Venäläinen kuvataide

Vanhin venäläinen taide.
Kuvataide Venäjällä juontaa juurensa kivikaudelle. Varhaisin tunnettu venäläisen/ukrainalaisen taiteen teos on Gravetten kulttuurin tyylinen Kostjonkin kulttuurin Venus (n. 23 000-22 000 eaa.), mammutinluusta veistetty naishahmo. Paikalta löydettiin myös samanlainen kalkkikivestä kaiverrettu veistos. Muita venäläisen esihistoriallisen taiteen esineitä Gravetten kulttuurin parista ovat Gagarinon Venus (n. 20 000 eaa.), Avdejevon venukset (n. 20 000 eaa.) ja norsunluukaiverrus, joka tunnetaan nimellä Mal'ta Venukset (20 000 eaa.) Baikaljärven läheltä Siperiasta. Madeleinen kulttuurin taiteesta ovat esimerkkejä Kapovan luolamaalaukset Šulgan-Tašin suojelualueella, Baškortostanissa, Etelä-Uralilla sekä Amurin jokialueen keramiikka (14 300 eaa.).
Pronssi- ja rautakauden venäläinen taide.
Rautakaudella venäläiset kulta- ja hopeasepät Kaukasuksen alueella loivat taidokkaita ​​metallitöitä erilaisista jalometalleista. Tästä taiteesta on esimerkkinä Maikopin kulttuurin kultahärkä (2 500 eaa), jonka arkeologit löysivät vuonna 1897 vuoriston pohjoisosasta. Se on noin 7,5 cm korkea ja valmistettu kullasta cire perdue -menetelmällä, ja se löydettiin kuninkaalliseksi oletetusta hautakammiosta eli kurgaanista. Kultainen härkä ja sen pari yhdessä kahden hopeisen härän kanssa muodostavat veistosnelikon, joka koristi sänkykatosta. 
Taidehistorioitsijat olettavat, että Kaukasuksen alue on saanut taiteellisen osaamisensa ja perinteensä Mesopotamiasta (nykyinen Irak), luultavasti Libanoniin ja Mustallemerelle johtavan merikauppareitin välityksellä. Noin 1000 eaa. Kaukasukselle ja Etelä-Venäjän aroille saapui ensimmäinen useista kelttien heimovaelluksista Itä- ja Keski-Eurooppaan. Metallintyöstö oli kelttiläinen erikoisuus, vaikka he olivat käytännönläheisiä puolinomadeja, ja mieluummin työstivät rautaa kuin kultaa tai hopeaa. Seppiensä valmistamien korkealaatuisten aseiden ansiosta keltit onnistuivat vakiinnuttamaan asemansa Euroopan mantereella. 
Bysanttilainen venäläinen taide.
Venäjällä Bysantin taiteen vaikutus oli kestävin. Venäjällä ei koskaan ollut romaanista tai goottilaista taidetta eikä täysrenessanssia kuten useimmissa Euroopan maissa. Bysantin taide pysyi Venäjällä lähes muuttumattomana sodista, kansojen muuttoliikkeistä ja lähes kahden vuosisadan mongolihallinnosta huolimatta, kunnes sai 1400-luvulla Moskovan suuriruhtinaiden suojeluksessa kansallisemman luonteen. Kun Pietari Suuri 1700-luvun alussa aloitti Venäjän eurooppalaistamisen, syntyi barokkityyli, jossa luostari- ja kirkkoarkkitehtuurissa säilyi monia bysanttilaisia ​​elementtejä, kuten kupoliryhmät ja pyramidikattoiset tornit, jotka venäläinen taide oli satoja vuosia aikaisemmin omaksunut ja toisti alkuperäisen puuarkkitehtuurin muodot kiviarkkitehtuurissa.
