tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lauren Reed

Lauren Reed on kuvitteellinen hahmo yhdysvaltalaisessa televisiosarjassa "Alias". Häntä esittää näyttelijä Melissa George.
Hahmon tarina.
Lauren Reed tulee sarjaan kolmannella tuotantokaudella. Hänen vanhempansa ovat senaattori George ja Olivia Reed. Lauren työskentelee NSC:lle ja tekee yhteistyötä CIA:n kanssa. Hän halusi kenttäagentiksi, mutta ei omannut tarpeeksi pätevyyttä siihen. Sydney Bristow'n lavastetun kuoleman jälkeen hänen poikaystävänsä Michael Vaughn jatkoi elämäänsä eteenpäin ja meni naimisiin töiden kautta tapaamansa Laurenin kanssa.
Kun Sydney kaksi vuotta ”kuolemansa” jälkeen palaa takaisin kuvioihin, naiset eivät tule toimeen. Lauren epäilee entisellä pariskunnalla olevan vielä tunteita toisiaan kohtaan. Myöhemmin paljastuu, että Sydney oli kahden vuoden poissaolonsa aikana tappanut diplomaatti Andrian Lazareyn, mikä oli todellisuudessa lavastus. Lauren antaa Sydneyn ilmi ja Sydneyltä kidutetaan tietoja NSC:n vankilassa. Myöhemmin Lauren päättää kuitenkin auttaa pelastamaan Sydneyn. Naiset alkavat vähitellen hyväksyä toisensa ja tekevät tiivistä yhteistyötä jahdatessaan terroristijärjestö Liittoa.
Myöhemmin Lauren paljastuu Liiton vakoojaksi. Hän murhaa Lazareyn ja myöhemmin häntä käsketään murhaamaan isänsä, joka sai tietää totuuden tyttärensä toimista. Lauren ei itse kyennyt suorittamaan tehtävää, joten hänen äitinsä Olivia surmasi miehensä, paljastaen itse olevansa myös Liiton leivissä. Lauren myös rakastuu kollegaansa Julian Sarkiin. Hänen pelinsä paljastuu CIA:ssa, minkä jälkeen hän pakenee. Petetty Vaughn janoaa kostoa ja alkaa pakkomielteisesti etsiä vaimoaan. Sydney jäljittää Laurenin ja joutuu alakynteen taisteltuaan hänen kanssaan, mutta Vaughn ehtii väliin ja ampuu Laurenin.
Robin Hood – varkaiden ruhtinas

Robin Hood – varkaiden ruhtinas ("Robin Hood: Prince of Thieves") on vuonna 1991 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen seikkailuelokuva, jonka on ohjannut Kevin Reynolds. Elokuvan pääosissa esiintyvät Kevin Costner, Morgan Freeman, Christian Slater, Alan Rickman ja Mary Elizabeth Mastrantonio.
Elokuvassa keskeisessä kohtauksessa esiintynyt vuorivaahtera Sycamore Gap tree nousi suosituksi matkailukohteeksi ja sai lempinimen ”Robin Hood -puu”. Puu kaadettiin tuhotyönä syyskuussa 2023.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Harri Närhi näkee elokuvassa jahkailevan alun jälkeen isolla rahalla toteutettua ”silkkaa seikkailua” ja antaa elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Francie Calfo

