tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Aukusti Ripsaluoma

Antti Aukusti Ripsaluoma, sukunimi vuoteen 1912 "Luomanni" (3. helmikuuta 1884 Nurmo – 12. kesäkuuta 1947 Mikkeli) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja Suomen Nuoriso-opiston johtaja.
Aukusti Ripsaluoman vanhemmat olivat maanviljelijä Antti Luomanni ja Liisa Saviaro. Hän valmistui kansakoulunopettajaksi 1912.
Ripsaluoma oli siirtolaisena Yhdysvalloissa 1903–1908 ja Suomeen palattuaan meni opiskelemaan Jyväskylän seminaariin. Opettajaksi valmistutttuaan 1912 hän oli opettajana Lapualla 1912–1913 ja Laihialla 1913–1923. Hän toimi Suomen Nuoriso-opiston johtajana vuodesta 1923 alkaen. Ripsaluoma oli myös Etelä-Pohjanmaan nuorisoseuran opintosihteerinä 1915–1918 ja Suomen Nuorison Liiton sihteerinä 1917–1920, Pyrkijä-lehden päätoimittajana 1919–1920 ja Suomen Nuorison Liiton opintosihteerinä 1920–1923.
Ripsaluoma oli Nurmon nuorisoseuran sihtterinä vuodesta 1900 alkaen ja Yhdysvalloissa ollessaan hän oli siellä raittiusseuran toimihenkilönä. Hän oli Etelä-Pohjanmaan nuorisoseuran johtokunnan jäsenenä 1917–1927 ja puheenjohtajana 1922–1927, Suomen Nuorison Liiton keskushallituksen jäsenenä vuodesta 1917, Suur-Savon nuorisoseurojen keskusseuran puheenjohtajana 1926–1930 sekä sihteerinä vuodesta 1930, Kieltolakiliiton Mikkelin aluejärjestön puheenjohtajana 1928–1932 ja Suur-Savon museoyhdistyksen puheenjohtajana vuodesta 1929. Hänestä tuli Etelä-Pohjanmaan nuorisoseuran kunniajäsen 1932.
Klaus Hänsch

Klaus Hänsch (s. 15. joulukuuta 1938) on saksalainen sosiaalidemokraatteja edustava poliitikko. Hän oli Euroopan parlamentin puhemies 1994–1997.
Hänsch syntyi Sleesiassa Sprottaussa Saksassa (nyk. Szprotawa, Puola) 1938 ja pakeni sieltä 1945. Hän opiskeli valtiotieteitä, historiaa ja sosiologiaa Kölnin, Pariisin ja Berliinin yliopistoissa ja väitteli tohtoriksi 1969.
Tukiampujan kivääri

Tukiampujan kivääri () on nykyaikainen tarkka kivääri jalkaväen pidemmän matkan tukiammuntaan. Se on eräänlainen rynnäkkökiväärin ja tarkkuuskiväärin välimuoto. 
Tukiampujan kivääri on suunniteltu jalkaväkiryhmän tukiampujan aseeksi, nimensämukaisesti tukiammuntaan, eli sillä voi ampua kohteita tarkasti rynnäkkökivääriä kauemmaksi (yli 500 metriä, mutta alle 1000 metriä). Erotuksena rynnäkkökivääreistä, tukiampujan kiväärit ovat tarkempia, tehokkaampia, pidempikantamaisia ja varustettu yleensä kiikaritähtäimellä sekä bipodi-tukijaloilla. Tarkkuuskivääreihin verrattuna ne ovat helpompikäyttöisiä, suurempikapasiteettisilla lippailla varustettuja ja itselataavuuden ansiosta tulinopeudeltaan parempia.
José María Gil-Robles y Gil-Delgado

José María Gil-Robles y Gil-Delgado (17. kesäkuuta 1935 – 13. helmikuuta 2023) oli espanjalainen poliitikko. Hän oli Euroopan parlamentin puhemies 1997–1999.
Hänen isänsä, José María Gil-Robles y Quiñones, johti Espanjan toisen tasavallan aikana oikeistolaista ja katolista CEDA-puolueliittoumaa. Perhe asui vapaaehtoisessa maanpaossa Portugalissa vuosina 1936–1953 sekä 1962–1964.
Gil-Robles tuki Euroopan syvempää integraatiota ja oli neuvottelemassa Amsterdamin sopimusta. Hänellä oli tärkeä rooli myös sen määrittelemisessä, miten europarlamentti valvoo komissiota, ja hänen kaudellaan Santerin komissio joutui eroamaan väärinkäytösepäilyjen takia.
Lentävä yökerho

Lentävä yökerho ("Das Wunder des Malachias") on Bernhard Wickin ohjaama länsisaksalainen satiirinen fantasiadraama vuodelta 1961. Se perustuu Bruce Marshallin romaaniin "Father Malachy’s Miracle" (1931). 
Juoni.
Naiivin benediktiiniläismunkin (Horst Bollmann) rukoukset toteutuvat, kun luostarikirkon vieressä sijaitseva pahamaineinen huvihuoneisto Eden Bar maagisesti siirtyy pois syrjäiselle Pohjanmeren saarelle. Tapauksesta aiheutuu niin paljon hämminkiä, että munkki alkaa epäillä alkuperäisen toiveensa viisautta.
Vastaanotto.
Elokuva tuotti Berliinin elokuvajuhlilla parhaan ohjauksen Hopeisen karhun.
Kansallinen audiovisuaalinen instituutti ja Goethe-instituutti esittivät "Lentävän yökerhon" huhtikuussa 2017 Helsingin Orion-elokuvateatterin sarjassa ”Saksa sodan jälkeen”. Elokuvaa luonnehdittiin silloin sodanjälkeisten vuosien hurskastelua ja sensaatiolehdistöä ruoskivaksi hillittömyydeksi, jollaiseen ajan yleisö ei ollut valmis.
Ivan Belei

Ivan Belei , salanimi Roman Rozmaryn, (1856 Voinyliv, Stanislavivin alue, Galitsia – 20. lokakuuta 1921 Lviv) oli galitsialainen toimittaja ja kirjailija. Hän oli myöhemmin venäläismieliseksi kääntyneen Akateemisen piirin jäsen, vuosina 1876–1877 sen julkaiseman kuukausilehden "Druhin" toimittajia. Vuosina 1881–1882 hän julkaisi Ivan Frankon kanssa kuukausilehteä "Svit" ja suosittua kirjasarjaa "Dribna Biblioteka", jossa ilmestyi 14 teosta. Vuosina 1884–1902 hän toimi "Dilo"-sanomalehden päätoimittajana ja samanaikaisesti toimittai sarjaa "Biblioteka Naiznamenytišyh Povistei", jossa ilmestyi noin 60 kirjaa. Belei teki myös käännöksiä ja kirjoitti kirjallisuuskritiikkiä ja katsauksia kirjallisista teoksista.
Liikennetekniikka

Liikennetekniikka on käsite, johon kuuluu liikennesuunnittelun lisäksi liikenteen valvonta ja ohjaus sekä liikenneväylien kunnossapito. Liikennetekniikkaa kuten liikenteen maankäyttöä ja liikennesuunnittelua on pyritty kehittämään siten, että voitaisiin huomioida kulttuuriympäristön kaikki osa-alueet ja liikennetekniikkaa voitaisiin toteuttaa väestön tarpeita vastaavasti. 
Liikenteen valvonta.
Liikenteen valvontaa ja ohjausta varten saadaan tietoa tarkkailemalla liikennevirtoja koskevaa dataa. Liikenneturvallisuutta ylläpidetään viranomaisten yhteistyöllä, joihin kuuluvat poliisi ja pelastuslaitos.
Liikenneturvallisuus ja liikenneväylien huolto.
Lentoliikennettä valvotaan lennonvarmistusmenetelmillä. Rautateiden turvallisuutta on kehitetty Suomessa esimerkiksi Digi-rata-hankkeen avulla, jossa käytetään hyväksi uusinta teknologiaa. Tieverkon kunnossapitoon kuuluu muun muassa kuivatus ja päällysteiden kunnossapito. Tieliikenteen turvallisuudesta huolehditaan myös siten, että vauriokohdista varoitetaan liikennemerkein. Vesiväylien kunnossapitoon kuuluu poijujen ja viittojen tarkastaminen ja korjaus sekä väylien ruoppaukset.
Liikennejärjestelmät.
Liikennejärjestelmätyöllä eri tahot kehittävät liikennesuunnittelua pitkällä tähtäimellä. Tällöin on otettava huomioon kaupunkialueiden väestön kasvun asettamat vaateet. Liikennejärjestelmiä kehittävää liikennetekniikkaa ovat myös joukkoliikenteen suunnittelu ja ympäristövaikutusten arviointi.
Vilnan linja-autoasema

