tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Altranstädtin rauha

Altranstädtin rauha solmittiin Suuren Pohjan sodan aikana 14. syyskuuta 1706 (gregoriaanisen kalenterin mukaan 24. syyskuuta) Ruotsin Kaarle XII:n ja Puolan sekä Saksin vaaliruhtinaskunnan hallitsijan August II Väkevän välillä. August II Väkevä luopui Puolan kruunusta Stanisław Leszczyńskin hyväksi ja Saksi irtautui sotilasliitosta Venäjän kanssa. Pultavan taistelun jälkeen vuonna 1709 August julisti sopimuksen mitattömäksi.
Serafima Birman

Serafima Germanovna Birman (; 10. elokuuta 1890 Chisinau – 11. toukokuuta 1976 Moskova) oli neuvostoliittolainen näyttelijä.
Birman valmistui Aleksandr Adaševin teatterikoulusta ja aloitti uransa vuonna 1911 Moskovan taideteatterissa. Hän esiintyi Leninin Komsomol-teatterissa vuosina 1938–1958 ja Mossovet-teatterissa vuosina 1959–1975. Birman saavutti arvostusta varsinkin Jefrosinja Staritskajan esittäjänä elokuvassa "Iivana Julma". Tämä hänen roolinsa toi hänelle Stalin-palkinnon vuonna 1946. Birman esiintyi myös muiden muassa elokuvissa "Bezumnyi den", "Obyknovennyi tšelovek" ja "Don Kihot".
Birmanille myönnettiin vuonna 1943 Uzbekistanin SNT:n kunniataiteilijan arvonimi ja vuonna 1946 Venäjän SFNT:n kansantaiteilijan arvonimi. Birman haudattiin Novodevitšin hautausmaalle.
Oksana Švets

Oksana Oleksandrivna Švets (; 10. helmikuuta 1955 – 17. maaliskuuta 2022 Kiova) oli ukrainalainen näyttelijä.
Švets valmistui Ivan Franko -teatterin studiossa suorittamistaan opinnoista vuonna 1975 ja Kiovan teatteritaiteiden Karpenko-Kary-valtioninstituutista vuonna 1986. Hän oli Molodyi-teatterin esiintyjä vuodesta 1980.
Švets esiintyi paitsi teatterissa, myös muun muassa televisiosarjassa "Dom s lilijami". Hän sai Ukrainan kunniataiteilijan arvonimen. Švets kuoli Venäjän ohjusiskussa asuinrakennukseen Kiovassa maaliskuussa 2022. Aiemmin maaliskuussa 2022 oli Venäjän hyökkäyksessä kuollut näyttelijä Pavlo Li.
Pekka Kallioniemi

Pekka Kallioniemi on suomalainen tietojenkäsittelytieteilijä, sosiaalisen median asiantuntija ja somevaikuttaja.
Kallioniemi on Tampereen yliopiston tutkijatohtori, joka on keskittynyt muun muassa tutkimaan informaatiovaikuttamista. Syyskuussa 2024 Ylen selvityksen perusteella Kallioniemi oli Sanna Marinin jälkeen toiseksi seuratuin Suomessa toimiva sosiaalisen median ”supervaikuttaja” noin 160 000:lla seuraajallaan. Kallioniemi on julkaissut X:ssä (ent. Twitter) Vatniksoup-aihetunnisteisia ketjuja, joissa on nostettu esiin Venäjän informaatiovaikuttamisen menetelmiä ja niitä hänen mukaansa hyödyntäviä, disinformaatiota levittäviä toimijoita. Kallioniemi on saanut julkaisuillaan runsaasti kansainvälistä huomiota. Hän on kritisoinut muun muassa Elon Muskia tarkastellen tämän Venäjä-mielisiksi koettuja kannanottoja. Kim Dotcom uhkasi Kallioniemeä oikeustoimilla häntä koskeneesta kirjoituksesta. Kallioniemi joutui tämän jälkeen sanojensa mukaan häirinnän kohteeksi. Venäjän propagandan levittäjiksi Kallioniemi luokittelee muun muassa patriarkka Kirillin, kielitieteilijä Noam Chomskyn, saksalaisen poliitikon Gerhard Schröderin ja näyttelijä Russell Brandin.
Kirjassaan "Vatnik Soup: The Ultimate Guide to Russian Disinformation" (2024) Kallioniemi tiivistää Venäjän disinformaation neljään teemaan:
Kallioniemi sai Liettuan ulkoministeri Gabrielius Landsbergisiltä Liettuan diplomaattisen tähden toiminnastaan disinformaatiota vastaan. Ukrainan Strategisen viestinnän ja informaatioturvallisuuden keskus myönsi hänelle kunniamaininnan.
Mihail Žarov

Mihail Ivanovitš Žarov (; 27. lokakuuta 1899 Moskova – 15. joulukuuta 1981 Moskova) oli neuvostoliittolainen näyttelijä.
Žarov työskenteli lukuisissa teattereissa uransa aikana. Hän oli vuodesta 1938 Malyi-teatterin näyttelijä ja ohjaaja. Žarov teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1915 ja alkoi esiintyä suurissa elokuvarooleissa vuonna 1925. Hän saavutti 1930-luvulla Neuvostoliiton-laajuista suosiota ja pääsi työskentelemään maan tunnetuimpien ohjaajien kanssa. Žarov esiintyi muun muassa Maljuta Skuratovin roolissa elokuvassa "Iivana Julma". Kaikkiaan hän esiintyi urallaan yli kuudessakymmenessä elokuvassa. Lisäksi hän oli ohjaajana kolmessa elokuvassa.
Žarov sai kolme Leninin kunniamerkkiä (1967, 1970, 1974), Venäjän SFNT:n kansantaiteilijan arvonimen (1944) ja Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimen (1949). Hän sai kolmesti Stalin-palkinnon: vuonna 1941 elokuvasta "Pjotr Pervyi", vuonna 1942 elokuvasta "Oborona Tsaritsyna" ja vuonna 1947 teatterityöstään. Žarov sai myös monia muita palkintoja ja tunnustuksia, kuten Sosialistisen työn sankarin arvonimen vuonna 1974. Hän kuoli 82-vuotiaana moskovalaisessa sairaalassa nukkuessaan ja tuli haudatuksi Novodevitšin hautausmaalle.
Esko Suikkanen (ammattiyhdistysjohtaja)

Esko Ahti Suikkanen (16. joulukuuta 1922 Ruokolahti – 23. heinäkuuta 2008 Ruokolahti) oli suomalainen ammattiyhdistysjohtaja.
Suikkasen vanhemmat olivat sahatyöntekijät Aksel Suikkanen ja Tyyne Hänninen. Hän avioitui vuonna 1947 laborantti Lili Eila Inkeri Mertasen kanssa. Suikkanen kävi kansakoulun 1930–1937 ja metallialan ammattikoulun 1939–1940. Jatkosodan aikana radiosähköttäjäksi koulutettu Suikkanen palveli sodan jälkeen värvättynä rajajääkärinä 1944–1945, ja oli Enso-Gutzeitin Kaukopään tehtaiden hitsaaja-putkiasentaja 1945–1951.
Suomen Metallityöväen Liiton toimitsija Suikkanen oli vuodesta 1951, palkkasihteeri vuodesta 1955 ja sihteeri 1961–1967. Hän oli Enso-Gutzeit Oy:n palkkatarkastaja 1967–1969, Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen ammattiyhdistyssihteeri 1970–1973 ja Puutyöväen liiton puheenjohtaja 1973–1985.
Kaukopään tehtaiden pääluottamusmiehenä Suikkanen oli 1948–1951 ja ministeri Seija Karkisen poliittinen avustaja 1971–1972. Suikkanen oli myös Imatran kauppalanvaltuuston jäsen 1949–1955 ja kauppalanhallituksen jäsen 1951–1955, minkä lisäksi hänellä oli useita ammattiyhdistysliikkeen ja muita luottamustoimia.
Sirankypärähokko

