tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Japanin Grand Prix 2002

Japanin Grand Prix 2002 oli Formula 1 -kauden viimeinen osakilpailu, joka ajettiin Japanin Suzukassa 13. lokakuuta 2002.
Kilpailun voitti Michael Schumacher, joka oli ylivoimainen koko kisaviikonloppuna. Kilpailu oli Mika Salon, Eddie Irvinen, Alex Yoongin ja Allan McNishin viimeiset F1-sarjassa.
McNish ei edes päässyt osallistumaan kilpailun starttiin, koska ajoi niin rajusti ulos lauantain aika-ajoissa, että syöksyi turvavallin sisään. McNish loukkasi polvensa ulosajossa, mutta sai ajoluvan lääkäreiltä vielä ajaa sunnuntaiaamun lämmittelyajoissa, mutta lääkärit ei antanut hänen enää ajaa kilpailussa. Ferrari-talli otti jo viidennen perättäisen kaksoisvoiton.
Japanin GP 2002 oli viimeinen kilpailu, jossa käytettiin vanhaa pistesysteemiä jossa kuusi parasta kuljettajaa sai pisteitä (10-6-4-3-2-1). Kauden 2003 alussa käyttöön otettiin uusi pistesysteemi, jossa pisteitä jaettiin kahdeksalle parhaalle.
Robert Byrd

Robert Carlyle Byrd (20. marraskuuta 1917 – 28. kesäkuuta 2010) oli yhdysvaltalainen demokraatti, joka istui senaatin jäsenenä Länsi-Virginiasta yhtämittaisesti vuodesta 1959 aina kuolemaansa 2010 saakka. Byrd toimi senaatin enemmistöjohtajana vuosina 1977–1981 ja 1987–1989, sekä vähemmistöjohtajana vuosina 1981–1987. Byrd toimi Yhdysvaltain senaatin president pro temporena vuosina 1989–2010 silloin kun demokraateilla oli enemmistö senaatissa. President pro temporena hän oli kolmantena presidentin sijaisjärjestyksessä heti varapresidentin ja edustajainhuoneen puheenjohtajan jälkeen. Hän on senaatin ja myös koko kongressin historian pitkäaikaisin jäsen. Vuonna 2003 hänelle myönnettiin arvonimi pro tempore emeritus.
Byrd syntyi North Wilkesborossa Pohjois-Carolinassa ja menetti yksivuotiaana äitinsä, joka kuoli espanjantautiin. Hän meni vuonna 1937 naimisiin Erma Ora Jamesin (k. 2006) kanssa. Hänet valittiin vuonna 1946 Länsi-Virginian edustajainhuoneeseen, ja hän istui vuosina 1951–1952 Länsi-Virginian senaatissa. Yhdysvaltain kongressin edustajainhuoneeseen hänet valittiin ensimmäisen kerran vuonna 1952. Vuonna 1959 hänet valittiin toiseksi Länsi-Virginian senaattoreista.
Byrd valmistui vuonna 1963 American Universityn Washington College of Law'sta. Hän oli baptisti ja myönsi olleensa nuoruudessaan lyhyen aikaa Ku Klux Klanin jäsen. Byrd vastusti vuonna 1964 kuuluisaa syrjinnän kieltävää kansalaisoikeuslakia ja kannatti Vietnamin sotaa. Myöhemmin hän muutti kantaansa kansalaisoikeuslakiin ja kritisoi Irakin sotaa.
Byrd kuoli 92-vuotiaana jouduttuaan sairaalaan nestehukan takia.
Aietes

Aietes (, ) oli kreikkalaisessa mytologiassa Kolkhiin kuningas ja auringonjumala Helioksen ja nymfi Persen poika. Medeia, Khalkiope ja Absyrtos olivat hänen lapsensa.
Friksoksen ja Hellen, Athamaan ja Nefelen kaksosten, äitipuoli Ino vihasi lapsipuoliaan ja teki kavalan suunnitelman päästäkseen heistä eroon. Hän paahtoi kaiken kaupungin siemenviljan niin ettei se kasvaisi, ja paikalliset maanviljelijät katoa peläten kysyivät läheiseltä oraakkelilta neuvoa. Ino lahjoi oraakkelin luokse lähetetyt miehet valehtelemaan muille, että oraakkeli vaatisi Friksoksen uhraamista. Ennen kuin häntä ehdittiin surmata alttarilla, Nefele lähetti kultaisen oinaan pelastamaan hänet ja sisarensa. Helle kuitenkin kuoli matkalla pudottuaan oinaan selästä, mutta Friksos pääsi perille Kolkhiiseen, jossa Aietes otti hänet vastaan ja kohteli häntä ystävällisesti antaen tyttärensä Khalkiopen hänelle vaimoksi. Kiitollisena Friksos antoi kuninkaalle oinaan kultaisen taljan, jonka Aietes ripusti temppeliin.
Myöhemmin Iason saapui vaatimaan taljaa omakseen. Aietes lupasikin sen hänelle, mutta vain tiettyjä tehtäviä vastaan. Ensin Iasonin piti kyntää pelto tultasyöksevällä härällä, joka hänen piti itse iestää. Iestämäänsä peltoon Iason kylvi lohikäärmeen hampaita, ja näistä versoi joukko sotureita — spartit. Iason heitti kiven näiden keskelle, ja vastasyntyneet soturit eivät kyenneet päättelemään heittäjää vaan alkoivat taistella keskenään surmaten toisensa. Lopuksi Aietes määräsi Iasonin surmaamaan taljaa vartioivan lohikäärmeen, joka ei koskaan nukkunut. Suoritettuaan tehtävänsä Iason otti taljan ja purjehti pois Medeian kanssa, joka oli rakastunut häneen ja auttanut tehtävien suorittamisessa. Aietes ajoi heitä takaa omalla aluksellaan, mutta Medeia hämäsi isänsä tappamalla ja paloittelemalla veljensä Absyrtoksen ja heittämällä ruumiinosat tämän laivan kannelle. Aietes keskeytti takaa-ajon kootakseen kaikki poikansa ruumiinosat, ja Medeia ja Iason pääsivät pakoon.
Hiroyuki Itō

Hiroyuki Itō () on japanilainen videopelisuunnittelija, joka on toiminut ohjaajana, käsikirjoittajana, pelimekaniikan suunnittelijana sekä äänitehostevastaavana työnantajansa Square Enixin tuottamissa "Final Fantasy" -peleissä. Itsestään hän käyttää toisinaan taiteilijanimeä Shiomi. 
Ura.
Kahdessa ensimmäisessä "Final Fantasy" -pelissä Itō työskenteli ohjemointivirheitä korjaavana ohjelmoijana; "Final Fantasy III":ssa hänen tehtävänään oli luoda ääniefektejä. Ryhdyttyään "Final Fantasy IV":n taistelusuunnittelijaksi hän kehitti yhden "Final Fantasy" -sarjan merkittävimmistä konsepteista, Active Time Battle -taistelujärjestelmän. Aikaisemmista osista poiketen tämä toiminto ei perustunut pelihahmoille jaettaviin iskuvuoroihin, vaan hahmojen nopeuden määräämällä vauhdilla etenevään mittariin, jonka täyttyessä pelaaja voi osoittaa hahmolleen jonkin komennon. ATB:tä on käytetty kuudessa pääsarjan pelissä, "Final Fantasy X-2":ssa sekä joissakin "Final Fantasyyn" kuulumattomissa peleissä (esimerkkinä "Chrono Trigger"). Itōn suunnitteli myös "Final Fantasy XII":n reaaliaikaisen Active Dimension Battlen.
Itōn ohjaamia pelejä ovat "Final Fantasy IX" ja "Final Fantasy VI", jonka hän ohjasi Yoshinori Kitasen kanssa. Hän on työstänyt myös muita kuin vain Squaren pelejä, kuten "Grandia II" ja "Disney's Party".
Ted Stevens