Vilnan linja-autoasema () on Liettuan pääkaupungin Vilnan keskustan eteläosassa, Vilnan rautatieaseman vieressä sijaitseva kaukoliikenteen linja-autoasema.
Vilnan linja-autoterminaalista on bussiyhteyksiä ympäri Liettuaa ja itäistä Eurooppaa. Ulkomaan pikavuorot ajavat muun muassa Latviaan, Puolaan, Saksaan, Tšekin tasavaltaan, Ukrainaan, Valko-Venäjälle, Venäjälle, ja Viroon. 
Aiheesta muualla.
Bromitrifluorieteeni

Bromitrifluorieteeni (C2BrF3) eli bromitrifluorietyleeni on halogenoituihin alkeeneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää esimerkiksi polymeerien ja muiden yhdisteiden valmistuksessa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa bromitrifluorieteeni on väritöntä kaasua, joka voidaan nesteyttää paineenalaisena. Yhdiste liukenee muun muassa dimetyyliformamidiin ja dimetyylisulfoksidiin. Aine muodostaa helposti polymeerejä, minkä vuoksi sen joukkoon lisätä inhibiittoriksi tributyyliamiinia. Bromitrifluorieteeni voi syttyä palamaan hapen vaikutuksesta. Se on alkeeniksi poikkeuksellisen elektrofiilistä ja reagoi esimerkiksi eettereiksi alkoholien kanssa. Muita reaktioita ovat esimerkiksi syklobutaaneja tai heterosyklisiä yhdisteitä muodostavat sykloadditiot.
Bromitrifluorieteeniä valmistetaan klooritrifluorieteenistä. Ensimmäinen vaihe on reaktio vetybromidin kanssa ja muodostuvan 1-kloori-2-bromi-1,2,2-trifluorietaanin pelkistys sinkillä tuottaa trifluorieteeniä. Trifluorieteenin reaktio bromin kanssa muodostaa 1,2-dibromi-1,1,2-trifluorietaania, joka emäksisissä oloissa reagoi muodostaen bromitrifluorieteeniä.
Bromitrifluorieteenin ja trikloorifluorimetaanin tai tetrakloorimetaanin oligomeerejä käytetään gyroskooppien ja kiihtyvyysmittarien viskooseina vaimennusnesteinä. Bromitrifluorieteenin polymeeriä voidaan käyttää metallien pinnoitukseen. Orgaanisen kemian synteeseissä yhdistettä käytetään esimerkiksi heterosyklisten yhdisteiden tai trifluorivinyyliryhmiä sisältävien yhdisteiden valmistukseen.
Šyn

Šyn (Шын, ”Totuus”) on Venäjällä Tuvan tasavallan pääkaupungissa Kyzylissä ilmestyvä tuvankielinen sanomalehti.
Ennen oman kirjoitusjärjestelmän luomista tuvalaiset käyttivät kirjakielenään mongolia. "Šynin" edeltäjiä olivat Tuvan kansantasavallan vallankumouspuolueen mongolin kirjaimistolla julkaisemat mongolinkieliset lehdet. Vuonna 1925 alkoi ilmestyä pienikokoinen "Erh tšölöötei büh Tuva" (”Vapautettu Tuva”), joka pian sai nimen "Tuvagiin ünen" (”Tuvan totuus”) ja vuonna 1930 nimen "Tuva ardyn ünen" (”Tuvalaisaratin totuus”). Lehti ilmestyi aluksi kerran ja myöhemmin kahdesti kuukaudessa, ja sen painos kasvoi 300–500 kappaleesta 2 500 kappaleeseen.
Latinalaiseen kirjaimistoon perustunut tuvan kirjoitusjärjestelmä otettiin käyttöön vuonna 1930, jolloin lehti muuttui viikkolehdeksi, sai tuvankielisen nimen "Tuva arattyn šyny" ja alkoi julkaista myös tuvankielistä aineistoa. Vuonna 1931 se siirtyi kokonaan tuvan kieleen ja sai nimen "Šyn".
1930-luvulla Tuvaan perustettiin myös nuortenlehti, hallituksen ja parlamentin sanomalehti sekä aikakauslehdet politiikkaa, lapsia ja kaunokirjallisuutta varten. Lehdistön merkitys lisääntyi, sen sisältö muuttui yhä totalitaristisemmaksi, ja neuvostomallinen sensuuri otettiin käyttöön. Tiedotusvälineiden agendaan kuuluivat sosialismin rakentaminen ja siihen liittyneet teollistaminen, maatalouden kollektivisointi, ”kulttuurivallankumous” ja paimentolaisten siirtyminen kiinteisiin asutuksiin sekä Josif Stalinin ja Saltšak Tokan henkilökultti ja ”kansanvihollisten” paljastaminen. Vuonna 1938 alkaneissa vainoissa sai surmansa muun muassa "Šynin" ensimmäinen toimittaja Hovalyg Manlai-Baiyr.
Tuvan kieli siirrettiin vuonna 1943 kyrilliseen kirjaimistoon, ja Tuvan tasavalta liitettiin Neuvostoliittoon vuonna 1944. "Šynistä" tuli broadsheet-kokoinen kolmesti viikossa ilmestynyt aluelehti, jonka rinnalla julkaistiin venäjänkielistä "Tuvinskaja pravdaa", tuvankielisiä nuoriso- ja lastenlehtiä sekä useita paikallislehtiä.
"Šyn" oli neuvostoajan loppupuolella NKP:n Tuvan aluekomitean sekä Tuvan ASNT:n korkeimman neuvoston ja ministerineuvoston äänenkannattaja. Kuudesti viikossa ilmestyneen lehden painosmäärä oli 1970-luvun puolivälissä 16 000 kappaletta. Perestroikan aikana vuonna 1990 painos nousi 28 000:een.
Neuvostoliiton hajotessa vuonna 1991 "Šyn" jäi tasavallan parlamentin ja hallituksen äänenkannattajaksi. Se ilmestyy nykyään kahdesti viikossa A3-kokokoisena. "Šynin" kerrotaan olevan Tuvan suosituin sanomalehti. Sen painos oli 3 600 kappaletta vuonna 2020.
Onni Parviainen (näyttelijä)

Onni Parviainen (s. 1988) on suomalainen näyttelijä.
Parviainen syntyi Jussi Parviaisen ja Sanna-Kaisa Palon avioliitosta. Myös hänen vanhempi sisaruksensa Emmi Parviainen on näyttelijä. Onni Parviainen työskenteli ovimiehenä ennen näyttelijän uransa aloittamista. Hän on näyttelijänä enimmäkseen itseoppinut, mutta suoritti alan kurssin New Yorkissa. Parviainen tuli suuren yleisön tietoisuuteen sarjasta "", jossa hän teki suurimman siihenastisen roolisuorituksensa.
Ocha Norma