Sirankypärähokko ("Pauxi koepckeae") on hokkoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Perussa. Sitä on aiemmin pidetty perunkypärähokon ("Pauxi unicornis") alalajina. Laji sai tieteellisen nimensä vuonna 1971 Maria Koepcken kunniaksi.. 
Sirankypärähokko voi kasvaa 85–95 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat pääosin toisiaan ulkonäöltään. Höyhenpeite on sinisenkiiltävän musta. Pyrstön pää ja yläperä ovat väriltään valkoiset. Jalat ovat tavallisesti vaaleanpunaiset, mutta pesimäkaudella uroksilla kellertävät. Sirankypärähokan nokka on melko kookas ja väriltään kirkkaanpunainen. Nokan tyvessä on sininen litteä, pyöreämuotoinen luulevy. Nämä ovat tärkeimmät tuntomerkit, joilla lajin voi erottaa perunkypärähokosta, jonka nokka on oranssi ja luulevy isompi. 
Sirankypärähokkoa tavataan vain Cerros del Siran alueella Huánucossa, Keski-Perussa. Lajin kokonaiskannan arvioidaan olevan alle 400 yksilöä, ja on todisteita sen määrän vähenemisestä.
Sirankypärähokko elää pilvimetsissä yli kilometrin korkeudella.
Jaavannauruli

Jaavannauruli ("Garrulax rufifrons") on Jaavalla elävä erittäin uhanalainen lintulaji - sitä on jäljellä alle 250 täysikasvuista yksilöä. Lajin uhanalaisuuteen on vaikuttanut pyydystäminen häkkilinnuksi.
Jaavannauruli kasvaa noin 27 cm pitkäksi. Tämä isokokoinen ruskea nauruli liikkuu ryhmissä nopeasti vaikkakin kömpelösti tiheän pensaikon ja aluskasvillisuuden läpi. Sen otsa on tumman punaruskea, muu höyhenpuku hyvin tumma ja vaaleankeltainen oranssi iiris erottuu näkyvästi. Ääntä on verrattu hevosen lempeään hirnahteluun.
Urraonluura

Urraonluura ("Grallaria fenwickorum") on Kolumbiassa elävä äärimmäisen uhanalainen varpuslintu. Sitä on jäljellä 70–400 täysikasvuista yksilöä.
Urraonluurakoiras ja -naaras ovat suunnilleen samannäköiset. Päälaki, kasvot, niska, selkä ja siivet ovat väriltään oliivinruskeasta kanelinruskeaan, ja päälaella ja niskassa on kiiltävä reunus. Yläosien väritys erottuu vaaleanharmaasta kurkusta ja keskiharmaasta rinnasta ja vatsasta vaihtelevalla kanelinruskealla sävyllä ja höyhenreunuksella, erityisesti kurkussa, rinnassa ja kyljissä. Yläperä on kanelinruskea ja pyrstö tummemman punaruskea. Pyrstön alapuoli on valkeanharmaa. Nokka on tumman siniharmaa, vaaleakärkinen, jalat siniharmaat. ja silmän iiris tummanruskea.
Tämä laji elää tammivaltaisissa vuoristometsissä 2 500–3 300 metrin korkeudessa Länsi-Andien vähemmän kosteissa itään päin olevissa suojaisissa laaksoissa. Se on ehkä aiemmin viihtynyt alempanakin, mutta sopivia metsiä ei ole tuolla alueella enää jäljellä. Urraonluura asuu metsän aluskerroksissa tyypillisesti Chusquea-bambutiheiköissä. Se syö hyönteisiä ja matoja.
Silovuoren tuulivoimapuisto

Silovuoren tuulivoimapuisto on Pohjois-Pohjanmaalla Pyhäjoen Keskikylällä sijaitseva tuulivoimapuisto, jossa toimii 8 tuulivoimalaitosta. Niiden kokonaiskapasiteetti on 26 megawattia. Tuulivoimapuiston on rakentanut ABO-Wind Oy, sen omistaa Tuulipuisto Oy Pyhäjoki, joka on itävaltalaisen NAEV Austria Beteiligungs GmbH:n tytäryhtiö, ja sitä operoi ABO-Wind Oy.
Pyhäjoen ainoaa tuulivoimapuistoa on kutsuttu myös nimellä Pyhäjoen tuulivoimapuisto, sillä se valmistui vuosia ennen vuonna 2020 rakennettua seuraavaa Oltavan tuulivoimapuistoa.
Yleistä.
Tuulivoimapuisto sijaitsee Pyhäjoella sen Merijärven puoleisen kaakkoisrajan tuntumassa. Matkaa Pyhäjoen kirkonkylään on 19, Merijärven kirkonkylään 13 ja Vihannin kirkonkylään 21 kilometriä . Voimala-alue jää Silovuorenkankaalla Silovuoren ja laajan suoalueen väliin. Voimaloiden itäpuolella sijaitsee Leivinneva, joka on laaja turvetuotantoalue. Alueen ohittaa Pyhäjoen Keskikylän ja Merijärven Ylipään välinen kylätie, josta voimala-alueen huoltotie saa alkunsa. Tuulipuiston pituus on 2,0 kilometriä, leveys 1,2 kilometriä, ja kaikki voimalaitokset sisällensä sulkevan alueen pinta-ala on 1,4 neliökilometriä. Tuulipuistoksi kaavoitetun alueen pinta-ala on 4,332 neliökilometriä . Lähin asutus on 1,6 kilometrin päässä Yppärilän kylässä.
Tuulivoimalaitokset ovat tanskalaisen Vestaksen valmistamaa V126-mallia, jonka napakorkeus on 147 metriä, tuuliturbiinin halkaisija 126 metriä, ja jonka kapasiteetti on 3,3 megawattia. Voimalat sijaitsevat 82–92 metrin korkeudella mpy. Voimaloiden tuottama sähkö johdetaan maakaapeleissa alueen länsipuolella sijaitsevalle keräyskohtaan, josta sähkönsiirto jatkuu länteen päin maakaapelilla 5,4 kilometriä . Kaavaehdotuksen mukaan sinne on rakennettu kylätien ja 110 kilovoltin kohtaamispaikalle sähköasema, josta sähkö johdetaan valtakunnan verkkoon. Sähköasema sijaitsee Keskikylän kaakkoispuolella.
Historiaa.
Suunnittelu.
Tuulivoimapuiston alue on tuulivoimalle lupaavaa aluetta, sillä vuonna 2020 TUULI-hankkeessa myös sen eteläpuolelta on osoitettu tuulivoimalle lisää metsäalueita (alueet nro 196 ja 197). Aloite tuulivoimapuiston rakentamisesta tuli alujaan kunnanvaltuutetulta Jaakko Jukkolalta . Pohjois-Pohjanmaan ELY-keskus päätti, ettei hankkeeseen sovelleta YVA-menettelyä . Hankealueelle suunniteltiin aluksi yhdeksää tuulivoimalaitosta, mutta yksi voimala poistettiin suunnitelmasta metson soidinalueen takia . Pyhäjoen kunnanvaltuusto hyväksyi osayleiskaavan joulukuussa 2014 ja se sai lainvoiman maaliskuussa 2015. Kaavassa mainitaan, etteivät voimaloiden kokonaiskorkeudet saa ylittää 210 metriä ja voimaloiden nimellistehon tulee pysyä alle 30 megawatin. 
Rakentaminen.
Tuulipuiston rakentaminen aloitettiin vuonna 2015 ja työt valmistuivat vuoden 2016 loppupuolella, sillä sähköntuotanto alkoi vuodenvaihteessa. Ympäristöluvan melumittaukset suoritettiin vuonna 2017 toukokuun ja syyskuun välisenä aikana.
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2024

Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2024 järjestettiin 7.–8. syyskuuta Espoossa Leppävaaran stadionilla. Kilpailujen järjestävinä seuroina olivat Espoon Tapiot ja Esbo IF.
Eemil Laurell

