tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Troggu

Troggu on sveitsiläinen Tarot-korteilla pelattava korttipeli kolmesta kahdeksaan pelaajalle. Sitä pelataan perinteisesti 62 korttiin supistetulla 1JJ tarot-pakalla, mutta myös piemontelainen tai ranskalainen pakka sopii pelityyliin.
Kortit.
Pakasta on poistettu neljä alinta korttia jokaisesta neljästä maasta. Valteissa on kaikki kortit mukana. Koska pyöreiden maiden (tai ranskalaisissa korteissa punaisten) numerokorttien arvo on käänteinen ovat kortit seuraavat:
Narrilla on kahdenlainen rooli. Normaalisti se on korkein valtti. Ollessaan pelaajan viimeinen valtti kädessä sen voi käyttää sijaiskorttina, jolla ei voi voittaa tikkiä. Narri pelataan tällöin vasta viimeiseen tikkiin ja pelaaja korvaa pelaamansa narrin jollakin vähemmän arvokkaalla voittamallaan kortilla tikin voittajalle.
Pisteet lasketaan yksitellen, joten pakassa on jaossa 114 pistettä.
Jako.
Jakaja päätetään normaaliin tapaan arpomalla, esimerkiksi korttia vetäen. Alin tai ylin on ensimmäinen jakaja. Jako ja peli kiertävät vastapäivään. Käsikorttien ja lesken määrä riippuu pelaajien määrästä:
Tarjoukset.
Vanhimmasta aloittaen pelaaja voi tehdä tarjouksen pelatakseen yksin muita pelaajia vastaan, jotka muodostavat puolustavan joukkueen. Tarjouksia on kaksi ja korkeimman tarjouksen tekijästä tulee pelinviejä:
Jos kukaan ei tee tarjousta ja pelaajia on korkeintaan kuusi pelataan misääripeli. Leski poistetaan pelistä ja vanhin ajaa ensimmäiseen tikkiin.
7 ja 8 hengen peleissä tarjoaja kutsuu itselleen parin nimeämällä valtin, joskaan ei viiden pisteen arvoista. Valtin haltijasta tulee pelinviejän partneri, mutta tästä ei saa puhua ääneen tai näyttää merkkiä kuka parina pelaa. Asia paljastuu, kun kutsuttu kortti pelataan tikkiin. Jos kutsuttu valtti on pelinviejän omassa kädessä tai leskessä, hän pelaa yksin. Hän voi tehdä tällaisen kutsun myös tarkoituksella.
7 ja 8 hengen peleissä ei välttämättä pelata misääripeliä vaikka kukaan ei tekisikään tarjousta. Tällöin se, jolla on kädessään narri toimii kuin olisi tarjonnut pelin lesken kanssa. Jos Narri on leskessä, tekee niin Valtti I haltija. Jos sekin on leskessä siirrytään misääripeliin.
Pelaaminen.
Pelin viejä ajaa ensimmäiseen tikkiin. Misääripelissä etumies. Ajettua maata pitää tunnustaa, jos voi, muussa tapauksessa pitää pelata valttia. Jos ei voi pelata valttia, muukin kortti käy, mutta tällöin ei voi voittaa tikkiä. Narrilla on kaksoisrooli, riippuen siitä onko sen haltijana vielä muita valtteja kädessä.
Pisteiden laskeminen.
57 on tasapeli. Normaalipelissä pelinviejä voittaa, jos saa 58 pistettä. Muussa tapauksessa puolustajat voittavat. Jokainen häviäjä maksaa voittajalle 10 pistettä, jos peli oli "lesken kanssa" ja 20 pistettä, jos peli oli "ilman leskeä". Pisteet tuplataan, jos häviäjillä on korkeintaan 30 pistettä. Pelinviejän partneri saa tai maksaa 20 pistettä riippuen tarjouksen onnistumisesta. Pelinviejä maksaa tai tienaa loput pisteet. Misääripelissä eniten pisteitä tienannut maksaa 10 pistettä muille pelaajille.
Ginger Alden

Ginger Alden (s. 13. marraskuuta 1956 Memphis) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli.
Hän oli Elvis Presleyn naisystävä ja löytäjä kuolinpäivänä. Ginger ja Elvis tapasivat toisensa vuoden 1976 marraskuussa. Elvis ja Ginger menivät kihloihin 26. tammikuuta 1977. Kihlapari viihtyi tiiviisti yhdessä ja Ginger olikin yleensä Elviksen mukana konserttikiertueilla. Ginger nähdäänkin Elviksen vuoden 1977 televisiokonsertissa, Elvis in Concertissa jossa Elvis esittelee kihlattunsa yleisölle. Ginger oli Elviksen löytäjä kuolinpäivänä. Ginger löysi Elviksen makaamassa elottomana kylpyhuoneen lattialla noin klo 14.00, 16. elokuuta 1977. Tämän jälkeen Ginger hälytti kiertuemanageri Joe Espositon ja turvamies Al Stradan paikalle, jotka kutsuivat ambulanssin Gracelandiin. Gingerin kirjoittama kirja "Elvis and Ginger: Elvis Presley´s Fiancèe and Last Love Finally Tells Her Story" julkaistiin 2. syyskuuta 2014. 
Alden oli naimisissa Ron Leyserin kanssa 1991–2015. Heillä on yksi lapsi.
Marcus Minucius Felix

Marcus Minucius Felix (noin 100-luvun loppu – 200-luvun alku) oli roomalainen kristitty apologeetta, yksi varhaisimpia latinaksi kirjoittaneita kristinuskon puolustajia.
Elämä ja teokset.
Minucius Felixin omasta elämästä ei tiedetä kovin paljon. Hänet on voitu ajoittaa vain suunnilleen vuosiin 150–200. Hieronymus mainitsee hänet joitakin kertoja teoksessaan "De Viris Illustribus", samoin Lactantius teoksessaan "Institionum divinarum". Heidän tietonsa ovat kuitenkin ilmeisesti peräisin Minucius Felixin omista teoksista. Niistä hänen voidaan päätellä olleen Roomassa toiminut asianajaja, joka oli ollut pakana ja kääntynyt sitten kristityksi. Hänen on arveltu olleen afrikkalaista alkuperää.
Minucius Felix tunnetaan nykyään lähes pelkästään teoksestaan "Octavius". Teos on kristinuskoa käsittelevä dialogi, jossa keskustelevat pakanallinen Caecilius Natalis ja kristitty Octavius Januarius. Teos on varhaisempi kuin Cyprianuksen "Quod idola dei non sint", jossa on siitä lainauksia, mutta kuinka paljon varhaisempi, riippuu siitä, mikä on sen suhde Tertullianuksen teokseen "Apologeticum". Yleisesti Minucius Felixin on katsottu olleen näistä kolmesta varhaisin latinaksi kirjoittanut apologeetta.
Octavius (kirja)

Octavius on Marcus Minucius Felixin kirjoittama varhainen teos kristinuskon puolustukseksi. Se on muodoltaan dialogi, jossa keskustelevat pakanuutta kannattanut Caecilius Natalis ja kristitty Octavius Januarius, joka on Minucius Felixin ystävä.
Historia.
"Octaviuksen" ja sen tekijän ajoitusta ei tunneta tarkkaan; teos on kirjoitettu joskus vuosien 150–250 välisenä aikana. Teos päätyi jossain vaiheessa osaksi Arnobiuksen teosta "Adversus nationes" ("Pakanoita vastaan") sen kahdeksanneksi kirjaksi. Vasta François Baudouin havaitsi vuonna 1560, että kirja on jonkun toisen kirjoittama.
Sisältö.
Keskustelu käydään miellyttävässä ympäristössä Ostiassa sijaitsevalla rannalla erään vapaapäivän iltapäivänä. Keskustelu saa alkunsa siitä, kun Caecilius osoittaa ohi kulkiessaan kunnioitustaan Serapiksen kuvapatsaalle. Seurauksena Octavius ja Caecilius ryhtyvät keskusteluun omien uskontojensa paremmuudesta. Minucius itse toimii erotuomarina. Octavius käsittelee Caeciliuksen argumentteja pakanuuden puolesta (joiden esikuvana ovat ehkä olleet Kelsoksen esittämät argumentit) samassa järjestyksessä kuin ne esitetään. Lopputuloksena Caecilius tulee vakuuttuneeksi kristinuskon paremmuudesta.
Dialogin esikuvana on käytetty Ciceron teoksia "Jumalten luonteesta" ("De natura deorum") ja "Ennustamisesta" ("De divinatione"). Teos ei ole sisällöltään erityisen kristillinen. Jos jumalan ykseyden, ylösnousemuksen ja tulevaisuudessa odottavan palkinnon ja rangaistuksen ajatukset jätetään huomiotta, teos on lähinnä filosofista ja eettistä polemiikkia antiikin polyteististen uskontojen mielettömyyksiä kohtaan.
Jari Korhonen

