Puolan uhkavaatimus Liettualle 1938

Puola lähetti uhkavaatimuksen Liettualle 17. maaliskuuta 1938. Uhkavaatimus edellytti, että Liettua aloittaisi diplomaattiset suhteet Puolan kanssa kahden vuorokauden kuluessa. Uhkavaatimuksen mukaan Liettuan kieltäytyessä Puola aloittaisi sodan Liettuaa vastaan. Liettua oli kieltäytynyt solmimasta tavanomaisia diplomaattisuhteita, koska Puola oli 1920-luvun alusta lähtien miehittänyt Liettuan pääkaupunkinaan pitämää Vilnaa. Uhkavaatimuksen johdosta Liettua solmi diplomaattisuhteet Puolan kanssa.
Tausta.
Ensimmäisen maailmansodan jälkimainingeissa Liettua joutui taistelemaan itsenäisyyssotaa Saksan tukemaa ”Länsi-Venäjän vapautusarmeijaa”, Neuvosto-Venäjän puna-armeijaa sekä Puolan joukkoja vastaan. 
Liettua oli saanut Vilnan alueen haltuunsa ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Marsalkka Józef Piłsudski antoi salaisen käskyn kenraali Lucjan Żeligowskille järjestää Keski-Liettuan "kapina" ja kaapata Vilna laittaen hänet 1. Liettualais-Valkovenäläisen Jalkaväki-Divisioonan komentoon, joka koostui suurelta osin yksilöistä Kresyn alueelta. Lavastetun "kapinan" tarkoituksena oli säilyttää Puolan virallinen maine kansainvälisesti samalla Vilnan haltuunsaamisesta huolimatta, sillä Kansainliitto oli sovittelijana myös muissa Puolaan liittyvissä kiistakysymyksissä, etenkin liittyen Danzigin vapaakaupunkiin ja Ylä-Sleesiaan, ja suora aggressio Liettuaa kohtaan olisi haitannut Puolan neuvotteluja. Żeligowskin kapinaa oli suunniteltu jo 1920 syyskuun puolestavälistä asti ja Piłsudski oli ottanut suunnitelmaa koskien yhteyttä Żeligowskiin syyskuun jälkipuolella. 1. lokakuuta operaation suunnittelussa kenraali Józef Haller sanoi, että Vilnan miehittämisen lisäksi tarpeeseen voisi tulla myös Kaunasin uhkailu ja Liettuan hallituksen muuttaminen. Puolan hyökkäykseltä Vilnaa pystyi suojaamaan vain kaksi liettualais-pataljoonaa, jotka olivat asemissa Merkys-joen ohella Jašiūnain ja Rūdninkain lähellä. Pääosa liettualaisten asevoimista oli vielä Suwałki-alueella, Druskininkain kaupungista ja Varėnan pikkukaupungista länteen. Ilman rautatietä liettualaisyksiköt eivät päässeet helposti puolustamaan Vilnaa. Kun ilmeni, että Żeligowski ei jättäisi hyökkäystään Vilnaan vaan jatkaisi sieltä eteenpäin, juuri Liettuan armeijan komentajaksi palautettu Silvestras Žukauskas määräsi kaupungin evakuoitavaksi 8. lokakuuta iltapäivällä.
Puolan asevoimien päästessä Vilnan lähettyville valtausyritys viivästyi vastarinnan johdosta seuraavaan päivään. Kummallekin puolelle koitui "muutama miestappio". 12. lokakuuta 1920, Żeligowski julisti Keski-Liettuan tasavallan itsenäisyyden Vilna pääkaupunkina, mutta puolalainen historioitsija Jerzy J. Lerski on luonnehtinyt tätä Keski-Liettuan tasavaltaa Puolan nukkevaltioksi.