Eemil Laurell (s. 17. joulukuuta 2004 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija, joka edustaa SM-liigajoukkue Tampereen Ilvestä. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Laurell laukoo oikealta.
Ura.
Laurell on Tampereen Ilveksen kasvatti. Hän pelasi kaudesta 2019–2020 Ilves Teamin C-nuorissa, josta Laurell siirtyi kaudeksi 2020–2021 Kooveen U18-joukkueeseen. Kaudella 2021–2022 hän debytoi seuran Mestis-joukkueessa, jossa Laurell pelasi neljä runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Kaudeksi 2022–2023 hän palasi Ilvekseen ja siirtyi seuran U20-joukkueeseen. Kaudella 2023–2024 Laurell oli joukkueen paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 25+15=40. Hän voitti myös Ilveksen sisäisen tehotilaston lukemalla +4. Laurell pelasi kauden loppuun lainalla Kooveen Mestis-joukkueessa, jossa hän pelasi kuusi runkosarjaottelua tehopistein 2+1=3 ja kaksi pudotuspeliottelua ilman tehopisteitä.
Toukokuussa 2024 Laurell teki Ilveksen kanssa 2+1-vuotisen SM-liigasopimuksen. Hän aloitti kauden 2024–2025 seuran U20-joukkueessa. Laurell teki siellä 17 runkosarjaottelussa tehot 9+12=21, joilla hän oli Ilveksen toiseksi paras pistemies Iivari Heikkisen jälkeen. Laurell teki miesten pääsarjadebyyttinsä Mestarien liigan neljännellä kierroksella 14. syyskuuta 2024 vieraissa sveitsiläistä Genève-Servetteä vastaan. Hänet merkittiin Ilveksen kakkosketjun oikeaan laitaan Erik Borgin ja Kasper Björkqvistin viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 11.30 minuuttia. Laurell sai myös kakkossyöttöpisteen Toni Utusen tekemään maaliin. SM-liigadebyyttinsä hän teki runkosarjan kolmannella kierroksella kotiottelussa Pelicansia vastaan 21. syyskuuta 2024. Laurell merkittiin Ilveksen kolmosketjun oikeaan laitaan Samuli Ratisen ja Adam Najmanin viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 11.37 minuuttia ja Laurellille merkittiin teholukema +1. Hän sai myös yhden kahden minuutin jäähyn korkeasta mailasta. Matti Kaario valitsi Laurellin ottelun Alumnien tähtien kolmostähdeksi. Liigauransa avausmaalin hän teki 30. joulukuuta 2024 kotiottelussa Mikkelin Jukureita vastaan. Laurellin osuma jäi Ilveksen 5–0-voittoon päättyneen ottelun voittomaaliksi. Mika Nieminen valitsi hänet ottelun Alumnien tähtien kakkostähdeksi. Laurell pelasi SM-liigassa kauden aikana 18 runkosarjaottelua tehopistein 1+2=3. CHL:ssä hän pelasi kaksi ottelua. Maaliskuussa 2025 Laurell solmi Ilveksen kanssa kevääseen 2027 ulottuvan jatkosopimuksen. Sopimus sisältää option kaudesta 2027–2028.
Chusquea

Chusquea on bambuihin kuuluva heinäkasvien suku. Suvun lajit kasvavat luonnonvaraisina Meksikossa ja trooppisessa Amerikassa.
Sukuun kuuluu noin 90 lajia.
Joitakin lajeja, kuten "Chusquea gigantea" -lajia, kasvatetaan puutarhoissa myös Euroopassa.
Jere Vartiainen

Jere Vartiainen (s. 1983 Oulu) on suomalainen runoilija, esiintyvä taiteilija ja psykologi
Vartiaisen kolmas runokokoelma "Minuus | Miinus" (Kolera) oli Tanssiva karhu -palkintoehdokkaana 2018. Hänen neljäs runokokoelmansa "Etäisyys, leikki" (Aviador) ilmestyi 2024. Aiemmin häneltä ovat ilmestyneet kokoelmat "Kirjoitin tämän kärpäspaperille, eikä se tarkoita paljon mitään" (2013, Hai) ja "Enimmäkseen en nuku alasti" (2014, Nordbooks). Vartiainen on lavarunouden suomen mestari vuodelta 2014 .
Heikki Juhani Laitinen

Heikki Juhani Laitinen on työturvallisuuteen perehtynyt työelämän asiantuntija, joka on toiminut tutkimusprofessorina. 
Laitinen valmistui diplomi-insinööriksi Tampereen teknillisestä korkeakoulusta v. 1976 ja tekniikan tohtoriksi Lappeenrannan teknillisestä korkeakoulusta v. 1984. Hän on työskennellyt muun muassa valtion työsuojelutarkastajana, lehtorina ja dosenttina Lappeenrannan teknillisessä korkeakoulussa.
Laitinen oli Työterveyslaitoksen tutkimusprofessorina 1990–2001.
Työsuojelurahasto antoi Laitiselle tunnustuspalkinnon v- 2005 ja Sosiaali- ja terveysministeriö myönsi hänelle Työympäristötyön erityisansiomitalin erityisen ansiokkaasta ja pitkäaikaisesta työskentelystä työympäristön hyväksi vuonna 2012.
Laitisen ansioksi luetaan rakennusmaiden turvallisuutta mittaava TR-mittari, vaikka muitakin ehdokkaita on ollut.
Topias Rovio

Topias Rovio (s. 2. syyskuuta 2003 Turku) on suomalainen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa Mestis-joukkue IPK:ssa.
Ura.
Rovio on naantalilaisen VG-62:n kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin Turun Palloseuraan, josta Rovio siirtyi kaudeksi 2021–2022 Pelicansin U20-joukkueeseen. Hän jakoi varsin tasaisesti joukkueen torjuntavastuun Iiro Erosen kanssa. Rovio puki kauden aikana myös kahteen SM-liigan runkosarjaotteluun, mutta hän jäi kuitenkin ilman peliaikaa. Kaudeksi 2022–2023 hän siirtyi Jukurien U20-joukkueeseen. Helmikuussa 2023 seura lainasi Rovion yhden ottelun ajaksi Mestis-joukkue Ketterään.
Huhtikuussa 2023 Rovio teki kaksivuotisen SM-liigasopimuksen Ässien kanssa. Hän pelasi kauden 2023–2024 pääasiassa seuran U20-joukkueessa. Rovio torjui joukkueen kauden päätteeksi U20 Suomen-mestaruuteen ja hänet palkittiin pudotuspelien parhaana pelaajana Ville Peltonen -palkinnolla. Rovio puki kauden aikana myös viiteen SM-liigan runkosarjaotteluun, mutta hän ei saanut kuitenkaan peliaikaa. Helmikuussa 2024 Ässät lainasi Rovion yhden ottelun ajaksi Mestis-joukkue Forssan Palloseuraan.
Kauteen 2024–2025 Rovio lähti Ässien SM-liigajoukkueen toisena maalivahtina Niklas Rubinille, kun Karolus Kaarlehto oli poistunut kesällä joukkueen harjoitusvahvuudesta. Hän teki liigadebyyttinsä runkosarjan avauskierroksella 14. syyskuuta 2024 pelatussa ottelussa HPK:ta vastaan. Rovio lähti otteluun kakkosmaalivahtina Rubinille, mutta hänet kuitenkin vaihdettiin Ässien maalinsuulle ajassa 24.14, kun Rubin loukkaantui. Hän torjui ottelussa kahdeksan kertaa, eikä päästänyt maaliakaan, kun Ässät voitti ottelun lukemin 2–0. Seura paikkasi maalivahtiosastoaan Joni Ortiolla, mutta Rovio pelasi kuitenkin ensimmäisen SM-liigaottelunsa aloittavana maalivahtina seuraavassa ottelussa 18. syyskuuta 2024 vieraissa hänen entistä seuraansa Pelicansia vastaan. Hän torjui Ässien 5–2-voittoon päättyneessä ottelussa 22 kertaa. Erik Kakko valitsi Rovion ottelun kolmostähdeksi. Kaikkiaan kaudella hän pelasi kymmenen ottelua torjuen kaksi voittoa 3,20 päästettyjen maalien keskiarvolla ja 87,9 torjuntaprosentilla. Pudotuspeleissä hän oli kaikissa otteluissa luukkuvahtina, eikä pelannut otteluakaan.
Kaudeksi 2025–2026 Rovio siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Mestikseen IPK:hon. Kahden pelatun ottelun jälkeen hän siirtyi syyskuussa KalPaan toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella paikkaamaan Patrik Kerkolan loukkaantumista. Rovio pelasi siellä yhden runkosarja- ja yhden Mestarien liigan ottelun, kunnes lokakuussa hän palasi IPK:n vahvuuteen.
Muuta.
Rovion isä Jyrki on entinen jalkapallomaalivahti, joka pelasi omalla urallaan yhteensä 304 pääsarjaottelua Kuopion Palloseurassa, FC Kuusysissä, FC Interissä ja FC Jazzissa.
Gatito Fernández