Theodore Fulton ”Ted” Stevens (18. marraskuuta 1923 Indianapolis, Indiana, Yhdysvallat – 9. elokuuta 2010 Alaska, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen lakimies ja republikaanisen puolueen poliitikko.
Stevensistä tuli Yhdysvaltain senaattori Alaskasta vuonna 1968, ja hän istui senaatissa vuoteen 2009. Hän asui Girdwoodissa aviopuolisonaan Catherine. Stevensin ensimmäinen vaimo Ann Mary o.s. Cherrington kuoli lento-onnettomuudessa Anchoragessa vuonna 1978.
Stevens nimettiin ”Vuosisadan alaskalaiseksi” 2000. Samana vuonna Alaskan parlamentti nimesi Anchoragen lentokentän Ted Stevens Anchorage International Airportiksi.
Senaattorina Stevens puolusti osavaltionsa etuja muun muassa erilaisissa infrastruktuurihankkeissa, kuten satojen miljoonien dollarien Gravina Island Bridge ja Knik Arm Bridge, joita kriitikot pitivät kotiinpäinvetämisenä. Vuonna 2007 Stevens lisäsi budjettiin 3,5 miljoonaa varoja lentokentän rakentamiseksi Akunin saarelle, joka palvelee sadan vakituisen asukkaan Akutania Aleuteilla.
Stevens saavutti nettimainetta lausunnoillaan, kun hän puolusti network neutralitya ja kuvasi Internetiä sanoilla: ”Se ei ole iso rekka. Se on sarja putkia” (). Lausunnolle ilveiltiin eräissä komedia-talk-show'issa.
Stevens toimi Yhdysvaltain senaatin puheenjohtajana "pro tempore" vuosina 2003–2007. Stevens tuomittiin lokakuussa 2008, vain viikkoa ennen marraskuun 2008 vaaleja seitsemästä lahjuksenotosta, mutta tuomio peruttiin myöhemmin. Hän menetti paikkansa demokraatti Mark Begichille.
Stevens kuoli lento-onnettomuudessa elokuussa 2010.
Myös Stevensin poika Ben Stevens on republikaanipoliitikko.
Peter Maxwell Davies

Peter Maxwell Davies (8. syyskuuta 1934 Salford – 14. maaliskuuta 2016 Orkney) oli englantilainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän syntyi Salfordissa, Manchesterin liepeillä. Davies kävi pianotunneilla ja kirjoitti omia sävellyksiään varhaislapsuudesta alkaen. Hän opiskeli Manchesterin yliopistossa ja musiikkikoulussa, ja perusti opiskelukaveriensa kanssa yhdistyksen "New Music Manchester", joka edisti nykymusiikin tuntemusta. Davies vietti kaksi vuotta Australiassa ja sieltä palattuaan asettui asumaan Orkneysaarille. Hän perusti saarille musiikkijuhlat ja kantaesitti niillä usein uusia teoksiaan.
Davies johti monia tunnettuja orkestereita, kuten Bostonin sinfoniaorkesteria. Yhtenä ensimmäisistä klassisen musiikin säveltäjistä hän avasi verkkosivut, joista voi ladata musiikkia ja säveltäjien haastatteluja.
Daviesia pidettiin 1960-luvulla musiikin kauhukakarana. Vuonna 1969 hän muunteli G. F. Händelin "Messias-oratorion" teemoja teoksessa "Eight Songs for a Mad King"; tämä koettiin lähestulkoon pyhäinhäväistykseksi.
Daviesin varhaisia töitä sävytti sarjallisuus. Davies sävelsi myös lasten oopperoita ja elokuvamusiikkia.
Mary Fallin

Mary Fallin (o.s. Copeland, s. 9. joulukuuta 1954 Warrensburg, Missouri) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän toimi vuosina 2011–2019 Oklahoman 27. kuvernöörinä. 
Fallin on entinen Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen. Hän toimi tässä virassa 3. tammikuuta 2007 – 3. tammikuuta 2011. Hän on historian toinen Oklahomasta kongressiin valittu nainen ja ensimmäinen sitten vuoden 1921.
Fallin toimi vuosina 1995–2007 Oklahoman varakuvernöörinä. Hän ei pyrkinyt neljännelle kaudelle vuonna 2006, vaan pyrki ja tuli valituksi Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen. Marraskuussa 2010 hänet valittiin Oklahoman kuvernööriksi, ja hän astui virkaan tammikuussa 2011. Hän on osavaltion historian ensimmäinen naiskuvernööri.
Nance–Horanin oireyhtymä

Nance–Horanin oireyhtymä on erittäin harvinainen sairaus, joka aiheuttaa harmaakaihin ja hammasoireita (ylimääräiset etuhampaat, lieriömäiset ja kolomaiset hampaat). 
Nance–Horanin oireyhtymä on X-kromosomin kautta periytyvä. Sairaus voi vaikuttaa myös potilaan henkisiin kykyihin: osa heistä on kehitysvammaisia, useimmiten lieväasteisesti. 
Nance–Horanin oireyhtymää esiintyy lähinnä miespuolisilla henkilöillä. Oireyhtymä kuvattiin vuonna 1974, ja vuonna 2003 raportoituja tapauksia oli kaksikymmentä.
Upossarpio

Upossarpio ("Alisma wahlenbergii", syn. "A. gramineum" subsp. "wahlenbergii") on harvinainen, Itämerelle kotoperäinen vesikasvi. Suurin osa lajin kaikista esiintymistä kasvaa Suomen alueella. Laji on Suomessa rauhoitettu ja luonnonsuojeluasetuksen mukaan erityisesti suojeltava laji.
Ulkonäkö ja koko.
Upossarpio kasvaa koko elämänsä upoksissa veden alla. Kasvin varsi kasvaa 10–30 cm korkeaksi. Varren tyveltä lähteviä lehtiä on kymmenkunta. Lehdet ovat usein vartta pidemmät, nauhamaisia, rentoja ja 1–3 mm leveitä. Kukintovanoja on korkeintaan muutama, ja niissä jokaisessa on 1–3 kiehkurainen kukinto. Joskus alimman kiehkuran haarat ovat toistamiseen haaraisia. Kukat ovat pieniä ja valkoisia, lähes puolikkaan herneen kokoisia ja muotoisia. Jokaiseen kukkaan kehittyy kymmenkunta pähkylää. Upossarpio kukkii heinä-elokuussa. Vaikka laji on monivuotinen, useimmat yksilöt tuhoutuvat talven aikana. Uudet kasvustot kasvavat siemenistä.
Kukkimaton upossarpio muistuttaa useita muita kapealehtisiä uposkasveja, mutta tavallisesti kasvi kukkii ja on siten helppo tunnistettava. Eniten laji muistuttaa heinäsarpiota ("A. gramineum"), mutta lajeja ei juurikaan tavata samoilla esiintymisalueilla.
Levinneisyys.
Upossarpio on Itämerellä kotoperäinen laji. Lajin suurimmat esiintymät ovat Perämeren Suomen puoleisella rannikolla Kalajoelta Kemiin. Yleisimmillään laji on Oulun, Hailuodon ja Limingan seuduilla. Aikaisemmin upossarpiota on tavattu myös Vaasan seuduilta sekä Pyhtäältä itäiseltä Suomenlahdelta. Näiltä alueilta lajin oletettiin hävinneen, mutta sitä löytyi vuonna 2022 Pyhtään Munapirtistä.
Suomessa kasvaa 80 % koko Euroopan ja samalla koko maailman upossarpioista. Suomen ulkopuolelta lajia on tavattu Suomenlahden itäpohjukasta Venäjältä sekä Keski-Ruotsista Mälaren-järvestä.
Elinympäristö.
Upossarpio kasvaa matalassa murtovedessä. Kasvupaikat ovat pääasiassa suojaisia ja pehmeäpohjaisia rantoja, esimerkiksi rantaviivan läheiset lammit. Laji suosii myös rantalaitumia ja on kärsinyt perinteisen laidunnuksen loppumisesta. Perämeren maankohoamisalueilla lajin kasvupaikat tuhoutuvat jatkuvasti, mutta toisaalta tilalle syntyy koko ajan myös uusia elinympäristöjä.
Sirpa Tolonen