Francine ”Francie” D. Calfo on kuvitteellinen hahmo yhdysvaltalaisessa televisiosarjassa "Alias". Häntä esittää näyttelijä Merrin Dungey.
Hahmon tarina.
Francine ”Francie” D. Calfo syntyi 3. tammikuuta 1975 Sacramentossa, Kaliforniassa. Hän tapasi parhaat ystävänsä Sydney Bristow'n ja Will Tippinin yliopistossa. Hän seurustelee Charlie Bernardin kanssa. Hän ilahtuu kuullessaan Sydneyn mentyä kihloihin poikaystävänsä Dannyn kanssa, mutta on tämän tukena Dannyn murhan jälkeen, ja he muuttavat samaan asuntoon. Myöhemmin Charlie kosii Francieta ja pari alkaa suunnitella häitään. Sydney saa kuitenkin tietää Charlien suhteesta, minkä seurauksena Francie jättää Charlien. Myöhemmin Francie alkaa suunnitella oman ravintolan perustamista. Ravintola avataan ja siitä tulee menestyksekäs. Myöhemmin hän ja Will ihastuvat toisiinsa ja he suutelevat.
Francien ja Willin juttu ei kerkeä pitkälle, sillä Francien geneettisesti luotu kaksoisolento, Allison Doren, ampuu Francien ja ottaa hänen paikkansa. Hän vakoilee Sydneyn ja Willin kautta CIA:ta ja suorittaa muita Arvin Sloanen toimeksiantoja, kuten murhaa Marcus Dixonin vaimon. Toisen kauden lopulla Will saa tietää totuuden ja Allison yrittää murhata hänet. Sydney ja Allison taistelevat ja Sydney ampuu Allisonia, joka jää kuitenkin eloon. Allison palaa kuvioihin kolmannella kaudella ja kamppailee jälleen Sydneyn kanssa. Lopulta Will riistää hänen henkensä kostoksi Francien kuolemasta.
Francie nähdään takaumassa sarjan päätösjaksossa, jolloin käy ilmi, että Sydney tapasi Dannyn ensimmäistä kertaa Francien kautta.
Onko sulla pokkaa?

"Onko sulla pokkaa?" on rap-artisti Petri Nygårdin toinen single hänen neljänneltä studioalbumiltaan, "Kaikkee pitää olla".
Kappaleen singlen kanssa julkaistiin samaan aikaan musiikkivideo. Musiikkivideossa Nygård näkyy katkelmia muun muassa televisio-ohjelmista Reikä seinässä, Diili, Hauskat kotivideot, Talent Suomi, Totuuden hetki ja Big Brother, joiden vieraana tai juontajana hän esiintyy. Videon lopussa Nygård vilauttaa yleisössä istuvalle Antti Kurhiselle keskisormea.
Katariinankatu

Katariinankatu () on 120 metriä pitkä katu Helsingin kantakaupungissa Kruununhaassa. Sen eteläinen päätepiste on Kauppatorin reunaa pitkin kulkeva Pohjoisesplanadi, pohjoisessa se päättyy Aleksanterinkadulle Senaatintorin kaakkoisnurkassa. Sen suorana, mutta leveämpänä jatkeena pohjoiseen on Siltavuorelle saakka kulkeva Snellmaninkatu.
Katariinankadun länsipuolinen kortteli on nimeltään Leijona ja itäpuolinen Elefantti. Ympäröivä rakennuskanta on empiretyylistä ja kuuluu kaikista vanhimpaan Helsingissä. Katu onkin siitä Suomen oloissa harvinaislaatuinen, että sen kaikki rakennukset ovat joko 1800- tai 1700-luvulta. Rakennuksiin kuuluvat länsipuolella mm. Helsingin kaupungintalo (Carl Ludvig Engel, 1833) Kauppatoria vasten ja Bockin talo (1763) Senaatintoria vasten ja itäpuolella mm. entinen Kleinehin talo (Pehr Granstedt, 1815) Kauppatoria vasten ja Sederholmin talo (1757) Aleksanterinkadun kulmassa.
Katariinankatu on Helsingin keskustan useimpia muita katuja selvästi kapeampi. Se on yksisuuntainen etelästä pohjoiseen, ja sitä pitkin kulkee raitiolinja yhteen suuntaan. Liiketoimintaa kadun varrella ei juuri ole. Katu muuttui kävelykaduksi syyskuussa 2011, mutta raitiovaunut kulkevat sitä pitkin edelleen. Katariinankatu on osa Helsingin vanhan keskustan elävöittämishanketta.
Nimen alkuperä.
Katu oli olemassa jo 1600-luvulla, mutta tuolloin sillä ei ollut nimeä. Vuonna 1820 sille vahvistettiin nimi Catherine Gatan, myöhemmin se kirjoitus­asu vaihteli, kunnes muoto Katarine Gatan vakiintui 1800-luvun lopulla. Ei tiedetä varmuudella, kenen mukaan katu sai nimensä. Toden­näköisesti nimen aiheena oli Venäjän keisarinna Katariina II Suuri, mutta eräiden arvelujen mukaan kadun­nimiäkin antamassa olleen valtio­neuvos Johan Albrecht Ehrenströmin äiti "Christina Catharina Sederholm" tai puoliso "Hedvig Catharina Lagerborg".
Suomenkielinen nimi Katriinan­katu vahvistettiin 1909 ja muutettiin Katariinan­kaduksi 1928.
Julian Sark