Roberto Júnior ”Gatito” Fernández (s. 29. maaliskuuta 1988) on paraguaylainen ammattilaisjalkapalloilija, joka toimii maalivahtina paraguaylaisessa Cerro Porteño -seurassa ja Paraguayn maajoukkueessa. Hänen lempinimensä ”Gatito” tarkoittaa espanjaksi ”pientä kissaa”, mikä erottuu hänen nopeudestaan ja ketteryydestään maalivahtina.
Varhainen ura.
Gatito Fernández on entisen paraguaylaisen maajoukkueen maalivahdin, Roberto ”Gato” Fernándezin poika. Gatito Fernández aloitti uransa Cerro Porteñossa, joka on yksi Paraguayn suurimmista jalkapalloseuroista.
Seuraura.
Fernández pelasi lainalla kolmessa eri joukkueessa, argentiinalaisessa Estudiantesissa, argentiinalaisessa Racing Clubissa ja alankomaalaisessa Utrechtissa. Fernández pelasi myös lyhyitä jaksoja brasilialaisissa joukkueissa Esporte Clube Vitória, Figueirense ja Botafogo. Nykyään hän pelaa toista kertaa Cerro Porteñossa, jossa hän pelasi aikaisemmin vuosina 2007–2014.
Kansainvälinen ura.
Fernández debytoi Paraguayn maajoukkueessa vuonna 2011. Hän on sittemmin ollut tärkeä osa Paraguayn joukkuetta useissa Copa América -turnauksissa. Hänen merkittävimmät suorituksensa ovat olleet ratkaisevia rangaistuspotkukilpailuissa, joissa hän on johdattanut maansa voittoihin.
Pelityyli.
Fernándeziä pidetään erittäin ketteränä ja reaktiivisena maalivahtina, joka pystyy venymään nopeasti ja estämään vaikeat laukaukset. Hänen erikoisosaamisensa on rangaistuspotkujen torjuminen, mikä on auttanut häntä saamaan mainetta niin seurassa kuin maajoukkueessakin.
Sisäpiha

Sisäpiha on rakennuksen joka puolelta ympäröimä ulkotila. Joskus sisäpihaksi kutsutaan sellaistakin aluetta, joka on vain kolmelta suorakulmaisesti toisistaan eroavalta suunnalta rakennuksen ympäröimä.
Osa sisäpihoista kaupungeissa on umpikorttelin sisuksia, joita ympäröivät korttelin lähellä katuja olevat kerrostalot, jotka ovat toisissaan kiinni. Näille sisäpihoille pääsee yleensä porttikonkien kautta.
Helsingissä sisäpihoja on paljon muun muassa Katajanokalla ja Vallilassa.
Myös linnoissa ja palatseissa on sisäpihoja.
Heart Aerospace ES-30

Heart Aerospace ES-30 on kehitteillä oleva ruotsalainen, 30-paikkainen sähkö- tai hybridikäyttöinen matkustajalentokone. Alkujaan 19-paikkaisena sähkölentokoneena esitelty kehityshanke vaihtui vuonna 2022 30-paikkaiseksi hybridikoneeksi. Tällöin sähkömoottorille voidaan akuston ohella syöttää virtaa kahdella polttomoottoria käyttävällä, peräosaan sijoitetulla sähkögeneraattorilla. Näin voidaan tarvittaessa kasvattaa lentomatkaa. Koneen suunnittelusta ja valmistamisesta vastaa Heart Aerospace AB. Yrityksen tuotekehitys- ja testaustilat sijaitsevat Göteborgin Säven lentoasemalla.
Konetyyppi on herättänyt laajaa kiinnostusta useiden lentoyhtiöiden ja muiden ilmailuorganisaatioiden lyhyen matkan reittiliikenteen tulevaisuuden suunnitelmissa. Keväällä 2024 uutisoitiin, että kehityshanke oli kerännyt toistaiseksi 145 miljoonan dollarin rahoituksen. Yhtiö tavoittelee eurooppalaisen tyyppihyväksynnän saavuttamista vuoden 2028 tienoilla. 
ES-30:n on suunniteltu lentävän 200 kilometrin matkan akustonsa varassa, ja tarvittaessa 400 kilometriä hybriditilassa 30 matkustajalla. Myöhemmissä, 2030-luvun kehitysversioissa lentomatkaksi on kaavailtu 300−400 kilometriä akustolla ja 500−600 kilometriä hybriditilassa. Mikäli matkustajamäärä rajataan 25:een, koneen laskennallisen lentomatkan on arvioitu tuolloin kohoavan hybriditilassa 800 kilometriin. Koneen tarvitseman kiitotien pituudeksi on kerrottu 1 100 metriä ja akuston latausajaksi 30 minuuttia.
Syyskuussa 2024 lentokoneesta esiteltiin testaamiseen ja sarjavalmistuksen suunnitteluun tarkoitettu esittelykone, Heart Experimental 1 (HX-1). Esittelykone pyritään saamaan ilmaan vuoden 2025 toisella neljänneksellä. Toisen prototyyppikoneen (HX-2) ensilentoa on suunniteltu vuodelle 2026.
Orlando Figes

Orlando Figes (s. 1959) on brittiläinen historioitsija.
Figes valmistui Cambridgen yliopistosta vuonna 1982. Hänestä tuli Trinity Collegen "Research Fellow" vuonna 1984, ja hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1987. Hän aloitti uransa Cambridgen yliopiston historian tiedekunnassa apulaisluennoitsijana vuonna 1987. Sittemmin hänestä tuli Lontoon yliopiston Birkbeck Collegen historian professori.
Figes on keskittynyt tutkimaan Neuvostoliiton ja Venäjän historiaa sekä kirjoittamaan niistä. Hänelle myönnettiin monia palkintoja teoksestaan "A People´s Tragedy: The Russian Revolution 1891–1924" (2007). Siltala on kustantanut häneltä suomennetut teokset "Kuiskaajat – Ihmiskohtaloita Stalinin Neuvostoliitossa" ja "Vallankumouksen Venäjä 1891–1991".
Gruissan

Gruissan (oksitaaniksi: "Grussan") on kunta Ranskan eteläosassa Auden departementissa Oksitanian alueella. Se sijaitsee Välimeren rannalla, noin 14 kilometriä Narbonnen kaupungista kaakkoon. 
Kunnan keskustassa oleva korkea kallio on ollut tärkeä paikka, mistä on voitu tarkkailla läheistä merialuetta. Vähitellen sitä on alettu linnoittaa, ja ainakin 1000-luvulla siellä on ollut jo linnoitus. Linnoituksen ympärille myös kehittyi ajan myötä Gruissanin kaupunki. Linnoituksen purkamisesta päätti luultavasti Ranskan kuningas Ludvig XIII vuonna 1632. Purettavan rakennuksen kiviä käytettiin uudelleen joidenkin talojen rakentamiseen Gruissanin kylässä sekä Narbonnen katedraalissa. Linnoituksesta on jäljellä vain Guillaume de Broan vuonna 1247 rakentama "linnan uusi torni". Tornista käytetään myös nimeä Tour Barberousse, ottomaanien laivaston päällikön Hayreddin Barbarossan mukaan, joka herätti pelkoa rannikon kaupungeissa 1400-luvulla.
Lähellä vanhaa Gruissanin kylää sijaitsee l’ile Saint Martinin suolantuotantoalue. Merisuolan tuottamisella on pitkä historia koko Auden rannikolla. Suolantuotanto on aloitettu seudulla jo ennen ajanlaskun alkua, ja roomalaisten aikakaudella suolakauppa oli erittäin tärkeää. l’ile Saint Martinissa aloitettiin suolantuotanto nykyisessä muodossaan vuonna 1911.
Aleksandr Masljakov