Ocha Norma () on japanilainen tyttöyhtye, joka kuuluu Hello! Projectiin. Ryhmään kuuluvat jäsenet Madoka Saito, Ruli Hiromoto, Kirara Yonemura, Nanami Kubota, Natsume Nakayama, Miku Nishizaki, Momo Kitahara ja Roko Tsutsui. Ocha Norma julkaisi ensimmäisen singlensä heinäkuussa 2022.
Historia.
Maaliskuussa 2021 Hello! Projectin johtaja Mizuki Fukumura ilmoitti, että projekti tulisi debytoimaan uuden ryhmän. Jäseniksi julkistettiin Kirara Yonemura, Kanami Ishiguri, Nanami Kubota ja Madoka Saito. Heinäkuussa julkistettiin neljä uutta jäsentä, jotka olivat Natsume Nakayama, Ruli Hiromoto, Miku Nishizaki ja Momo Kitahara. Samassa kuussa aloitettiin koe-esiintymiset, joiden tarkoituksena oli löytää lisää jäseniä ryhmään. Karin Miyamoto ilmoitti joulukuussa, että ryhmän nimi tulisi olemaan Ocha Norma sekä koe-esiintymiset kautta valitut Sumire Tashiro ja Roko Tsutsui liittyisivät ryhmään.
Heinäkuussa 2022 Ocha Norma julkaisi ensimmäisen singlensä ”Koi no Crouching Start / Omatsuri Debut da ze!”. Toisen singlen ”Unmei Chachachan / Uchira no Jimoto wa Chikyuu Jan!” julkaistiin marraskuussa. Joulukuussa Ocha Norma voitti vuoden tulokas palkinnon 64th Japan Records Awards -gaalassa.
Heinäkuussa 2023 Ocha Norma julkaisi kolmannen singlensä ”Chotto Jyocho Fuantei?... Natsu / Ochanoma Mahoroba Ikoinoba (Showa mo Reiwa mo Wacchawacha) / Shekenare / Yoridori Me Dream”.
Tammikuussa 2024 ryhmä julkaisi ensimmäisen studioalbuminsa "Channel #1", joka sisälsi 23 kappaletta. Syyskuussa Ocha Norma julkaisi neljännen singlensä ”Chihayaburu / Tomodachi Tentaizu”.
Maaliskuussa 2025 Sumire Tashiro jätti ryhmän terveysongelmien vuoksi. Kanami Ishiguri jätti ryhmän samoista syistä noin viikko Tashiron jälkeen.
Vaimokauppa

Vaimokauppa eli naiskauppa on ihmiskaupan muoto, jossa tyttöjä ja naisia myydään avioliittoon miesten kanssa. Monet solmituista avioliitoista ovat pakkoavioliittoja, kun taas osa muistuttaa järjestettyjä avioliittoja. Monet kaupatuista naisista päätyvät myös seksiorjuuteen, pakkotyöhön ja perheväkivallan uhreiksi. Vaikka osa vaimokaupasta tapahtuukin postimyyntivaimoja välittävissä toimistoissa, ovat ne kuitenkin ilmiöinä erillisiä.
Osa naisista päätyy vaimokaupan uhriksi sen jälkeen, kun heidät on kaapattu tai huijattu lähtemään kotoaan siinä uskossa, että heille olisi luvassa työpaikka. Osa puolestaan ostetaan avioliittoon vanhempiensa luvalla. Tällöin vanhemmat saavat maksun tytöstä. Ainakin Intiassa monet vaimokaupan uhrit tulevat hyvin köyhistä oloista, eikä perheellä ole varaa maksaa myötäjäisiä tytön tavanomaista naittamista varten. Vanhemmat saattavatkin ajatella, että tyttären kauppaaminen on parempi tai ainoa vaihtoehto.
On tavallista, että kaupattu nainen kokee avioliiton aikana väkivaltaa aviomiehen tai hänen perheensä taholta. Nainen voidaan omaisuuden tavoin myydä myös mieheltä toiselle.
Syyt.
Vaimokauppaa käydään paljon ainakin Kiinassa ja Intiassa. Koska molemmissa näissä maissa on enemmän miehiä kuin naisia, miesten on vaikeampaa löytää itselleen vaimo. Sukupuolten välinen tasapaino vaihtelee myös maiden sisällä alueittain. Vielä vuonna 2005 Kiinassa oli noin 120 miestä jokaista sataa naista kohti. Toisaalta vaimon päätyvät ostamaan tavallisesti miehet, joilla on muidenkin syiden takia vaikeuksia löytää itselleen vaimo. Mies saattaa olla esimerkiksi vähävarainen, vammainen tai leski.
Eräs intialainen vaimokauppaa vastaan kampanjoiva kansalaisjärjestö vertaa vaimokauppaa orjakauppaan ja arvelee, että monet miehet hakevat vaimon ostamisella ennen kaikkea taloudellista hyötyä. Järjestö vertaa vaimon ostohintaa ja kotiapulaisen kuukausipalkkaa huomauttaen, että vaimosta mies saa myös seksuaalista hyötyä ja voi saada tähän sijoittamansa rahat takaisin muutaman vuoden kuluttua ostosta myymällä vaimon eteenpäin.
Uhrit.
Kiinassa vaimo- ja ihmiskaupan uhreiksi joutuvat enimmäkseen kiinalaiset naiset. Ilmiö on kuitenkin kansainvälistynyt, ja maahan tuodaan vaimoiksi naisia myös Kiinaa ympäröivistä köyhemmistä maista. Ulkomaalaiset vaimot ovat kotoisin pääosin Vietnamista, Kambodžasta, Laosista ja Mongoliasta. Naispuolisista Pohjois-Korean loikkareista suurin osa tulee Kiinan puolella myydyksi joko seksiorjuuteen tai avioliittoon. Myös Pakistanista ja Myanmarista haetaan Kiinaan vaimoja. Osa näistä suhteista johtaa siihen, että naista hyväksikäyttää seksuaalisesti mahdollisesti useampi mies.
Kiinassa kaupatut pohjoiskorealaiset naiset ovat 17–40 ikävuoden välillä, ja ostajat ovat 37–58-vuotiaita miehiä. Kiinassa ainakin pohjoiskorealaiset naiset myydään iästä ja ulkonäöstä riippuen noin 240–2400 euron hintaan. Intiassa vaimon hinta on jopa 50 000 rupiaa eli noin 550 euroa. Intiassa kaupattuja vaimoja kutsutaan nimellä "paro".
Erikoissijoitusrahasto

Erikoissijoitusrahasto on Suomessa eräs vaihtoehtorahaston oikeudellinen rakenne.
Sijoitusrahasto ja erikoissijoitusrahasto muistuttavat toisiaan. Erikoissijoitusrahasto voi kuitenkin poiketa sijoitusrahastosta monin tavoin. Erikoissijoitusrahaston ei tarvitse noudattaa "sijoitusrahastolain" mukaisia sijoitus- ja hajauttamisvaatimuksia. Osuuksien merkintä- ja lunastusajat voivat olla rajoitettuja. Erikoissijoitusrahasto voi myös olla suljettu rahasto, josta varojen lunastaminen ei ole mahdollista. 
Erikoissijoitusrahaston tunnistaa siitä, että sen nimessä on sana "erikoissijoitusrahasto". Erikoissijoitusrahaston asiakkaat omistavat rahaston varat. Rahasto jakautuu rahasto-osuuksiin ja osuus mahdollisesti vielä murto-osiin. Kukin osuus tuottaa yhtäläisen oikeuden rahastossa olevaan pääomaan.
Erikoissijoitusrahasto on aina myös vaihtoehtorahasto. Se ei ole itsenäinen oikeushenkilö vaan varallisuusmassa. Rahastoon sijoitettuja varoja hoitaa vaihtoehtorahastojen hoitaja. Hoitaja edustaa rahastoa ja toimii sen lukuun.
Erikoissijoitusrahastoja koskevaa sääntelyä on "laissa vaihtoehtoisrahastojen hoitajista" ja "sijoitusrahastolaissa". Kiinteistöihin sijoittavia erikoissijoitusrahastoja koskevaa sääntelyä on myös "kiinteistörahastolaissa".
Historiaa.
Erikoissijoitusrahastojen perustaminen tuli Suomessa mahdolliseksi vuonna 1996. Tuolloin sallittiin sellaiset erikoissijoitusrahastot, joiden sijoitusstrategia poikkesi sijoitusrahastolain vaatimuksista. Sijoitusrahastoista poiketen erikoissijoitusrahasto saattoi sijoittaa arvopaperien sijaan esimerkiksi kiinteistöihin.
Suomen ensimmäinen kiinteistöihin sijoittava erikoissijoitusrahasto perustettiin vuonna 2012. 
Lakia muutettiin vuonna 2019 siten, että siitä lähtien erikoissijoitusrahasto on oikeudellisesti ollut selkeästi myös vaihtoehtorahasto.
Kiinteistöihin sijoittavat erikoissijoitusrahastot.
Osa erikoissijoitusrahastoista sijoittaa kiinteistöihin. Vuonna 2020 Suomessa toimi 20 pääasiassa kotimaisiin kiinteistöihin sijoittavaa erikoissijoitusrahastoa. Näiden lisäksi markkinoilla toimi myös erikoissijoitusrahastoja, jotka sijoittivat metsäkiinteistöihin, muihin kiinteistörahastoihin tai kiinteistöarvopapereihin.
Kiinteistöihin sijoittavat erikoissijoitusrahastot ovat tuottorahastoja, joissa voi olla ainoastaan tuotto-osuuksia. Jos erikoissijoitusrahasto sijoittaa pääasiassa kiinteistöihin ja kiinteistöarvopapereihin, sen on jaettava osuudenomistajille vähintään 3/4 tilikauden voitosta. Voittoon ei kuitenkaan lasketa realisoitumattomia arvonmuutoksia. Voittoa on jaettava myös, jos rahastossa on alle 30 osuudenomistajaa. Tuotonjakovaatimuksen tarkoitus on rajoittaa veroetua, joka syntyy siitä, että rahastoon kertyy verottamattomia voittoja.
David Morduch