Julian Sark on kuvitteellinen hahmo yhdysvaltalaisessa televisiosarjassa "Alias". Häntä esittää näyttelijä David Anders.
Hahmon tarina.
Julian Sark vietti lapsuutensa Englannissa ja myöhemmällä iällä lähti rikolliselle tielle. Hänet tavataan ensimmäisen kerran ensimmäisellä kaudella. Hän työskentelee Miehelle, joka paljastuu myöhemmin Irina Derevkoksi. Sark tulee monesti vastaan Sydney Bristow'n tehtävillä ympäri maailmaa. Toisella kaudella hän alkaa tehdä yhteistyötä Arvin Sloanen kanssa Irinan antauduttua CIA:lle. Yhdessä Sloanen kanssa he edesauttavat Sloanen työnantajan, Allianssin, alasajoa. Tämän jälkeen hän avustaa Francie Calfon murhassa ja Irinan paossa, mutta CIA saa hänet kiinni.
Kolmannella kaudella selviää, että Sarkin isä Andrian Lazarey on jättänyt hänelle 800 miljoonan perinnön. Sark lupaa rahoittaa terroristiorganisaatio Liittoa, jos nämä saisivat hänet vapautettua vankilasta. Paettuaan vankilasta, hänestä tulee tärkeä osa Liittoa. Hän rakastuu Liiton agentti Lauren Reediin, joka toimii vakoojana CIA:ssa. Kaksikosta tulee myöhemmin Liiton Pohjois-Amerikan solun johtajia. Kauden lopussa Lauren kuolee ja Sark pidätetään jälleen.
Sark palaa neljännellä kaudella, jolloin hänet pyydetään apuun terroristi Anna Espinosan jahtaamisessa. Vastineeksi Sark vaatii nähdä Laurenin ruumiin, minkä nähtyään hän murtuu ja lupaa auttaa CIA:ta. Anna auttaa Sarkia pakenemaan, mutta Sark pettää Annan ja pakenee. 
Viidennellä kaudella CIA:n agentti Rachel Gibson törmää eräällä tehtävällään Sarkiin, tietämättä tämän taustasta, ja päätyy sänkyyn hänen kanssaan. Myöhemmin Sark palaa kuvioihin avustaakseen jälleen Sloanea ja Irinaa kahden kaupungin pommittamisessa. CIA ottaa hänet kiinni, mutta vastineeksi ohjusten peruutuskoodeista, hänet päästetään pakenemaan.
Sarja loppuu, kun näytetään muutamia vuosia eteenpäin, jolloin Sydneytä pyydetään apuun Sarkin etsimisessä.
Seopetriii

"Seopetriii" on rap-artisti Petri Nygårdin viides single hänen neljänneltä, "Kaikkee pitää olla" -nimiseltä, studioalbumilta. Single julkaistiin 29. huhtikuuta 2010 ja sillä vierailevat Emel &amp; Aajee. Video on kuvattu Nygårdin eri keikoilla.
Australian pääministeri