Jari Korhonen (s. 9. elokuuta 1975 Jyväskylä) on suomalainen entinen jääkiekkopuolustaja. Korhonen pelasi urallaan 160 SM-liigaottelua JYPissä ja Espoon Bluesissa. Korhosella oli hyvä rannelaukaus ja pienestä koostaan huolimatta hän oli melko kovaluontoinen pelaaja.
Ura.
Korhonen on jyväskyläläisen Lohi-Kiekon kasvatti. Rahapulan takia hän lopetti jääkiekon vuonna 1993, kun Lohi-Kiekko pelasi A-nuorten 1. divisioonaa. Korhonen pelasi pari vuotta kaukalopalloa Trio 90:n riveissä, mutta lopetti sen joukkueensa konkurssin takia.
Kaudeksi 1998–1999 Korhonen teki paluun jääkiekkokaukaloihin, kun silloinen joukkuetoveri Markku Ikonen houkutteli Korhosen 1. divisioona-joukkue Diskoksen harjoitusrinkiin. Korhonen sai paikan Diskoksesta ja kolmen Diskos-kauden jälkeen hän siirtyi kaudeksi 2001–2002 Jukureihin, joissa voitti Mestiksen mestaruuden. Jukureissa Korhonen nousi Mestiksen eliittiin, hänet valittiin Suomen B-maajoukkueen turnaukseen ja Mestiksen tähdistökentälliseen.
Kaudeksi 2002–2003 Korhonen siirtyi SM-liigajoukkue JYPiin, jossa teki 49 ottelussa tehopisteet 6+20=26. Hänet valittiin tammikuussa 2003 SM-liigan kuukauden pelaajaksi. Seuraavalla kaudella, kun JYP oli hyvin pitkälti vain ykkösketjunsa varassa, Korhonen iski ykköspakin paikalta puolustajalle hurjat tehot 20+16=36. 20 maalia on edelleen JYPin seurahistorian yhden kauden puolustajien maaliennäys. Kolmannella JYP-kaudellaan Korhonen oli edelleen tehokas 15 maalillaan ja 19 syöttöpisteellään ja etenkin loppukaudesta oltiin melko varmoja, että mies lähtee muualle isojen rahojen perään. Huhut pitivät paikkansa, kun kaudeksi 2005–2006 "Korkki" siirtyi sveitsiläiseen HC Ambrì-Piottan joukkueeseen, mutta erittäin heikosti menneen syksyn jälkeen (24 ottelussa vain kuusi syöttöpistettä) mies palasi joulukuussa 2005 Suomeen ja siirtyi Espoon Bluesin riveihin. Korhosen paluu SM-liigaan oli lopulta harvinaisen epäonninen, kun miehen kausi ja lopulta koko ura päättyi loukkaantumiseen alkuvuodesta 2006. Ensin mies sai taklaustilanteessa aivotärähydksen, ja lähes heti tästä toivuttuaan toisessa taklaustilanteessa miehen käsi murtui erittäin pahasti, minkä vuoksi puolustaja oli koko loppukauden sivussa. Kesällä 2006 Korhonen elätteli vielä toiveita jääkiekkouran jatkamisesta, mutta lopulta käsivamma osottautui niin pahaksi, että mies ripusti luistimet naulaan lokakuussa 2006.
Hyökkäävälle puolustajalle epätyypillisesti Korhosen lyöntilaukaus ei ollut kovin kummoinen, mutta miehen ranneveto oli aikanaan lähes käsite. Ylivoimaisesti suurimman osan maaleistaan Korhonen teki siniviivalta lähteneestä kovasta ja tarkasta rannevedostaan. Jarin veli Jarno Korhonen on entinen jääkiekkopuolustaja. Jarno pelasi JYPissä kaudella 1993–1994, mutta pelasi enimmäkseen Suomen ja Ruotsin alemmilla sarjatasoilla.
Nykyään Korhonen työskentelee Henkilöstöpalvelu Go On:in Jyväskylän konttorin yhteyspäällikkönä. Mies myös esiintyy kyseisen firman JYPin mediakuutiolla pelien aikana esitettävissä mainoksissa. Mainoksissa Korhonen pukeutuu jääkiekkovarusteisiin yllään Go On:in logolla varustettu pelipaita, jota miehen naulakosta ottaessa näkyy myös Korhosen JYPin aikainen pelipaita.
Alexis Copello

Alexis Copello (s. 12. elokuuta 1985) on kuubalaissyntyinen, Azerbaidžania edustava kolmiloikkaaja.
Copello sai 2008 pronssia Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskilpailuissa Calissa, mutta karsiutui loppukilpailusta Pekingin olympialaisissa. Hän saavutti 2009 hopeaa Havannan Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskilpailuissa tuloksella 17,33. Berliinin MM-kilpailuissa hän sai pronssia tuloksella 17,36. Hän voitti 2010 Ibero-Amerikan mestaruuden ja sijoittui toiseksi maanosien cupissa Splitissä. Seuraavana vuonna hän oli neljäs Daegun MM-kilpailuissa tuloksella 17,47 ja voitti kultaa Guadalajaran Pan-Amerikan kisoissa tuloksella 17,21. Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 hän sijoittui seitsemänneksi tuloksella 16,92. Lontoon olympialaisissa hän oli samalla tuloksella kahdeksas.
Copello sai Azerbaidžanin edustusoikeuden huhtikuussa 2017. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui viidenneksi tuloksella 17,16. Birminghamin MM-hallikilpailuissa 2018 hän oli neljäs tuloksella 17,17. Hän saavutti EM-hopeaa Berliinisä 2018 tuloksella 16,93. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui seitsemänneksi. Hän saavutti Toruńin sisäratojen EM-kilpailuissa 2021 hopeaa 17,04. Hän jäi Münchenin EM-kilpailuissa 2022 ja Budapestin MM-kilpailuissa 2023 karsinnassa ilman tulosta.
Copello hyppäsi ennätyksensä 17,68 Ávilassa 17. heinäkuuta 2011. Hallissa hän on hypännyt parhaimmillaan 17,24 Liévinissä 5. maaliskuuta 2010.
Vaelluskala

Vaelluskala on kalalaji, jonka säännönmukaiseen kehitykseen kuuluu ikäkausia seuraten asuinvesien vaihto makeasta vedestä suolaveteen tai päinvastoin. Anadrominen vaelluskala kutee makeassa vedessä, mutta viettää suurimman osan elämästään suolavedessä. Esimerkiksi monet lohikalat ovat anadromisia vaelluskaloja. Katadrominen vaelluskala sen sijaan kutee suolavedessä, mutta viettää pääosan elämästään makeassa vedessä. Esimerkki tällaisesta lajista on ankerias.
Vaelluskalat tasapainottavat ruumiinsa suolapitoisuutta kidusten avulla. Makeassa vedessä kala menettää suoloja, kun makea vesi pyrkii imeytymään kalan sisäpuolelle ja kalan on samalla säädettävä vesimääräänsä virtsaamalla. Suolavajeen välttämiseksi kidusten tehtävä on aktiivisesti siirtää suoloja vedestä verenkiertoon. Suolavedessä tilanne on päinvastainen. Nestehukan kala kompensoi juomalla, jolloin ylimääräisen suolan kala erittää kiduksissa sijaitsevien suolarauhasten avulla.
United (Judas Priestin kappale)