Sirpa Tolonen (27. marraskuuta 1900 Mikkeli – 25. helmikuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. 
Tolonen kävi Mikkelissä ruotsinkielistä Antellien koulua. Hänet kiinnitettiin Tampereen Teatteriin vuonna 1920. Alkuun hän näytteli lähinnä yksinkertaisia naisrooleja, mutta sai vuonna 1921 merkittävän roolin Ferenc Herczegin komediassa"Sinikettu", jossa hänen lahjakkuutensa pääsi esiin. 
Teuvo Puron johtajakaudella Tolonen sai runsaasti päärooleja. Puro oli muutoinkin kiinnostunut Tolosesta. He tekivät kävelyretkiä Pyynikille, mutta Tolonen otti aina siskonsa Elli Tolosen esiliinakseen. Tolonen näytteli vuoden verran Viipurissa, josta palasi Tampereelle vuonna 1923. Ammattilaisnäyttelijän ura oli verraten lyhyt jakso Tolosen yli satavuotisesta elämästä. Avioiduttuaan vuonna 1928 Tolonen muutti Ranskaan ja lopetti uransa. Hänen jäähyväisnäytelmänsä oli "Kunniallinen hekuma".
Toloseen kohdistui teatterissa kateutta, joka myrkytti ilmapiirin. Tolonen käytti asemaansa hyväksi esimerkiksi pitämällä sisarensa puolia roolijaoissa. Hän sai myös muutettua Erkki Kivijärven komedian "Eeva" loppuratkaisun mieleisekseen. Tolosen tulkitsema Eeva Ström meni hänen ratkaisussa naimisiin toisen miehen kanssa kuin Kivijärven alkuperäistekstissä.
1930-luvulla Tolonen oli vielä sivuosassa kahdessa elokuvassa. Risto Orkon elokuvassa "Minä ja ministeri" (1934) hänet nähdään palveluspaikkaa hakevana neitinä. Valentin Vaalan komediaklassikossa "Vaimoke" (1936) hänellä on niin ikään sivuosa.
Jarno Pennanen mainitsi jäähyväiskirjoituksessaAamulehdessä Tolosen olleen näyttämöllä sekä tyttönen että daami, joka laajensi asteikkoaan aina tragedienneen asti. Pennanen näki Tolosen olleen vasta puhkeamassa kukkaan uransa lopussa.
Johannes Sundwall

Johannes Sundwall (15. marraskuuta 1877 Uusikaarlepyy – 29. elokuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen antiikintutkija (historioitsija, filologi).
Sundvallin vanhemmat olivat seminaarin johtaja Fredrik Vilhelm Sundwall ja Fanny Augusta Sjöman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1895 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1901, maisteriksi 1903 sekä lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1906. Sundvall toimi Helsingin yliopiston dosenttina vuodesta 1907 ja Åbo Akademin antiikin historian sekä roomalaisen ja kreikkalalsen kirjallisuuden professorina 1921–1945 ("extraordinarie professor i gamla tidens historia" 1919–1921 ja "ordinarius i antikens historia med grekiska och romerska litteraturen" 1921–1945). Hän oli myös Åbo Akademin humanistisen tiedekunnan dekaani 1931–1942. 
Sundvall oli Suomen tiedeseuran jäsen vuodesta 1911, Saksan arkeologisen instituutin jäsen vuodesta 1922, Itävallan arkeologisen instituutin jäsen vuodesta 1913, Comitato permanente per l’Etrurian kirjeenvaihtajajäsen vuodesta 1927, Istituto di Studi Etruschin jäsen vuodesta 1933, Deutsche Akademie in Münchenin kunniajäsen vuodesta 1936 ja Upsalan humanistisen tiedeseuran jäsen vuodesta 1949. Hän sai Ateenan yliopiston kunniatohtorin arvon 1937.
Antiikin maailmaa monipuolisesti tutkinut Sundwall kirjoitti kansainvälistä huomiota herättäneitä tutkimuksia muun muassa kreikkalaisesta ja roomalaisesta kirjallisuudesta, lineaari-B-kirjoituksesta, lyykialaisista erisnimistä, attikalaisesta prosopografiasta, sosiaalihistoriasta ja numismatiikasta, itaalisesta esihistoriasta ja Länsi-Rooman historiasta. 
Sundvall oli naimisissa kolme kertaa:
Sydämen amiraali

Sydämen amiraali on Martti Servo &amp; Napanderin viides albumi, joka ilmestyi vuonna 2005.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet sovittanut Martti Servo &amp; Napander.
Christer Bruun

Christer Fredrik Magnus Bruun (s. 4. toukokuuta 1955 Helsinki) on suomalainen historioitsija ja antiikin tutkija. Hän on Toronton yliopiston Rooman historian professori vuodesta 1994 lähtien. Bruun toimi Suomen Rooman-instituutin johtajana 1997–2000.
Elämä ja ura.
Bruun valmistui ylioppilaaksi vuonna 1974 ja filosofian kandidaatiksi 1983 Turun yliopistosta. Lisensiaatiksi hän valmistui vuonna 1987, opiskeli Oxfordin yliopistossa 1988–1989 ja väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1991. Hän on tehnyt tutkimusta Roomassa vuodesta 1982 alkaen, Oxfordissa 1992, Kölnissä Humboldt-stipendiaattina 1993–1994, Durhamin yliopistossa 2009, Münchenissä 2010 ja Princetonissa 2012.
Vuosina 1980–1985 Bruun työskenteli Yleisradion ruotsinkielisenä toimittajana. Hän oli Suomen Akatemian tutkimusassistentti 1985–1991 ja nuorempi tutkija 1993. Vuonna 1994 Bruun aloitti professorina Toronton yliopistossa ja vuonna 2013 hänestä tuli Classics-laitoksen esimies. Vuodesta 1985 Bruun on ollut Åbo Akademin Rooman historian dosentti ja vuodesta 1998 Turun yliopiston antiikin historian dosentti. Bruun oli Hufvudstadsbladetin kolumnisti vuosina 1998–2011.
Bruunin tutkimusaiheita ovat muun muassa Rooman historia, epigrafiikka, Rooman, keskiajan ja renessanssin vesihuolto, preettori Frontinus, Rooman topografia ja latinankieliset historioitsijat. Hän on julkaissut noin 95 tieteellistä artikkelia.
Luottamustehtävät ja jäsenyydet.
Bruun oli Finlands Svenska Skolungdomsförbundin hallituksen jäsen vuosina 1972 ja 1975. Vuosina 2012–2015 hän oli Classical Association of Canadan hallituksen jäsen.
Bruun on Suomen Historiallisen Seuran tutkijajäsen vuodesta 1995 ja Suomen Tiedeseuran jäsen vuodesta 2010.
Yksityiselämä.
Bruunin isä oli Patrick Bruun. Christer Bruun on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Margareta Steinby

Eva Margareta Steinby (vuoteen 1961 Wilén; s. 21. marraskuuta 1938 Viipuri) on suomalainen historioitsija ja arkeologi, koulutukseltaan filosofian tohtori. Hänen erityisalaansa on antiikintutkimus.
Steinby väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1976 ja toimi Helsingin yliopiston yleisen historian dosenttina 1977–2003, Suomen Rooman-instituutin johtajana 1979–1982 ja 1992–1994 sekä Rooman valtakunnan arkeologian professorina 1994–2004 Oxfordin yliopistossa ("Archaeology of the Roman Empire", All Souls College). Steinby on maailman johtavia roomalaisten tiilileimojen tutkijoita, mutta parhaiten hänet tunnetaan työstään Rooman topografian saralla, etenkin hänen toimittamastaan kuusiosaisesta teoksesta "Lexicon Topographicum Urbis Romae" (1993–2000).
Steinbylle myönnettiin vuonna 1991 Valkoisen Ruusun ritarikunnan kunniamerkki.
Steinby on ollut Suomen Tiedeseuran jäsen vuodesta 1983, ja vuonna 2020 hänet valittiin seuran kunniajäseneksi.
Ottopiste

