Islamin tutkimus

Islamin tutkimus eli islamologia alkoi Euroopassa 1800-luvulla. Sen ensimmäisenä kiinnostuksen kohteena oli islamin synty ja varhaishistoria. 
Islamin varhaishistorian tutkimus.
Eurooppalaiset tutkijat omaksuivat 1800-luvun alussa islamin synnystä kuvan, joka oli peräisin sen omasta laajasta kirjallisuudesta keskiajalta. Siihen tutustuttiin ensin käsikirjoituksina ja myöhemmin painotuotteina. Jaakko Hämeen-Anttilan mukaan islamin tutkijat ovat jakautuneet siten, että osa luottaa täysin islamilaiseen perimätietoon, osa hylkää sen kokonaan, ja suurin osa on niiden välillä olevalla harmaalla alueella, jossa suhde perimätietoon on kriittinen, mutta sen hyväksymisen aste vaihtelee. Fred M. Donner erottaa käsitysten kehityksessä neljä lähestymistapaa, jotka kasvoivat peräkkäin toinen toisistaan, mutta jatkoivat elämäänsä myös rinnakkain. 
Deskriptiivinen koulukunta.
Ensimmäistä Donner kutsuu ”deskriptiiviseksi”.  Varhaisiin muslimilähteisiin luotettiin sellaisenaan, esimerkkinä William Muir (1819–1905). Koraanin katsottiin olevan Muhammedista kertova aikalaislähde, ja varhaisten historiateoksien nähtiin sisältävän tiedot siitä, mitä oli tapahtunut. Sen sijaan islamilaista lakia koskeva massiivinen hadith-kirjallisuus sisälsi myös väärää tietoa, jopa enemmän kuin muslimit itse katsoivat. 
Donnerin mukaan deskriptiivinen lähestymistapa jatkuu edelleen etenkin yleistajuisessa tieteellisessä kirjallisuudessa, joka toistaa islamilaista tarinaa lähes sellaisenaan. Esimerkiksi historioitsijat Hugh Kennedy, Ira M. Lapidus ja Yuval Noah Harari perustavat kuvauksensa niihin. 
Lähdekriittinen koulukunta.
Seuraava vaihetta, joka alkoi 1800-luvun puolivälissä, ja jota muiden ohella Julius Wellhausen (1844–1928) edusti, Donner kutsuu ”lähdekriittiseksi”. Siinä pääteltiin, että islamilaisiin historialähteisiin eli "akhbar"-kirjallisuuteen sisältyi myös väärää tietoa. Sitä osoittivat lähdetietojen ristiriitaisuus ja epäloogisuus sekä niiden uskonnollinen ja poliittinen tendenssimäisyys. Tavoitteeksi muodostui puhdistaa lähdekirjallisuus virheistä ja löytää sen luotettava ydin, jonka alkuperänä pidettiin kirjallisia alkuperäislähteitä. Toisen lähdekriittisen olettamuksen mukaan ei-islamilaiset kristilliset lähteet tarjosivat riippumattoman perustan arvioida islamilaisia lähteitä ja niiden luotettavuutta. Lähdekriittinen koulukunta jakoi deskriptiivisen koulukunnan kanssa käsitykset siitä, että hadith-aineisto oli epäluotettavaa. 
Traditiokriittinen koulukunta.
Kolmas, ”traditiokriittinen” vaihe alkoi, kun tultiin käsitykseen, että oletettua suurempi osa perimätiedosta oli liikkunut suullisena eikä kirjallisena informaationa. Suullinen tieto oli altista muutoksille, ja sitä vääristivät myös uskonnolliset ja poliittiset tendenssit. Traditiokriittisyys sai alkunsa Ignaz Goldziherin (1850–1921) tutkimuksesta "Muhammedanische Studien I-II," jossa hän torjui koko hadith-kirjallisuuden luotettavuuden, vaikka ei täysin kieltänyt historiallisen akhbar-aineiston mahdollista arvoa.