Żeligowskin "kapina" uhmasi Kansainliiton järjestämää aselepoa, vannottamista rajakiistojen ratkaisemiseen neuvottelukeinoin ja Suwalki-sopimusta. Vaikka Vilnaa tai ympäröivää seutua ei mainittu suoraan Suwalki-sopimuksessa, useat historioitsijat ovat kuvanneet kyseisen sopimuksen juuri sellaisena, joka antoi Vilnan Liettualle.
Puola oli vaatinut Vilnaa itselleen jo vuonna 1918, kun Liettua oli Saksan miehittämä. Saksa oli aiemmin vuonna 1915 perustellut hyökkäyksensä itään Venäjän imperiumiin propagandalla alistettujen vapauttamisesta "barbaarisen idän" ikeen alta ja samalla kohdellut Liettuaa siirtomaana. Saksan miehittämänä liettualaiset olivat menettäneet kaikki poliittiset vapaudet: yksilönvapaus oli ollut rajoitettua ja liettualais-lehdistön toiminta oli ollut aluksi virallisesti kiellettyä. Puolan aluevaatimukseen Liettuan silloinen neuvosto oli vastannut kirjelmässään, että Vilna oli jo perustamisestaan saakka 1300-luvulla ollut Liettuan pääkaupunki, sen valtiollisen ja henkisen elämän keskus, ja että puolalaisten osuus kaupungin väestöstä oli melko pieni. Samanlaisilla perusteilla on kritisoitu Puolan tekemää länsi-Ukrainan kaappausta. Neuvosto-Venäjä oli tehnyt Liettuan kanssa rauhansopimuksen, tunnustanut sen itsenäisyyden ja antanut sille Vilnan jo heinäkuussa 1920, mutta Puola oli uhmannut tätä vaatimalla Vilnaa edelleen itselleen.
Żeligowskin "kapinan" johdosta Liettua katkoi diplomatiasiteet Puolaan. Józef Piłsudski tunnusti 24. elokuuta 1923 Vilnan yliopistossa pitämässään puheessa, ettei Keski-Liettuan tasavallan perustanut kenraaliluutnantti Lucjan Żeligowski ollut vallannut kaupunkia uhmatakseen Piłsudskia, vaan nimenomaan hänen erityismääräyksestään. Piłsudski luonnehti repineensä Suwałki-sopimuksen ja antaneensa valheellisen julkilausuman. Kaiken tämän johdosta Puolan diplomatia joutui kyseenalaiseksi.
23. tammikuuta 1922 33 liettualaista ja valkovenäläistä kulttuuriaktivistia karkotettiin kirjallisesti Vilnasta ja pakkosiirrettiin Liettuaan. Vilna liitettiin Puolan tasavaltaan 24. maaliskuuta 1922.
Liettuan hallitus oli tajunnut, että puolalaiset yrittivät lisätä ekonomista vaikutusvaltaansa Klaipėdan alueella. Liettuan hallitus oli myös tajunnut, että Klaipėdan julistaminen vapaavaltioksi Danzigin/Gdanskin tapaan syksyllä 1922 Pariisissa lisäisi Puolan valtaa alueella ja uhkaisi koko Liettuan itsenäisyyttä. Omana ennakkotoimenpiteenään Liettua lähetti joukkoja Memeliin tammikuussa 1923. Nämä liettualaisjoukot järjestivät Memelissä oman kapinansa, ottivat sen haltuunsa ja nimesivät sen Klaipėdaksi. Liettua oli ajoittanut Klaipėda-operaation strategisesti suotuisaan ajankohtaan muutaman päivän päähän siitä, kun Ranska oli hyökännyt Saksan Ruhrin alueelle painostaakseen Saksaa maksamaan sotakorvauksia. Euroopan mediassa Ranskan invaasio Ruhrin alueelle jätti Liettuan Klaipėda-operaation varjoonsa. Liettuan poliitikkojen arvioissa Liettuan Klaipėda-operaatio oli ratkaiseva tekijä siinä pysyisikö Liettua itsenäisenä valtiona vai joutuisiko se Puolan määräysvaltaan. 