David Morduch (8. helmikuuta 1869 Helsinki – 13. tammikuuta 1945 Helsinki) oli suomenjuutalainen toimitusjohtaja ja viljakaupan alalla toiminut liikemies.
Morduchin vanhemmat olivat muuttaneet 1860-luvun lopulla Venäjältä Viipurin kautta Helsinkiin. Hänen isänsä Israel Jacob Morduch (1833–1876) kuoli jo 43-vuotiaana lasten ollessa pieniä ja perheen äiti Eva Grünblatt (1833–1913) hankki elannon pitämällä käytettyjen vaatteiden myymälää Helsingissä. Morduch muutti jo nuorena Suomesta Pietariin. Hän aloitti liikeuransa vuonna 1893 toimien A/B W. Ropes &amp; Co-öljytehtaan edustajana ja toi maahan petrolia ja muita öljytuotteita. Vuodesta 1900 alkaen hän alkoi harjoittaa myös viljakauppaa ja vuonna 1907 hän perusti toiminimen Petersburgs Magasin, Kylinrättningar &amp; Silos A/B, joka oli yksi Venäjän suurimmista mylly-, varantti- ja jäähdytyslaitoksista. Morduch oli tämän liikkeen toimitusjohtajana aina Venäjän vallankumoukseen 1917 saakka. Liikkeellä oli myös yhteydet suomalaisiin tuontiliikkeisiin ja ensimmäisen maailmansodan aikana 1914–1917 liike kykeni toimittamaan viljaa Suomeen Pietarin vaikeasta huoltotilanteesta huolimatta.
Morduch siirtyi vuonna 1917 vallankumouksen jälkeen Pietarista Suomeen. Hän perusti Suomessa yhdessä kauppaneuvos Jonas Peusan kanssa vuonna 1925 Viljantuonti Oy:n, josta tuli Suomen johtava ulkomaisen viljan maahantuoja. Morduch oli yhtiön toimitusjohtajana ja vuodesta 1935 lähtien hän oli myös Viipurin Valssimylly Oy:n toimitusjohtajana.
Morduch oli 1917 perustetun helsinkiläisen ulkomaankauppakonsernin Handelsaktiebolaget Fren (Finland-Ryssland-England) yksi pääosakas. Hän oli mukana myös vuonna 1920 perustetussa Iin Puutavara Osakeyhtiössä (The Ijo Wood Co. Ltd) omistajana ja hallituksen puheenjohtajana. Fren tytäryhtiö Ijo Wood käynnisti syksyllä 1920 mittavat puunhakkuut Kuusamossa ja alkoi valmistella tuotantolaitosten rakentamista Iin Praavanlahteen. Fren toinen tytäryhtiö Helsingin Ruoholahdessa toiminut hattutehdas teki kuitenkin konkurssin ja veti myös emoyhtiönsä ja Ijo Woodin mukaan. Ijo Wood purettiin syksyllä 1922. Morduch oli lisäksi osakkaana 1915 perustetussa Aktiebolaget Aavasaksa Osakeyhtiössä, joka rakensi puuhiomon Tornionjoen varteen Aavasaksalle. 1919 valmistuneen puuhiomon toiminta osoittautui kannattamattomaksi ja yhtiö teki konkurssin 1924.
Morduch osallistui aktiivisesti Helsingin juutalaisen seurakunnan toimintaan ja lahjoitti varoja seurakunnan sosiaaliseen ja kulttuuritoimintaan. Morduchin tuen turvin Kalevala ilmestyi 1934 heprean kielellä Saul Tschernichowskyn kääntämänä.
David Morduchin poika oli kauppaneuvos Leon Morduch. David Morduchin sisar Ida Ekman (1875–1942) oli mezzosopraano ja tunnettu Jean Sibeliuksen yksinlaulujen esittäjä. Tammikuussa 1945 75-vuotiaana kuollut David Morduch on haudattu Helsingin juutalaiselle hautausmaalle.
Kevin Bahl

Kevin Bahl (s. 27. kesäkuuta 2000 New Westminster, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija. Hänen pelipaikkansa on puolustaja ja hän laukoo vasemmalta. Bahl edustaa NHL-joukkue Calgary Flamesia.
Ennen NHL-uraansa Bahl edusti neljän kauden ajan OHL-joukkue Ottawa 67’sia. Arizona Coyotes varasi hänet toisella kierroksella 55. varausvuorolla . Joulukuussa 2019 Coyotes kauppasi Bahlin, Nate Schnarrin, Nick Merkleyn, ehdollisen ensimmäisen kierroksen varausvuoron ja ehdollisen kolmannen kierroksen varausvuoron Devilsiin vaihdossa Taylor Halliin ja Blake Speersiin. Bahl ei ehtinyt pelata NHL-otteluita Coyotesin joukkueessa ennen pelaajakauppaa. Kesäkuussa 2024 Devils kauppasi Bahlin ja ensimmäisen kierroksen varausvuoron Calgary Flamesiin vaihdossa Jacob Markströmiin.
Kesäkuussa 2025 Bahl solmi Flamesin kanssa kuusivuotisen ja yhteensä 32,1 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Bahl kuului Kanadan joukkueeseen alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2020. Hän pelasi turnauksessa seitsemän ottelua. Näissä otteluissa hän antoi yhden maaliin johtaneen syötön.
Howie Casey

Howard William ”Howie” Casey (s. 12. heinäkuuta 1937 Liverpool) on brittiläinen rhythm and blues- ja rocksaksofonisti. Hänellä oli 1960-luvun alussa oma yhtye nimeltään Howie Casey &amp; The Seniors. Yhtyeen toiminta päättyi, kun Casey avioitui ja halusi asettua aloilleen. Myöhemmin hän työskenteli sessiomuusikkona ja soitti muun muassa Wingsin, Elkie Brooksin, Cliff Richardin ja T. Rexin levyillä.
Haseen Dillruba

Haseen Dillruba (, ) on vuonna 2021 ensi-iltansa saanut intialainen hindinkielinen romanttinen jännityselokuva, jonka on ohjannut Vinil Mathew ja kirjoittanut Kanika Dhillon. Pääosia näyttelevät Taapsee Pannu, Vikrant Massey ja Harshvardhan Rane.
Elokuva sai ensi-iltansa 2. heinäkuuta 2021 Netflixissä, ja se sai ristiriitaisia arvosteluja kriitikoilta. "Haseen Dillruba" nousi kyseisen vuoden katsotuimmaksi hindielokuvaksi Netflixissä ja ylsi kymmenen katsotuimman ohjelman joukkoon 22 maassa.
Juoni.
Aviomiehensä murhasta epäilty vaimo paljastaa heidän hankalasta avioliitostaan yksityiskohtia, jotka näyttävät hämärtävän totuutta entisestään.
Jatko-osa.
Elokuvan jatko-osa "Phir Aayi Haseen Dillruba" saanee ensi-iltansa vuonna 2024.
Risto Anttonen