Ottopiste (Otto.) on Loomis Automatia Oy:n ylläpitämä pankkiautomaattiverkosto, jolla on toimipisteitä ympäri Suomea. Ottopisteiden palveluihin kuuluvat setelinostot, tilitietojen kyselyt ja puheajan lataaminen matkapuhelimeen. Osalla automaateista ("TalletusOtto,Ottoplus)" on mahdollista myös tallettaa käteistä rahaa pankkitilille. Vuonna 2017 Ottopisteitä oli Suomessa noin 1 400.
Ottopisteissä käytetään kahden eri laitevalmistajan automaatteja: NCR:n skotlantilaisen tytäryhtiön ja saksalaisen Wincor Nixdorfin. Ohjelmiston sekä uudet sirukortinlukijat on toimittanut Fujitsu Finland ja tietojärjestelmästä vastaa Tieto-Evry.
Ottopisteissä on oma, keltaisella suuaukolla varustettu lukija tavallisia kortteja varten ja sinisellä suuaukolla varustettu sirukorttia varten.
TalletusOtto.
Automatia on vuodesta alkaen 2013 tuonut käyttöön TalletusOtto-automaatteja, joilla voi sekä tallettaa että nostaa käteistä rahaa. Automaatti ottaa vastaan sekä seteleitä että kolikoita. Talletus tilitetään debit-korttiin liitetylle tilille. Automatian tavoitteena on avata noin 150 TalletusOtto-automaattia eri puolille Suomea.
Historiaa.
Automatia Pankkiautomaatit aloitti toimintansa 1994, kun se osti suurimpien pankkien eli SYP:n, KOP:n, Postipankin ja Osuuspankin käteisautomaatit. Automatian omistivat neljä pankkiryhmittymää yhdessä. Perustamisen taustalla olivat automaattien kustannusten karsiminen ja Suomessa ollut pankkikriisi. Tavoitteena oli pankkien liian tiheäksi kasvaneen automaattiverkoston karsiminen ja huollon keskittäminen. Säästöpankeilla oli vielä tämän jälkeen omat automaatit.
Vuoden 2005 alusta suurimpien pankkien automaatit ovat olleet Automatia Pankkiautomaatit Oy:n hallussa. 
Ottopisteiden määrä on laskenut. Vuonna 2006 niitä oli noin 1 700 kappaletta.
Ottopisteillä oli monopoliasema Suomen pankkiautomaattimarkkinoilla vuoden 2008 kevääseen asti, jolloin Rautakirjan vielä tuolloin omistamiin R-kioskeihin alettiin asentaa Nosto-automaatteja. Vuonna 2012 niiden rinnalle tuli Eurocashiltä myös Cash-automaattibrändi.
Vuonna 2009 Ottopisteissä alettiin näyttää Saunalahden mainosta asioinnin päätyttyä. 2010-luvulla Ottopisteile tuli mahdollisuus tehdä lahjoitus hyväntekeväisyyteen noston yhteydessä. 
Ottopisteiden määrä väheni hieman vuoden 2017 aikana koska S-ryhmä poisti ne tiloistaan yhteistyön päättymisen vuoksi. Ne korvattiin Nosto-automaateilla. Suurin osa poistetuista Ottopisteistä sijoitettiin uusin tiloihin
Vuoden 2020 helmikuussa Danske Bank, Nordea ja OP Ryhmä myivät Automatia Pankkiautomaatit Oy:n ruotsalaiselle Loomis AB:lle.
Syntipukki (vuoden 1957 elokuva)

Syntipukki on Matti Kassilan ohjaama mustavalkoinen komediaelokuva vuodelta 1957. Se perustuu Agapetuksen näytelmään "Syntipukki" vuodelta 1930.
Samasta aiheesta ohjasi Erkki Karu elokuvan "Syntipukki". Tapahtumapaikkana olevaa tavarataloa esittää molemmissa elokuvaversioissa Stockmannin Helsingin keskustan tavaratalo.
Juoni.
Tarina alkaa Frans ”Mussu” Koikkalaisen haaveesta perustaa oma maitokauppa. Hänellä on pääomanaan enoltaan saamansa perintö, mutta se ei riitä – pitää lähteä kaupunkiin ansaitsemaan lisää rahaa. Koikkalainen saa paikan Helsingin hienoimmasta tavaratalosta, mutta työnkuva on hieman erikoinen: Hän saa toimia syntipukkina, jonka tiliin pannaan muiden työntekijöiden tekemät virheet ja johon vihaiset asiakkaat voivat purkaa kiukkunsa. Ajatuksen syntipukista kehittää kosmetiikkaosaston tasokas myyjätär Irja Salo, joka on saanut runsaasti valituksia asiakkailta.
Irjan ja erään kauppamatkustajan välille syntyy romanssi. Irja ei tiedä, että kauppamatkustaja onkin tavaratalon johtaja Herbert Vaara. Koikkalainen saa pian tarpeekseen syntipukin töistä ja yrittää hankkia potkut itselleen. Siitä seuraa uusia kahinoita, varsinkin kun Koikkalaisella on alusta alkaen mennyt sukset ristiin vahtimestari Miettisen kanssa.
Tuotanto.
Kassilan ohjaama elokuva tehtiin parissa kuukaudessa. Kassila oli "Elokuun" jälkeen sitoutunut tekemään kaksi elokuvaa, joista tämä oli toinen. Hän kommentoi elokuvaa "Elokuva-Aitassa": ”Häpeän Syntipukkia, olisi siitä sentään saanut enemmän irti. Sellaisella kiireellä ei saisi yleensä elokuvaa tehdä...” Samassa lehdessä väitettiin, että elokuva olisi myyty Saksan demokraattiseen tasavaltaan, mutta tieto ei pidä paikkaansa. Elokuva oli vuoden parhaita yleisömenestyksiä.
Arviot.
Aikalaisarvioissa elokuvaa sekä kritisoitiin että kiitettiin. O. Henriksson kirjoitti "Maakansassa", että se sisältää ”kutakuinkin naiiveja ja yksioikoisia nauratusmomentteja”. Bengt Pihström taas kirjoitti "Nya Pressenissä", että ”hetkittäin elokuvassa näkyy oikeaa Kassilaa, tämän sujuvaa kuvakieltä, yksityiskohtien tajua ja henkilöohjauksen hienoja sävyjä”.
Myöhemmistä kriitikoista yksi on kehunut Kassilan varmaotteisuutta ja silmää merkityksellisille yksityiskohdille.
Gloria Trevi

Gloria de los Ángeles Treviño Ruiz eli Gloria Trevi (s. 15. helmikuuta 1968 Monterrey) on meksikolainen laulaja-lauluntekijä. Hänen tunnetuimpiin julkaisuihinsa kuuluu listaykkössingle ”Pelo Suelto” vuodelta 1991.
Trevin ensimmäinen albumi "¿Qué hago aquí?" julkaistiin Sony Internationalin kautta vuonna 1989. Laulaja pidätettiin Brasiliassa epäiltynä avunannosta hänen managerinsa Sergio Andraden suorittamiin seksuaalirikoksiin, mutta meksikolainen oikeusistuin antoi hänelle 21. syyskuuta 2004 vapauttavan tuomion.
Trevi on jatkanut uraansa, ja vuonna 2004 julkaistu "Cómo nace el universo" myi Yhdysvalloissa kultaa. Hänellä on kaksi poikaa: Ángel Gabriel sekä 10. elokuuta 2005 syntynyt Miguel Armando. 
Vuonna 2014 Meksikossa sai ensi-iltansa draamaelokuva "Gloria", joka perustuu Trevin elämänvaiheisiin.
Romi Paku

Romi Paku (, Hanja: 朴璐美, s. 22. tammikuuta 1972) on naispuolinen japanilainen ääninäyttelijä. Pakun sukunimi on itse asiassa yleinen korealainen nimi Park, mutta se kirjoitetaan useimmiten japanilaistetussa muodossa Paku. Romi opiskeli Tohu Gakuen Collegessa näyttelemistä ja musiikkia. Hän on opiskellut myös Etelä-Koreassa. 
Paku on syntyperältään japaninkorealainen. Hän kunnioittaa korealaisia juuriaan ja osaa korean kieltä syntyperäisen puhujan tasolla. Pakun tunnetuin rooli on Fullmetal Alchemistin päähenkilö Edward Elricinä. Hänellä on matalahko, persoonallinen ääni, ja suuri osa hänen rooleistaan ovatkin miesrooleja. Joukossa on kuitenkin myös naishahmojen ääniä; yleensä nämä ovat rääväsuisia ja asenteellisia. Yksi esimerkki Pakun tunnetusta naisroolista on NANA-animen Nana Oosaki.
Paku on työskennellyt monissa projekteissa Rie Kugimiyan kanssa, ja nämä kaksi ovat hyviä ystäviä. Kugimiya esittää esimerkiksi Alphonsea molemmissa Fullmetal Alchemist -animeissa.
Itse valtiaat – Agenttimusikaali