Rooman taantumisen ja kukistumisen jälkeen noin vuonna 450 jaa., kristinuskon keskus siirtyi Bysanttiin Konstantinopoliin. Tästä ortodoksisesta idän kirkosta tuli seuraava suuri taiteen suojelija ja sponsori. Kun Kiovan ruhtinas Vladimir vuonna 988 omaksui kristinuskon itselleen ja alamaisilleen, hän alkoi palkata bysanttilaisia ​​arkkitehtejä kirkkojen rakentamiseen ja taiteilijoita varustamaan ne upeilla freskomaalauksilla ja mosaiikkitaiteella. Yksi vanhimmista ja hienoimmista on Pyhän Sofian katedraali Kiovassa, jonka Jaroslav I Viisas rakennutti vuosina 1020-1037/1051. Se oli tuolloin hienoin Venäjällä Bysantin vaikutuksen alaisena rakennettu kirkko. Suurin osa kirkoista oli puisia, mikä teki freskomaalauksesta epäkäytännöllistä. Uskonnolliset kuvat maalattiin puupaneeleille (ikoneille), jotka kiinnitettiin seinäkkeelle, joka erotti kaikkein pyhimmän kirkkosalista. Seinäke, Bysantin taiteelle ominainen piirre, kehittyi lopulta ikonostaasiksi, monimutkaiseksi osioksi, joka on koristeltu ikoneilla. Yksi kuuluisimmista säilyneistä esimerkeistä tästä varhaisesta ikonitaidemuodosta on Vladimirin Jumalanäiti (n. 1100), joka on nykyisin Tretjakovin galleriassa Moskovassa.
Aluksi venäläinen keskiaikainen maalaustaide seurasi tiiviisti Bysantin kehitystä. Esimerkiksi vuonna 1108 valmistuneen Kiovan Pyhän Mikaelin luostarikirkon Viimeisessä ehtoollisessa on samat venytetyt, pienikasvoiset hahmot, jotka ovat tyypillisiä saman ajan bysanttilaiselle taiteelle. Kiovan lähellä sijaitsevan vuonna 1140 perustetun Pyhän Kyrilloksen luostarin freskoissa näkyvät ensimmäiset slaavilaiset kasvot. Puhtaasti venäläiset elementit näkyvät selvemmin aikakauden miniatyyrimaalauksessa heti, kun se lakkasi olemasta yksinomaan kreikkalaisten harjoittamaa. Selkeitä eroja ovat todenmukaiset eläin- ja kasviaiheet yhdessä konventionaalisten bysanttilaisten kasvojen kanssa sekä kirkas punainen ja sininen, venäläisten suosikkivärit, jotka korostavat näiden 1300-luvulta asti säilyneiden käsikirjoitusten kansallista luonnetta. Vanhin, jota voidaan kutsua aidosti venäläiseksi, on Ostromirin evankeliumi vuodelta 1057, mutta venäläistä tyyliä ei vielä kehittynyt, koska vuoden 1054 jälkeen Kiovan Rus oli jakautunut useisiin itsenäisiin ja usein toisilleen vihamielisiin ruhtinaskuntiin.
Taide mongolikaanien alaisuudessa.
Vuonna 1222 mongolit valloittivat Tšingis-kaanin määräyksellä Krimin eteläosan ja vuonna 1237 tataarit saapuivat Pohjois-Venäjälle valloittaen ja tuhoten Rjazanin, Vladimirin, Kolomnan ja Moskovan suuriruhtinaskunnat. Vuonna vallattiin 1240 Tšernihiv ja Kiova, ja vuoteen 1242 mennessä Venäjästä oli tullut osa Kultaisen ordan mongolivaltakuntaa. Kiptśakin kaani pääkaupungistaan ​​Saraista Volgan sivujoelta hallitsi venäläisiä vasallejaan despoottina. Aasialaisen vallan alaisuudessa venäläiseen taiteeseen tuli monia uusia vaikutteita. Mongoli-imperiumissa, joka 1300-luvun lopulla ulottui Kiinanmereltä Puolan rajoille ja Himalajalta Siperiaan, itäiset mongolit olivat hyväksyneet buddhalaisuuden ja läntiset mongolit islamin, joten Venäjälle virtasi kiinalaista, intialaista ja islamilais-persialaista taidetta.
Islamilainen arkkitehtuuri oli omaksunut näihin aikoihin, etenkin Persiassa, venäläiseen luonteeseen sopivat aistilliset muodot. Huippukaaret, sipulin- ja sydämenmuotoiset kupolit, soikeat ikkunat ja kapeat syvennykset esiintyivät nyt venäläisessä arkkitehtuurissa. Myös kattojen ja kupolien uusi kirkas väritys voi johtua aasialaisista vaikutteista. Kirkkojen lukuisat tornit loistivat punaisena, valkoisena ja vihreänä, ja ne olivat yhä useammin kullattuja. Rostovin kaltaisiin kaupunkeihin, jotka olivat kukoistavia keskuksia mongolien aikana, ilmestyivät linnoitukset eli kremlit. Suuriruhtinas Iivana I siirsi pääkaupunkinsa Moskovaan ja kun kaani vahvisti hänen arvonsa vuonna 1333, kaupunkiin rakennettiin ensimmäiset kivikirkot, Metropoliitta muutti myös istuimensa Moskovaan, ja suuriruhtinaan valta vakiintui niin voimakkaaksi, että vuonna 1480 Iivana III pystyi vapauttamaan koko Venäjän tataarien ja mongolien ikeestä.