Risto Aarni Ilmari Anttonen (s. 4. maaliskuuta 1949 Kymi) on suomalainen eläköitynyt yritysjohtaja, joka on saanut teollisuusneuvoksen arvonimen.
Henkilöhistoria.
Risto Anttonen syntyi rovasti Aarni Anttosen ja opettaja Leena Savosen perheeseen. Hän avioitui 1976 kulttuurisihteeri Sirpa Leena Päkin kanssa. Anttonen tuli ylioppilaaksi Loviisan yhteislyseosta 1968 ja valmistui diplomiekonomiksi Svenska handelshögskolanista 1973. Hän oli Markkinaindeksi Oy:n yhteyspäällikkö 1973–1979 ja Hollming-yhtiön Norpe-ryhmän, vuodesta 1989 Norpe Oy, vientipäällikkö 1979–1986 ja toimitusjohtaja 1986–1992.
A. Ahlström Oy:n hylsy- ja kartonkitoimialan Ahlström Alcoren johtaja Anttonen oli 1992–1994, Ahlström Alcore Oy:n toimitusjohtaja 1994–1998, Ahlstrom Paper Group Oy:n Industrial Products -divisioonan toimitusjohtaja 1999–2001, Ahlstrom Oyj:n Industrial Products -divisioonan toimitusjohtaja 2001, Specialties-divisioonan toimitusjohtaja 2001–2003, kaupallisten toimintojen johtaja 2003–2008, toimitusjohtaja 2008 ja varatoimitusjohtaja 2009–2010. Hän on toiminut myös Antoka Oy:n toimitusjohtajana.
"Uusimaan" kolumnisti Anttonen on julkaissut kolumneistaan myös kirjan, samoin kuin kirjat menestyvästä johtamisesta. Hän oli Porvoon kaupunginvaltuuston jäsen 1992–2004 ja hänellä on ollut myös liike-elämän luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Teollisuusneuvoksen arvonimen Anttonen sai 2009.
Budalin kirkko

Budalin kirkko () on Midtre Gauldalin kunnassa Trøndelagin läänissä Norjassa sijaitseva puukirkko vuodelta 1754. Sen pohjaratkaisu on Y-kirjaimen muotoinen.
Budalin tuoli

Budalin tuoli () on norjalainen tuolimalli, joka kehitettiin nykyisin Midtre Gauldalin kuntaan kuuluvassa Budalissa 1800-luvun alussa. Saman vuosisadan lopussa sitä alettiin valmistaa suurempia määriä, ja se levisi ympäri maata. Budalin tuolin uskotaan perustuvan windsortuoliin.
Tšakoo

Tšakoo () on unkarilaiseen husaarinlakkiin pohjautuva sotilaspäähine, joka on korkea, lipallinen, päältä tasainen ja valmistettu kovitetusta huovasta tai nahasta. Ranskassa se määrättiin 1792 sotakoulun oppilaiden päähineeksi ja vähän ajan kuluttua käytettäväksi myös useiden jalkaväen osastojen asuissa. Päähineen käyttö laajeni 1800-luvulla useiden valtioiden armeijoiden asuihin ja sellainen kuului esimerkiksi Suomen kaartin univormuun.
Soknedal

Soknedal on taajama Midtre Gauldalin kunnassa Trøndelagin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 0,3 neliökilometriä ja asukasluku 283 vuonna 2023. Vuosina 1841–1964 Soknedal oli itsenäinen kunta.
Soknedalin kirkko

Soknedalin kirkko () on Midtre Gauldalin kunnassa Trøndelagin läänissä Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1933.
Myllarguten

Myllarguten (oikealta nimeltään Torgeir Augundsson, etunimi toisinaan muodossa "Tarjei"; n. 1799 Sauherad – 21. marraskuuta 1872 Rauland) oli Norjan tunnetuimpia hardangerviulisteja. Hän aloitti soittamisen jo lapsena itse valmistamallaan viululla, ja ajan myötä hänestä tuoli suosittu esiintyjä häissä ja muissa tilaisuuksissa. Augundsson alkoi myös ensimmäisenä hardangerviulistina järjestää julkisia konsertteja. Vuonna 1831 hän tutustui Ole Bulliin, jonka kanssa hän sittemmin teki paljon yhteistyötä. Soittamisesta ansaitsemillaan rahoilla hän osti maatilan Raulandista, mutta sen ylläpitäminen sujui häneltä huonosti ja hän joutui taloudellisten vaikeuksien vuoksi luopumaan siitä 1865. Augundsson kuoli köyhänä tuberkuloosiin vuonna 1872.
René Mayer

René Mayer (1895–1972) oli ranskalainen poliitikko, joka toimi maansa pääministerinä vuonna 1953, ja Euroopan unionin edeltäjän Euroopan hiili- ja teräsyhteisön johtokunnan puheenjohtajana 1955–1958.
Mayer syntyi Pariisissa, opiskeli juristiksi ja osallistui ensimmäiseen maailmansotaan. Hän työskenteli Air Francen hallinnossa 1933–1940, mutta Vichyn hallitus pakotti hänet eroamaan. Mayer liittyi vastarintaliikkeeseen.
Sodan jälkeen Mayeristä tuli liikenneministeri ja vuonna 1946 hänet valittiin parlamenttiin Radikaalipuolueen riveistä. Hän toimi liikenne-, valtionvarain- ja oikeusministerinä useissa hallituksissa, ja vuonna 1953 hänestä tuli pääministeri. Pääministerinä hän ajoi yhteistyötä Britannian kanssa ja koko Euroopan puolustusyhteistyötä. Hallituksensa kaaduttua hän jatkoi Euroopan yhteistyökuvioissa mikä huipentui Euroopan hiili- ja teräsyhteisön johtokunnan puheenjohtajajuuteen.
Mayer oli aktiivinen Ranskan juutalaisyhteisön jäsen.
Bø Sommarland

Bø Sommarland on Midt-Telemarkin kunnassa Norjassa sijaitseva vesipuisto, joka on avattu vuonna 1985. Se kuuluu samaan Parques Reunidos -konserniin kuin Tusenfryd.
Paul Finet

Paul Finet (4. marraskuuta 1897 – 18. toukokuuta 1965) oli belgialainen poliitikko, joka toimi Euroopan unionin edeltäjän Euroopan hiili- ja teräsyhteisön johtokunnan puheenjohtajana 13. tammikuuta 1958 – 14. syyskuuta 1959.
Finet oli taustaltaan automekaanikko. Ennen toista maailmansotaa hän toimi Belgian auto- ja kuljetusalan ammattiliiton johtajana. Sodan aikana hän työskenteli Lontoossa viestintäministeriössä. Sodan jälkeen hän palasi Belgiaan ja toimi kansainvälisessä ammattiyhdistysliikkeessä. Kun hiili- ja teräsyhteisö perustettiin vuonna 1952, Finet valittiin heti sen johtokunnan jäseneksi ja myöhemmin puheenjohtajaksi. Hän jatkoi johtokunnan jäsenenä kuolemaansa asti.
Elis Sivén