Jo helmikuussa, onnistuneen Klaipėda-operaation jälkeen, Liettua neuvotteli Kansainliiton kanssa. Kansainliiton neuvosto päätti 3. helmikuuta 1923, että alueelle perustetaan neutraali demarkaatiolinja. Päätös astui voimaan 15. helmikuuta 1923, minkä vuoksi puolalaiset pitivät alueella ainoastaan poliisia omalla puolellaan toivoen välttävänsä vastustusta, jota liettualaiset vapaaehtoisjoukot aiheuttivat. Puolalaiset vetosivat suurlähettiläiden konferenssiin, jotta itärajasta tehtäisiin päätös mahdollisimman nopeasti. Suurlähettiläiden konferenssi ilmoitti samalla, että se voisi myöntää Liettualle oikeuden Memelin alueeseen seuraavilla ehdoilla: alueelle on myönnettävä autonomia, on hyväksyttävä liittoutuneiden kustannukset alueen hallinnassa, hyväksyttävä Memel suoritukseksi Saksan valtakunnalle määrätyistä sotakorvauksista sekä hyväksyttävä Niemenjoen kansainvälistäminen Versailles’n rauhansopimuksen mukaisesti.
Liettuan Ernestas Galvanauskasin toinen hallitus valitti 18. helmikuuta 1923 Kansainliiton pääsihteerille puolalaisten aiheuttamasta aggressiosta Oranin alueella, mistä puolalaiset syyttivät liettualaisten vapaaehtoisjoukkoja.
Länsivallat hyväksyivät Vilnan Puolalle kuulumisen maaliskuussa 1923. Liettuan tasavallan hallitus kieltäytyi hyväksymästä päätöstä. Vilnan menettämisestä Puolalle tuli Liettuassa jatkuvasti esillä oleva sisäpoliittinen kysymys, eikä status quon hyväksyminen tullut kysymykseen ainoallekaan vallassa pysymään aikovalle hallitukselle. Koska Vilnan menetys oli länsivaltojen takaama, tuli liettualaisista kriittisiä Versailles’n rauhansopimuksen suhteen, mikä eristi maata diplomaattisesti voittajavalloista.
Puolan tasavallan suosituksen mukaisesti Vilnan asemasta päätettiin, että sitä käsitellään 28. kesäkuuta 1919 solmitun vähemmistöjen sopimuksen perusteella eikä kysymyksenä alueesta, jolla vallitsi kiista itsenäisyydestä. Tosiasiassa Puola ei itse kunnioittanut vähemmistöjen sopimusta ja sorti etnisiä vähemmistöjä siinä missä Liettuakin, mikä lisäsi monien mielessä separatististen kansallismielis-ryhmittymien vetovoimaa ja loi vihamielisyyksiä puolalaisten ja vähemmistöjen välille, joka alkaisi elämään omaa elämäänsä Puolan jouduttua valloitetuksi. Vuonna 1927 jännitteet Puolan ja Liettuan välillä lisääntyivät, kun 
Puola sulki taas 48 liettuankielistä koulua ja pakkosiirti 11 liettualais-aktivistia lisää. Puolan hallinnon toimia Vilnan alueella on sanottu liettualaisten etnosidiksi ja tätä asiaa on tutkinut myös Liettuan Kansanmurhan ja vastarinnan tutkimuksen keskus.
Liettua ei tunnustanut historiallisen pääkaupunkinsa menetystä vaan vuonna 1928 Vilna kirjattiin perustuslakiin Liettuan pääkaupungiksi. Puolan ja Liettuan rajalla liikenne ja postinkin kulku oli kielletty. Vaikkei Liettuan ulkoasiainministeriö esittänyt Neuvostoliiton ottamista mukaan asian ratkaisuun, muodostui vaikutusvaltainen liettualainen liike, jonka mukaan "Euroopan valtioiden ei pidä ratkaista Vilnan kysymystä ilman Venäjää". Antanas Smetona puhui jopa siitä, että Vilna pitäisi ottaa takaisin Puolalta Venäjän tuella.