Aleksandr Vasiljevitš Masljakov (; 24. marraskuuta 1941 Sverdlovsk – 8. syyskuuta 2024) oli venäläinen televisiojuontaja. Hän oli Venäjän kunniataiteilija ja yksi Neuvostoliiton, sitten Venäjän tunnetuimmista televisiokasvoista.
Masljakov valmistui Moskovan liikenneinsinöörien instituutista vuonna 1966 ja Television työntekijöiden korkeakursseilta vuonna 1968. Hänestä tuli ohjelman "Tšto? Gde? Kogda?" ensimmäinen juontaja vuonna 1975. Vuosina 1964–2022 Masljakov juonsi komedista kilpailuohjelmaa "KVN", jota ei näytetty vuosina 1972–1986, koska viranomaiset näkivät kilpailijoiden vastauksissa neuvostovastaisuutta. Hän oli myös kansainvälisen "KVN"-formaatin puheenjohtaja. Ohjelmaan osallistui ennen presidenttiyttään Volodymyr Zelenskyi. Lisäksi kilpailijoina olivat virassa istuessaan Boris Jeltsin, Vladimir Putin ja Dmitri Medvedev.
Masljakov juonsi myös nuorisofestivaalien lähetyksiä Sofiasta, Havannasta, Berliinistä, Moskovasta ja Pjongjangista. Vuonna 2006 hänelle myönnettiin Kunniamerkki ansioista isänmaalle (luokka IV). Masljakov sai vuonna 2024 syöpädiagnoosin, ja hän kuoli sairauteensa myöhemmin samana vuonna. Hänellä oli vaimo ja poika.
Nea Tuikka

Nea Tuikka (s. 4. huhtikuuta 2004 Sotkamo) on suomalainen pesäpalloilija. Tuikka edustaa Superpesiksessä pelaavia Mailattaria.
Ura.
Tuikka on Sotkamon Jymyn kasvatti, mutta pelasi ensimmäiset ammattiottelunsa Kajaanin Pallokerhossa Suomensarjassa. Hän voitti Jymyn kanssa C-tyttöjen SM-kultaa vuonna 2020. Tuikka sai myös kokemusta Ykköspesiksestä pelaten Pallokerhon edustuksessa kaksi ottelua kaudella 2021.
Tuikka siirtyi Ylivieskan Kuulaan kauden 2021 päätyttyä. Kuulattarissa Tuikka pelasi seuran edustuksessa Ykköspesistä ja tyttöjen joukkueessa Superia. Hän voitti vuonna 2023 tyttöjen Superpesis joukkueen kanssa SM-kultaa. 
Tuikka liittyi Mailattariin kaudeksi 2024 kahden vuoden kattavalla sopimuksella. 
Tuikka sai Superpesis debyyttinsä Mailattarissa 10. toukokuuta Mailattarien pelatessa Pesäkarhuja vastaan vieraissa.
Matilda Wirtavuori

Matilda Wirtavuori (s. 23. elokuuta 2000 Tampere) on vuoden 2024 Miss Suomi. Tampereella asuva Wirtavuori on koulutukseltaan kauppatieteiden maisteri ja toimii yrittäjänä. Hän edusti Suomea marraskuussa 2024 pidetyissä Miss Universum -kisoissa Meksikossa sijoittuen 30 parhaan joukkoon. Hänet kruunattiin samaisissa kisoissa maailman ensimmäiseksi Euroopan ja Lähi-idän Miss Universumiksi. Kyseessä oli siis ensimmäinen kerta, kun Miss Universum -kisassa jaettiin maanosatittelit.
Olivier Norek

Olivier Norek (s. 1975 Toulouse, Ranska) on ranskalainen kirjailija ja poliisi.
Norek työskenteli poliisina 18 vuotta muun muassa Pariisissa Saint-Denis'ssa. Ennen sitä hän oli avustustyössä Afrikassa ja Jugoslaviassa. Hän on kirjoittanut lukijoiden ja kriitikoiden kiittämää rikoskirjallisuutta.
Vuonna 2024 Norekilta ilmestyi talvisotaa käsittelevä romaani "Les Guerriers de l'Hiver" ("Talven soturit"), jonka suomennoksen oikeudet on myyty Otavalle. Se nousi myyntimenestykseksi Ranskassa ja on ehdolla Renaudot-palkinnon saajaksi. Kirja sai alkunsa kun Venäjä hyökkäsi Ukrainaan vuonna 2022, minkä johdosta Norek alkoi tutkimaan Venäjän aiemmin aloittamia hyökkäysotia ja löysi talvisodan, josta kiinnostui koska talvisodasta ei ole ranskaksi juurikaan tietoa saatavilla. Hän halusi tietää millaiset olivat olosuhteet ja miten suomalaiset taistelivat suurta Neuvostoliittoa vastaan 40 asteen pakkasessa. Norek matkusti Suomeen marraskuussa 2022 ja vietti täällä maaliskuuhun 2023 saakka, saadakseen kokea saman ajanjakson minkä sota kesti. Sinä aikana hän asui eri puolilla Suomea ja tapasi eri alojen asiantuntijoita kuten tutkijoita, tarkka-ampujia, armeijan kouluttajia ja museo-oppaita. Hän löysi myös yhteyden hänen omaan sukuunsa. Hänen isoisänsä oli palvellut samaan aikaan Ranskan muukalaislegioonassa Marokossa 1930-luvulla kun Aarne Juutilainen jota kutsuttiin lempinimellä ”Marokon kauhu”.
Elina Bystritskaja

Elina Avraamovna Bystritskaja (; 4. huhtikuuta 1928 Kiova – 26. huhtikuuta 2019 Moskova) oli ukrainalaissyntyinen venäläinen näyttelijä. Hänet tunnettiin varsinkin pääroolistaan romaanin "Hiljaa virtaa Don" elokuvaversiossa ("Hiljaa virtaa Don", 1958). Hän esiintyi myös muun muassa elokuvassa "Tulisydän" (1951).
Bystritskajan perhe evakuoitiin Astrahaniin toisen maailmansodan aikana. Bystritskaja työskenteli hoitajana liikkuvassa sairaalassa. Vuonna 1944 Bystritskaja palasi perheineen Ukrainaan ja asettui Nižyniin. Hän valmistui ensin lääketieteellis-teknillisestä koulusta vuonna 1947 ja opiskeli sitten jonkin aikaa filologiaa pedagogisessa instituutissa. Bystritskaja päätti kuitenkin siirtyä Kiovan teatteri-instituuttiin ja valmistui vuonna 1953. Hän työskenteli aluksi Vilnan venäläisessä draamateatterissa ja jonkin aikaa Moskovan Puškin-draamateatterissa. Bystritskaja oli Malyi-teatterin näyttelijä vuodesta 1958. Elokuvadebyyttinsä hän teki vuonna 1950. Bystritskaja opetti vuodesta 1979 Štšepkin-teatterikorkeakoulussa ja Venäjän teatteritaiteen akatemiassa. Hän johti Neuvostoliiton rytmisen voimistelun liittoa vuodesta 1980. 
Bystritskaja julkaisi kirjan "Vstretši pod zvezdoi nadeždy". Hänelle omistettiin dokumenttielokuva "Elina Bystritskaja. Portret odnoi vesny" (1987). Bystritskaja sai Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimen vuonna 1978. Lisäksi hän oli Venäjän, Georgian, Azerbaidžanin ja Kazakstanin neuvostotasavaltojen kansantaiteilija.
Zinaida Kirijenko

Zinaida Mihailovna Kirijenko (; 9. heinäkuuta 1933 Mahatškala – 12. helmikuuta 2022 Moskova) oli venäläinen näyttelijä.
Kirijenko valmistui Elokuvauksen Gerasimov-instituutista vuonna 1958. Häntä opettivat Sergei Gerasimov ja Tamara Makarova. Hän työskenteli yli kolmenkymmenen vuoden ajan Kansallisessa elokuvanäyttelijöiden teatterissa. Kirijenko aloitti elokuvauransa vuonna 1954. Hän esiintyi muun muassa elokuvissa "Ihmisen kohtalo" ja "Tihi Don".
Kirijenkolle myönnettiin Venäjän SFNT:n kunniataiteilijan (1965) ja sitten kansantaiteilijan arvonimen vuonna 1977. Hän sai Neuvostoliiton valtionpalkinnon vuonna 1979.
Bergin kirkko (Halden)