Australian pääministeri on Australian hallituksen päämies, joka on usein edustajainhuoneen suurimman puolueen puheenjohtaja tai suurimman liitoutuman johtaja. Pääministerin nimittää Australian kenraalikuvernööri. Nykyinen pääministeri on Australian työväenpuolueen Anthony Albanese. Pääministeri on Australiassa ylin todellinen vallankäyttäjä ja hänellä on laajimmat toimeenpanovaltuudet, vaikka muodollinen valtionpäämies on Yhdistyneen kuningaskunnan monarkki, jolla on teoriassa myös laaja valta.
Monarkkia edustaa Australian kenraalikuvernööri, jonka hän nimittää käytännössä aina pääministerin ehdotuksen mukaisesti. Kenraalikuvernööri toimii lähes aina hallituksen ohjeiden mukaan. Kenraalikuvernöörillä on kuitenkin muutamia erityisoikeuksia poikkeustilanteiden varalta. Hän voi erottaa pääministerin, jos tämä toimii lakien vastaisesti tai ei nauti parlamentin luottamusta. Hän voi myös kieltäytyä hajottamasta parlamenttia pääministerin vaatimuksesta huolimatta.
Vier letzte Lieder

Vier letzte Lieder on Richard Straussin sopraanolle ja orkesterille säveltämä teos. Se valmistui vuonna 1948, jolloin säveltäjä oli 84-vuotias. Teos kantaesitettiin Lontoossa 22. toukokuuta 1950 Straussin jo kuoltua. Sopraanona oli Kirsten Flagstad. Häntä säesti Philharmonia Orchestra, jota johti Wilhelm Furtwängler. 
Ei ole viitteitä siitä, että Strauss olisi suunnitellut neljää laulua yhtenäiseksi teokseksi. Yhteisnimen "Vier letzte Lieder" (Neljä viimeistä laulua) otti käyttöön Ernst Roth.
Indonesian presidentti

Indonesian presidentti on Indonesian valtionpäämies, jonka kansa valitsee vaaleilla viiden vuoden välein. Presidentti on armeijan ylipäällikkö, johtaa sisä- ja ulkopolitiikkaa sekä nimittää ministerineuvoston. Nykyinen presidentti on Prabowo Subianto, joka vannoi virkavalansa 20. lokakuuta 2025.
Valinta.
Indonesian presidentiksi valittavan henkilön tulee maan perustuslain ja vuonna 2008 säädetyn lain nojalla täyttää seuraavat ehdot:
Yhdessä presidentin kanssa vaaleissa valitaan myös varapresidentti, joka hoitaa presidentin tehtävää, mikäli presidentti on estynyt. Lisäksi hän avustaa presidenttiä ministerineuvoston toiminnassa.
Palkkio ja etuudet.
Presidentin virka-asuntona toimii Jakartassa sijaitseva Merdekan palatsi. Vuonna 2017 presidentin kuukausipalkka oli 30,2 miljoonaa rupiaa.
Virkaanastujaisten yhteydessä presidentille myönnetään automaattisesti seuraavat kunnianosoitukset:
Indonesian presidentit.
Lähde:
HMNB Rosyth

HMNB Rosyth eli Her Majesty's Naval Base Rosyth oli Britannian Kuninkaallisen laivaston tukikohta. Se sijaitsi Rosythissä, Skotlannissa.
Britanniaa ovat sen historian aikana pääasiassa uhanneet voimat etelän suunnalta Ranskasta, Espanjasta, Alankomaista ja sitten uudelleen Ranskasta, joka onkin nähty todennäköisimpänä vastustajana sodassa. 1900-luvun alussa kuitenkin oli havaittavissa yhdistyneen ja kunnianhimoisen Saksan nouseva uhka, mikä johti uuden tukikohdan (ja telakan paikan) etsimiseen Skotlannin itärannikolta.
Valinta osui Rosythiin Firth of Forthin pohjoisrannalla olevaan kaupunkiin, joka ei ollut liian kaukana Edinburghista. Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1909, ja tukikohta valmistui vuonna 1916 sodan jo sytyttyä. Kuningas Yrjö V avasi telakan jo 8. kesäkuuta 1915. Chathamin, Devonportin ja Portsmouthin tukikohdista poiketen Rosyth ei ollut miehitystukikohta, eli siellä ei otettu aluksia palvelukseen. Tämän seurauksena tukikohdan telakalla ei rakennettu uusia aluksia, vaan siellä ainoastaan ainoastaan korjattiin ja huollettiin jo olemassa olevia aluksia. Ensimmäisen maailmansodan loputtua tukikohta suljettiin vuonna 1919.
Tukikohta avattiin uudelleen vuonna 1939 toisen maailmansodan puhjettua.
Tukikohta oli monien korkeiden upseerien, kuten ensimmäisenä merilordina vuosina 1904–1910 ja 1914–1915 olleen John Fisherin, epäsuosiossa. Tähän oli syynä tukikohdan sijainti kaukana avoimesta merestä sekä sen ja meren välissä ollut kuuluisa rautatiesilta. Sillan tuhoutuminen olisi sulkenut tukikohdan.
My Homies