Skeptinen koulukunta.
Osa tutkijoista omaksui Goldziherin tutkimusten pohjalta 1900-luvulla neljännen, Donnerin sanoin ”skeptisen” asenteen perimätietoon. Sen mukaan islamilaisessa perimätiedossa ei ollut mitään autenttista ydintä, joka voisi kertoa, mitä oli tapahtunut. 
Skeptisen otteen edeltäjä oli Henri Lammens (1852–1937), joka piti ainoastaan Koraania luotettavana aikalaislähteenä. Neuvostoliitossa skeptisen lähtökohdan veivät vuonna 1930 loppuun saakka arabistit N. A. Morozov ja Lucian Klimovitš, jotka pitivät Muhammedia ja neljää oikeaan johdettua kalifia ainoastaan fiktiivisinä henkilöinä, koska heistä ei ollut aikalaistodisteita. Skeptistä asennetta haditheihin jatkoi Goldziherin tavoin Joseph Schacht (1902-1969) teoksessa "The Origins of Muhammadan Jurisprudence" (1950), missä hän tuli siihen tulokseen, että hadithien kertojaketjut eivät ulottuneet 700-luvun alkua pidemmälle.   
1970-luvulla skeptikot alkoivat kehittää vaihtoehtoja islamilaiselle kertomukselle. Günter Lüling piti suurinta osaa Koraanista kristillisenä hymnikirjallisuutena.  John Wansbrough katsoi, että Koraani oli syntynyt pitkän ajan kuluessa ja mahdollisesti vasta 800-luvun alkuun mennessä. Patricia Crone ja Michael Cook esittivät kirjassa "Hagarism" epäortodoksisen teorian Muhammedista ei-kristillisiin lähteisiin nojautuen. Yehuda Nevo ja Judith Koren todistelivat, ettei arabivaltakunta voinut syntyä ulkopuolisesta muslimivalloituksesta.
Skeptisen lähtökohdan tai revisionismin vei pisimmälle Saksassa perustettu Inârah-instituutti, jonka julkaisutoiminta käsittää useita kokoomateoksia. Niiden artikkeleissa metodisena otteena on usein se, että islamin varhaisvaiheisiin päästään parhaiten käsiksi kristillisten aikalaislähteiden ja arkeologian avulla sekä analysoimalla Koraania.
Islamin tutkimus Suomessa.
Helsingin yliopiston humanistisen tiedekunnan kielten osastossa toimii "Lähi-idän ja islamin tutkimuksen" tutkimusala. Islamin tutkimuksessa sen painopisteitä ovat Koraanin, hadithien ja sharian tulkinta ja kehitys. Islamia tutkitaan elävänä uskontona esimerkiksi antropologisilla menetelmillä. Tutkimuskohteisiin ovat kuuluneet islamilaiset perhelait, Koraanin etiikka ja eksegeesi, hadithit, muslimiyhteisöt ja kansainvälinen muuttoliike sekä islamilainen feminismi.
Seemiläisten kielten ja kirjallisuuden professorina Helsingin yliopistossa vuosina 1965–1983 toiminut Jussi Aro (1928–1983) oli mukana kääntämässä Koraania suoraan arabiasta. Arabian kielen professoreita Helsingin yliopistossa ovat olleet Heikki Palva (1935–2022) vuosina 1980–1998 sekä Jaakko Hämeen-Anttila (1963–2023) vuosina 2000–2016. 
Aro piti islamilaisen perimätiedon kuvaa Muhammedista historiallisena faktana, ja myös Palva luotti kirjaimellisesti perimätietoon Muhammedin elämänvaiheista. Hämeen-Anttila määritteli asenteensa "varovaisen konservatiiviseksi". Hän, katsoi, että Muhammedin elämästä tiedetään yllättävän vähän. Toisaalta hän katsoi, että Koraani sisältää melkein täydellisesti kaikki Muhammedille annetut ilmoitukset.