Bergin kirkko () on Haldenin kunnassa Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko 1100-luvulta.
Rokken kirkko

Rokken kirkko () on Haldenin kunnassa Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko 1100-luvulta.
Iddin kirkko

Iddin kirkko () on Haldenin kunnassa Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko 1100-luvulta.
Ljudmila Hitjajeva

Ljudmila Ivanovna Hitjajeva (; s. 15. elokuuta 1930 Nižni Novgorod) on venäläinen näyttelijä.
Hitjajeva pääsi vuonna 1948 kotikaupunkinsa (silloisen Gorkin) teatterikouluun. Valmistuttuaan vuonna 1952 hän pääsi Gorkin draamateatterin seurueeseen, jossa hän työskenteli yhdeksän vuoden ajan. Hitjajeva teki elokuvadebyyttinsä elokuvassa "Jekaterina Voronina" vuonna 1957. Vuonna 1958 hän esiintyi Sergei Gerasimovin elokuvassa "Tihi Don". Näiden kahden elokuvan myötä Hitjajeva nousi yhdeksi Neuvostoliiton elokuvateollisuuden suosituimmista naisnäyttelijöistä. Hän sai suosiota myös esiintymisestään Tatjana Lioznovan ohjaamassa elokuvassa "Jevdokija" (1961).
Hitjajeva sai Venäjän SFNT:n kunniataiteilijan (1965) ja kansantaiteilijan (1983) arvonimet. Vuonna 2002 hänelle myönnettiin Venäjän kunniamerkki.
Tinaus

Tinaus on metalliesineiden peittämistä ohuella tinakerroksella. Rautaesineitä on tinattu ilman ruostuttavan vaikutuksen estämiseksi. Tinattu on myös kupari- ja messinkiastioita.
Tinaus tapahtui joko siten, että hyvin puhdistettu esine kastettiin sulaan tinaan, jolloin sen pinnalle tarttui ohut kerros tinaa, tai siten, että sulan tinan ja hartsin tai almiakin seosta hangattiin esineen pinnalle rohdintukolla. Puhtaan tinan lisäksi on tinaukseen käytetty tinan ja lyijyn seosta, joka oli halvempaa ja tarttui helpommin kiinni. Pienten esineiden, esimerkiksi neulojen, tinaus tehtiin siten, että niitä keitettiin messinkikauhassa veden, viinikiven ja tinajauhon kanssa. Kupariesineet tinautuivat nopeasti, kun niitä keitettiin tinatuhkan, kalilipeän ja rakeisen tinan kanssa. Rauta- ja teräesineet käsiteltiin ennen tinausta kuparilla. 
Galvaaniseen tinaukseen käytettiin tinatuhkaa, kalilipeää, kaliumsyanidia ja pyrofosforihappoista natriumia. Tinattu pinta on tavallisesti himmeä, jos tinattaessa on käytetty tina-lvijyseosta, mutta se on kiiltävä, jos käytetty tina on ollut puhdasta. Kupariastioiden tinaus on ollut tavallista jo vanhoina aikoina. Raudan tinaus on myöhemmän ajan keksintö. Tinatuotannosta suurin osa käytettiin aiemmin niin sanottujen tina- eli läkkipeltien tinaukseen.
Prestebakken kirkko

Prestebakken kirkko () on Haldenin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1795.
Tistedalin kirkko

Tistedalin kirkko () on Haldenin kunnassa Norjassa sijaitseva tiilinen pitkäkirkko vuodelta 1865.
Asakin kirkko

Asakin kirkko () on Haldenin kunnassa Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko vuodelta 1893.
Boeing X-48

Boeing X-48 oli Boeingin valmistama kokeellinen miehittämätön ilma-alus, joita valmistettiin kaksi kappaletta. Koneesta luotiin kolme variaatiota: X-48A, X-48B ja X-48C, joista ensimmäistä ei koskaan valmistettu. X-48 valmistettiin yhdessä Cranfield Aerospacen Nasan sekä Yhdysvaltain ilmavoimien kanssa "blended wing body" (BWB) -tyyppisten lentokoneiden ominaisuuksien tutkimiseen, sillä Boeingin ja Nasan mukaan kyseiset lentokonemallit vähentäisivät polttoaineen kulutusta, päästöjä ja melua, ja niitä on harkittu sovellettavan esimerkiksi sotilaskäyttöön.
X-48B teki ensilentonsa heinäkuussa 2007, ja se suoritti ensimmäiset koelennot vuonna 2010. X-48C suoritti ensimmäisen lentonsa elokuussa 2012, jas se suoritti kahdeksan kuukauden testijakson aikana yli 30 koelentoa.
Castillo de los Tres Reyes Del Morro

Castillo de los Tres Reyes Del Morro, lyhyemmin El Morro, on linnoitus Kuuban pääkaupunki Havannan satamaan johtavan kapean salmen suulla. 
Linnoitus oli avainasemassa Havannan puolustusstrategiassa. Kuubasta oli tullut 1500-luvulla Karibian tärkein eurooppalainen siirtokunta ja Havanna peri kasvaessaan Santiagon aseman saaren pääkaupunkina. Kaupungin satamaa oli suojeltava mahdollisilta maahantunekutujilta ja merirosvoilta. Linnoituksen suunnitteli omana aikanaan tunnettu sotilasinsinööri Bautista Antonelli ja sen rakennustyöt valmistuivat vuonna 1590.
Satama saatettiin sulkea kokonaan vetämällä ketju salmen poikki Castillo de los Tres Reyes Del Morron linnoitukselta pienemmälle Salvador de la Puntan linnoitukselle salmen länsipuolella. Puolustuksellisen tehtävän lisäksi linnoitus toimi vankilana. Britit valtasivat linnoituksen meri- ja maahyökkäyksellä seitsenvuotisen sodan yhteydessä 31. heinäkuuta 1762. Brittimiehitys kesti vuoden. Linnoituksen puolustusvarustuksia vahvistettiin Pariisin rauhan jälkeen vuonna 1763. Vahvistustyöt rahoitettiin Meksikosta kerätyillä tuilla ().
Linnoitus on osa Unescon Havannan vanhankaupungin maailmanperintöluettelon kohdetta.
Søndre Enningdalin kirkko

Søndre Enningdalin kirkko () on Haldenin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1956.
Dals Långed

Dals Långed on taajama Bengtsforsin kunnassa Länsi-Götanmaan läänissä Dalslandin historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 1 349 asukasta vuonna 2021.
Billingsfors

Billingsfors on taajama Bengtsforsin kunnassa Länsi-Götanmaan läänissä Dalslandin historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 1 141 asukasta vuonna 2021.
Bäckefors

Bäckefors on taajama Bengtsforsin kunnassa Länsi-Götanmaan läänissä Dalslandin historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 675 asukasta vuonna 2021.
Jonas Fröding

Jonas Fröding (1905–1959) oli ruotsalainen kuvanveistäjä. Hän opiskeli Kuninkaallisessa taideakatemiassa Carl Millesin johdolla. Fröding on tehnyt muun muassa tunnettujen henkilöiden rintakuvia.
Frödingin isän tai äidin pikkuserkku oli Gustaf Fröding.
Uapunmonarkki

Uapunmonarkki ("Pomarea mira") on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu.
Uapunmonarkkia on tavattu Marquesassaariin kuuluvalla Ua Poun saarella. Se on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi, ja se saattaa olla jo hävinnyt, sillä viimeisin vahvistettu havainto on vuodelta 1985. Vuonna 2010 on nähty sitä muistuttava lintu, mutta sen jälkeen tehdyt etsinnät ovat olleet tuloksettomia.
Björn Ahlander

Björn Ahlander (1920–1982) oli ruotsalainen toimittaja. Hän toimi "Sveriges Radion" kirjeenvaihtajana Yhdysvalloissa vuosina 1955–1959 ja Neuvostoliitossa 1969–1971. Vuosina 1971–1972 hän oli "Göteborgs Handels- och Sjöfartstidningin" päätoimittaja, minkä jälkeen hän siirtyi "Svenska Dagbladetiin".
Juri Levitin