United on brittiläisen heavy metal -yhtyeen Judas Priestin kappale albumilta "British Steel". Kappale on albumin kolmas single. Se syntyi, kun yhtye päätti tehdä hengenostatuslaulun. Kappale ei sisällä kitarasooloa.
David Pownall

David Pownall (19. toukokuuta 1938 Liverpool, Britannia – 21. marraskuuta 2022) oli brittiläinen kirjailija. Hän on julkaissut näytelmiä, novelleja ja romaaneja. Pownall valmistui Keelen yliopistosta vuonna 1960 ja työskenteli Fordin henkilöstöosastolla ja kaivosyhtiö Anglo Americanissa, ennen kuin ryhtyi kokopäivätoimiseksi kirjailijaksi. Hän oli Paines Plough -kiertueteatterin toinen perustaja.
Suomessa hänen näytelmistään on esitetty "Mestariluokkaa".
Pownall kuoli 21. marraskuuta 2022. Hän oli 84-vuotias.
51 (luku)

51 (viisikymmentäyksi) on luonnollinen luku, jota edeltää luku 50 ja seuraa luku 52.
Porovaara

Porovaara oli kylä Suomen Neuvostoliitolle vuonna 1944 luovuttaman Petsamon kunnan itäsosassa. Kylä sijaitsi Petsamonvuonon itärannalla Kaakkurin kylän pohjoispuolella. Porovaaraa vastapäätä vuonon länsirannalla oli Trifonan kylä. Virallisesti Porovaara tuli kuulumaan valtioneuvoston vuonna 1930 hyväksymän Petsamon kyläjaon mukaan Vuonokylän kyläkuntaan. Nykyisin Porovaara on asumaton ja sen alue kuuluu Petsamon piirin Petsamon kaupunkikuntaan.
Porovaarassa ei ollut omaa koulua, vaan se kuului Petsamon ensimmäisestä koulupiirijaosta vuodelta 1921 lähtien kirkonkylän eli Parkkinan koulupiiriin. Porovaaralle ja Kaakkurille suunniteltiin yhteistä koulua 1920- ja 1930-luvuilla, mutta tämä ei toteutunut.
Väestö.
Suurin osa Porovaaran asukkaista oli karjalaisia. Vuoden 1929 henkikirjoituksen mukaan kylän 74 asukkaasta oli karjalaisia 56, suomalaisia 14 ja venäläisiä neljä. Porovaaran karjalainen asutus oli syntynyt 1870-luvulla, kun Vienan Karjalan Uhtuan, Vuokkiniemen ja Oulangan kunnista muutti väestöä nälkävuosia pakoon Petsamonvuonon rannoille.
Asukasluvun kehitys:
Julija Zaripova

Julija Zaripova (o.s. Zarudneva, s. 26. huhtikuuta 1986) on venäläinen estejuoksija.
Zaripova sai pronssia maastojuoksun EM-kilpailujen alle 23-vuotiaiden sarjassa Oostendessa 2008. Joukkuekilpailussa Venäjä sai hopeaa. Talvella 2009 hän voitti Venäjän hallimestaruuden 3 000 metrin juoksussa ja sijoittui samalla matkalla seitsemänneksi Torinon sisäratojen EM-kilpailuissa. Kesällä 2009 hän voitti Venäjän mestaruuden 3 000 metrin estejuoksussa. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän sijoittui 3 000 metrin estejuoksussa alun perin toiseksi ennätysajallaan 9.08,39, mutta nousi myöhemmin voittajaksi kun Marta Domínguez hylättiin dopingin vuoksi. Zaripova voitti 3 000 metrin estejuoksun Euroopan-mestaruuden Barcelonassa 2010 ajalla 9.17,57. Hän voitti estejuoksun samana vuonna myös Euroopan joukkuemestaruuskilpailuissa ja maanosien cupissa. 
Zaripova voitti estejuoksun Daegun MM-kisoissa 2011 (ajalla 9.07,03), Lontoon olympialaisissa 2012 (9.06,72) ja kesäuniversiadeissa 2013 (9.28,00). Hän kuitenkin menetti nämä voittonsa myöhemmin dopingin vuoksi. Moskovan MM-kilpailuihin 2013 hän ei kyennyt osallistumaan loukkaannuttuaan juuri ennen kisoja.
Tammikuussa 2015 Venäjän antidopingtoimikunta Rusada asetti Zaripovan kahden ja puolen vuoden kilpailukieltoon dopingrikkomuksista biologisen dopingpassin perusteella. Kilpailukielto määrättiin alkamaan 25.7.2013 ja hänen tuloksiaan hylättiin aikaväleiltä 20.6.2011–20.8.2011 ja 3.7.2012–3.9.2012. Näin hän olisi menettänyt Lontoon olympiavoittonsa, muttei Daegun maailmanmestaruuttaan. Kansainvälinen yleisurheiluliitto IAAF valitti Rusadan valikoivista tuloshylkäyksistä urheilun kansainväliseen vetoomustuomioistuimeen, joka muutti Rusadan päätöstä hylkäämällä kaikki Zaripovan suoritukset aikaväliltä 20.7.2011–25.7.2013. Kansainvälinen olympiakomitea KOK vahvisti 21. marraskuuta 2016 Zaripovan jääneen kiinni dopingista Lontoon 2012 olympialaisten näytteiden uusintatestissä. Zaripovan 3 000 metrin estejuoksun jälkeen 6. päivänä elokuuta 2012 antama virtsanäyte sisälsi uusintatestien mukaan Turinabol-nimistä anabolista steroidia. Lontoon olympialaisten dopingrikkomuksesta Zaripovan kilpailukieltoa pidennettiin neljään vuoteen (ajalle 25.7.2013–24.1.2016 ja 4.10.2016–3.4.2018) ja hänen tuloksensa aikavälillä 6.8.2012–25.7.2013 hylättiin.
Lähde: IAAF
Harmaatapakulo

Harmaatapakulo ("Scytalopus unicolor") on pienikokoinen eteläamerikkalainen varpuslintu. Laji jaettiin eli splitattiin kolmeksi lajiksi vuonna 2005: harmaatapakuloksi, mustatapakuloksi ("Scytalopus latrans") ja livertäjätapakuloksi ("Scytalopus parvirostris").
Esiintyminen.
Harmaatapakulot elävät Etelä-Amerikan luoteisosassa Boliviassa, Perussa, Ecuadorissa, Kolumbiassa ja Venezuelassa noin 4 900 neliökilometrin alalla.
Livertäjätapakulo

Livertäjätapakulo ("Scytalopus parvirostris") on pienikokoinen eteläamerikkalainen varpuslintu. Harmaatapakulo ("Scytalopus unicolor") jaettiin eli splitattiin kolmeksi lajiksi vuonna 2005: harmaatapakulo, mustatapakulo ("Scytalopus latrans") ja livertäjätapakulo.
Esiintyminen.
Livertäjätapakulot elävät Etelä-Amerikassa Boliviassa ja Perussa noin 120 000 neliökilometrin alalla.
Sinan

Koca Mimar Sinan Ağa (noin 1490 – 17. heinäkuuta 1588) oli arkkitehti, joka vaikutti osmanien valtakunnassa Suleiman Suuren, Selim II:n ja Murat III:n hallituskausilla.
Sinanin päätöitä olivat Selimin moskeija Edirnessä ja Suleimanin moskeija Istanbulissa, joista ensimmäistä hän itse piti suurimpana saavutuksenaan sekä Mehmed Paša Sokolovićin silta. Hänen oppipoikiinsa lukeutui Sedefhar Mehmet Ağa, joka suunnitteli kuuluisan Sinisen moskeijan.
Sinan oli Leonardo da Vincin ja Michelangelon aikalainen, ja renessanssin yleisnerot kuuluivat hänen tuttavapiiriinsä. Asiakirjat kertovat, että Sinan rakensi valtakuntaan 81 suurta moskeijaa, 55 teologista koulua, 32 palatsia, 22 kylpylää ja 323 muuta rakennusta.
Sinanin mukaan on nimetty törmäyskraatteri planeetta Merkuriuksen pinnalla. Hän esiintyy Mika Waltarin romaanissa "Mikael Hakim".
Lyijytapakulo