Itse valtiaat - Agenttimusikaali on Itse valtiaat -ohjelman neljäs erikoisjakso, joka esitettiin ensimmäistä kertaa televisiossa 30. joulukuuta 2005.
Juoni.
Mauri Pekkarinen on salainen agentti 0,07. Pahamaineisen tohtori Multasormen apulainen Paavo Rautahammas kidnappaa Tarja Halosen, Matti Vanhasen ja Sauli Niinistön kesken vaaliväittelyn. 0,07 tarttuu toimeen ja jahtaa Paavoa ympäri Helsinkiä, kunnes Paavo pääsee pakoon Ahvenanmaalle Multasormen salaiseen tukikohtaan. Takaisin Eduskuntatalolla M eli Eero Heinäluoma haukkuu Maurin, koska tämä tuhosi panssariauton ja puolet kaupungista. Sitten he saavat kuulla tohtori Multasormesta ja kuinka hän tappoi Esko Ahon sädettämällä Sitran. Mauri on suruissaan, ja kun Eero ei anna lupaa lähettää Mauria tuhoamaan tohtori Multasormea, Mauri ottaa lopputilin, mutta Seppo saa Maurin takaisin. Samalla Matti, Tarja ja Sauli ryömivät tohtori Multasormen saaren ilmastoinneissa. Mauri lähtee tuhoamaan tohtori Multasormea, mutta Eeron enkelit eli Anni, Tanja ja Suvi-Anne hakevat Maurin pois Autiolta saarelta, koska Maurin autoon tuli vika. Sittemmin Eduskuntaan on ilmestynyt Hypno-Digiboxeja, jotka lumoavat hyvät kansanedustajat tohtori Multasormen ilkeiksi apureiksi. Erkki, Mauri ja Seppo lähtevät tohtori Multasormen saarelle, ja käykin ilmi, että tohtori Multasormi on Esko Aho, joka lavasti kuolemansa. Mauri uhkaa Eskoa tappamalla Eskon maamyyrän ja Esko antautuu. Mauri ja Seppo etsivät presidenttiehdokkaat ja he pakenevat saarelta, mutta Esko kuolee, koska hän asensi pyykkikoneensa linkoamaan yli 10 000 kierrosta minuutissa ja koko saari räjähti tämän takia. Eeron enkelit saapuvat paikalle ja Mauri pakenee Tanjaa mereen.
Musikaalin kappaleet.
"Kun mikään ei riitä"
"Paavo Rautahammas -Tartu tiukasti hanuriin"
"Esko hei -Kuusamo-"
"Eeron enkelit -Syytön-"
"Kaksi suurta kohtaa -Perhonen-"
Ichigo Kurosaki

 on fiktiivinen manga- ja animehahmo Tite Kubon luomassa "Bleach"-sarjassa. Hän on sarjan päähenkilö. Alkuperäisenä äänenä toimii Masakazu Morita.
Tausta.
Ichigo on syntynyt 15. heinäkuuta ja on 15-vuotias. Hän asuu Karakuran kaupungissa kahden pikkusiskonsa, Yuzun ja Karinin, ja isänsä, Isshinin, kanssa. Hollow nimeltä Grand Fisher tappoi Ichigon äidin, Masaki Kurosakin, Ichigon ollessa yhdeksänvuotias.
Ichigo joutuu usein tappeluihin hiusvärinsä takia, joka sattuu luonnostaan olemaan oranssi. Ichigon nimi tarkoittaa "ensimmäistä" ("ichi") ja "suojelijaa" ("go"). Ichigo tarkoittaa myös numeroita 1 ("ichi") ja 5 ("go") ja numerot nähdäänkin monessa yhteydessä sarjassa, muun muassa roikkumassa Ichigon huoneen ovessa. Kanjimerkein kirjoitettu "ichigo" tarkoittaa mansikkaa, josta Ichigo on saanut kuulla muutaman kerran mangassa. Toistaiseksi ainoastaan Ikkaku Madarame on sanonut pitävänsä nimestä, sillä kummankin nimet ovat synonyymeja samalle numerolle.
Ichigo antaa itsestään usein vaikutelman, että hän on etäinen ja kylmä luonne, ja omien sanojensa mukaan hän on rakentanut imagoaan koulussa vuosia. Todellisuudessa Ichigo välittää perheestään ja ystävistään enemmän kuin mistään muusta, ja useammin kuin kerran hän on asettanut oman elämänsä vaakalaudalle pelastaakseen perheensä ja ystävänsä. Ichigon ystävät luottavat hänen pärjäävän aina ja Ichigo pyrkii itsekin olemaan vahvempi puolustaakseen muita. Ichigo on kuitenkin jääräpäinen ja useimmiten hänelle on tästä enemmän haittaa kuin hyötyä.
Tapahtumia.
Sarjan ensimmäisessä jaksossa shinigami Rukia Kuchiki törmää Ichigoon suojellessaan Karakuraa hollow'eilta. Ichigo ei olisi nähnyt Rukiaa ilman vahvaa henkipainettaan "reiatsua", jonka ansiosta hän pystyy näkemään kuolleita sieluja, ns. haamuja. Hollow hyökkää Ichigon perheen kimppuun haistaessaan tämän vahvan henkipaineen ja Ichigo yrittää epätoivoisesti pelastaa perheensä. Tästä seurauksena Rukia haavoittuu suojellakseen Ichigoa, jolla ei ihmisenä olisi mitään mahdollisuuksia hollow'ia vastaan. Haavoittuneen Rukian on luovutettava osa voimistaan Ichigolle, jotta tämä voisi pelastaa perheensä hollow'n hyökkäykseltä. Ichigo ottaa kuitenkin vahingossa kaikki Rukian voimat, eikä Rukia pysty palaamaan Soul Societyyn, sielujen kaupunkiin, vaan jää auttamaan Ichigoa.
Zangetsun kyky on iskun hetkellä syödä Ichigon henkipainetta ja ampua sitä erittäin tiheänä miekan kärjestä, tehden miekan viillosta valtavan. Kyvyn nimi on: .
Hermann Kutter

Hermann Kutter (12. lokakuuta 1863 – 31. maaliskuuta 1931) oli sveitsiläinen protestanttinen teologi. Yhdessä Leonhard Ragazin kanssa hän oli yksi kristillisen sosialismin perustajista Sveitsissä. Christoph Blumhardtin opit vaikuttivat suuresti Kutterin ajatuksiin. Kutterin mukaan sosialistiseen ohjelmaan sisältyvä taloudellinen muutos oli kristittyjen keino saavuttaa Jumalan valtakunta. Hän näki sosiaalidemokratian Jumalan kanssa elämisen tienä, ja sen seuraajat tahattomina Jumalan palvelijoina. Kutter kirjoitti elämänsä aikana 11 kirjaa.
Elämäkerta.
Kutter syntyi Bernissä. Hänen isänsä oli Wilhelm Rudolf Kutter (1818–1888) ja äitinsä Marie Albertina König (1833–1923). Hän avioitui Lydia Rohnerin (1868–1936) kanssa vuonna 1891. Hän kasvoi pietistisessä kodissa ja opiskeli teologiksi Baselissa, Bernissä ja Berliinissä. Vuonna 1844 hänestä tuli pastori Bernissä ja 1898 Zürichissä.
Filosofia.
Kristityn jumalakäsityksen, saksalaisen idealismin, senaikaisen elämänfilofian ja nuoren Blumhardtin sosialististen ajatusten vaikutuksen kautta Kutter saavutti dynaamisen näkemyksen Jumalasta. Tällainen Jumala, joka Kristuksen kautta paljastuu ihmiskunnalle ja maailmalle äärettömässä todellisuudessa on elämän ainoa todellisuus. Tällä uskonkeskeisellä teologiallaan Kutter pohjusti tien niin sanotulle dialektiselle teologialle. Kutterin mukaan paluu "suoraan elämään" on toteutunut historian aikana, mistä osoituksena sosialismi on. Kutterin mielestä sosiaalidemokraatit olivat elävän Jumalan työkaluja: hänen kirjansa "Sie müssen" (1903) mukaan heidän pitää julistaa maailmalle viimeisestä tuomiosta ja "suuresta käännekohdasta". Kutter yhdistetään dialektisen teologian koulukunnan kannattajiin kuten Karl Barth, Emil Brunner ja Friedrich Gogarten. Hän hyväksyi sosiaalidemokratian, mutta hän ei kuitenkaan koskaan liittynyt Sosiaalidemokraattiseen puolueeseen kuten Leonhard Ragaz ja Karl Barth olivat tehneet.
Rob Caggiano