Elis Sigfrid Sivén (10. helmikuuta 1879 Orimattila – 4. joulukuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen toimitusjohtaja, liikemies ja urheiluvaikuttaja.
Elämä.
Sivén suoritti Helsingin teollisuuskoulun kone- ja sähköosaston kurssin. Sivén oli Tampereen Puhelin Oy:n teknillisenä johtajana 1900–1917 ja Viipurin Puhelin Oy:n toimitusjohtajana 1918–1930. Vuonna 1917 Sivén oli jonkin aikaa myös Tampereen palopäällikkönä. Hän oli mukana perustamassa Puhelinlaitosten liittoa ja toimi liiton varapuheenjohtajana. Hän julkaisi vuonna 1912 ensimmäisen suomalaisen puhelinkäsikirjan. Sivén siirtyi sitten liikemieheksi Helsinkiin ja perusti ja hoiti siellä useita ravintoloita, niiden joukossa Kaisaniemenkatu 13:ssa sijainnut Ravintola Nizza. Hän oli jonkin aikaa Ravintolalehden päätoimittajana ja Helsingin Ravintolayhdistyksen puheenjohtajana. Sivén toimi myös Suomen Ravintolaliiton sihteerinä ja toimitusmiehenä. 
Sivén harrasti jo nuorena urheilua erityisesti uintia ja mäkihyppyä. Hän liittyi 15-vuotiaana Ponnistukseen ja 17- vuotiaana hän perusti raittiusseura Kilven voimlsteluseuran, jonka keskuudessa harrastettiin muun muassa kilpasoutua. Tampereella asuessaan Sivén johti useampia voimisteluseuroja, liikeapulaisseura "Kotkaa", "Yritystä", "Rientoa" ja raittiusseura Taiston voimisteluseuraa. Sivénin johdolla "Yritys"-seura voitti vuosina 1904 ja 1912 liiton standardin voimistelukilpaiiuissa. "Riento" oli ensimmäisiä suomalaisia urheiluseuroja, jossa nyrkkeily oli ohjelmassa. Seurassa harjoitettiin myös jiu-jitsua. Sivén oli ottanut tunteja sekä nyrkkeilyssä että jiu-jitsussa opiskeluaikanaan Tukholmassa ja Berliinissä. Vuonna 1904 Sivén perusti Tampereen Uimaseuran, josta tuli hänen johdollaan yksi Suomen parhaimpia seuroja alallaan. Tampereelta lähetettiin muun muassa Venäjälle useampina vuosian uimaopettajia ja uimaseuran toimesta saatiin Tampereelle vuonna 1908 ensimmäinen varsinainen uimalaitos, Palomäen uimalaitos. Sivén harrasti uimahyppyjä ja edusti seuraansa monissa kilpailuissa.
Sivén kuului Tampereen suojeluskunnan perustajiin ja hän osallistui Suomen sisällissotaan. Hän järjesti ennen sodan puhkeamista salaisia puhelinasemia Tampereelle ja lähiympäristöön. Sivén joutui sitten punaisten vangiksi ja oli vankina Tampereen valtaukseen saakka. Sodan loppuun saakka Sivén toimi sitten valkoisten Hämeen rintaman puhelin- ja lennätinhallinnon alipäällikkönä. Viipurissa asuessaan hän oli sikäläisen suojeluskunnan esikunnan jäsenenä ja suojeluskunnan talouspäällikkönä ja Helsingissä hän kuului Helsingin Ikämiessuojeluskuntaan. Viipurissa asuessaan Sivén oli myös sikäläisen VPK:n ylipäällikkönä ja kunnan puheenjohtajana. Viipurin Radioyhdistyksen puheenjohtajana Sivén oli 1926–1929. Hän oli lisäksi muun muassa Tampereen Nuorisoseuran puheenjohtajana, Viipurin Teknillisen Klubin johtokunnan jäsenenä ja Pyöreän tornin isännöitsijänä sekä Viipurin Teollisuusyhdistyksen ja Viipurin Näyttämön puheenjohtajana.
Jukka Salovaara

Jukka Salovaara (s. 1968 Helsinki) on suomalainen diplomaatti. Hän on toiminut toukokuusta 2022 lähtien ulkoministeriön valtiosihteerinä. Salovaara toimi vuosina 2019–2022 Suomen pysyvänä edustajana ja edustuston päällikkönä Yhdistyneissä kansakunnissa.
Vuosina 2015–2019 Salovaara toimi ulkoministeriön poliittisen osaston päällikkönä. Aiemmin hän on toiminut mm. ulkoministeriön Eurooppa-osaston päällikkönä, valtioneuvoston EU-sihteeristön apulaispäällikkönä ja eduskunnan ulkoasiainvaliokunnan valiokuntaneuvoksena.
Salovaara valmistui valtiotieteiden maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1992 ja suorittanut ulkoministeriön kansainvälisten asioiden valmennuskurssin vuonna 1995.
Kauko-ohjattu asetorni

Kauko-ohjattu asetorni (" on etäältä ohjattava asejärjestelmä, johon kuuluu usein pieni- tai keskikaliiperinen ase ja jonkinlainen tulenjohtojärjestelmä. Tällainen torni sijoitetaan yleensä taisteluajoneuvon katolle, sota-alukselle tai miehittämättömään ajoneuvoon. Se voi korvata esimerkiksi perinteisen manuaalisesti käytettävän konekiväärin, mikä mahdollistaa aseen käyttäjän pysymisen suojassa sisällä.
Toiminta.
Kauko-ohjatun asetornin varsinaisena aseena voi olla esimerkiksi konekivääri, kranaattikonekivääri tai muu kevyehkö ase. Järjestelmän ohjaaja istuu yleensä sisällä suojassa ja käyttää asetta näytön ja kauko-ohjaimen avulla. Toisaalta ohjaaja voi olla kaukanakin tai järjestelmä voi olla kokonaan automaattinen. Tornissa voi olla kameroita, pimeänäkölaitteet, lämpökamera ja muita sensoreita, joilla etäohjaaja havainnoi ympäristöä ja tähtää. Nämä ovat liitettynä tietokoneeseen ja digitaalisiin järjestelmiin. Vaihtoehtoisesti järjestelmä voi olla analoginen ja periskoopin välityksellä käytettävä.
Piero Malvestiti

Piero Malvestiti (26. kesäkuuta 1899 – 5. marraskuuta 1964) oli italialainen poliitikko, joka toimi monissa ministerin tehtävissä ja sitten Euroopan unionin edeltäjän Euroopan hiili- ja teräsyhteisön johtokunnan puheenjohtajana 1959–1963.
Hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan ja toimi sotaveteraanien järjestöissä, ammattiyhdistysliikkeessä ja katolisen kirkon poliittisessa toiminnassa. Fasistien vallan aikana hän joutui vankilaan mutta vapautui terveyssyistä.
Hope Jahren

Anne Hope Florine Jahren (s. 27. syyskuuta 1969 Minnesota) on yhdysvaltalainen geobiologi ja Oslon yliopiston professori, joka tutkii fossilisoituneita kasveja. Hän on julkaissut yli 70 tiedeartikkelia ja ottanut julkisesti kantaa tiedeyhteisössä tapahtuvaan seksuaaliseen häirintään sekä syrjintään. Vuonna 2016 yhdysvaltalaislehti "Time" nimesi Jahrenin yhdeksi maailman sadasta vaikutusvaltaisimmasta henkilöstä.
Tieteellisten artikkelien lisäksi Jahren on julkaissut myös kirjoja. Hänen muistelmateoksensa "Lab Girl" nousi "The New York Timesin" julkaisemalle myydyimpien kirjojen listalle. Hänen toinen kirjansa "The Story of More" käsittelee ilmastonmuutosta. Jahrenin ensimmäinen fiktiivinen teos "Adventures of Mary Jane" ilmestyi vuonna 2024.
Lapsuus.
Jahren kasvoi pienessä kaupungissa Minnesotassa. Hänen isoisovanhempansa olivat Yhdysvaltoihin muuttaneita norjalaisia ja skandinaavinen kulttuuri näkyi edelleen perheen arjessa. Jahrenin isä opetti fysiikkaa paikallisessa kansalaisopistossa, ja Jahren kiinnostui luonnontieteistä vietettyään lapsena aikaa tämän laboratoriossa.
Ura.
Jahren suoritti alemman korkeakoulututkinnon vuonna 1991 Minnesotan yliopistossa, jossa hän opiskeli geologiaa. Sen jälkeen hän tutki virtauskemiaa Norjassa Fulbright-ohjelman apurahalla ennen kuin väitteli tohtoriksi Kalifornian yliopiston Berkeleyn kampuksen maaperätieteen laitokselta vuonna 1996.
Jahren teki opetus- ja tutkimustyötä Georgian teknillisessä yliopistossa vuosina 1996–1999 ja Johns Hopkinsin yliopistossa vuosina 1999–2008, jolloin hän työskenteli myös professorina. Jahren oli Havaijin yliopiston Mānoan kampuksen professori vuosina 2008–2016 ja vuodesta 2016 lähtien hänellä on ollut professuuri Oslon yliopistossa.
Jahren julkaisi muistelmateoksen "Lab Girl" vuonna 2016. Kirja nousi "The New York Timesin" bestsellerilistalle ja voitti National Book Critics Circle -järjestön jakaman palkinnon parhaasta omaelämäkerrasta. Hänen toinen kirjansa, ilmastonmuutosta selittävä "The Story of More", ilmestyi vuonna 2020. Jahrenin ensimmäinen fiktiivinen teos, nuorille suunnattu historiallinen romaani "Adventures of Mary Jane", julkaistiin kesäkuussa 2024. Se kertoo Mark Twainin "Huckleberry Finnin seikkailut" -romaanissa esiintyvän Mary Janen seikkailuista Mississippijoella.
Saavutukset.
Yhdysvaltalainen aikakauslehti "Time" nimesi Jahrenin yhdeksi maailman sadasta vaikutusvaltaisimmasta henkilöstä vuonna 2016. Nimitykseen vaikuttivat paitsi Jahrenin johtava asema omalla alallaan ja hyvä kirjoitustaito, myös hänen työnsä tiedeyhteisössä tapahtuvan seksuaalisen häirinnän ja syrjinnän esiintuomisessa. 
Jahren on saanut myös kolme Fulbright-stipendiä ja tuli vuonna 2005 valituksi "Popular Science" -lehden kokoamalle Brilliant 10 -listalle.
Korjakija (lehti)