Lyijytapakulo ("Scytalopus speluncae") eli aiemmalta nimeltään hiiritapakulo on pienikokoinen eteläamerikkalainen varpuslintu.
Esiintyminen.
Lyijytapakulot elävät Etelä-Amerikassa Brasilian kaakkoisosan kosteissa vuoristometsissä noin 540 000 neliökilometrin alalla. Lajin taksonomia on epäselvä, sillä siitä on vastikään (Maurício 2005) erotettu omaksi lajikseen eteläisempi serramadorintapakulo "(S. pachecoi)" aikaisemmin erotetun hiiritapakulon "(S. notorius)" lisäksi.
Järnö

Järnö on saari, joka sijaitsee Tammisaaren ja Hangon välillä Lappohjan lähettyvillä. Saarella on useita mökkejä mutta vain yksi vakituiseen ympärivuotisesti saarella asuva. Järnön erikoisuus on yhtiömuotoinen mökkikylä, joka käsittää yli 100 mökkiä. Saarella sijaitsee myös luonnonsuojelualue. 
Kirkkonummen pelimannit ovat levyttäneet kappaleen "Järnö-vals".
Kerrynbeagle

Kerrynbeagle (, ) joka tunnetaan myös nimellä kerrynjäniskoira, on irlantilainen koirarotu, jonka Irish Kennel Club on virallisesti tunnustanut.
Ulkomuoto.
Desmond Morriksen mukaan kerrynbeagle ei ole tyypiltään eikä varsinkaan kooltaan beagle, minkä vuoksi hän pitää nimitystä "kerrynajokoira" ("Kerry Hound") rodulle sopivampana. Se on keskikokoinen, lyhytkarvainen, leveäpäinen ja pitkäkorvainen ajokoira. Sen rakenne on monia englantilaisia ajokoiria kevyempi. Yleisin väri on black &amp; tan, mutta myös ruskea-valkoinen, sinitäplikäs ruskein merkein ja kolmivärinen (tricolor) hyväksytään. Säkäkorkeus on 56–66 cm (keskimäärin 61 cm) ja paino 20–27 kg.
Luonne ja käyttäytyminen.
Rotu on nopea ja sisukas. Se tulee hyvin toimeen lasten ja muiden koirien kanssa. Sillä on voimakas metsästysvietti, mutta siitä saa myös hyvän seurakoiran. Sen liikunnantarve on runsas, ja se vaatii päivittäin tavallisten lenkkien lisäksi mahdollisuuden vapaana juoksemiseen.
Alkuperä.
Kerryn kreivikunnasta kotoisin oleva kerrynbeagle on yksi vanhimmista irlantilaisista koiraroduista, ja sen uskotaan polveutuvan vanhasta rodusta nimeltä southern hound. Sen alkuperä juontanee juurensa kelttienvinttikoiraan Irlannin ensimmäisten kelttiasutusten aikoihin, ja keskiajalla myös manner-Euroopan ajokoirat vaikuttivat sen perimään. Vanhoissa irlantilaissa kirjoituksissa mainittu "gadhar" saattoi olla rodun suora esi-isä. Ryanin perhe Limerickin kreivikunnassa on kasvattanut rotua 1700-luvulta 1900-luvulle asti. Perheen esi-isä haki alkuperäisen jalostusmateriaalin Lounais-Ranskasta noin 1730-luvulla, joten tärkein kantarotu lienee ollut ariègenajokoira. Myös varhainen vihikoira tai sen edeltäjä lienee vaikuttanut kerrynbeaglen perimään.
Rodun viralliset sukutaulut johtavat vuoteen 1794 asti.
Vuonna 1847 puhjennut nälänhätä harvensi kantaa huomattavasti.
Etymologia.
Sanan "beagle" uskotaan tulleen irlantilaisesta termistä "beag" ("pieni"). Nykyisin beagle on irlanniksi "pocadan", joka viittaa sen käyttöön metsästyskoirana. 
Käyttötarkoitus.
Alun perin rotua, joka tunnettiin tuolloin nimellä "gadhar", käytettiin vain saaliin jäljittämiseen ja liikkeelle ajamiseen kookkaampien irlanninsusikoirien hoitaessa sen jälkeen ajon ja kiinni saamisen. Se jalostettiin jäniksen ja hirven ajoon, mutta nykyisin sitä on käytetty myös ketun metsästykseen.
Vaikutus nykyisiin rotuihin.
Osa Yhdysvaltoihin muuttaneista irlantilaisista siirtolaisista vei uuteen maahan mukanaan kerrynbeagleja, jotka vaikuttivat siellä sekä amerikankettukoiran että mustaruskean pesukarhukoiran kehitykseen.
Brasilianajokoira

Brasilianajokoira () on brasilialainen koirarotu. FCI hyväksyi rodun uudelleen vuonna 2020. Suomessa se kuuluu Suomen Ajokoirajärjestö ry:n alaisuuteen.
Ulkomuoto.
Brasilianajokoira on kookas, voimakas ja maatiaismainen. Sen korvat ovat pitkät, joustavat ja kärjistä pyöristyneet. Häntä on pitkä ja sapelinmuotoinen. Säkäkorkeus on noin 56–65 cm ja paino 21–33 kg. Karvapeite on lyhyt, sileä ja tiheä. Se voi olla väritykseltään joko valkoinen sinertävin merkein, musta ruosteenruskein (black &amp; tan) merkein, kaksivärinen (valkomusta tai valkoruskea) tai kolmivärinen (tricolor) musta-ruskea-valkoinen. Kaikissa väreissä voi olla lisäksi vaaleanruskeat merkit päässä, rintakehässä, vatsassa, raajoissa ja hännässä.
Luonne ja käyttäytyminen.
Brasilianajokoira on rauhallinen, itsevarma, hiljainen, peloton, säyseä, tasapainoinen ja omistajaansa kiintynyt. Sen ei koskaan tule olla aggressiivinen eikä arka. Se työskentelee perinteisesti sekä yksin, pareina että ajueina. Sitä kuvaillaan myös sitkeäksi ja kestäväksi.
Alkuperä.
Kynologi Oswaldo Aranha Filho kehitti rodun 1950-luvulla mustaruskeasta englantilaisesta ajokoirasta, amerikankettukoirasta, pesukarhukoirasta, sinisestä pesukarhukoirasta, walkerinpesukarhukoirasta ja pienestä gascognenajokoirasta sekä paikallisesta pampakoirasta jaguaaria metsästäväksi koiraksi, mutta se kykenee myös ketun jäljestykseen. Se sopeutui alueen hankalaan maastoon, ilmastoon ja luontoon. FCI ehti jo kerran tunnustaa rodun vuonna 1968, mutta piroplasmoosi-epidemian puhjettua jalostuskanta hävisi. Tämän vuoksi FCI ja Brasilian Kennelliitto julistivat sen sukupuuttoon kuolleeksi vuonna 1973 ja poistivat sen listoiltaan. Sen jälkeen sitä yritettiin vuosikymmenien ajan luoda uudelleen. Tässä lopulta onnistuttiin: nykyisin sekä Brasilian Kennelliitto että FCI ovat hyväksyneet sen uudelleen viralliseksi roduksi.
Trailhound

Trailhound ("Trail Hound") on englantilainen koirarotu.
Ulkonäkö.
Trailhound muistuttaa tietyiltä osin englanninkettukoiraa, mutta vahvan vinttikoiraperimän vuoksi sen kuono on terävämpi, raajat kevyemmät, ja rungoltaan se on kevyempi ja pienempi. Myös sen korvat ovat englanninkettukoiran korvia pidemmät. Rotu on lyhytkarvainen, pitkärunkoinen, lyhytkaulainen ja syvärintainen. Sen väritys vaihtelee ja säkäkorkeus on 55–65 cm.
Luonne ja käyttäytyminen.
Trailhound on älykäs ja eloisa, sekä kettukoiraa nopeampi.
Alkuperä.
Rotu polveutuu pointterista, whippetistä, englanninkettukoirasta, salukista ja englanninvinttikoirasta. Se jalostettiin tarkoituksena luoda tarpeeksi nopea rotu vinttikoirien ratakilpailuihin. Sitä esiintyy ainoastaan Luoteis-Englannissa läntisen Cumberlandin alueella.
Kyrös-Rasti