Natsismin nousulla valtaan Saksassa vuonna 1933 oli seurauksia sekä Puolassa että Liettuassa. Latvian ja Liettuan kulttuurimuistossa taisteluista ristiretkeläisiä ja kalparitaristoa vastaan korostui natsismin vastainen sävy. Huhtikuussa 1933 Puolan ulkoministeri Józef Beck, johon muut hallitukset suhtautuivat epäluottavaisesti, teki elettä siihen suuntaan, jonka Saksan puolelta Hans-Adolf von Moltke tulkitsi "epäsuoraksi pyynnöksi päästä suoriin yhteyksiin Saksan kanssa". Hitler puolestaan kannusti samaa Puolan ja Saksan välille 2. toukokuuta 1933 sanomalla Puolan Saksan-lähettiläälle, Alfred Wysockille, ettei allekirjoittanut "näkemystä, joka kyseenalaistaisi Puolan oikeuden olemassaoloon". 17. toukokuuta Hitler sanoi Reichstag-puheessaan, että hän ei pitänyt puolalaisten muuttamista saksalaisiksi mahdollisena. Tätä seurasi jännitteiden löyhentyminen heinäkuussa 1933 Danzig-kysymyksen suhteen. Syyskuussa 1933 Genevan yleisessä maailman aseistariisunnan konferenssissa Puolaa edusti Józef Beck ja Saksaa edustivat Konstantin von Neurath ja Josef Göbbels. Koska Saksan sotilasmahti oli Hitlerin ideologian ja ulkopolitiikan määrittävä tekijä, aseistariisuminen ei tullut hänelle kysymykseenkään, joten Hitler veti Saksan pois Genevan neuvotteluista vedoten siihen tekosyyhyn, että muut maat eivät olleet halukkaita riisuutumaan aseista ja siksi Saksaa ei tulisi pakottaa samaan. Seuraavassa kuussa Puolan lähettiläs Berliiniin kysyi Hitleriltä voisko Saksan Geneva-neuvotteluista poistumisesta koituneita turvallisuushuolia Puolalle korvata "suorilla saksalais-puolalais-suhteilla". Hitler vastasi, että hän näki Puolan "etuvartioasemana Aasiaa vastaan", ja ehdotti julistusta, joka sulkisi ulos Saksan ja Puolan välisen sodan mahdollisuuden.
4. lokakuuta 1933 Latvia-Liettuan Yhtenäisyysseuran kokouksessa Riiassa seuran puheenjohtaja Jānis Rīteris luki ääneen yhden seuran jäsenen, J. Lušysin, ilmoituksen, joka osoitti Saksan lähestyvän uhan Latvialle ja Liettualle, jos nämä eivät yhdistäisi voimiaan, sekä muistutti lähestyvästä 700-vuotispäivästä vuoden 1236 Saulen taistelulle, jossa germaani-ristiretkeläiset oli silloin voitettu. Puolan ja natsi-Saksan väliset neuvottelut hyökkäämättömyyssopimuksesta saatiin nopeasti päätökseen tammikuussa 1934. Hitlerille Saksa-Puola-hyökkäämättömyysjulistus oli ensimmäinen astinkivi, jonka hän pystyisi esittämään Saksassa merkkinä diplomatiataidoistaan ja kansainvälisesti merkkinä mukamas rauhanomaisista aikeistaan. Se oli myös merkki Ranskan diplomaattisten allianssien heikkenemisestä Saksan ympärillä, etenkin koska se oli neuvoteltu salassa. Natsien esitettyä avoimia vaateita Klaipėdan alueeseen tehdäkseen siitä jälleen kerran saksalaisten maata Liettuan, siinä missä Latviankin, puolella poliittiset eliitit ottivat asiakseen etsiä mahdollista natsien aggressiota vastaan yhteiskuntaa yhdistävää kollektiivista kulttuurimuistoa. 