Korjakija () on Venäjällä Kamtšatkan aluepiirin Korjakian piirikunnan keskuksessa Palanassa ilmestyvä sanomalehti.
Lehti perustettiin vuonna 1937 nimellä "Korjakski bolševik" (”Korjakian bolševikki”). Vuonna 1954 se sai nimen "Korjakski kommunist" (”Korjakian kommunisti”). Se oli neuvostoaikana NKP:n Korjakian piirikuntakomitean ja piirikuntaneuvoston äänenkannattaja. Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden painosmäärä oli 1970-luvun puolivälissä 2 000 kappaletta.
Lehti sai vuonna 1991 nimen "Narodovlastije" (”Kansanvalta”), ja siitä tuli Korjakian autonomisen piirikunnan duuman äänenkannattaja. Myöhemmin sen levikki supistui lähinnä Palanan taajamaan. Vuonna 2022 lehdelle annettiin äänestyksen perusteella nimi "Korjakija" ja se laajennettiin jälleen piirikuntalehdeksi.
"Korjakija" ilmestyy kerran viikossa valtiollisen Kamtšatka-uutistoimiston julkaisemana. Venäjänkielinen lehti sisältää toisinaan myös korjakin- ja eveninkielistä aineistoa. Sen painosmäärä oli 1 200 kappaletta vuonna 2024.
Oikeuspalatsi

Oikeuspalatsi () on Euroopan unionin tuomioistuimen Luxemburgissa sijaitseva rakennus. Oikeuspalatsissa pidetään unionin tuomioistuimen suulliset käsittelyt.
Oikeuspalatsi vihittiin käyttöön vuonna 1973 ja sitä on täydennetty useilla laajennusosilla 1980– ja 1990–luvulla. Oikeuspalatsi peruskorjattiin 2000-luvun alussa ja se on vuodesta 2008 edustanut tuomioistuimen yleisölle avointa puolta.
Oikeuspalatsi on rakennettu teräksestä ja lasista, mikä ilmentää toimielimen historiaa Euroopan hiili- ja teräsyhteisön lainkäyttöviranomaisena. Oikeuspalatsissa on viisi istuntosalia. Salien edustalla olevat aulatilat yhdistyvät toisiinsa, muodostaen salin nimeltä "Salle des Pas perdus".
Rakennuskokonaisuus.
Oikeuspalatsin kokonaisuuteen kuuluvat seuraavat rakennukset:
Anneau-rakennus

Anneau‑rakennus on Euroopan unionin tuomioistuimen Luxemburgissa sijaitseva rakennus, joka on osa Oikeuspalatsi-kompleksia. Anneau-rakennus on rakennettu 2000-luvun alussa Oikeuspalatsin peruskorjauksen yhteydessä.
Anneau-rakennus ympäröi Oikeuspalatsia. Rakennuksessa sijaitseva unionin tuomioistuimen tuomareiden ja julkisasiamiesten kabinetit sekä neuvottelusalit. Anneau on rakennettu 116 pilarin varaan, jotka ovat korkeudeltaan 10 metriä.
Nokitapakulo

Nokitapakulo ("Eugralla paradoxa") on tapakuloihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö.
Nokitapakulo kasvaa 14–16 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin pää, selkä, siivet ovat tumman harmaat. Naama on muuta yläruumista vaaleampi. Nokitapakulon rinta ja vatsa ovat harmaat ja kyljet, alaperä ja pyrstön alapuoli ovat punaruskeat.
Levinneisyys ja elintavat.
Nokitapakuloa tavataan Chilessä ja Argentiinan länsiosissa. Lajin elinympäristöä ovat kosteiden metsien ja metsien reunamaiden tiheiköt ja pensaikot. Lintu rakentaa oksista pallomaisen pesän, jonka sisäänkäynti on sivulla. Pesimäkausi on syyskuusta joulukuulle.
Joululauluja (Tapani Kansan albumi)

Joululauluja on suomalaislaulaja Tapani Kansan jouluaiheinen 10. studioalbumi, joka julkaistiin jouluksi 1980. Albumi sisältää tunnettuja joululauluja, joita kansa tulkitsee Ilkka Kuusiston säestämänä.
Albumi julkaistiin CBS-levymerkillä LP-levynä ja C-kasettina. CD-levynä albumi julkaistiin vuonna 1990.
Levy oli Kansan ensimmäinen jouluaiheinen studioalbumi. Seuraava jouluaiheinen levy "Tiernapojat" ilmestyi vuonna 1982. Levyllä esiintyvät Kansan ohella Kassu Halonen, Mikko Alatalo ja Pekka Luoma. Soolouran seuraava joululevy "Oi jouluyö" ilmestyi 1988.
Erasmus-rakennus

Erasmus‑rakennus on Euroopan unionin tuomioistuimen Luxemburgissa sijaitseva rakennus, joka on osa Oikeuspalatsi-kompleksia. Erasmus-rakennus on tuomioistuimen oikeuspalatsin ensimmäinen laajennusosa, joka valmistui vuonna 1988. Erasmus-rakennuksen ovat suunnitelleet Paul Fristsch, Jean Herr ja Gilbert Huyberechts
Erasmus-rakennus oli alkujaan oikeuspalatsista erillinen rakennus. Rakennus peruskorjattiin vuosina 2009–2013 ja yhdistettiin oikeuspalatsiin Galleria-käytävän ja suuren portaikon välityksellä. Erasmus-rakennus on katettu roosanvärisellä graniitilla.
Rakennus on nimetty Erasmus Rotterdamilaisen mukaan.
Thomas More ‑rakennus

Thomas More ‑rakennus on Euroopan unionin tuomioistuimen Luxemburgissa sijaitseva rakennus, joka on osa Oikeuspalatsi-kompleksia. Thomas More -rakennus on tuomioistuimen oikeuspalatsin toinen laajennusosa, ja se vihittiin käyttöön vuonna 1993.
Thomas More ‑rakennuksesta löytyy unionin yleisen tuomioistuimen tuomareiden kabinetteja sekä kirjaamo. Rakennuksessa on kaksi istuntosalia: sininen sali ja vihreä sali sekä kokoussali.
Thomas More -rakennus on rakennettu neljän sisäpihan ympärille ja sijoitettu Erasmus‑rakennuksen jatkeeseen. Rakennus toistaa Erasmus‑rakennuksen arkkitehtonisia ominaisuuksia. Aulan julkisivu on suunniteltu laajaksi, rakenteeltaan vaakatasossa olevaksi lasikaareksi, joka yhdistää Erasmus-ja Themis‑rakennukset. Rakennuksen modulaarinen kehikko on tehty betonista ja teräksestä. Julkisivut on tehty graniitista, ja niissä on käytetty lasitettua alumiinirakennetta.
Rakennus on nimetty Thomas Moren mukaan.
Andy Mackay