Robert ”Rob” Caggiano (s. 7. marraskuuta 1976 New York) on yhdysvaltalainen metallimuusikko. Caggiano on entinen yhdysvaltalaisen Anthraxin kitaristi. Hän on soittanut yhtyeessä vuosina 2001–2005 ja uudestaan 2007–2013. Vuosina 2013–2023 Caggiano soitti tanskalaisessa Volbeat-yhtyeessä.
Caggiano on työskennellyt tuottajana muun muassa Cradle of Filthille ja Ill Niñolle.
Avorenkainen auto

Avorenkaisella autolla tarkoitetaan kilpa-autoa, jonka pyörät ulkonevat auton rungosta. Avorenkaiset autot on yleensä valmistettu vain kilpailemista varten. Suomen puhekielessä yksipaikkaisia avopyöräisiä kutsutaan tyypillisesti formuloiksi.
Rakenne.
Tyypillisessä avopyöräisessä on hyvin minimaalinen ohjaamo, jonka ainoana tehtävänä on suojata kuljettajan vartaloa, pään jäädessä ulkopuolelle. Moderneissa avopyöräisissä moottori sijaitsee kuljettajan takana taka-akselin etupuolella (keskimoottorirakenne). Riippuen kunkin sarjan säännöistä, autoissa on yleensä etu -ja takasiivekkeet maksimaalisen pitovoiman saavuttamiseksi. Pohja on yleensä muotoiltu litteäksi.
Moderneissa formula-autoissa on kuljettajaa suojaava Halo.
Historia.
Useat varhaiset automallit suunniteltiin avorenkaisina, mutta myöhemmin yleistyi korirakenne, joka peitti renkaat ilmanvastuksen vähentämiseksi.
Joey Belladonna

Joey Belladonna (s. 13. lokakuuta 1960) on yhdysvaltalainen metallimuusikko. Hän toimi vuosina 1984–1992 Anthraxin laulajana. Hänet korvasi aiemmin Armored Saintissa tunnetuksi tullut John Bush.
Lähdettyään Anthraxista Belladonna jatkoi metallimusiikin tekemistä soolouralla. Hänen ensimmäinen oma albuminsa "Belladonna" julkaistiin Mausoleum Records -levymerkillä vuonna 1995. Sekä arvostelijat että fanit kiittelivät albumia. Toinen albumi, "Spells of Fear", kärsi huonosta tuotannosta ja se sai kielteiset arvostelut musiikkimediassa. Belladonna julkaisi kolmannen, demon asteelle jääneen albumin omakustanteena nimellä "03". Musiikillisesti se oli huomattavasti edeltäjäänsä parempi. Pari vuotta myöhemmin myös "Belladonna"-albumin demot, jotka sisältävät useita julkaisemattomia raitoja, julkaistiin albumeina "Artifacts I" ja "Artifact II".
Belladonna esiintyi jälleen yhdessä Anthraxin kanssa yhtyeen kiertueella vuonna 2005. Hän ei kuulunut yhtyeen alkuperäisjäseniin, vaan tuli Neil Turbinin tilalle, mutta kyseistä kokoonpanoa pidetään Anthraxin klassisena kokoonpanona. Kiertueen jälkeen Belladonna jatkoi musiikin tekemistä oman yhtyeensä kanssa, mutta hän palasi Anthraxin riveihin vuonna 2010.
Kutter

Kutter tarkoittaa seuraavia:
Henkilöt.
Kutter on myös seuraavien henkilöiden sukunimi:
Honoré Daumier

Honoré-Victorin Daumier (26. helmikuuta 1808 Marseille – 10. helmikuuta 1879 Valmondois, Val-d’Oise) oli ranskalainen vedostaja, pilapiirtäjä, taidemaalari ja kuvanveistäjä.
Daumier’n vanhemmat muuttivat vuonna 1814 Pariisiin, jossa hänen piirtäjänlahjansa havaittiin. Hän opiskeli litografian laattojen tekemistä Charles Ramelet’n opastuksella ja alkoi pian kaivertaa näitä musiikkikustantamoille. Hän myös työsti nimettömiä kuvituksia ja mainoslehtisten koristepiirroksia. Kun Ranskassa alkoi ilmestyä pilalehti "La Caricature", Daumier liittyi sen toimittajakuntaan.
Daumier oli viivankäytön mestari, samalla sekä iskevä että herkkä. Hän ansaitsi elantonsa tekemällä kuvalehdille litografiapiirroksia. Kuuluisimmaksi hän tuli poliittisena pilapiirtäjänä 1830-luvulta alkaen Ludvig Filip I:n ja Napoleon III:n aikana. Töitä pidettiin niin vaarallisina, että hän joutui vuonna 1832 puoleksi vuodeksi vankeuteen. Lopulta valtionjohtajien pilkkaaminen kiellettiin, jolloin Daumier ryhtyi ivailemaan porvariston, tuomarien, perhe-elämän ja rahamiesten moraalia.
Daumier’n ura jakaantuu kahtia: vuosina 1830–1847 hän oli pilapiirtäjä, graafikko ja kuvanveistäjä, kun taas vuosina 1847–1871 impressionistinen taiteilija. Myös tauluissaan hän pyrki ilmentämään totuutta, olipa se sitten kaunista tai rumaa. Kuvat tavoittavat myös liikkeen eloisuuden ja muotojen täyteläisyyden. Ilmaisun voimakkuudessa ja piirrosten terävyydessä hän muistuttaa Goyaa. Taidemaalarina Daumier oli yksi varhaisista naturalisteista, mutta ei saavuttanut menestystä elinaikanaan. Häneltä on säilynyt lähes neljätuhatta litografiaa ja neljätuhatta piirrosta.
Alphonse Daudet

Alphonse Daudet (13. toukokuuta 1840 – 16. joulukuuta 1897) oli ranskalainen kirjailija, joka tunnetaan ennen kaikkea novellikokoelmastaan "Kirjeitä myllyltäni".
Daudet aloitti uransa lehtimiehenä. Ensimmäinen kaunokirjallinen teos oli runokokoelma "Les Amoureuses" (1858), joka sai varsin hyvän vastaanoton. Novellikokoelma "Kirjeitä myllyltäni" (, 1866) herätti huomiota, mutta ensimmäinen romaani "Le petit chose" ei ollut mikään menestys. Siinä Daudet kertoi oman lapsuutensa ankeaa tarinaa suurella paatoksella. Seuraavat romaanit onnistuivat paremmin. "Fromont jeune et Risler aîné" (1874) sai Ranskan akatemian palkinnon.
Daudet’n tekstissä on vaikutteita Charles Dickensiltä, vaikka Daudet kiisti jäljittelevänsä tätä. 
Myös Daudet’n vaimo Julia, poika Léon ja veli Ernest Daudet olivat tunnettuja kirjailijoita.
Sirpin ja vasaran tie