Tsekkoslovakiassa Saksa-Puola-hyökkäämättömyysjulistus sai poliittisen eliitin vihaiseksi. Tiedotus koko julistuksesta tuli vain neljä päivää sen jälkeen, kun Puolan ja Tsekkoslovakian ulkoministerit eli vastaavasti Jozef Beck ja Edvard Beneš olivat jutelleet. Beneš sanoi brittien Prahan-lähettiläälle, Joseph Addisonille, että sopimus oli "selkäänpuukotus", ja lisäsi tämän korostavan miten Puola oli "hyödytön maa", joka ansaitsisi tulla hajotetuksi uudelleen. Näihin aikoihin Benešin saivat erityisen vihaiseksi Puolan hallituksen kontrolloiman ja oikeistolaisen lehdistön lausunnot, jotka syyttivät tsekkejä puolalaisten kaltoinkohtelusta Trans-Olzan alueella, ja käsitys, että Puola lietsoi slovakialais-kansallismielisiä. Ranskan puolella Saksa-Puola-sopimusta arvostelevien silmissä koko sopimus vaikutti viittaavan siihen, että Puola olisi epäluotettava liittolainen. Ranskalainen historioitsija Jean-Baptiste Duroselle näkee Piłsudskin ja Beckin toiminnan "1800-luvun tyylisenä ulkopolitiikkana täynnä salamyhkäisyyttä ja kyynisyyttä". Britti-historioitsija Hugh Seton-Watson on luonnehtinut "reviirillistä ahneutta" yhdeksi Puolan ulkopolitiikan kulmakivistä ja näkee vuoden 1934 Saksa-Puola-julistuksen "aktiivisen Saksa-Puolan yhteistyön" alkuna "itä-Euroopan hyökkääväksi muovaamiseksi". Saksalaiset historioitsijat Klaus Hildebrand ja Andreas Hillgruber ovat luonnehtineet Puolaa laajentumis-pyrkimyksellisenä maana, ilmeten Varsovan toimina Liettuaa, Tsekkoslovakiaa ja Neuvosto-Venäjää kohtaan. Stephen Kotkin kertoo, että jotkut Puolan hallitsevissa piireissä fantasioivat Puola-Saksan yhteishyökkäyksestä Neuvostoliittoon, mitä natsi-viranomaiset uskottelivat kylmästi. 
Viron, Latvian ja Liettuan välille oli syntynyt jälleen idea Baltian maiden yhteystyöstä yhteisenä turvallisuusliittoumana. 12. syyskuuta 1934 Genevassa allekirjoitettiin Viron, Latvian ja Liettuan yhteistyösopimus. Viikko sen allekirjoittamisen jälkeen Latvian lehdistö julkaisi historioitsija Hugo Riekstiņšin artikkelin, jossa muistutettiin Saulen taistelun 700-vuotispäivän koittavan kahden vuoden päästä eli vuonna 1936.
Piłsudskin kuoltua vuonna 1935 Puolan etnisten vähemmistöjen pakko-polonisaatio kiihtyi entisestään. Vuonna 1936, kun voivodi Ludwik Bociański otti käyttöön liettualais-vastaisen salaisen asiakirjan, mistä tuloksena oli lähestulkoon kaikkien liettualais-koulujen, -lukusalien ja järjestöjen sulkeminen. Näiden jäsenet joko vangittiin tai pakkosiirrettiin. Noin 400 liettuankielistä lukusalia ja kirjastoa suljettiin Puolassa aikavälillä 1936-1938.