Kyrös-Rasti (KyRa) on hämeenkyröläinen suunnistusseura. Seura on perustettu 15. elokuuta 1980, jolloin sen kotipaikaksi määrättiin Hämeenkyrö ja muuksi toimialueeksi Mouhijärven ja Viljakkalan kunnat. Edelleen seuran toiminta-alue on sama, vaikka Mouhijärvi on sittemmin liittynyt Sastamalaan ja Viljakkala Ylöjärveen.
Seuran lajeina ovat kaikki Suomen Suunnistusliiton lajit eli suunnistus, hiihtosuunnistus, pyöräsuunnistus ja tarkkuussuunnistus. Kansallisella ja kansainvälisellä tasolla merkittävin menestys on tullut hiihtosuunnistuksesta. Lajin MM-kisoihin ovat osallistuneet Mirja, Pertti ja Risto Linnainmaa 1980- ja 1990-lukujen taitteessa. Nykyisin Riston poika Tero Linnainmaa kuuluu Suomen hiihtosuunnistusmaajoukkueeseen. Jukolan viestissä Kyrös-Rastin paras sijoitus on 40:s vuonna 1988, Nuorten Jukolassa 30:s vuonna 2008.
Suurin seuran järjestämä kilpailutapahtuma on ollut vuoden 1998 Fin5-suunnistusviikko yhteistyössä Ikaalisten Nousevan-Voiman kanssa. Osallistujia oli noin 4500. Kilpailut käytiin Hämeenkyrön Vesajärvellä ja Viljakkalan Nisunperällä. Kisakylä sijaitsi Ikaalisten keskustassa. SM-kilpailuita Kyrös-Rasti on järjestänyt vuosina 1991 (SM-viesti, R2), 2003 (SM-pitkä, nykyinen erikoispitkä), 2007 (SM-pitkä, R2), 2011 (SM-yösuunnistus), 2013 (SM-hiihtosuunnistus) ja 2015 (SM-viestit, R1 ).
Seuran puheenjohtaja vuonna 2017 on Elisa Tuomisto. Seura on ollut Nuori Suomi -sinettiseura vuodesta 2000 alkaen.
Kirkkopuisto

Kirkkopuisto on Jyväskylän keskustassa sijaitseva puisto. Puistossa on Jyväskylän kaupunginkirkko sekä Pauli Koskisen veistos "Nuori Minna Canth" vuodelta 1962.
C. L. Engelin vuonna 1837 laatimassa Jyväskylän ensimmäisessä asemakaavassa nykyinen kirkkopuiston kortteli suunniteltiin kirkkotoriksi; toriaukioksi, jonka keskellä kaavassa oli puistikon ympäröimä kirkko. L. I. Lindqvistin suunnittelema Jyväskylän kaupunginkirkko valmistui vasta vuonna 1880 keskelle markkinatoria. Tori poistui alueelta 1930-luvulla ja puisto laajennettiin koko korttelin kokoiseksi. Puisto peruskorjattiin vuosina 2000–2003. Puisto kuuluu valtakunnallisesti merkittävään miljöökokonaisuuteen ja kaupunkiympäristöön.
Jyväskyläiseen opiskelijaperinteeseen kuuluu, että yliopisto- ja ammattikorkeakouluopiskelijat kokoontuvat jokaisena vapunaattona Kirkkopuistoon ja lakittavat Minna Canthin patsaan samaan tapaan kuin Helsingissä lakitetaan Havis Amanda.
Luhtatapakulo

Luhtatapakulo ("Scytalopus iraiensis") on erittäin uhanalainen brasilialainen varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on noin 12,5 cm. Sen höyhenpuku on selkäpuolelta mustahko ja alapuolelta tummanharmaa sekä kupeilta ruskearaitainen.
Esiintyminen.
Luhtatapakulot elävät pienellä alueella Brasilian Paranássa. Laji kuvailtiin tieteelle vasta vuonna 1997 ja siitä on tehty hyvin vähän havaintoja. Kokonaispopulaatio on noin 11 000 täysikasvuista yksilöä.
Elinympäristö.
Luhtatapakulot asuvat jokivarsien laajoilla luhtaniityillä, joiden ruohokasvillisuus on 60–180 cm korkeaa.
Ravinto.
Ruokavalio koostuu hyönteisistä ja muista pienistä selkärangattomista.
Paikkatietoikkuna

Paikkatietoikkuna on Maanmittauslaitoksen karttapalvelu, joka esittelee paikkatietoaineistoja ja -palveluita sekä niiden hyödyntämismahdollisuuksia. Paikkatietoikkuna on keskeinen osa Suomen INSPIRE-toimeenpanoa.
Palvelun kautta voi muun muassa katsella eri karttatasoja päällekkäin, julkaista kartan omalla verkkosivulla, luoda tilastoteemakarttoja ja tehdä yksinkertaisia paikkatietoanalyyseja. Paikkatietoikkuna sisältää myös koordinaatistomuunnospalvelun. 
Osa karttatasoista on laajuudeltaan paikallisia ja osa ulottuu koko Suomen alueelle. Käytettävissä on yhteensä 2 500 karttatasoa noin 60:ltä eri organisaatiolta. Karttatasot tuodaan tarjolle eri toimijoiden julkaisemien rajapintapalvelujen kautta, jolloin Paikkatietoikkunassa olevat paikkatiedot ovat yhtä ajantasaisia kuin tiedontuottajien omissa palveluissa.
Paikkatietoikkunan metatietohaussa voi selata paikkatietoaineistojen ja -palveluiden kuvailuja, jotka tiedontuottajat ovat tallentaneet valtakunnalliseen Paikkatietohakemistoon. Palvelusta löytyy kuvaukset noin 150 organisaation paikkatietoaineistoista ja -palveluista. Kuvattuja aineistoja ja palveluita on yhteensä yli 1 500. 
Käyttäjät.
Paikkatietoikkuna on tarkoitettu sekä paikkatiedon ammattilaisille että kaikille kartoista ja paikkatiedosta kiinnostuneille. Sillä on arkisin yli 3 000–6 000 päivittäistä kävijää, jotka käyttävät sitä hyvin monenlaisiin vapaa-aikansa ja työtehtäviensä tarpeisiin. 
Paikkatietoikkuna on julkinen, kaikille avoin ja maksuton verkkopalvelu. Osa ominaisuuksista, kuten karttajulkaisun tekeminen omalle verkkosivulle ja analyysit, vaativat rekisteröitymisen. Rekisteröityminen on maksutonta.
Tiedontuottajat.
Paikkatietopalveluiden tuottajat voivat tarjota paikkatietoaineistojaan Paikkatietoikkunaan, jos ne ovat saatavissa rajapintapalveluiden kautta ETRS-TM35FIN -koordinaattijärjestelmässä. Aineistojen esittämisestä Paikkatietoikkunassa laaditaan verkkopalvelusopimus, jossa osapuolina ovat tiedontuottaja ja Maanmittauslaitos. Sopimus on maksuton. 
Historia.
Paikkatietoikkunan kehittäminen alkoi paikkatietoportaalina. Toteuttaminen perustui maa- ja metsätalousministeriön johdolla laadittuun, kansalliseen paikkatietostrategiaan vuosille 2005–2010 sekä valtioneuvoston periaatepäätökseen (17.6.2007) arjen tietoyhteiskunnan palveluista. Taustalla on eurooppalainen INSPIRE-direktiivi, joka edellyttää monien paikkatietoaineistojen saattamista yhteiskäyttöön ja muun nuassa katselupalvelujen toteuttamista.
Paikkatietoikkuna voitti "Vuoden laatuinnovaatio 2010" -palkinnon. 
Teknologia.
Paikkatietoikkunan kehittämisessä käytetään avoimen lähdekoodin ohjelmistokomponentteja. Kehittämisessä syntyvä karttasovelluksen lähdekoodi julkaistaan vapaasti hyödynnettäväksi oskari.org-sivustolla.
Rockford (Illinois)