Moskovalainen taide.
Vuonna 1453 ottomaanit piirittivät Mehmed II:n johdolla Konstantinopolia suurella armeijalla ja voimakkaalla laivastolla, ja 40 päivässä tuhosivat muinaisen kaupungin, teurastivat sen arvohenkilöitä ja tekivät siitä Ottomaanien valtakunnan pääkaupungin. Bysantin taide jatkui kreikkalaisten ja venäläisten munkkien käsissä vain Athos-vuoren luostareissa ja Venäjällä.
Avioituessaan Bysantin viimeisen keisarin veljentyttären prinsessa Sofia Palaiologoksen kanssa Iivana III loi yhteyksiä Bysanttiin ja Eurooppaan. Hän lisäsi kaksipäisen kotkan, Bysantin keisarien symbolin Moskovan Pyhän Yrjön vaakunaan ja nimitti itsensä koko Venäjän suuriruhtinaaksi ja itsevaltiaaksi. Hänen ja hänen poikansa Iivana IV Julman alaisuuteen syntyi Moskovan Venäjän valtakunta ja sen myötä kansallinen taide.
Kun kotimaisten kirkonrakentajien Uspenskin katedraali romahti, Iivana III kutsui italialaisen Aristotile Fioraventin Venetsiasta, joka rakennutti katedraalin uudelleen vuosina 1475-1479. vanha Pyhän Demetriuksen Vladimirin katedraali. Hän antoi sille esimakuna uudesta venäläisestä tyylistä viisi kiiltävää sipulin muotoista kupolia (ns. keisarilliset katot), joissa oli kullatut tornit ja ristit ketjuilla, kun taas sisustus oli sisustettu italialaiseen tyyliin. Pian häntä seurasivat muut italialaiset arkkitehdit Pietro Antonio Solari, Alevisio Novi ja Marco Ruffo. Vuosina 1484-1507 he rakensivat Kremlin korkeimpaan kohtaan Neitsyt Marian ilmestyskirkon, ja Marco Ruffo aloitti noin vuonna 1487 Fasettipalatsin rakennuttamisen Iivana III:n edustusasunnoksi.
Näin Venäjällä otettiin käyttöön fasetointi, eli vaakasuorista teräväreunaisista kiviriveistä muodostuva muuraus, jota oli käytetty ensimmäisen kerran varhaisrenessanssin aikana. Moskovassa, sikäli kuin italialaiset pystyivät siihen vaikuttamaan, vallitsi italialainen bysanttilainen renessanssi, mutta tästä huolimatta kirkkojen sisätilat säilyivät venäläis-bysanttilaisessa tyylissä, kuten Kremlin kolmannessa suuressa kirkossa, Arkkienkelin katedraalissa.
Kuuluisan Pyhän Vasilin katedraalin eli Pokrovan Jumalanäidin kirkko ei ole tyypillinen aikakaudelleen, sillä tällainen fantastinen monimutkaisuus oli poikkeus; liian monta asiaa on tiivistetty, jotta saadaan aikaan mahdollisimman upea vaikutus, ja peräti yksitoista kappelia on ryhmitelty epäjärjestyksessä tornien alle. Ainoita venäläisen taiteen peruspiirteitä ovat monien sisäosien jakaminen kahteen eri kerrokseen ja alkuperäisen puisen harjakaton korvaaminen pyramidin muotoisilla kivikatoilla.
