Virolaiset nimet

Viron nimilain mukaan jokaisella kansalaisella on etunimestä ja sukunimestä koostuva nimi, joka merkitään väestörekisteriin.
Etunimet.
Etunimistön historia.
Vanhimmissa, 1200-luvulta peräisin olevissa historialähteissä, kuten Henrikin Liivinmaan kronikassa ja Tanskan veroluettelossa "(Liber Census Daniae)," mainitaan useita vanhoja virolaisia nimiä. Ilmeisesti tuolloin kullakin ihmisellä on ollut yksi ainoa nimi, sillä suku- tai lisänimiä ei yleensä ole mainittu. Vanhimmat tunnetut nimet ovat usein kaksiosaisia yhdyssanoja "(Hyamell" ’Hyvämieli’, "Jalemb" ’Ihalempi’, "Heryenpe" ’Häränpää’ [’apila’], "Melendoiuo" ’Mielentoivo’), mutta on myös suffikseilla muodostettuja nimiä "(Lembitu" ’Lemmitty’, "Sarwick, Cullo, Lembis, Vihhawa)." Merkitykseltään nimet liittyvät usein esimerkiksi luontoympäristöön ("Peyke" ’"päike," aurinko’, "Syx" ’syksy’, "Harrack" ’harakka’, "Kayag" ’lokki’, "Messilen" ’mehiläinen’, "Ilwes, Hawiken" ’hauki’) tai henki- ja uskomusmaailmaan ("Varjovalta, Koll" ’vainajahenki’, "Leitzemis" ’loitsumies’), paljon on etenkin myönteisiin ajatuksiin, ominaisuuksiin ja tunteisiin liittyviä nimiä ("Lembitu, Arm" ’rakkaus’, "Caibo" ’kaipuu’, "Kallis, Ylu" ’ilo, kauneus’). Tässä kerrostumassa lähes kaikki dokumentoidut nimet ovat miesten nimiä, joten naisten nimistöstä (ja siitä, erosiko se miesten nimistöstä ja millä tavalla) ei tiedetä juuri mitään.
1200-luvulla virolaiset käännytettiin väkisin kristinuskoon, ja 1300-luvulta lähtien yleiseurooppalainen kristillinen nimistö alkaa syrjäyttää vanhoja pakananimiä. Vielä 1400-luvun alkuvuosina Tallinnan virolaisilla asukkailla saattoi olla alkuperäinen virolainen nimi, mutta sitten nimistö muuttuu jyrkästi, niin että 1600-luvun lähteistä ei vanhaa nimistöä enää löydy. Uudet yleiseurooppalaiset pyhimysten- ja raamatulliset nimet tulivat Viroon aluksi etenkin alasaksan välityksellä, ja ne mukautuivat kansan suussa äänteellisesti viron kielen mukaisiksi (esim. "Catharina" &gt; alasaksan "Triin, Trine" &gt; "Triin, Triinu; Dorothea &gt; Tiiu; Christina &gt; Tiina; Margarethe &gt; Maret, Mare, Krõõt, Reet; Antonius &gt; Tõnis, Tõnu; Gregorius &gt; Korjus; Georgius &gt;" alasaks. "Jürgen &gt; Jüri)." Jotkin nimet saattoivat olla toisaalta vanhoja, omaperäisiä nimiä, toisaalta kansainvälisten kristillisten nimien muotoja, esim. "Anno" tai "Hanno" saattoi olla vanhaa virolaista perua, mutta se sopi olemaan myös "Johannes"-nimen kansanomainen muoto. Reformaation myötä käyttöön tuli yhä enemmän myös vanhatestamentillista nimistöä: "Abram, David" ("Taavet, Tavi"), "Elias, Simon" ("Siim")", Eva, Susanna." 