Juri Abramovitš Levitin (; 28. joulukuuta 1912 Pultava – 26. heinäkuuta 1993 Moskova) oli neuvostoliittolainen, sitten venäläinen säveltäjä.
Levitin valmistui ensin Samari Savšinkin pianoluokalta ja sitten vuonna 1942 Dmitri Šostakovitšin sävellysluokalta Leningradin konservatoriosta. Häntä on usein käsitelty ensisijaisesti elokuvamusiikin säveltäjänä. Hän sävelsi musiikin muun muassa elokuviin "Tsvetik-semitsvetik", "Tihi Don", "Ugrjum-reka", "Kollegi" ja "Osvoboždenije". Lisäksi Levitinin tuotantoon kuuluu muun muassa oopperoita, oratorioita, kantaatteja, sinfonioita ja konserttoja. Hän sävelsi myös monia jousikvartettoja.
Levitinin kappaleita lauloivat muiden muassa Jelena Kamburova, Mark Bernes, Ljudmila Zykina, Iosif Kobzon ja Alla Pugatšova. Hänen sävellystensä esityksiä ovat johtaneet muiden muassa kapellimestarit Jevgeni Mravinski, Aleksandr Gauk ja Gennadi Roždestvenski. Levitin esitti joitain säveltämiään lauluja pianistina laulusolisteina toimineiden Boris Geftin ja Jefrem Flaksin kanssa. Levitin asui vuodesta 1942 Moskovassa ja liittyi kommunistipuolueeseen vuonna 1947. Vuonna 1952 hän sai Stalin-palkinnon oratoriostaan "Ogni nad Volgoi". Levitinille myönnettiin Venäjän SFNT:n kunniataiteilijan (1965) ja kansantaiteilijan (1980) arvonimet.
Fleury (Aude)

Fleury (oksitaaniksi: "Fluris") on kunta Ranskan eteläosassa Auden departementissa Oksitanian alueella. Se sijaitsee Audejoen varrella ja Välimeren rannalla, noin 14 kilometriä Narbonnen kaupungista itään.
Kunnan alueella tehtyjen arkeologisten kaivauksien avulla on saatu selville, että siellä on ollut asutusta jo esihistoriallisella ajalla 100 000 vuotta sitten. Roomalaiset asuttivat kaupunkia ensimmäisillä vuosisadoilla, josta on jäljellä kylään juomavettä toimittanut maanalainen akvedukti, sekä useiden huviloiden jäännöksiä. Keskiajalla sisämaassa oleva kaupunki linnoitettiin, mistä on yhä jäljellä yksi sen vartiotorneista, Tour de Balayard. Kylän keskustassa olevan Saint-Martinin kirkon rakentaminen aloitettiin 1000-luvulla. Sen arkkitehtonisena erityispiirteenä on sekä romaanisen että goottilaisen tyylin elementtejä. Kirkkoon tehtiin 1800-luvulla muutostöitä.
Rannikolla oleva Saint-Pierre la Merin kylä oli myös asuttu jo Rooman vallan aikoina. Keskiajalla kylän ensimmäisen kirkon rakensi Narbonnen varakreivi. Kylä oli myös yhden Maltan ritarikunnan komentajan kotipaikka, ja siitä tuli yksi heidän strategisista kauppapaikoistaan Välimerellä. 1960-luvun lopusta lähtien Saint-Pierre la Merin kylä on laajentunut merenrantakohteeksi. 
Saint-Pierre la Merin kylän lähellä oleva Gouffre de l'Œil Doux’n kuilu on luonnonnähtävyys. Se on romahtanut kalkkikiviluola, johon pääsee merestä suolaista vettä, tehden sen smaragdinvihreästä vedestä murtovettä.
Boris Novikov

Boris Kuzmitš Novikov (; 13. heinäkuuta 1925 Rjažsk – 25. heinäkuuta 1997 Moskova) oli neuvostoliittolainen, sitten venäläinen näyttelijä.
Novikov valmistui Juri Zavadskin opetusstudiosta vuonna 1948. Hän kuului Mossovet-teatterin esiintyjiin vuosina 1948–1963 ja näytteli sitten Moskovan satiiriteatterissa vuoteen 1972 saakka. Novikov esiintyi myös lukuisissa elokuvissa. Hänelle myönnettiin Venäjän SFNT:n kunniataiteilijan arvonimi vuonna 1961 ja Venäjän kansantaiteilijan arvonimi vuonna 1994. Novikov on haudattu Moskovan Danilovskoje-hautausmaalle.
Vadim Zahartšenko

Vadim Viktorovitš Zahartšenko (; 19. helmikuuta 1929 Novosibirsk – 2. tammikuuta 2007 Moskova) oli venäläinen näyttelijä.
Zahartšenko opiskeli Odessan laivastokoulussa vuosina 1945–1948. Sitten hän opiskeli Elokuvauksen Gerasimov-instituutissa Sergei Gerasimovin sekä Tamara Makarovan johdolla ja valmistui vuonna 1953. Hän esiintyi Moskovan Kansallisessa elokuvanäyttelijöiden teatterissa. Elokuvadebyyttinsä Zahartšenko teki vuonna 1954 elokuvassa "Škola mužestva". Hän esiintyi enimmäkseen sivuosissa. Hänellä oli rooleja muiden muassa elokuvissa "Sorok pervyi", "Tihi Don" ja "Velho". Zahartšenko jatkoi elokuvauraansa 1990-luvulle saakka.
Zahartšenko sai Venäjän kunniataiteilijan arvonimen vuonna 1993. Hän kuoli vaativan leikkauksen jälkeen vuonna 2007.
Pikkulumivarpunen

Pikkulumivarpunen ("Pyrgilauda davidiana") on varpusten heimoon ja aasianlumivarpusten sukuun kuuluva lintulaji.
Koko ja ulkonäkö.
Pikkulumivarpunen kasvaa noin 15 senttimetrin mittaiseksi. Lintu on yleisväritykseltään vaaleanruskea, ja yläpuoli on alapuolta tummempi. Kurkku ja otsa ovat mustia, samoin silmien ja nokan ympäristö. Nokka on melko pieni, kartiomainen ja terävä. Nuori pikkulumivarpunen on täysikasvuista vaaleampi, ja sillä on päässään vähemmän mustaa väritystä. Sukupuolet ovat samannäköiset.
Levinneisyys ja elintavat.
Pikkulumivarpusta tavataan Altain vuoriston pohjoisosasta Mongolian kautta Pohjois-Kiinaan. Lisäksi Intiasta on yksi epävarma havainto. Lajin elinympäristöä ovat kallioiset vuoret ja puoliaavikot yleensä vesistöjen lähellä.
Pikkulumivarpunen käyttää ravinnokseen pääasiassa hyönteisiä, mutta myös siemeniä. Talvisin laji muodostaa suuria, jopa 200 yksilön parvia. Pikkulumivarpunen on pääsääntöisesti paikkalintu, mutta pesimäkauden ulkopuolella se saattaa tehdä vaelluksia.
926 (luku)

926 (yhdeksänsataakaksikymmentäkuusi) on luonnollinen luku, jota edeltää luku 925 ja seuraa luku 927.
Evelyn Rasmussen Osazuwa

Evelyn Rasmussen Osazuwa (s. 15. toukokuuta 1986 Oslo) on norjalainen näyttelijä.
Rasmussen Osazuwa syntyi nigerialaiselle isälle ja pohjoisnorjalaiselle äidille, jotka tapasivat toisensa Oslossa. Rasmussen Osazuwa esiintyi eritrealaisen pakolaisen Kikin roolissa televisiosarjassa "Rahti". Lisäksi hän on esiintynyt muun muassa norjalaisessa sarjassa "Hotel Cæsar".
Igor Dmitrijev (näyttelijä)