Iivana IV Julma, joka jäljitteli roomalaisia keisareita, kruunattiin ensimmäiseksi tsaariksi vuonna 1547, ja piti itseään Rooman ja Bysantin valtakuntien laillisena perillisenä. Papisto keksi heti ideologian, joka asetti Moskovan tsaarit uuden maailmanvaltion johtoon: kaikkien ortodoksisten maitten piti yhdistyä yhdeksi Venäjän tsaarin valtakunnaksi, ja tsaarista tulisi ainoa kristitty keisari maan päällä. Iivana IV oli "Julma" vain vääräuskoisille kansoille; ortodoksisille venäläisille hän oli ankara ja jumalaapelkäävä hallitsija. Uskonnosta tuli, kuten Bysantissakin, voimakas tekijä poliittisessa elämässä; rikkaasti varusteltuja kivikirkkoja ja katedraaleja rakennettiin kaikkialle maata.
Ikonimaalaustaide.
Venäläiselle kristilliselle taiteelle tyypillinen ikoni on alun perin johdettu bysanttilaisista mosaiikeista, freskoista ja miniatyyreistä. Halu säilyttää suosittuja pyhimyslegendoja pysyvässä muodossa johti Venäjällä sen kehittämiseen kreikkalaisesta kuvasta ("eikōn"), ja ikonista kehitettiin alkuperäinen venäläinen muoto, maalattu seinäke tai ikonostaasi, joka vakiintui kaikkialla 1400-luvulla. Siitä tuli ortodoksisen kirkon tärkein koriste, joka otti itämaisen kirkon alttarikaiteen tai verhon tehtävän. Kuten kreikkalaisen teatterin proskenionissa, ikonostaasissa on kolme ovea; keskimmäisen oven (Pyhä portti) kautta saavat kulkea vain papit. Se erotti kaikkein pyhimmän kirkkokansasta, samalla tavalla kuin läntisen kirkon kuoriaita; mutta sillä oli paljon suurempi rooli liturgiassa, ja jokaisella yksittäisellä maalauksella oli tietty merkitys.
Ikonimaalarit olivat nimettömiä munkkeja, joiden taiteellinen työ rukouksen ja paaston ohella oli itsessään eräänlaista palvontaa. Puupaneelit joille maalaus tehtiin, valmistettiin koivusta, männystä tai lehmuksesta, tai harvemmin sypressistä, tekemällä keskelle tasaisen pinnan niin, että ulkonevat reunat muodostivat suojaavan kehyksen. Pinta pohjustettiin liidulla ja liimalla ja väripigmentit sekoitettiin munankeltuaiseen temperamaalaustekniikalla. Tiukat säännöt säätelivät väripalettia; varhaisimmissa ikoneissa tausta oli kultaa tai hopeaa, mutta myöhemmin lisättiin valkoinen, vihreä ja sininen. Maalaus suojattiin päällystämällä se munanvalkuaisella, jolla on valitettava taipumus tummua. Toisen tiedon mukaan maalaus suojattiin kuivuttuaan olifalla, pellava- tai oliiviöljystä jonkun kuivattavan aineen kanssa keitetyllä lakalla.
Hienoimmat ikonit tulivat Novgorodin koulusta, joka oli paennut kaupunkiin mongolihallinnon hirmutekoja. Kun ruhtinas Andrei Bogoljubski piiritti kaupunkia vuonna 1198, kaupunginmuurien ympärillä kannettiin ikoneita, ja kun Jumalansynnyttäjän ikonin lävisti vihollisen nuoli, tämä alkoi itkeä. Tämä tapaus on aiheena Vladimirin Jumalanäidin ikonissa (n. 1131). Todennäköisesti kolme suurinta venäläistä ikonimaalaria, jotka kaikki oli koulutettu Novgorodin koulun ikonimaalausperinteeseen ovat Teofanes Kreikkalainen (n. 1340-1410), Andrei Rubljov (n. 1360-1430), jonka mestariteos on Pyhän Kolminaisuuden ikoni vuodelta 1422 ja Dionysios (n. 1440-1502). Novgorodin koulun jälkeen taiteen painopiste siirtyi Moskovan kouluun, jota edustavat Prokopius Tširin, Nikeforus Savin ja Simon Ušakov (1626-1686). 
1700-luku.
