitteen matemaattinen kuvaaminen perustuu ns. sovittamisen () lähestymistapaan työmarkkinoiden tehokkuuden alueellisten ja suhdannevaihteluiden tutkimuksessa. Lähestymistavassa tarkastellaan työpaikkojen täyttymisen kehitystä valitun tutkimusalueen työttömien työnhakijoiden ja avoimien työpaikkojen suhteen ns. kohtaantofunktiona.
Kohtaantofunktion käyttäytymisen graafisena esityksenä käytetään yleisesti englantilaisen taloustieteilijän William Henry Beveridgen (1879 –1963) mukaan nimettyä Beveridge-käyrää.
Beveridge-käyrä on graafinen esitys työttömyyden ja avoimien työpaikkojen täyttymisen suhteesta. Se kuvaa täyttymättömien työpaikkojen osuutta työvoimasta. Koordinaatistossa on yleensä avoimet työpaikat pysty- ja työttömyys vaaka-akselilla. Käyrä on muodoltaan hyperbeli, koska korkeaan työttömyyteen tyypillisesti liittyy matalampi avoimien työpaikkojen määrä. Jos käyrä siirtyy ajan funktiona ulommaksi, samaa avoimien työpaikkojen määrää vastaa jatkuvasti korkeampi työttömyys, mikä kertoo työmarkkinoiden tehokkuuden laskusta. Käyrän asema koordinaatistolla voi kuvata suhdannevaihteluita: taantumassa työttömyys on korkea ja avoimien työpaikkojen määrä vähäinen, mikä sijoittaa käyrän 45 asteen linjan alapuolelle, vastaavasti nousukaudella korkea avoimien työpaikkojen määrä ja matala työttömyys sijoittaa käyrän 45° linjan yläpuolelle.