Anatol Lieven on kirjoittanut vuotta 1939 edeltäneen puolalais-liettualais-kulttuurin olleen yhdistelmä keskiaikaisen Liettuan romantisointia ja halvenksuntaa moderneja liettualaisia kohtaan. Lievenin mukaan Puolan oppineet pitivät Liettuaa omintakeista murretta puhuvana talonpoikaissikermänä, ei valtiona lainkaan, mikä oli omiaan vieraannuttamaan Liettuan uutta älymystöä. Vuoden 1236 Saulen taistelusta tuli niin liettualaisille, latvialaisille kuin virolaisillekin vertauskuva Baltian maihin kohdistuvan teutonisen invaasion yhteisestä torjumisesta. Näennäiset kerronnan kannalta epäsuotuisat tiedot joistakin latvialaisista tai virolaisista kalparitariston riveissä Saulen taistelun aikana selittyivät sillä, että germaanit olivat pelitelleet Baltian kansoja toisiaan vastaan hajoita ja hallitse -tyyliin, koska voimansa yhdistävät ja germaaneja vastaan kääntyvät balttilaisheimot olivat olleet germaanien pahin pelko.
Vilnan alueen valtaväestöä olivat puolalaiset, juutalaiset ja valkovenäläiset, mutta alueella oli myös suuri liettualainen vähemmistö. Vuonna 1937 Vilnan asukkaista oli 54 % puolalaisia ja 41 % juutalaisia.
Rajalla sattui useita ampumavälikohtauksia puolalaisten ja liettualaisten välillä. Puolan ja Liettuan vastaisella rajalla tapahtui 11. maaliskuuta 1938 ampumavälikohtaus, jonka seurauksena yksi puolalainen sotilas kuoli. Liettualaiset löysivät ruumiin omalta puoleltaan rajaa ja palauttivat sen puolalaisille 12. maaliskuuta. Puolalainen lehdistö julisti, että tapaus oli sattunut Liettuan provokaation takia. Puolassa järjestettiin Liettuan vastaisia mielenosoituksia.
Uhkavaatimus.
Puolan Tallinnan-lähettiläs esitti 17. maaliskuuta 1938 Liettuan-lähettiläälle uhkavaatimuksen, jolla Liettuaa vaadittiin avamaan diplomaattisuhteet Puolan kanssa 48 tunnin kuluessa.
Liettuan kansainvälinen tuki jäi heikoksi. Neuvostoliitto uhkasi Puolaa Liettuan vastaisen sodan syttyessä hyökkäämättömyyssopimuksen irtisanomisella, mutta teki selväksi halunsa välttää aseellista konfliktia. Tämä aseellisen konfliktin välttämisen halu on liitetty Japanin imperiumin uhkaan idästä. Koska aseellinen apu Liettualle olisi vaatinut Neuvostoliittoa hyökkäämään joko Puolaan tai Latviaan, Neuvostoliitto olisi joutunut sotimaan kahdella rintamalla samaan aikaan. Neuvostoliitto kehotti Puolan kanssa liittoutunutta Ranskaa de-eskaloimaan jännitteitä ja tuottamaan uhkavaatimuksesta maltillisemman version.
Liettuan liittolainen Latvia yritti saada Viron kanssa aikaan julkilausuman, jolla Liettuaa painostettaisiin sopimusratkaisuun. Julkilausuma kaatui kuitenkin Viron vastustukseen. Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta halusivat välttää sodan syttymisen Euroopan epävakaan tilanteen takia. Lisäksi Saksa oli uhkavaatimusta seuranneena päivänä keskittänyt joukkoja Liettuan vastaiselle rajalleen liittyäkseen mahdolliseen Puolan hyökkäykseen, mikäli Liettua ei hyväksyisi Puolan uhkavaatimusta. Saksalaisten tavoitteena oli saada käsiinsä kiistelty Klaipėdan eli Memelin alue, jonka lisäksi miehittäisivät merkittävän osan länsi-Liettuasta, mikäli Puolan ja Liettuan välillä puhkeaisi aseellisia selkkauksia. Saksalaisilla oli valmiudessa noin 1 000 SS- ja SA-joukkojen jäsentä Tilsitissä, sekä armeijan 1. divisioona. Puola oli keskittänyt rajalleen noin 50 000 miestä kahdesta divisioonasta, joiden lisäksi sillä oli useita divisioonia reservissä. Romanian Bukarestin media arvioi Liettuan rajalla olevan peräti 60 000 Puolan sotilasta toimintavalmiudessa. Mikäli Liettua ei tyydyttäisi Puolan vaatimuksia, näiden joukkojen tehtävänä olisi miehittää Kaunas ja poistua sieltä vasta, kun Puola katsoisi vaatimuksensa tulleen täytetyiksi. Liettua saattoi tarpeen vaatiessa koota 120 000–135 000 sotilasta 24–72 tunnin kuluessa, mikäli liikekannallepanoon ryhdyttäisiin.