Pietari I Suuri houkutteli Venäjälle monia arkkitehtejä ja kuvanveistäjiä rakentamaan ja koristamaan uutta vuonna 1703 perustamaansa pääkaupunki Pietaria. Hän maksoi myös monille venäläisille taiteilijoille, jotta nämä hankkisivat tarvittavat taidot ulkomaisissa taideakatemioissa. Toiset tulivat Venäjälle omasta tahdostaan, kuten italialainen arkkitehti Bartolomeo Rastrelli ja skotlantilaissyntyinen Charles Cameron. Pietari I:n tarkoituksena oli perustaa erillinen taideosasto vastaperustettuun Tiedeakatemiaan. Vasta vuonna 1757 keisarinna Elisabet perusti Venäjän keisarillisen taideakatemian.
1700-luvun venäläistä maalaustaidetta hallitsi muotokuvataide, yksi harvoista rahaa tuottavista maalaustaiteen lajeista sekä myös erilaiset kansantaiteen muodot. Sen ajan kuuluisia venäläisiä muotokuvamaalareita ovat Italiassa koulutettu Ivan Nikitin (1688-1742), Alankomaissa realistiksi koulutettu Andrei Mavejev (1701-39), formalisti Aleksei Antropov (1716-1795), koristeellisempi, rokokootyylin maalari Ivan Višniakov (1699-1761), täysiverinen rokokoomaalari Dmitri Levitski; Ivan Argunov, vaikutusvaltaisen kreivi Šeremetjevin maaorja; Venäjän Gainsborough Vladimir Borovikovski ja hovimaalari, sfumato-asiantuntija Fjodor Rokotov.
1800-luku.
Kuvataide Venäjällä kehittyi eurooppalaisittain hitaammin kuin venäläinen kirjallisuus. Muotokuvamaalari Dmitri Levitskiä lukuun ottamatta 1700- ja 1800-luvun alussa ei syntynyt suuria venäläisiä maalareita. 1830-luvulla Venäjän taideakatemia (perustettu vuonna 1757) alkoi lähettää venäläisiä taidemaalareita ulkomaille koulutettaviksi. Lahjakkaimpia heistä olivat Aleksandr Ivanov ja Karl Brjullov, jotka molemmat tunnettiin romanttisista historiallisista töistään. Aidosti kansallinen maalauksen perinne alkoi kuitenkin vasta 1870-luvulla, kun taiteilijaryhmä "Vaeltajat" aloitti toimintansa. Vaikka heidän töitään ei tunneta Venäjän ulkopuolella, Isaak Levitanin seesteiset maisemat, Ivan Kramskoin ja Ilja Repinin ilmeikkäät muotokuvat sekä Vladimir Makovskin, Vasili Perovin ja Repinin sosiaalisesti suuntautuneet laatukuvamaalaukset ovat kansainvälisesti merkittäviä.
Venäjän arkkitehtuuri kehittyi 1800-luvulla, kun uus-slaavilaisuus keskittyi keskiaikaiseen taiteeseen ja venäläisen perinnön vahvistamiseen. Slaavilaisen perinnön uudelleentulkintoja rautatieasemien nopean rakennusvaiheen aikana olivat Nevski Prospektin Moskovan rautatieasema Pietarissa vuonna 1851 ja monet Moskovan rautatieterminaalit 1800-luvun lopulta kuten Leningradin asema (alun perin Nikolajevskin asema, 1844–1851). Kristus Vapahtajan katedraali, joka vihittiin käyttöön Moskovassa vuonna 1883, oli vaikuttava monumentti. Se räjäytettiin Neuvostoliiton aikana vuonna 1931 ja rakennettiin uudelleen Venäjän federaation aikana 1990-luvun kuluessa.
1900-luku.
Kuten venäläisessä kirjallisuudessa, myös kuvataiteessa tapahtui 1900-luvun alussa luovuuden räjähdys, jolloin venäläiset taidemaalarit näyttelivät merkittävää roolia eurooppalaisessa taidemaailmassa. Tätä ajanjaksoa leimasi kääntyminen realismista primitivismiin, symbolismiin ja abstraktiin maalaukseen. "Ruutusotamies"-taiteilijaryhmän jäsenet puolustivat edistyneimpiä eurooppalaisia ​​avantgarde-trendejä omassa maalauksessaan ja esittelivät eurooppalaisten taiteilijoiden, kuten Albert Gleizesin ja Ernst Ludwig Kirchnerin, teoksia. Wassily Kandinsky loi erittäin vaikutusvaltaiset lyyriset abstraktionsa tänä aikana, kun taas Kazimir Malevitš alkoi tutkia suprematismin jäykkää, geometrista abstraktiota.