Rockford on Yhdysvaltojen Illinoisin osavaltion kolmanneksi suurin kaupunki. Vuonna 2009 siellä oli 157 280 asukasta.
Kaupunki sijaitsee osavaltion pohjoisosassa. Mississippin sivujoki Rock River virtaa kaupungin läpi. Kaupungin paikalla sijaitsi aiemmin kylä, jolle sen vuonna 1834 perustanut Germanicus Kent antoi nimen Midway, "Puolimatka", koska se oli puolessa välissä Chicagon ja hänen kotipaikkansa välillä. Nimi vaihdettiin Rockfordiksi vuonna 1837, ja vuonna 1852 se sai kaupunkioikeudet.
Sarja suomalaisiin teemoihin

Sarja suomalaisiin teemoihin eli Seitsemän sovitusta suomalaisista kansanlauluista () on Dmitri Šostakovitšin säveltämä sarja sopraanolle, tenorille ja kamariyhtyeelle vuodelta 1939. Se tilattiin alun perin puna-armeijan voitonparaatia varten, joka olisi järjestetty Helsingissä talvisodan päätteeksi. Tilaaja oli Leningradin puoluesihteeri Andrei Ždanov. Talvisota oli nöyryytys puna-armeijalle, ja sävellys jäi unohduksiin. Sarja löydettiin uudelleen ja esitettiin vasta vuonna 2001. 
Keski-Pohjanmaan Kamariorkesteri on levyttänyt sarjan Juha Kankaan johdolla vuonna 2002 ruotsalaiselle BIS-levymerkille. Laulusolisteina esiityvät Anu Komsi ja Tom Nyman.
Sarjan osat:
Hortai

Hortai () on venäläinen koirarotu, jonka Venäjän Kennelliitto RKF on virallisesti tunnustanut.
Ulkonäkö.
Hortai on lyhytkarvainen, pitkähäntäinen, leveäkalloinen, pitkäpäinen ja suippokuonoinen vinttikoira. Sillä on suuret silmät, vähäinen otsapenger, pitkät ja ohuet ruusukorvat ja kaareva ja pitkä kaula. Lantio on kaareutuva, rintakehä syvä ja raajat pitkät. Vatsalinja vetäytyy voimakkaasti ylös, ja käpälät ovat vahvat. Väritys voi olla valkoinen, kerma, fawn, punainen, punainen mustin karvankärjin, harmaa (tuhkanharmaasta kellanharmaaseen), harmaa tan-merkein, musta, musta tan-merkein (black&amp;tan) tai musta punaisin karvankärjin; värit ovat joko yksivärisiä tai valkoisin merkein. Kermassa, fawnissa, punaisessa ja harmaassa värityksessä voi esiintyä täplitystä/marmoroitua väritystä. Tumma tai vaalea maski hyväksytään. Uroksen säkäkorkeus on 65-75 cm ja nartun 61-71 cm.
Luonne ja käyttäytyminen.
Hortai tunnetaan suuresta nopeudestaan. Se on pelkästään metsästyskoira eikä viettiensä vuoksi sovellu seurakoiraksi. Sen avulla metsästetäänkin yhä Venäjän aromailla, jolloin se kulkee tyypilliseen tapaan hevosella ratsastavan metsästäjän ja metsästyshaukan rinnalla.
Alkuperä.
Rotu polveutuu kahdesta sukupuuttoon kuolleesta rodusta, jotka olivat "krymskaja" ("krimiläinen") ja "gorskaja" ("vuoristolainen"). Näiden kahden ulkonäkö muistutti borzoin ja englanninvinttikoiran risteytystä. Jalostamiseen käytettiin aikoinaan myös tazia. Virallisen rotumääritelmän mukaan hortai kuuluisi vinttikoirien itäiseen ryhmään ja sen alkuperä olisi muinaisessa taittokorvaisessa aasialaisessa vinttikoirassa.
Ensimmäinen kuvaus rodusta oli vuodelta 1859. Vuonna 1952 se hyväksyttiin Moskovan kynologisessa kongressissa eteenpäin kehitettäväksi. Vuonna 1829 yksi hortai oli esitteillä Lontoon eläintarhassa nimellä "Russian Greyhound", mutta sen jälkeen rodun edustajia ei ole enää tavattu Britanniassa. Hortai on kotialueensa ulkopuolella edelleenkin melko tuntematon. Rodulla metsästetään jänistä, pientä peuraa, kettua ja sutta.
Venäjän vallankumouksen myötä moni hortai hylättiin oman onnensa nojaan, ja ne risteytyivät paikallisten koirien kanssa – tästä tuloksena syntyi etelävenäjänvinttikoira.
Etymologia.
1600-luvulla sana "hort" viittasi yleisesti vinttikoiraan, riippumatta sen rodusta. Sanaa "hortai" käytettiin ensimmäisen kerran merkitsemään nimenomaan lyhytkarvaisia vinttikoiria noin 1700-luvun alussa.
Etelävenäjänvinttikoira

Etelävenäjänvinttikoira () l. kriminvinttikoira ("Krimskaya Borzaya") on venäläinen koirarotu. Paikallisittain se tunnetaan nimellä "ahk-tazi" eli "valkoinen tazy". Tazy on yleinen vinttikoiraa koskeva nimitys, joka tarkoittaa persiaksi arabia: yleisimmin sillä viitataan kazakstanilaiseen taziin, mutta lisäksi mm. salukia, afgaaninvinttikoiraa ja muitakin vinttikoirarotuja on kutsuttu samalla nimellä.
Rotu ei ole FCI:n hyväksymä, mutta sillä on Venäjän Kennelfederaation (RKF) virallinen tunnustus roduksi.
Ulkonäkö.
Etelävenäjänvinttikoira muistuttaa ulkoisesti melko paljon sloughia. Se on lyhytkarvainen ja erittäin nopea vinttikoira, jolla on kartiomainen ja leveä kallo, pitkä pää, heikko otsapenger ja pitkä kuono. Se on riippukorvainen, suurisilmäinen ja pitkäraajainen. Sen kaula on keskipitkä, lantio kaareva, rintakehä syvä ja vatsalinja ylösvetäytynyt. Pitkä häntä kaartuu liikkuessa selän päälle mutta riippuu levossa. Karvapeite on kesäisin minimissään 2,5 cm ja talvisin maksimissaan 4,5 cm pitkä. Sallitut väritykset ovat valkoinen, kerma, fawn, punainen (kaikissa sävyissään; joko tummin karvankärjin tai ilman), brindle ja musta; kaikki väritykset voivat olla joko yksivärisiä tai valkoisin merkein ja kaikissa väreissä voi olla tan-merkit; musta maski sallitaan. Uroksen säkäkorkeus on 62–70 cm ja nartun 59–67 cm.
Alkuperä.
Rotua on alun perin kasvatettu Neuvostoliiton aromailla, ja se polveutuu kahdentyyppisistä vinttikoirista: "krymskaja" ("krimiläinen") ja "gorskaja" ("vuoristolainen") - näitä kahta risteytettiin sittemmin chortain ja tazin kanssa. Vuoden 1917 Venäjän vallankumous tuhosi monta aristokraattista metsästyskenneliä, minkä seurauksena moni chortai hylättiin kadulle, jossa ne risteytyivät paikallisten koirien kanssa. Tämän metsästyskoiran eteenpäin jalostamiseen on sittemmin käytetty myös keskiaasianvinttikoiraa, mikä osittain selittää sen paikallisen, tähän rotuun viittaavan nimen. Sitä käytetään jäniksen, pienen hirven, ketun ja suden metsästykseen, ja sen sanotaan kykenevän ottamaan hämmästyttävän nopeita, lyhyitä spurtteja lähtiessään saaliinsa perään. Samassa tilanteessa esimerkiksi venäjänvinttikoiran sanotaan kiihtyvän vastaavaan nopeuteen liian hitaasti ja uupuvan liian nopeasti. Vuonna 1952 etelävenäjänvinttikoira hyväksyttiin Moskovan kynologisessa kongressissa eteenpäin kehitettäväksi kolmen muun vinttikoiran ohella.
Kaukasus, Volga ja Don - erityisesti Rostovin alue - ovat rodun tärkeimmät alkuperäiset elinalueet, ja siellä sitä kasvattavat lähinnä kirgiisiheimot.
Pizzataxi