Sirpin ja vasaran tie on Arvo "Poika" Tuomisen muistelmasarjan vuonna 1956 ilmestynyt avausosa, jossa hän käsittelee lapsuuttaan, perhetaustaansa ja uransa varhaisvaiheita. Tuominen kirjoitti teoksen ollessaan maanpaossa Tukholmassa. Kirjan esipuheen on kirjoittanut Tammen kustannusjohtaja Untamo Utrio.
Kirjan nimi ei tule neuvostosymboliikan sirpistä ja vasarasta, vaan Tuomisen äiti Elina oli kylän arvostetuin sirpillä niittäjä, jonka työstä suorastaan kilvoiteltiin. Vasara taas tarkoittaa puuseppä Oskari Tuomisen eli isän työvasaraa, jota tämä tapasi kantaa mukanaan ja kopautella sillä painokkaasti pöytään tai ovenpieleen sanojaan tehostaakseen. Arvo Tuominen sanoo, että neuvostosymbolien kauhun painaessa päälle äidin sirppi ja isän vasara työnsivät ne sivuun. Äidin sirppi jäi Tuomiselle ainoaksi perintöesineeksi ja hän säilytti sen elämänsä loppuun asti kalleimpana aarteenaan.
Kirja käy osin epäkronologisesti läpi Tuomisen vaiheet lapsuudesta sisällissotaan ja ensimmäiseen käyntiin Neuvostoliitossa, jossa hän tapasi muun muassa V. I. Leninin. Kirjassa on jatkuvia viitteitä kronologisesti myöhempiin muistelmasarjan osiin "Maan alla ja päällä" (1958) ja "Kremlin kellot" (1956).
Kin Shriner

Kin Shriner (s. 6. joulukuuta 1953 New York, New York) on muun muassa neljä kertaa Daytime Emmy -ehdokkuuden saanut yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on näytellyt enimmäkseen televisiosarjoissa. Parhaiten hänet muistetaan roolistaan Scott Baldwina sarjassa "General Hospital".
Hänen isänsä Herb Shriner oli näyttelijä.
Datong

Datong () on prefektuuritason kaupunki Kiinan pohjoisessa Shanxin maakunnassa, noin 270 kilometriä Pekingistä länteen. Kaupungin pinta-ala on 14 176 neliökilometriä. Vuonna 2010 siellä asui noin 3,32 miljoonaa asukasta.
Datong sijaitsee Kiinasta Mongoliaan kulkeneiden kamelikaravaanien reitin varrella. Niinpä se on ollut merkittävä kauppapaikka jo varhain. Sen vaurautta on lisännyt myös menestyvä hiiliteollisuus. Läheiset Yungangin luolat on Unescon maailmanperintökohde. Muita lähistön nähtävyyksiä ovat riippuva luostari ja puinen pagodi. 
Hallinnollinen jako.
Piirikuntatasolla kaupunki jaetaan neljään kaupunkipiiriin ja seitsemään piirikuntaan.
Aiden McGeady

Aiden McGeady (s. 4. huhtikuuta 1986 Glasgow) on skotlantilaissyntyinen irlantilainen ammattilaisjalkapalloilija, joka seuratasolla edustaa englantilaisseura Sunderlandia. Hän on pelipaikaltaan laitahyökkääjä.
McGeady valittiin alle 11-vuotiaitten Glasgow'n katoliseen jalkapallokouluun yhdeksänvuotiaana ja hän edusti Queen's Parkin amatöörijoukkuetta. Myöhemmin hän teki sopimuksen Celticin kanssa, joukkueen jota hän oli kannustanut jo pienestä pojasta asti. Aidenista kiinnostuivat monet huippumanagerit kuten Alex Ferguson ja Liam Brady. Sponsorisopimus syntyi Adidaksen kanssa Aidenin ollessa 16-vuotias; häntä pidettiin Ison-Britannian parhaana tulevaisuuden pelaajana.
McGeady teki ammattilaisdebyyttinsä 2004 Skotlannin valioliigassa Heartsia vastaan. Hänet valittiin samassa ottelussa ottelun parhaaksi pelaajaksi. Syyskuussa 2006 McGeady teki uuden sopimuksen kengistä Puman kanssa ja sai joukkueessa numeron 46. McGeady siirtyi englantilaiseen Evertoniin vuonna 2013.
McGeady teki maajoukkuedebyyttinsä vuonna 2004 Irlannin paidassa Jamaikaa vastaan. Irlantia hän sai oikeuden edustaa irlantilaisten sukujuuriensa takia. Hän on pelannut kaikkiaan 93 maaottelua ja tehnyt niissä viisi maalia.
Aison (mytologia)

Aison (, ) oli kreikkalaisessa mytologiassa Iolkoksen kuningas ja Tyron ja Kretheuksen poika. Hänellä oli veli Feres ja kaksi velipuolta Pelias ja Neleus. 
Pelias himoitsi valtaa toivoen hallitsevansa valtakuntaa yli koko Thessalian. Hänen onnistui lopulta karkottamaan Neleus ja Feres maasta, ja Aisonin hän vangitsi tyrmään. Vankinaolonsa aikana Aison nai Alkimeden, jonka kanssa hän sai useita lapsia kuten Iasonin ja Promakhoksen. Alkimede lähetti poikansa Kheironin, viisaan kentaurin kasvatettavaksi siinä pelossa, että Pelias tappaisi tämän, joka puolestaan pelkäsi Aisonin jälkeläisen joskus syöksevän hänet vallasta. Pelias kysyikin neuvoa oraakkelilta, joka neuvoi häntä olemaan varuillaan yksisandaalisen miehen varalta.
Monia vuosia myöhemmin Pelias järjesti kisat isänsä ja merenjumala Poseidonin kunniaksi, ja Iason saapui Iolkokseen hävitettyään sitä ennen toisen sandaaleistaan jokeen auttaessaan vanhaksi eukoksi naamioitunutta Heraa joen yli. Kun Pelias kuuli kaupunkiin saapuneen miehen, jolla oli vain toinen sandaaleistaan, hän kysyi Iasonilta, mitä tämä tekisi, jos kohtaisi miehen, jonka tietäisi aiheuttavan oman tuhonsa. Iason vastasi, että hän lähettäisi sellaisen miehen noutamaan kultaista taljaa. Pelias otti neuvosta vaarin ja lähetti Iasonin noutamaan taljaa vakuuttuneena tämän epäonnistuvan.
Iasonin poissa ollessa Pelias kuuli huhun, jonka mukaan Iason ja argonautit olisivat tuhoutuneet, Pelias juotatti Aisonille härän verta tukehduttaakseen tämän ja murhasi Promakhoksen.
Ovidiuksen mukaan Aison olisi selvinnyt vankeusajastaan, mutta kun Iason ja Medeia palasivat Iolkokseen, Aison ei tullutkaan heitä vastaan vaan odotteli kuolemaansa. Medeia valmisti uutteen, joka elvyttäisi Aisonin elämänhalun. Saatuaan sen valmiiksi hän viilsi kuninkaan kurkun auki, valutti veret ulos ja korvasi ne tekemällään uutteella. Aison huomasi herättyään olevansa jälleen nuoruuden voimissaan.
Real Unión

Real Unión Club on espanjalainen jalkapalloseura Irunin kunnasta Baskimaalta. Seuran edustusjoukkue pelaa Espanjan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Primera División RFEF:ssä. Real Uniónin kotistadion on 5 000 -paikkainen Stadium Gal.
Historiaa.
Real Unión on yksi espanjalaisen jalkapalloilun pioneereista. Seura perustettiin vuonna 1915 Irún Sporting Clubin ja Racing Club de Irúnin yhdistyessä. Sporting oli perustettu vuonna 1902 nimellä Irún Football Club. Racing oli puolestaan perustettu 1908 ja voittanut cup-kilpailu Copa del Reyn vuonna 1913. Uusi seura tunnettiin aluksi nimellä Unión Club de Irún ennen kuin kuningas Alfonso XIII antoi sille hyväksyntänsä ja nimeen liitettiin etuliite Real (). Seura on sittemmin voittanut Copa del Reyn kolmesti (1918, 1924 ja 1927). Se ylsi loppuotteluun myös vuonna 1922, mutta tuolloin Barcelona oli parempi.
Real Unión oli yhdessä muiden baskiseurojen Athletic Bilbaon, Real Sociedadin ja Arenas Getxon kanssa yksi Espanjan kansallisen pääsarjan Primera Divisiónin perustajista vuonna 1928. Seura putosi pääsarjasta neljän kauden jälkeen vuonna 1932, ja on sen jälkeen pelannut vaihtelevalla menestyksellä aluesarjojen ja toiseksi korkeimman kansallisen sarjatason Segunda Divisiónin välillä. Kaudella 2009–2010 Real Unión pelasi Segundassa 44 vuoden tauon jälkeen.
Entisiä pelaajia.
Real Uniónin pelaajista Ramón Eguiazábal, Patricio Arabolaza ja Joaquín Vázquez kuuluivat Espanjan joukkueeseen maan tehdessä ensiesiintymisensä kansainvälisessä jalkapalloilussa vuoden 1920 kesäolympialaisissa. Neljäs pelaaja René Petit pelasi samoissa kilpailuissa Ranskan joukkueessa. Tuoreemmista Espanjan maajoukkuepelaajista Javier Irureta ja Roberto López Ufarte aloittivat uransa Real Uniónissa.
Memorial Cup