Arkkitehtuuri myös usein etsi rajoja, kuten näkyy Vladimir Tatlinin visionäärisessä Kolmannen internationaalin muistomerkissä vuodelta 1920, dramaattinen kierteinen raudasta ja lasista valmistettu torni, joka olisi ollut maailman korkein rakennus. Suunnitelmassa Tatlin hylkäsi menneisyyden arkkitehtoniset mallit ja odotti sen sijaan utopistisempaa tulevaisuutta, joka perustuu teknologiaan ja edistykseen. Tänä aikana Marc Chagall aloitti runollisten, omaperäiseen mytologiaan perustuvien maalaustensa luomisen.
1920-luku oli jatkuvan kokeilun aikaa. Ehkä merkittävin liike oli konstruktivismi. Tatlinin aikaisempien kokeilujen ja El Lisitskin ja Aleksandr Rodtšenkon johtamien kokeiden perusteella konstruktivistit suosivat tiukkoja geometrisia muotoja ja terävää graafista suunnittelua. Monet osallistuivat myös aktiivisesti elintilojen ja arjen muotojen luomiseen; he suunnittelivat huonekaluja, keramiikkaa ja vaatteita sekä työskentelivät graafisen suunnittelun ja arkkitehtuurin parissa. Ei-konstruktivistiset taiteilijat, kuten Pavel Filonov ja Mariya Ender, tuottivat myös merkittäviä teoksia tänä aikana.
Sama polittiinen painostus, jonka 1920-luvun lopulla sai osakseen kokeellinen kirjallisuus kohdistui myös kuvataiteeseen. Sosialistisen realismin valtaantulon myötä 1920-luvun alun suuret taidemaalarit joutuivat yhä enemmän eristyksiin. Lopulta heidän teoksensa poistettiin museoista, ja monissa tapauksissa itse taiteilijat unohdettiin lähes kokonaan. Kokeellinen taide korvattiin lukemattomilla kuvilla Vladimir Leninistä, kuten esimerkiksi Isaak Brodskin "Lenin Smolnassa" vuonna 1930 ja loputon sarja ruusunpunaisia ​​sosialistisen realismin kuvauksia arkielämästä, kuten "Traktorinkuljettajien ehtoollinen" vuonna 1951.
Vasta 1980-luvun lopulla 1900-luvun alun venäläisen taiteen suurimmat teokset asetettiin jälleen yleisön saataville. Arkkitehtuurissa vallitsi jäykkä, monumentaalinen uusklassismi.
Kuvataiteen toipuminen Stalinin ajasta kesti kauemmin kuin kirjallisuuden. Vasta 1960- ja 1970-luvuilla ilmestyi uusi ryhmä undergound taiteilijoita. Tärkeimpiä taiteilijoita heistä olivat Ernst Neizvestni, Ilja Kabakov, Mihail Šemjakin ja Erik Bulatov. He käyttivät niinkin erilaisia ​​tekniikoita kuin primitivismi, hyperrealismi, groteski ja abstraktio, mutta heillä oli yhteinen vastenmielisyys sosialistisen realismin kaanoneja kohtaan. Ankeat monumentaaliset asuntohankkeet hallitsivat sodanjälkeisen ajan arkkitehtonista tuotantoa.
Myöhemmin 1900-luvulla tällaisia asunto​​rakennuksia pidettiin yhä enemmän silmiinpistävinä, ja arkkitehtien uusi sukupolvi keskittyi luomaan konteksteihinsa sopivia rakennuksia, joissa usein yhdistettiin elementtejä eurooppalaisista ja venäläisistä perinteistä. 1980-luvun puolivälistä alkaen taiteelliset kokeilut alkoivat perestroikan myötä elpyä Venäjällä, ja monet venäläiset taidemaalarit pitivät onnistuneita näyttelyitä sekä kotimaassa että ulkomailla. 1980-luvun loppuun mennessä suuri joukko venäläisiä taiteilijoita oli muuttanut maasta, ja monet tulivat tunnetuiksi muualla maailmassa. Erityisen huomionarvoinen oli Vitali Komarin ja Alex Melamidin tiimi, joka tuli kansainvälisesti tunnetuiksi 1990-luvulla projektista, jossa he systemaattisesti ja ironisesti dokumentoivat sitä, mitä ihmiset ympäri maailmaa sanoivat arvostavansa maalauksessa eniten.