Natsi-Saksa ehdotti, että Liettua myöntyisi Puolan vaatimuksiin.
Liettuassa hallitus kokoontui käsittelemään asiaa Kaunasissa. Liettuan armeijan komentaja Stasys Raštikis antoi hallitukselle lausunnon, jonka mukaan Liettuan armeija ei kykenisi puolustautumaan Puolan armeijan hyökkäystä vastaan. Lausunnolla oli ratkaiseva merkitys päätöksenteossa ja Liettua suostui lopulta Puolan vaatimuksiin.
Seuraukset.
Liettuan tiukkaa Puolan vastaista politiikkaa ajanut pääministeri Juozas Tūbelis erosi ja hänen tilalleen virkaan astui Vladas Mironas. Kansan silmissä vastuun Liettuan nöyrtymisestä kantoi presidentti Antanas Smetona. Liettuan turvallisuuspalvelun tekemän mielialaraportin mukaan yleinen mielipide oli ollut taistelun kannalla. Uhkavaatimuksen hyväksymisen jälkeen jouduttiin lakkauttamaan Vilnan vapautuksen järjestö ja Vilna-rahasto, sekä "Mūsu Vilinus" eli ”Meidän Vilna” -lehti. Vilnaan avattiin Liettuan konsulaatti. Uhkavaatimuksen jälkeen myös Smetonasin autoritääristä hallintoa vastaan alkoi syntyä painetta. Aiemmin kielletyt poliittiset puolueet ja populistit aloittivat toimintansa uudelleen "Ašis" eli ”Akseli”-nimisenä liittoumana. Vaikka vähän ennen Puolan uhkavaatimusta Liettualle tapahtunut Itävallan liittäminen natsi-Saksaan vaikutti saamalla Euroopassa enemmän huomiota ja näin tekemällä Hitlerin arvion mukaan Memelin alueen välittömästä tavoittelusta strategisesti epäsuotavaa ja status quo -tilan ylläpitämisestä toivottavaa kunnes Itävallan Anschlussista olisi kulunut riittävästi aikaa, Puolan uhkavaatimus Liettualle oli omiaan paitsi lisäämään Euroopassa yleistä jännitteen ja pelon ilmapiiriä myös lieventämään Itävallan Anschlussia seurannutta painetta Saksaa kohtaan ja koettelemaan Neuvostoliiton halukkuutta turvata omia etujaan Itä-Euroopassa. Jopa Puolaa kohtaa myötämielisempi historiankirjoitus on joutunut tunnustamaan Liettuan kiristämisen ja Tsekkoslovakian alueiden anneksoinnin noin räjähdysherkkänä ajanjaksona kansallismieliseksi holtittomuudeksi. 
Jopa sen jälkeen, kun Liettuan uusi toukokuun 1938 konstituutio kaikui aiempaa konstituutiota siitä, että Vilna on lakiin perustuen Liettuan pysyvä pääkaupunki ja Kaunas vain väliaikainen pääkaupunki, Puola jatkoi liettualais-järjestöjen sortamista Vilnassa.