My Homies on rap-artisti Scarfacen neljäs studioalbumi, joka ilmestyi 24. helmikuuta 1998. Kappale "Sleepin' In My Nikes" oli jo julkaistu Seagramin Souls On Ice albumilla. Kappale "Boo, Boo" julkaistiin myöhemmin rap-artisti Devin the Duden, The Dude albumilla. Screwed &amp; Chopped versio ilmestyi 3. maaliskuuta 1998. Albumi saavutti Yhdysvalloissa 6. huhtikuuta 1998 RIAAn hyväksymän kultalevyn rajan.
Noita (vuoden 1922 elokuva)

Noita () on tanskalaisohjaaja Benjamin Christensenin ruotsalainen kauhuelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1922. Elokuva on osittain dokumentaarinen, ja se pohjautuu Christensenin tutkimuksiin noitavainoista.
Elokuvan taustatiedot olivat hyvin tärkeitä Christensenille, ja hän olikin toivonut, että joku tutkija kirjoittaisi elokuvan käsikirjoituksen. Kukaan tieteilijä ei ollut valmis kirjoittamaan käsikirjoitusta, sillä elokuvaa ei pidetty sopivana mediana vakavastiotettavaan tutkimukseen. Christensen tutki itse keskiaikaisia kuvia ja kirjoja, kuten kahden dominikaanimunkin kirjoittamaa noitaopasta "Noitavasaraa". Christensen käytti asian tutkimiseen kaksi ja puoli vuotta.
"Noidan" kuvaukset alkoivat ruotsalaisen Svensk Filmindustrin rahoituksella 1921. Christensen kuvasi sitä vain öisin. Elokuva tuli lopulta maksamaan melkein kaksi miljoonaa kruunua, ja se oli kallein Skandinaviassa tehty mykkäelokuva.
"Noita" herätti heti ilmestymisensä jälkeen kohua. Ranskassa ja Italiassa katolinen kirkko vastusti voimakkaasti elokuvan esittämistä. Elokuva joutuikin monissa maissa sensuurin kohteeksi, Suomessa se kiellettiin vuonna 1923, eikä yleisö pitänyt siitä paljonkaan. Elokuvan tuottaneelle Svensk Filmindustrille "Noidasta" aiheutui suuri taloudellinen tappio.
Vapauden ja suoran demokratian Eurooppa

 Vapauden ja suoran demokratian Eurooppa ("Europe of Freedom and Direct Democracy", EFDD) oli EU-kriittinen europarlamenttiryhmä Euroopan parlamentissa. Se perustettiin vuoden 2009 europarlamenttivaalien jälkeen Itsenäisyys/demokratia-ryhmän ja Unioni kansakuntien Euroopan puolesta -ryhmän jatkajaksi. Ryhmän puheenjohtaja oli UKIP:in entinen puheenjohtaja Nigel Farage.
Vuosina 2009–2014 ryhmän nimi oli Vapauden ja demokratian Eurooppa ("Europe of Freedom and Democracy", EFD). Ryhmä lakkasi olemasta vuonna 2019.
Hlybokaje