Memorial Cup on Canadian Hockey Leaguen mestaruuspalkinto. Joka vuosi siitä ottelee Memorial Cup Tournamentissa CHL:n isäntäjoukkue ja kolme jäsenliigan mestaria: WHL:n, OHL:n ja QMJHL:n voittaneet joukkueet.
Historia.
Memorial Cup kulki alun perin nimellä OHA Memorial Cup. Ontario Hockey Association (OHA) aloitti perinteen ensimmäisessä maailmansodassa kuolleiden kanadalaisten muistolle. Palkinto oli jo alkuaan kanadalaisten juniorijoukkueiden mestaruuspalkinto. Juniorisarjan jakauduttua A- ja B-sarjoihin Memorial Cupista tuli A-juniorien palkinto.
1972 otettiin käyttöön nykyinen käytäntö, jonka mukaan CHL:n kolmen junioriliigan mestarit ottelevat Memorial Cupista. Vuonna 1983 turnaukseen otettiin mukaan myös isäntäkaupungin joukkue.
Mary Beth Evans

Mary Beth Evans (s. 7. maaliskuuta 1961 Pasadena, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Ura.
Evans on tunnettu roolistaan "Päivien viemää" -sarjan Kayla Brady Deveaux Johnsonina, joka muodosti Stephen Nicholsin esittämän Steve "Patch" Johnsonin kanssa "superparin".
Evans palasi saippuaoopperoihin syyskuussa 1993. Hän esitti "General Hospitalissa" pahamaineista Katherine Bell Ashtonia lokakuuhun 1999 saakka. "General Hospitalissa" hän näytteli jälleen Nicholsin kanssa, joka näytteli Stefan Cassadinea.
Evans muutti New Yorkiin ja aloitti vuonna 2000 sarjassa "As the World Turns", jossa hän esitti Sierra Esteban Montogomeryä. Hän jatkoi sarjassa vuoteen 2005. 
Kesäkuussa 2006 Evans palasi "Päivien viemään" neljäntoista vuoden jälkeen. Sen jälkeen hän on lähtenyt ja palannut sarjaan useita kertoja Myös Nichols on palannut sarjaan Steve Johnsoniksi.
Yksityiselämä.
Evans on ollut naimisissa vuodesta 1985 lähtien tohtori Michael Schwartzin kanssa. Heillä on kolme lasta.
Kauko Tuomala

Kauko Hans Villiam Tuomala (19. marraskuuta 1918 Orimattila – 26. kesäkuuta 1944 Revonkylä) oli Humppilasta kotoisin ollut asevelvollinen alikersantti, joka 26. kesäkuuta 1944 panssarintorjuntatykin ampujana ratkaisevasti torjui Heinjoen tiellä venäläisten panssarihyökkäyksen.
Alikersantti, tykkiryhmänjohtaja Tuomala tuhosi 8 panssarivaunua, 2 rynnäkkötykkiä ja 4 vetotraktoria 26. kesäkuuta 1944 ennen kuin kaatui tykkinsä tuhoutuessa Katjuša-raketinheittimen osumasta. Tämän johdosta hän ei saanut selvin numeroin ansaitsemaansa panssarintuhoojan merkkiä, vaikka asiaa harkittiin pitkään. Sen sijaan hänet nimitettiin postuumisti Mannerheim-ristin ritariksi numero 134 seuraavana päivänä kenraali Aaro Pajarin esityksestä. Tuomala oli ylennetty alikersantiksi 15. kesäkuuta 1941. Siviiliammatiltaan hän oli maataloustyöntekijä.
Kirjailija Mauri Sariola piirtää hänestä kuvan kirjassaan "Aamu Heinjoen tiellä" (1966), jossa Tuomala esiintyy nimellä Tuomo Tupala. Tarinan kokijahahmo vänrikki Simo Soukiala on eräs Sariolan omaelämäkerrallisia sivupersoonia. Samoin tykkikomppanian päällikkö kapteeni Pyykkö esiintyy nimellä Pöykkö ja joukkueenjohtaja ylikersantti Mäkilä nimellä Säkiä. Sariolan kirjaansa sijoittama kenraali Pajarin taistelun jälkeen pitämä muistopuhe, jonka lopussa hän ilmoittaa esittävänsä kaatuneelle ampujalle ritarinarvoa, on paikalla olleiden veteraanien kertoman mukaan nimiä vaille autenttinen. 
Samoin kirjassaan "Näin tekivät ritarit" (1969) Sariola kirjoittaa tarinan Kauko Tuomalan viimeisestä taistelusta luvussa "Loppuun asti". Myös Humppilan kunta muistaa Tuomaalaa säännöllisesti.
Veteraanijärjestöt ovat elokuussa 2008 pystyttäneet Kauko Tuomalan muistoristin Karjalankannakselle Heinjoen tien risteyksestä etelään, Revonkylän lohkolle.
Soli Labbart

Solveig Hildigun Rosenqvist-Labbart (21. joulukuuta 1922 Vaasa – 17. kesäkuuta 2003 Tukholma, Ruotsi) oli suomalainen näyttelijä. Hän voitti Jussi-palkinnon parhaasta naispääosasta TV-elokuvassa "Kunniallinen petkuttaja" (1985) vuonna 1986.
Labbartin elokuvanäyttelijän ura käynnistyi varsinaisesti Ralf Långbackan elokuvassa "Herr Puntila och hans dräng Matti" (1979), joka perustuu Hella Wuolijoen ja Bertolt Brechtin näytelmään. Tämän jälkeen hän näytteli Lemmingin äitiä Kalle Holmbergin ohjaamassa ja Paavo Haavikon kirjoittamassa Kalevalaan pohjautuvassa TV-elokuvassa "Rauta-aika" (1982), sekä Matti Ijäksen elokuvassa "Painija" (1985). Hän oli kiinnitettynä Turun ja Vaasan ruotsinkielisiin teattereihin vuosina 1951–1980.
Labbartin useista elokuvarooleista muistetaan mm. Äitee Kyyrölä, jota hän näytteli Olli Soinion kauhukomedioissa "Kuutamosonaatti" (1988) ja "" (1991). Labbart on esiintynyt myös muun muassa Mika Kaurismäen elokuvissa "Paperitähti" (1989), "The Last Border – viimeisellä rajalla" (1993) ja "Highway Society" (2000). 
Labbart menehtyi pitkällisen keuhkosairauden jälkeen hoitokodissa Tukholmassa kesäkuussa 2003. Hän oli naimisissa näyttelijä Rolf Labbartin kanssa.
Charles-François Daubigny

Charles-François Daubigny (15. helmikuuta 1817 Pariisi – 19. helmikuuta 1878 Pariisi) oli ranskalainen taidemaalari ja yksi Barbizonin koulun johtavista taiteilijoista sekä impressionismin merkittävimmistä edeltäjistä.
Daubigny sai oppia maalaamiseen isältään ja sedältään, ja maalasi aluksi perinteiseen tyyliin. Asetuttuaan Barbizonin kylään lähelle Fontainebleaun metsää hän alkoi työskennellä luonnossa ateljeen sijaan. Myöhemmin hän muutti avoveneen pikkuateljeeksi ja purjehti sillä Seine- ja Oise-jokea maalausretkillään.
Daubignyn maalausten tyypillinen aihe on jokimaisema, jossa on puita ja sorsia.