Läntiset diplomatiat, etenkin Britannia, varoittivat Puolaa, että tämän uhkavaatimus Liettualle antoi natsi-Saksalle liian helposti hyväksikäytettävän esimerkin, jolla levittää vaikutusvaltaansa Puolan haitaksi. Läntisten demokratioiden varoitus toteutuikin vuosi myöhemmin. Puolan kohtaloksi koitui se suuri ironia, että natsi-Saksa sai hallintaansa tärkeitä alueita Puolan rajoilla pohjoisessa ja etelässä, ja että Puola itse edisti tämän tilanteen syntymistä osallistumalla Tsekkoslovakian hajottamiseen ja heikentämällä Baltian maiden, etenkin Liettuan, asemaa. Sekä Liettuassa että Liettuan ulkopuolella pelättiin, että diplomaattisuhteisiin pakottaminen olisi vain ensiaskel kauaskantoisemmille uhkavaatimuksille, ja spekuloitiin, että Puola voisi yrittää herättää henkiin vanhan Puola-Liettuan Kansainyhteisön käyttämällä itse Itävallan sulauttamista natsi-Saksaan ennakkoesimerkkinä.
Natsi-Saksan hyökättyä Puolaan Liettua vangitsi noin 15 000 puolalais-sotilasta, mutta myös otti vastaan 35 000 puolalais-siviilipakolaista. Hyökättyään itä-Puolaan syyskuussa 1939 Neuvostoliitto palautti Vilnan Liettualle. Puolaan kuulunut Vilnan voivodikunta jaettiin kahtia. Osa siitä, muun muassa Vilnan kaupunki, palautettiin Liettualle, kun taas loppuosa liitettiin Valko-Venäjän sosialistiseen neuvostotasavaltaan Vileikan alueeksi.
Kesäkuussa 1941 Neuvostoliitto pakkokyyditti itään paljon juutalaisia ja puolalaisia, vaikkakin 116 000 puolalaista pakolaista, joukossaan puolanjuutalaisia, - sekä heitä, jotka oli pakkokyydittetty Neuvostoliittoon vuosina 1939-1940, että sinne vuonna 1941 paenneita- sai luvan lähteä Neuvostoliitosta vuonna 1942 ja pystyi kulkemaan turvallisesti Iranin läpi matkalla Palestiinaan tai Isoon-Britanniaan, joissa monet kyseisistä pakolaisista, mukaan lukien juutalaisista, liittyivät Britannian sotilasyksiköihin taistelemaan natsi-Saksaa vastaan.
Neuvostoliiton jälkeinen aika.
Kysymys Vilnan alueesta kärjistyi uudelleen Liettuan itsenäistyttyä vuonna 1990, mutta alue pysyi Liettuan hallussa. Kiistasta huolimatta Puola kannatti suuresti Liettuan itsenäistymistä ja oli yksi ensimmäisistä maan itsenäisyyden tunnustaneista valtioista. Näin oli huolimatta Puolassa syntyneistä peloista, jotka liittyivät liettuanpuolalaisten kohteluun Liettuan itsenäistymisen jälkeen.
Toinen konfliktin aihe on ollut toisen maailmansodan ajan muistot. Heti Liettuan itsenäistymisen jälkeen, entiset Puolan Kotiarmeijan (Armija Krajowa) veteraanit perustivat veteraanien kerhon, jota Liettuan oikeussysteemi kieltäytyi rekisteröimästä. Tämä onnistuisi vasta vuonna 1995 nimellä Puolalaisten Sotaveteraanien Kerho. Vasta vuonna 2004 Liettuan liityttyä Euroopan unioniin, oikeussysteemi salli rekistöroinnin nimellä Kotiarmeijan Sotaveteraanien Kerho. Monet liettualaiset pitivät Kotiarmeijaa liettualais-vastaisena järjestönä, joka syyllistyi rikoksiin siviiliväestöä kohtaan ja oli taistellut liittääkseen Vilnan jälleen osaksi sodanjälkeistä Puolaa.