Hlybokaje () eli Glubokoje () on pieni kaupunki ja hallintopiirin keskus Valko-Venäjän pohjoisen Vitsebskin alueen länsiosissa. Kaupunki sijaitsee linnuntietä 137 kilometriä pääkaupunki Minskin pohjoispuolella. Vuoden 2009 väestönlaskennassa Hlybokajen asukasluku oli 18 082 ja koko piirin lähes 41 043; piiriin kuuluu myös pieni Padsvillen kaupunkimainen taajama (2 270 as.).
Historia.
Hlybokaje kuului Polatskin ruhtinaskuntaan ja myöhemmin Liettuan suuriruhtinaskuntaan. Vuonna 1793 kaupunki liitettiin Puolan toisen jaon seurauksena osaksi Venäjän keisarikuntaa, jonka puitteissa kaupunki kuului ensin Minskin, vuodesta 1843 alkaen Vilnan kuvernementtiin . Neuvostovallan aika alkoi Hlybokajessa marraskuussa 1917. Helmikuussa 1918 Saksan armeija miehitti kaupungin, mutta saman vuoden joulukuussa Puna-armeija valtasi sen takaisin. Vuosien 1921 ja 1939 välisenä aikana Hlybokaje kuului Puolaan. Vuonna 1939 se liitettiin Neuvostoliittoon osana Valko-Venäjän SNT:tä. Toisen maailmansodan aikana Hlybokaje oli Saksan miehittämänä 2. heinäkuuta 1941 ja 3. heinäkuuta 1944 välisenä aikana. 
Liikenneyhteydet.
Hlybokajen kaupunki sijaitsee maanteitse 165 kilometriä Minskistä pohjoiseen. Nopein tieyhteys kulkee Minskistä ensin M3-valtatietä (106 km) ja lopuksi P3-kantatietä (Minsk–Lahoisk–Dokšytsy–Hlybokaje–Braslau) pitkin. Toinen keskeinen maantie on kantatie P45, joka saapuu koillisessa sijaitsevasta Polatskista (85 km) ja jatkaa Hlybokajen lounaispuolella Liettuan rajalle (142 km) ja edelleen Vilnaan (+33 km).
Hlybokajeen erkanee Valko-Venäjän rautateiden sivurata rataverkon keskeisemmästä Polatsk–Maladzetšna–Lida-radasta Dokšytsyn Kruljauštšynan kylässä.
TOP 09

TOP 09 (lyh. Tradice Odpovědnost Prosperita 09, "perinne, vastuullisuus, menestys") on tšekkiläinen vuonna 2009 perustettu puolue. Puolue määrittelee itsensä konservatiiviseksi puolueeksi, jonka politiikka perustuu Euroopan juutalais-kristillisen kulttuurin perinteille ja vapauden ja humanismin demokraattisille ideoille.
Puolue muodostui kristillisdemokraattisen puolueen oikeiston erottua puolueesta entisen puheenjohtaja Miroslav Kalousekin johdolla. Konservatiivipuolue ODS:sta mukaan tuli muun muassa František Laudát. Puolueen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin senaattori Karel Schwarzenberg, joka oli toiminut aiemmin ulkoministerinä Vihreiden mandaatilla.
TOP 09 osallistui ensimmäistä kertaa toukokuun 2010 vaaleihin, joissa se keräsi 16,7 prosenttia äänistä. Puolue osallistui Petr Nečasin johtamaan hallitukseen ODS ja VV-puolueiden kanssa. Vuoden 2013 vaaleissa puolue sai 12 % äänistä ja jäi oppositioon.
Toukokuussa 2016 yksi puolueen perustajista, Pavol Lukša, jätti puolueen ja perusti Dobrá volba 2016 -puolueen. Vuoden 2016 paikallisvaaleissa puolue koki tappioita ja sen ääniosuus jäi 3,4 prosenttiin.
Vuoden 2017 vaaleissa, nyt Miroslav Kalousekin johtamana puolue saavutti 5,3 äänistä ja 7 paikkaa edustajainhuoneessa.
Puolueen puheenjohtajana on toiminut Markéta Pekarová Adamová vuodesta 2019. Syksyn 2021 vaalien jälkeen puolue nousi Petr Fialan johtamaan viiden puolueen hallitukseen, jonka muodostivat sen lisäksi ODS, KDU-ČSL, Pormestarit ja sitoutumattomat -puolue ja Tšekin piraattipuolue.
Věci veřejné