Pizzataxi oli suomalainen pizzaketju. Toiminta aloitettiin vuonna 1985, ja toimipaikkojen lukumäärä vuonna 2017 oli 22. Kaikissa toimipaikoissa toimi itsenäinen yrittäjä. Ketju toimi suurimmaksi osaksi pääkaupunkiseudulla. Pizzataxi-ketjua pyöritti Helsingin Pizzapalvelu. Pizzataxi kuljetti tuotteet tarvittaessa nimensä mukaisesti kotiovelle.
Pörssilistattu Kotipizza ilmoitti helmikuussa 2017 ostaneensa yhtiön koko liiketoiminnan.
Barcelonan yliopisto

Barcelonan yliopisto (, UB; ) on Coimbra-ryhmään kuuluva yliopisto Barcelonan kaupungissa Katalonian itsehallintoalueella Espanjassa. Se on perustettu 3. marraskuuta 1450. Opiskelijota yliopistossa on yli 62 000.
Maailman viidensadan huippuyliopiston Shanghai-yliopistovertailussa Barcelonan yliopisto sai vuonna 2014 sijaluvun 151–200. Se luokiteltiin parhaaksi espanjalaiseksi yliopistoksi.
Bouletingriffoni

Bouletingriffoni () on sukupuuttoon kuollut ranskalainen koirarotu. Nimitys "à poil laineux" viittaa siihen, että se oli metsästysgriffoneiden pitkäkarvainen versio (vertaa korthalsingriffoni eli "griffon à poil dur" = karkeakarvainen griffoni). FCI oli alun perin tunnustanut sen, mutta poisti sen sittemmin listoiltaan rodun uhanalaistuttua.
Ulkomuoto.
Bouletingriffoni oli pitkä- ja silkkikarvainen seisoja. Sillä oli leveä ja pitkä kuono, keskikokoinen kallo, melko pitkä kaula ja riippukorvat. Se oli keltasilmäinen, syvä- ja leveärintainen ja suhteellisen lyhytrunkoinen. Ranskassa sen häntä typistettiin ja sen raajat olivat melko pitkät. Karvapeitteen laatu oli joko harjasmainen tai aaltoileva, mutta sen ei koskaan tullut olla kihara. Karva oli pehmeämpää ja aaltoilevampaa kuin muilla metsästysgriffoneilla. Väritys oli ruskea, jonka sävy vaihteli kuolleiden lehtien sävystä haalean kastanjanruskeaan, ja sen joukossa oli vaaleampia karvoja. Valkoiset merkit karvapeitteessä sallittiin, mutta koira saattoi olla myös pelkästään yksivärinen. Uroksen säkäkorkeus oli 55–60 cm ja nartun 50–55 cm. Paino vaihteli 22–27 kg välillä.
Luonne.
Rotu oli lauhkea, älykäs, tottelevainen ja lapsirakas. Se oli kuitenkin myös melko itsepäinen ja vahtiviettinen. Se soveltui monenlaiseen riistaan, mutta oli pääasiallisesti lintukoira.
Alkuperä.
1870- ja 1880-lukujen vaihteessa bouletingriffonin jalosti Elbeufissa Pohjois-Ranskassa Emmanuel Boulet, joka käytti sen luomiseen karkeakarvaisia griffon- tai seisojatyyppisiä kanakoiria ja noutavia vesikoiria, kuten barbetia tai villakoiraa. Sitä käytettiin jo 1880-luvulla korthalsingriffonin luomiseen ja 1970-luvulla barbetin uudelleenjalostamiseen, ja se onkin molempien lähisukulainen. FCI oli aiemmin tunnustanut rodun, mutta poisti sen listoiltaan vuonna 1984 sen käytyä uhanalaiseksi ja kasvatustoiminnan hiivuttua.
Ranskan kennelliiton SCC:n ylläpitämän rekisterin LOF:n ensimmäinen rekisteröity koira, vuonna 1885, oli bouletingriffoni Marco.
Eugenie Scott

Eugenie Carol Scott (s. 24. lokakuuta 1945) on yhdysvaltalainen biologinen antropologi. Hän on johtanut vuodesta 1987 National Center for Science Educationia, joka kannattaa evoluution opetusta ja vastustaa kreationismin saattamista kouluihin. Hän on Committee for Skeptical Inquiryn jäsen.
Scott valmistui luonnontieteen kandidaatiksi ja maisteriksi Wisconsinin yliopistosta Milwaukeesta ja myöhemmin filosofian tohtoriksi Missourin yliopistosta. Hän on ollut pitkään näkyvä hahmo evoluution kannattajien ja kreationistien välisessä kiistassa. Hän on ateisti. Hän on väitellyt muiden muassa Stephen C. Meyerin ja Jason Lislen kanssa.
Harjaskarvainen saksanseisoja

Harjaskarvainen saksanseisoja () on saksalainen koirarotu.
Ulkomuoto.
Harjaskarvainen saksanseisoja on ulkonäöllisesti pitkälti samanlainen kuin karkeakarvainen saksanseisoja, joskin se on tätä raskas- ja leveäpäisempi. Nimensä se on saanut noin 4 cm:n pituisesta kovasta, harjasmaisesta karvapeitteestään. Sen silmät ovat ruskeat ja niiden sävy voi vaihdella tummasta vaaleaan. Sallitut värit ovat ruskea (mahdollisesti valkoisin rintalaikuin), ruskeapäistärikkö ja vaaleapäistärikkö (mahdollisesti ruskein laikuin). Säkäkorkeus on uroksilla 60–70 cm ja nartuilla 58–68 cm eli se on hieman muita saksanseisojia kookkaampi.
Alkuperä.
Rotu on vanhempi kuin karkeakarvainen saksanseisoja, ja se on kotoisin Frankfurt am Mainin kaupungista. Saksalainen kynologi Hans von Kadisch todisti vuonna 1888, että se oli saksalaisen peltopyykoiran ("Hühnerhund") karkeakarvainen vastine. Varhainen rotunimi oli "Hessischen Rauhbart" ("Hessenin karkeaparta"). Desmond Morriksen mukaan rotuun olisi historiansa aikana sekoitettu saksanpaimenkoiraa. Rotuyhdistys "Club Stichelhaar" perustettiin jo vuonna 1892, ja se muutti nimensä "Verein Deutsch Stichelhaar":ksi vuonna 1976.
Alistair Cooke

Alistair Cooke (synt. Alfred Cooke; 20. marraskuuta 1908 Salford, Iso-Britannia – 30. maaliskuuta 2004 New York, New York, Yhdysvallat) oli brittiläissyntyinen lehtimies, ja radio- ja televisiotoimittaja. Hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1937 ja sai maan kansalaisuuden 1941. Cooke teki BBC:lle "Letter From America" -radio-ohjelmaa vuodesta 1946 alkaen 58 vuoden ajan. The Guardianiin Cooke kirjoitti 1945–1972.
Emmy-palkinnon Cooke sai televisiosarjoistaan "America" ja "Masterpiece Theatre". Peabody-palkinnon Cooke sai 1952. Hänellä on myös tähti Hollywood Walk of Famella. KBE-arvonimen hän sai 1973. Eräänä merkittävimpänä kunnianosoituksenaan Cooke oli puhujana Yhdysvaltain kongressin 200-vuotisjuhlaistunnossa 1974. 
Yle TV2 -kanavalla esitettiin 1970-luvun puolivälissä – Yhdysvaltojen 200-vuotisjuhlien alla – Alistair Cooken 13-osainen, BBC:n ja Time-Life-kustannusyhtiön yhdessä tuottama televisiosarja "Uusi manner" (America, 1972–1973).
Sienen lakki