Andrew ”Andy” Mackay (s. 23. heinäkuuta 1946 Lostwithiel, Englanti) on brittiläinen puhallinsoittaja, joka soitti Roxy Music -yhtyeessä saksofonia ja oboeta. Hän oli mukana säveltämässä yhtyeelle monia kappaleita, joista tunnetuimpia on ”Love Is the Drug”. Roxy Musicin ohessa hän työskenteli 1970-luvulla myös tuottajana.
Roxy Musicin hajottua vuonna 1983 Mackay muutti perheineen Irlantiin. Seuraavana vuonna hän perusti kitaristi Phil Manzaneran ja laulaja James Wraithin kanssa yhtyeen The Explorers, joka kuitenkin hajosi vuoteen 1986 mennessä.
Mackay on levyttänyt myös sooloalbumeja.
Themis-rakennus

Themis‑rakennus on Euroopan unionin tuomioistuimen Luxemburgissa sijaitseva rakennus, joka on osa Oikeuspalatsi-kompleksia. Themis-rakennus on tuomioistuimen oikeuspalatsin kolmas laajennusosa, joka vihittiin käyttöön vuonna 1994. Rakennusta kutsuttiin alunperin C-rakennukseksi, ennen kuin se sain nimen "Themis" vuonna 2022.
Themis-rakennuksessa sijaitsee Unionin yleisen tuomioistuimen suuri istuntosali sekä tuomareiden kabinetteja.
Themis-rakennus muodostaa päätekohdan oikeuspalatsin alapuolelle rakennettujen rakennusten riville. Etelänpuoleinen julkisivu muodostuu puoliympyrän muotoisesta rotundasta, jossa sijaitsee unionin yleisen tuomioistuimen suuren istuntosalin takana oleva neuvottelusali. Tämän rakennuksen julkisivu on tehty graniitista, ja siinä on käytetty lasitettua alumiinirakennetta. Sitä koristaa pylväikkö, joka on tehty roosanvärisestä graniitista.
Rakennus on nimetty Themis-jumalan mukaan.
Comenius-torni

Comenius‑torni on Euroopan unionin tuomioistuimen Luxemburgissa sijaitseva rakennus, joka on osa Oikeuspalatsi-kompleksia. Comenius-torni on osa oikeuspalatsin neljättä laajennusta ja se on vihitty käyttöön vuonna 2008.
Comenius-torni oli yhdessä kaksostorninsa Montesquieun kanssa maan korkein rakennus. Tornissa on 26 kerrosta ja se kohoaa 103 metrin korkeuteen. Nykyisin Rocca‑torni kohoaa tätäkin korkeammalle. Comenius-tornin kultainen väri on peräisin eloksoidusta alumiiniverkosta, joka toimii aurinkosuojana.
Rakennus on nimetty Jan Amos Komenskýn mukaan.
Montesquieu-torni

Montesquieu‑torni on Euroopan unionin tuomioistuimen Luxemburgissa sijaitseva rakennus, joka on osa Oikeuspalatsi-kompleksia. Montesquieu-torni on osa oikeuspalatsin neljättä laajennusta ja se on vihitty käyttöön vuonna 2008.
Montesquieu-torni oli yhdessä kaksostorninsa Comeniuksen kanssa maan korkein rakennus. Tornissa on 26 kerrosta ja se kohoaa 103 metrin korkeuteen. Nykyisin Rocca‑torni kohoaa tätäkin korkeammalle. Montesquieu-tornin kultainen väri on peräisin eloksoidusta alumiiniverkosta, joka toimii aurinkosuojana.
Rakennus on nimetty Montesquieun paronin mukaan.
Rocca-torni

Rocca‑torni on Euroopan unionin tuomioistuimen Luxemburgissa sijaitseva rakennus, joka on osa Oikeuspalatsi-kompleksia. Rocca-torni on vihitty käyttöön syyskuussa 2019.
Rocca-tornissa on 29 kerrosta ja se on 118 metriä korkea. Rocca-torni on Luxemburgin korkein rakennus. Torni koostuu yhdestä rakennuksesta, vaikka se näyttää ulospäin kahdelta vierekkäiseltä tornilta.
Rakennus on nimetty Giustina Roccan mukaan.
Galleria-käytävä

Galleria-käytävä () on Euroopan unionin tuomioistuimen Luxemburgissa sijaitseva sisäkatu, joka on osa Oikeuspalatsi-kompleksia. Galleria-käytävä yhdistää Erasmus-rakennuksen ja Oikeuspalatsin, ja se on valmistunut peruskorjauksen 2009–2013 yhteydessä. Galleria-käytävä on 310 metriä pitkä, kahdeksan metriä leveä ja 9,85 metriä korkea.
Trapstar

Trapstar on brittiläinen, kansainvälisesti tunnettu vaatemerkki. Se on kolmen muotia seuranneen ystävyksen (jotka esiintyvät nimillä Lee Trapped, Mikey Trapstar ja Will Trapstar) Lontoossa perustama katu- ja nuorisomuodin brändi. 
Trapstarin tuotevalikoima sai alkunsa vuonna 2008 (joidenkin lähteiden mukaan 2005 tai 2006) perustajien omaan käyttöön ja ystäville valmistetuista t-paidoista. Tarjonta laajeni sittemmin muun muassa huppareihin, takkeihin ja collegehousuihin. Niitä markkinointiin aluksi suullisesti, sosiaalisen median välityksellä ja tekstiviesteillä. Sitten vaatemerkki oli esillä myös pop-up -myymälöissä. Vuonna 2010 tuotemerkin ensimmäinen oma kivijalkamyymälä avattiin Portobello Roadilla Lontoon Notting Hillin kaupunginosassa. 
Tuotemerkistä vastaa yksityisesti omistettu Trapstar London -yritys. Vaatteet valmistetaan muun muassa Turkissa ja Kiinassa. Yrityksen tuotteet ja asiakaspalvelu ovat saaneet tasoltaan vaihtelevia arvioita.
Umberto Chiacchio

Umberto Chiacchio (8. helmikuuta 1930 Grumo Nevano – 18. lokakuuta 2001) oli italialainen äärioikeistolainen poliitikko. 
Vuonna 1972 hänet valittiin parlamenttiin Italian sosiaalinen liikeissa (MSI) ja hän oli valtiovarainministeriön rahoituskomission jäsen.
Rinaldo Del Bo

Rinaldo Del Bo (19. marraskuuta 1916 – 16. tammikuuta 1991) oli italialainen poliitikko, joka toimi Euroopan unionin edeltäjän Euroopan hiili- ja teräsyhteisön johtokunnan puheenjohtajana 23. lokakuuta 1963 – 28. helmikuuta 1967.
Bahrainin Grand Prix 2024

Bahrainin Grand Prix 2024 (virallisesti Formula 1 Gulf Air Bahrain Grand Prix 2024) oli Formula 1 -kauden avausosakilpailu, joka ajettiin 2. maaliskuuta Bahrainin moottoriradalla Sakhirissa Bahrainissa.
Vapaat harjoitukset.
Bahrainin osakilpailun ensimmäiset vapaat harjoitukset ajettiin kaudella ensimmäistä kertaa torstaina, joissa nopeimman kierrosajan ajoi Racing Bullsin Daniel Ricciardo ennen McLarenin Lando Norrisia ja Oscar Piastria.
Toisten vapaiden harjoitusten nopein oli Mercedeksen Lewis Hamilton ennen tallikaveriaan George Russellia ja Aston Martinin Fernando Alonsoa.
Kolmansien vapaiden harjoitusten nopein oli Ferrarin Carlos Sainz, Alonso oli toinen ja Red Bullin Max Verstappen kolmas.
Aika-ajot.
Verstappen ajoi paalupaikalle, Ferrarin Charles Leclerc oli toinen ja Russell kolmas.
Kilpailu.
Kilpailussa koettiin kyseenlainen tilanne, kun Racing Bullsin Yuki Tsunoda päästi Ricciardon ohitseen tallimääräyksellä tallin yrittäessä ottaa kiinni ja ohittaa Haasin Kevin Magnussen, mutta yrityksen epäonnistuttua Ricciardo ei antanut sijoitustaan takaisin Tsunodalle.
Verstappen ajoi kilpailun voittoon ennen tallikaveriaan Sergio Péreziä ja Sainz oli kolmas.