1600–1700-luvuilla Viron väestö väheni voimakkaasti sotien, viimeksi Suuren Pohjan sodan johdosta, ja 1800-luvun alkukymmenille saakka myös etunimistö oli huomattavan köyhää. Esimerkiksi 1800-luvun alkuvuosina Pöiden pitäjän poikalapsista 73 %:lla oli jokin kymmenestä yleisimmästä etunimestä, ja puolella pojista oli jokin viidestä nimestä "Juhan, Mihkel, Jüri, Ado" ja "Mart." 1800-luvulla etunimistö taas runsastui voimakkaasti, kun yhä enemmän ruvettiin käyttämään muodikkaita ja ”herraskaisia”, usein saksalaisen esikuvan mukaisia etunimiä. Vuonna 1901 virolaisten miesten yleisimmät etunimet olivat "Johannes, Eduard, Karl, August, Alexander, Oskar, Alfred, Jaan, Woldemar, Rudolf, Richard, Paul, Arthur, Julius, Arnold, Peter, Gustav, Ernst, Friedrich, Elmar, Johann, Adolf, Theodor, Albert", naisten suosituimmat nimet taas "Marie, Johanna, Rosalie, Helene, Pauline, Elisabeth, Emilie, Salme, Alide, Elfriede, Ida, Anna, Hilda, Wilhelmine, Alma, Alwine, Ella, Adele, Linda, Amanda, Luise, Amalie, Juliane, Helmi, Martha, Elise". Jo tästä luettelosta löytyvät "Kalevipoeg"-eepoksesta tutut "Salme" ja "Linda," mutta todella yleisiksi kansallisromanttiset ”aitovirolaiset” nimet tulivat vasta 1900-luvulla.
1800-luvulla joissain osissa Viron maaseutua kansa kääntyi joukoittain ortodoksiseen uskoon. Tällöin kastenimetkin vaihtuivat venäläismallisiksi ortodoksisiksi pyhimyksennimiksi, joista arkikielessä kehittyi kansanomaisia muotoja ("Glafira &gt; Viira, Serafima &gt; Siima, Nikolai &gt; Kolla)."
1800-luvulla alkoi kansallisten etunimien käyttöönotto. Kansallismielinen sivistyneistö alkoi etsiä virolaisia etunimiä kansanrunoudesta ja "Kalevipoeg"ista ("Linda, Salme, Kalev, Sulev)" sekä keskiaikaisista lähteistä ja historiallisista romaaneista "(Leili, Meelis, Vambola)." Myös suomesta lainattiin nimiä "(Aino, Helmi, Külli, Ilmar, Väino, Aare, Veiko)." (Myös virosta suomeen on lainautunut muutamia etunimiä, ainakin "Virve" ja "Sulevi.") ”Uusvirolaisten” nimien käyttö huipentui 1930-luvulla, jolloin muodissa olivat esimerkiksi naisennimet "Aino, Helju, Laine, Luule, Vaike, Linda, Helgi, Helve, Õie" ja miehennimet "Kalju" (’Kallio’)", Ülo, Endel, Lembit, Vello".
1940-luvulla muotiin tulivat jälleen kansanomaiset nimet, usein perinteiset virolaiset muodot yleiseurooppalaisesta kristillisestä etunimistöstä ("Tiiu, Maie, Malle, Mare, Anne, Tiina, Reet; Rein, Jüri, Ants, Jaan, Jaak, Tõnu, Peeter, Toomas, Tiit)." Osaksi ne palasivat muotiin 1980-luvulla. Tällä välin, 1950- ja 1960-luvuilla, nähtiin sekä uusia vierasperäisiä muotinimiä "(Katrin, Marika, Signe)" että nimimalleihin perustuvia nimimukaelmien sarjoja "(Sirje, Terje, Marje)." 1990-luvulta lähtien on lapsille annettu sekä vanhoja omaperäisiä että yhä uudenlaisia vierasperäisiä nimiä "(Birgit, Carmen, Kelly, Kätlin; Rasmus, Robin, Kaspar)."
Etunimet nyky-Virossa.
Lain mukaan etunimiä saa antaa lapselle korkeintaan kolme. Nimen pitää olla hyvien tapojen ja yleisen kielenkäytön mukainen kirjoitus- ja ääntämisasultaan, eikä se saa olla merkitykseltään sopimaton. Sen pitää myös vastata henkilön sukupuolta. Vieraskielisiä etunimiä saa antaa vain, jos ne ovat toisessa valtiossa käytössä etuniminä.