Věci veřejné (VV, , vrt. latinan "rēs publica") oli tšekkiläinen keskusta-oikeistolainen populistinen puolue. Puolue osallistui Petr Nečasin johtamaan oikeistohallitukseen vuosina 2010–2013.
Historia.
Věci veřejné perustettiin aluksi järjestönä vuonna 2001 ja rekisteröitiin Tšekin puoluerekisteriin heinäkuussa 2002, ennen saman vuoden kuntavaaleja. Ensimmäiset vuotensa se keskittyikin Prahan kunnallispolittiikkaan ja saavutti kohtuullista menestystä lähinnä Praha 1 -kaupunginosan valtuustossa. Vielä vuoden 2008 senaatinvaaleissa, sekä vuoden 2009 europarlamenttivaaleissa puolue ei ylittänyt vaadittua äänikynnystä.
Kesäkuussa 2009 puolueen puheenjohtajaksi äänestettiin TV Novan suosittu tutkiva journalisti Radek John. Äänestys tapahtui internetin välityksellä. Puolueen suosio nousi nopeasti uuden puheenjohtajan myötä, ja se ilmoitti osallistuvansa seuraavan syksyn edustajainhuoneenvaaleihin yhteisellä listalla SNK Evropští demokraté- sekä Alternativa- pienpuolueiden kanssa. Syksyn vaalit kuitenkin peruttiin, ja seuraavat vaalit järjestettiin vasta vuonna 2010. VV sai vaaleissa 10,88 % äänisaaliin ja nousi pääministeri Petr Nečasin johtamaan oikeistohallitukseen. 
Puolue kohtasi kovaa kritiikkiä sen perustettua ns. VV-partioita, jotka alkoivat puhdistaa Prahan puistoja sopeutumattomista aineksista, kuten kodittomista ja romaneista. Toiminta loppui lyhyeen, kun sitä verrattiin Unkarin Magyar Gárdaan. 
Osa puolueen jäsenistä syytti huhtikuussa 2011 liikenneministerinä toiminutta VV:n Vít Bártaa korruptiosta. Bárta sai myöhemmin syytteet, mutta syytöksiä esittäneet edustajat oli erotettu puolueesta.
Puolue ilmoitti ettei se osallistu lainkaan vuoden 2013 vaaleihin. Věci veřejné lakkautettiin 2015.
Poliittiset tavoitteet.
Věci veřejné korosti toiminnassaan erityisesti korruptionvastaisuutta sekä suoraa demokratiaa. Sen mukaan toimeenpanovalta olisi pitänyt siirtää mahdollisimman lähelle kansaa muun muassa suorien kansanvaalien avulla. Puolue pyrki myös luomaan mahdollisuuden poliitikkojen mandaattien poistamiseen kesken vaalikauden. 
VV:n jäsenet ovat kuvailleet puolueen olleen joko keskustalainen, tai keskusta-oikeistolainen. Se kuitenkin korosti vanhan oikeisto-vasemmisto jaon olleen vanhentunut. Tutkija Vlastimil Havlíkin mukaan VV:n vuoden 2010 vaaliohjelma olikin sekoitus sekä vasemmistolaista, että oikeistolaista politiikkaa riippuen käsillä olleesta ongelmasta. Se esimerkiksi kannatti saman aikaisesti progressiivista verotusta sekä valtion rajallista roolia markkinataloudessa. 
Ennen vuoden 2009 peruutettuja edustajainhuoneenvaaleja VV:n puheenjohtaja John ilmoitti, että puolue olisi kaikkia, mutta erityisesti Kommunistista- sekä Sosiaalidemokraattista puoluetta vastaan.
Blockbuster (kappale)