Sienen lakki on monien sienilajien itiöemän ylin osa, jonka väri ja muoto samoin kuin se, onko lakin alla helttoja, piikkejä vai pillejä, toimii sienen tunnistamisen apuna. Sienen lakin lisäksi tunnistamisessa käytetään apuna sienen jalkaa.
Sienien lakkeja on ainakin seitsemää tyyppiä: kupera, laakea, suppilomainen, kartiomainen, kellomainen, nipukallinen ja navallinen.
Sienin lakkien alla on joko pillejä tai helttoja. Helttasienien helttojen muodot voidaan luokitella kolmeen ryhmään: tiheähelttaisiin, harvahelttaisiin tai haarahelttaisiin. Pilli- tai helttapinnan muoto lakin alla voi olla hatun reunoista sisäänpäin kääntynyt, irtotyvinen, kapeatyvinen, tasatyvinen, kolotyvinen tai johteinen.
Belgradin rauha

Belgradin rauha oli Osmanien valtakunnan ja Habsburgien Itävallan välinen rauhansopimus, joka allekirjoitettiin 21. elokuuta 1739. Rauhansopimus päätti Itävallan–Turkin sodan 1737–1739 ja Itävalta irtautui yksipuolisesti liittolaisuudesta Venäjän kanssa Venäjän–Turkin sodassa 1735–1739.
Venäjän–Turkin sota alkoi Venäjän sodanjulistuksella 1735 ja varsinaiset sotatoimet alkoivat seuraavana vuonna. Venäjä saavutti voittoja, jotka innostivat Itävaltaa liittymään mukaan sotaan. Maat allekirjoittivat salaisen liittolaissopimuksen tammikuussa 1737, vaikka Itävalta esiintyi välittäjänä osmanien ja venäläisten välisissä rauhanneuvotteluissa aina saman vuoden loppukesään asti. Elokuussa 1737 käydyssä Nemyrivin kongressissa liittolaisuus paljastui osmaneille ja Itävalta liittyi mukaan sotaan. Itävalta, jonka armeijan kehitys oli jäljessä venäläisistä, ei kuitenkaan menestynyt, vaan kärsi useita tappioita. Kesällä 1739 turkkilaiset kokosivat Tonavan alueelle suuren armeijan ja löivät Itävallan joukot Grockan taistelussa 22. heinäkuuta. Vaikka sota jatkui Belgradin piirityksellä, Itävalta oli käytännössä hävinnyt. Kenraali Wilhelm Reinhard von Neipperg toimi Itävallan edustajana rauhanneuvotteluissa ja osmaneja edusti Ranskan Istanbulin suurlähettiläs Louis Sauveur de Villeneuve. Kerrotaan, että osmanien suurvisiiri Hacı İvaz Mehmed pašša piti Neippergiä panttivankinaan, jotta tämä ei saisi päivitettyjä tietoja rintamatapahtumista. Itävallan irtautuminen esti Prutjoelle marssinutta Venäjää hyödyntämästä samana vuonna saavuttamia merkittäviä voittojaan, sillä rauhansopimuksen jälkeen kaksi Itävaltaa vastaan taistellutta osmaniarmeijaa vapautui käytettäväksi Venäjää vastaan.
Jotkut tutkijat ovat esittäneet, että osa osmanien menestyksestä neuvotteluissa oli nimenomaan neuvokkaan Villeneuven ansiota. Palkkiokseen Villeneuve sai järjestettyä joukon myönnytyksiä, joita sulttaani myönsi Ranskalle 1740.
Rauhansopimus oli erillisrauha, jonka seurauksena Itävalta erosi sodasta ja luovutti 1718 solmitussa Passarowitzin rauhassa osmaneilta voittamansa alueet takaisin. Alueisiin kuuluivat Bosnia, Valakia ja Serbia mukaan lukien Belgrad.
Erillisrauhan vuoksi myös Venäjä joutui solmimaan rauhan Osmanien valtakunnan kanssa. Maat allekirjoittivat Nissan rauhan saman vuoden lokakuussa.
Dupuynseisoja

Dupuynseisoja () on ranskalainen koirarotu.
Ulkomuoto.
Dupuynseisoja oli keskikokoisesta kookkaaseen, lyhytkarvainen ja elegantti. Vaikka se oli seisoja, sillä oli selkeästi erotettavia vinttikoiran piirteitä, kuten otsapenkereen puuttuminen ja kapea ja pitkä pää. Se oli ohut- ja pitkäkorvainen, kapea- ja syvärintainen ja pitkäkaulainen. Ruskeiden tai kullankeltaisten silmien katse oli surumielinen ja lempeä. Häntä, raajat ja käpälät olivat pitkät. Väritys oli joko mantteli (musta vähäisin valkoisin merkein) tai valkoinen kastanjanruskein, oranssein tai maksanvärisin merkein. Karvapeitteen valkoinen osa saattoi olla myös täplikäs. Uroksen säkäkorkeus oli 67 cm ja nartun 65 cm.
Alkuperä.
Du Puyn veljekset jalostivat rodun Poitoussa 1800-luvulla risteyttämällä keskenään ranskanseisojan ja englanninvinttikoiran (toisen tarinan mukaan ranskalaisen sotilaan Afrikasta kotimaahansa mukanaan tuoman sloughin). Se sopi paitsi maariistan, myös vesilintujen metsästykseen. Se metsästi alangoilla ja se tunnettiin nopeudestaan ja joustavuudestaan. Rotu on nykyisin joko kadonnut sukupuuttoon tai kadonnut alkuperäisessä muodossaan, vaikka se voikin olla uudelleen luotu muista samankaltaisista roduista ja sitä voidaan kutsua dupuynseisojaksi maailman harvinaisten rotujen lemmikkimarkkinoilla.
Nissan rauha

Nissan rauha oli 3. lokakuuta 1739 allekirjoitettu rauhansopimus, joka päätti Venäjän keisarikunnan ja Osmanien valtakunnan välillä 1735–1739 käydyn Venäjän–Turkin sodan. 
Aluksi Venäjän liittolaisena taistellut Persia oli tehnyt erillisrauhan 17. lokakuuta 1736. Myös 1737 Venäjän puolelle liittynyt Itävalta solmi oman erillisrauhansa Belgradissa 21. elokuuta 1739. Tappioita kärsineen Itävallan eroaminen sodasta tarkoitti sodassa paremmin menestyneelle Venäjälle pakkotilannetta, jonka vuoksi myös Venäjä joutui solmimaan rauhan Osmanien valtakunnan kanssa. Rauhanteossa toimi välittäjänä Ranska, jolle se oli poliittinen menestys.
Sopimuksen seurauksena Venäjä joutui luovuttamaan sodassa valtaamansa alueet Moldovassa, Valakiassa ja Krimin niemimaalla. Venäjä sai kuitenkin pitää Azovin, mutta sen tuli tuhota kaupungissa oleva linnake eikä uutta saanut rakentaa. Venäjä sai rakentaa Azoviin sataman, joskin sotalaivojen rakentaminen oli kielletty. Samoin se sai kaupankäyntioikeuden sekä Asovanmerelle että Mustallemerelle, joskin kauppatavaran kuljettaminen tuli jättää turkkilaisille.
Nissan sopimusta seurasi Osmanien valtakunnassa 30 vuotta kestänyt rauhan aikakausi, jonka aikana sen rajanaapurit ja perinteiset viholliset olivat sekaantuneet muihin sotiin.
Amr Khaled

Amr Mohamed Helmi Khaled (; s. 5. syyskuuta 1967) on islamilainen saarnaaja Egyptistä. Hän on saavuttanut arabimaailmassa huomattavaa suosiota televisio-ohjelmiensa myötä. Hän on toiminut myös kirjanpitäjänä, joksi hän valmistui Kairon yliopistosta vuonna 1988. Hän alkoi saarnata moskeijoissa vuonna 1990 ja valmistui islamin opinnoista vuonna 2001.
Khaled on ajanut muun muassa ”uskoon perustuvaa kehitystä” arabimaailmassa ja rauhanomaisia välejä länteen. Hän on myös kampanjoinut tupakointia vastaan ja puhunut naisten konservatiivisen pukeutumisen puolesta. Muhammad-pilapiirrosjupakan jälkeen hän isännöi maaliskuussa 2006 Kööpenhaminassa uskontojen välistä konferenssia. "Time"-lehdessä hän on päässyt sadan vaikutusvaltaisimman ihmisen joukkoon.