Igor Borisovitš Dmitrijev (; 29. toukokuuta 1927 Leningrad – 25. tammikuuta 2008 Pietari) oli venäläinen näyttelijä.
Dmitrijev teki elokuvadebyyttinsä 12-vuotiaana Vladimir Feinbergin elokuvassa "Golos Tarasa". Hänen äitinsä oli balettitanssija, jonka kanssa hän oli toisen maailmansodan aikana evakuoituna Molotoviin. Vuonna 1948 Dmitrijev valmistui Moskovan taideteatterin opetusstudiosta. Häntä opettivat Pavel Massalski ja Sergei Blinnikov. Dmitrijev näytteli vuosina 1948–1969 Leningradin draamateatterissa. Myöhemmin hän kuului Lenfilmin ja Leningradin akateemisen Akimov-komediateatterin esiintyjiin. Ensimmäisen suuren roolinsa elokuvassa Dmitrijev esitti vuonna 1957 "Tihi Donissa". Hän työskenteli myös televisiossa.
Dmitrijev sai Venäjän SFNT:n kunniataiteilijan (1963) ja kansantaiteilijan (1988) arvonimet. Vuonna 1997 hänelle myönnettiin Venäjän kunniamerkki ja vuonna 2003 Kunniamerkki ansioista isänmaalle (luokka IV). Dmitrijev haudattiin Pietarin Serafimovskoje-hautausmaalle.
Suomen tiedekustantajien liitto

Suomen tiedekustantajien liitto (, ) on suomalainen vuonna 1983 perustettu yhdistys, joka edustaa tiedekustantajia ja -julkaisijoita. Sen tehtävänä on huolehtia jäsenistönsä tekijänoikeuskysymyksistä ja edistää tiedejulkaisujen, tutkitun tiedon ja kotimaisten kielten asemaa yhteiskunnassa. Liitto jakaa apurahoja ja avustuksia sekä järjestää koulutuksia, opintomatkoja ja tapahtumia. Se on Kopioston jäsen ja toiminta kustannetaan tieteellisten julkaisujen käyttökorvauksilla. Helmikuusa 2025 liittoon kuului 158 jäsentä. Liiton hallituksen puheenjohtajana toimii Mikael Laakso.
Liitto jakaa myös palkintoja, joista tärkeimmät ovat vuosittain myönnettävät Vuoden tiedekirja - ja Vuoden tiedelehti -palkinnot. Kumpikin palkinto on suuruudeltaan 25 000 euroa. Lisäksi jaetaan Kannustuspalkintoa ja Vuoden tiede-editori-palkintoa. Palkintojen tavoitteena on lisätä kotimaisen tiede- ja kustanustyön näkyvyyttä ja arvostusta.
Kalevi Takkunen

Kalevi Antero Takkunen (30. tammikuuta 1927 Kiuruvesi – 10. maaliskuuta 1999 Kiuruvesi) oli suomalainen libristi ja taiteen keräilijä.
Takkusen vanhemmat olivat ratavartija Yrjö Edvart Takkunen ja Iida Saara Hyvönen. Takkunen kävi kirjakauppakoulun 1948. Hän oli ensin myymäläapulainen Haapamäen osuuskaupan kirjakaupassa ja sitten libristi Suomalaisessa kirjakaupassa 1949–1986, ensisijaisesti Helsingin Aleksanterinkadun myymälässä. "Somistajaprofessorina" tunnettu Takkunen uudisti somistamisen käytäntöjä niin, että sai kymmeniä kotimaisia ja kansainvälisiä somistamisen palkintoja.
Taiteen keräilyn Takkunen aloitti Ina Collianderin "Sininen enkeli" (1959) -nimisestä puupiirroksesta. Collianderin ohella hänen keräämänsä taidekokoema sisälsi muidenkin tiettyjen Takkusen "omien" taiteilijoiden teoksia. He olivat Pentti Kaskipuro, Tapani Raittila, Pentti Lumikangas, Simo Hannula, Erik Granfelt, Kain Tapper, Outi Heiskanen ja Eino Ahonen. Vuonna 1990 inventoitu kokoelma sisälsi kaikkiaan 759 teosta, grafiikkaa niistä oli 466, piirustuksia 241, akvarelleja 38 ja öljymaalauksia 14. Eniten kokoelmassa oli Pentti Kaskipuron teoksia. Inventoidun kokoelman pysyväksi sijoituspaikaksi tuli Rovaniemen taidemuseo.
Iron Country Sisters

Iron Country Sisters on Helsingissä vuonna 2014 perustettu yhtye. Musiikillisesti Iron Country Sisters edustaa perinteistä ja uudempaa estetiikkaa yhdistelevää americana -tyyliä. Yhtyeen sanoitukset ovat englanninkielisiä.
Yhtyeen ovat perustaneet kolme sisarusta, Julia, Silja ja Paula Rautamaa. Kaikkien instrumentteihin kuuluu laulu, Julia soittaa myös kitaraa ja huuliharppua, Silja viulua ja Paula kitaraa. Rautamaan sisarusten sukuun kuuluu monia muusikoita, heidän äitinsä on viulisti Satu Alanko-Rautamaa, jonka veljiä ovat Ismo ja Ilkka Alanko.
Yhtye julkaisi esikoisabuminsa "The Blue Hidden In" vuonna 2019 Soit Se Silti -levy-yhtiön kautta ja toisen täyspitkän "Grace" -albuminsa syyskuussa 2024. Yhtye esiintyy akustisena triona tai vaihtoehtoisesti suuremmalla kokoonpanolla sekstettinä, jolloin esiintyvään kokoonpanoon kuuluu Rautamaan sisarusten lisäksi basisti Simo Kärki, rumpali-perkussionisti Otto Alahuhta sekä sähkökitaraa soittava Eero Nummela.
John A. Parkhurst

John Adelbert Parkhurst (1861–1925) oli yhdysvaltalainen tähtitieteilijä. Hän oli Wisconsinissa Yerkesin observatorion esimies vuodesta 1900. Yhdessä F. C. Jordanin kanssa Parkhurst suunnitteli ja sovellutti valokuvamenetelmän, jonka avulla valovoimakkuuden lisäksi voitiin määritellä tähtien väriekvivalentit.
Jaakko Meriluoto

Jaakko Herman Meriluoto (27. huhtikuuta 1917 Helsinki – 3. elokuuta 1988 Lahti) oli suomalainen tekniikan tohtori ja professori. Hänen vanhempansa olivat hammaslääkäri Aarne Meriluoto (ent. Printz) sekä rouva Martta Meriluoto (o.s. Kinnunen).
Meriluoto valmistui ylioppilaaksi vuonna 1935 Lahden lyseosta. Hän valmistui diplomi-insinööriksi vuonna 1941, tekniikan lisensiaatiksi 1960 ja väitteli tekniikan tohtoriksi vuonna 1965. Väitöskirjan aiheena oli "Raaka-ainetekijöiden vaikutus sorvatun koivuviilun määrään ja laatuun". Opiskelun ohessa hän työskenteli käytännön tehtävissä. Hänen työpaikkojaan olivat mm. Lahti Oy, Sopenkorpi Oy ja Metsäliitto. Lahden teknillisen oppilaitoksen puuteknologian yliopettajana hän toimi 1963–1973.
Meriluoto nimitettiin vuonna 1973 teknillisen korkeakoulun puun mekaanisen teknologian apulaisprofessorin virkaan. Vuonna 1976 hänet nimitettiin myös puuteknologian dosentiksi Helsingin yliopistoon. Hän jäi eläkkeelle 1979. Hänellä oli jatkuvasti yhteiskunnallisia luottamustehtäviä. Hän oli Lahden kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1946–1961, teknillisen lautakunnan jäsen 1954–1960 ja kaupunginhallituksen jäsen 1961–1964. Professorin arvonimi hänelle myönnettiin vuonna 1980.
Meriluoto oli aktiivinen vapaamuurari ja eteni Suomen Suurloosin suurmestariksi. Hän toimi tehtävässä 1975–1983. Hän oli suurmestarina ensimmäinen niin sanottujen maaseutuloosien edustaja.
JSTOR

JSTOR ("Journal Storage") on digitaalinen arkisto akateemisille lehdille ja julkaisuille. JSTOR on perustettu vuonna 1995 ja se sisältää useita digitoituja julkaisuja. JSTOR on koulujen, yliopistojen ja muiden instituutioiden käytössä. Alkuperäisistä artikkeleista on tallennettuna kuvat PDF-muodossa.