Kun katsotaan koko väestöä, Viron yleisimpien etunimien tilaston kärjessä näkyy yhä paljon perinteisiä venäläisiä nimiä "(Aleksandr, Sergei, Vladimir, Andrei; Olga, Irina, Svetlana, Jelena)." Tämä johtuu siitä, että Viron venäjänkielisten perheiden – etenkin suurten ikäluokkien – nimivalinnat ovat olleet konservatiivisempia ja etunimiä yleisessä käytössä vähemmän kuin vironkielisillä, joiden nimivalinnat ovat moninaisempia ja nimimuodit vaihtelevampia. Vuonna 2024 syntyneillä yleisimmät etunimet olivat "Sofia, Mark, Mia, Hugo, Oliver, Emilia, Olivia, Sebastian, Saara" ja "Emma."
Sukunimet.
Virossa tavallinen kansa sai sukunimet 1820-30-luvuilla. Siihen asti rahvaalla oli ollut vain epävirallisia lisänimiä (esim. "Sepa Jaani Mart" ’Sepän Juhanin Martti’), mutta maaorjuuden poistamisen (tähän viittaa sukunimen kansanomainen nimitys "priinimi" ’vapaanimi’) ja uuden passilain myötä kansalle annettiin varsinaiset sukunimet. Nimiä antoivat toisaalta kartanonherrat, toisaalta papit, joten nimiä saattoi pitkään olla kaksikin rinnakkain. Ne olivat usein saksan- tai joskus venäjänkielisiä, ja vuosisadan mittaan niitä sekä muokattiin (esim. "Altdorf &gt; Altov)" että vaihdettiin. Kaupunkiin muuttamiseen ja yhteiskunnalliseen nousuun liittyi usein nimen vaihtaminen saksankieliseksi. 1800-luvun säädöksistä huolimatta 1900-luvun alussa ei kaikilla vielä ollut virallista sukunimeä, ja vasta vuonna 1926 säädetty laki velvoitti jokaisen Viron kansalaisen ottamaan itselleen sukunimen; ellei tätä tapahtuisi kuudessa kuukaudessa, nimen antaisi sisäministeriö.
Kansallisen heräämisen myötä alettiin vierasperäisiä nimiä vaihtaa virolaisiksi, ja Viron itsenäistyttyä käynnistyi useita kampanjoita, joilla ihmisiä kannustettiin virontamaan nimensä. 1930-luvulla tätä varten perustettiin seura ja muodostettiin valtion virasto, ja aitovirolaisen nimen etsintää auttamaan julkaistiin useampia ohjekirjoja. Uudet nimet perustuivat usein talon- tai muihin paikannimiin, mutta niitä luotiin myös kääntämällä tai mukailemalla "(Einberg &gt; Einvere)." Marraskuussa 1939 uutisoitiin, että jo miljoonalla virolaisella oli virolainen sukunimi.
Virolaisten yleisimmät sukunimet nykyään (jos jätetään huomiotta venäläisväestön tavallisimmat sukunimet kuten "Ivanov, Smirnov" ja "Petrov") ovat lyhyitä ja enimmäkseen luontonimiä: viisi yleisintä vuoden 2025 alussa olivat "Tamm" ’tammi’, "Saar" ’saari’ tai ’saarni’, "Sepp" ’seppä’, "Mägi" ’mäki, vuori’ ja "Kask" ’koivu’.
Viron nimilain mukaan sukunimen perii lapsi vanhemmiltaan, jos näillä on yhteinen sukunimi. Jos vanhemmilla on eri sukunimet eivätkä he pääse nimen valinnasta sovintoon, nimen määrää viranomainen. Ellei isyyttä ole vahvistettu, lapsi saa äitinsä sukunimen. Avioliitossa puolisot voivat ottaa yhteisen sukunimen tai säilyttää omansa. Toinen puolisoista voi ottaa myös kaksoisnimen, joka muodostuu hänen omasta entisestä nimestään ja puolison sukunimestä.