”Blockbuster” on brittiläisen Sweet-yhtyeen tammikuussa 1973 julkaistu kappale ja single, joka siirsi yhtyeen tyylillisesti purukumipopista glam rockiin. Siitä muodostui yhtyeen ainoa Britanniassa listaykköseksi noussut hitti, ja se pysyi piikkipaikalla viisi viikkoa. Kappale ei sisälly millekään yhtyeen studioalbumille. Kuten Sweetin kaikkien RCA Recordsin julkaisemien singlejen kohdalla vuoteen 1974 asti, ”Blockbusterin” tekijät ovat Nicky Chinn ja Mike Chapman.
Tietyissä piireissä aiheutti paheksuntaa se seikka, että kappaleen kitarariffi oli lähes identtinen David Bowien samoihin aikoihin julkaistun kappaleen ja singlen ”The Jean Genie” kanssa. Molemmat kappaleet oli äänitetty samassa studiossa ja molemmat julkaisi RCA Records. Ironisesti kappaleet olivat eräässä vaiheessa Britannian singlelistalla peräkkäin; Sweet kärjessä, Bowie toisena.&lt;ref name="Väistö, Perttunen/31-32"&gt;Väistö, Perttunen 2003, s.31-32.&lt;/ref&gt;
Kappaleen alussa kuultava sireeni aiheutti eräässä tehtaassa radiossa soidessaan työntekijöiden poistumisen työpaikalta, koska ääni oli sama kuin työnlopetusmerkki. Toisen legendan mukaan ääntä luultiin palohälytykseksi.&lt;ref name="Väistö, Perttunen/31"&gt;Väistö, Perttunen 2003, s.31.&lt;/ref&gt;
Singlen b-puolella oli suoraviivainen hard rock -kappale ”Need a Lot of Lovin'”. Tuolloisen sopimuksen mukaan se oli yhtyeen itse kirjoittama. Yhdysvaltain-painoksessa b-puolella oli a-puolen tapaan ”Blockbuster”, mutta ilman alun sireeniä.&lt;ref name="Väistö, Perttunen/31"&gt;Väistö, Perttunen 2003, s.31.&lt;/ref&gt;
Karma-yhtye julkaisi kappaleen samana vuonna 1973 suomeksi nimellä ”Katujen uhka”. Sanoituksista vastasi Vexi Salmi.&lt;ref name="Väistö, Perttunen/32"&gt;Väistö, Perttunen 2003, s.32.&lt;/ref&gt;
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Armenian pääministeri

Armenian pääministeri () on Armenian hallituksen puheenjohtaja ja korkein ministeri. Pääministerin nimittää presidentti. Nykyinen pääministeri on Nikol Pašinjan vuodesta 2018 lähtien.
Vuonna 2019 pääministerin palkka oli 15 079 920 dramia vuodessa.
Tillander (yritys)

Oy Tillander Ab on suomalainen osakeyhtiö, joka valmistaa arvokoruja. Yritys toimii nykyään Turussa, mutta sen juuret ovat tsaarinajan Pietarissa. Tillanderin kultasepänpaja aloitti toimintansa vuonna 1860, jolloin Pietarissa vaikuttivat maailman arvostetuimmat kulta­sepät. Yrityksen omistaa Konttisen perhe.
Historia.
Helsingin pitäjästä kotoisin oleva Alexander E. Tillander aloitti Tillanderin kultasepänpajan toiminnan Pietarissa vuonna 1860. Vuonna 1868 Alexanderin määrätietoisesti kehittämä ja kasvattama liiketoiminta sai myös ulkopuolista rahoitusta, ja sen nimeksi vakiintui A. Tillander &amp; Co. Vuonna 1870 Alexander Tillander lunasti liikkeen omistuksen takaisin itselleen ja siirsi sen uusiin tiloihin Pietarissa. Samana vuonna Alexanderin poika Alexander Theodor Tillander syntyi. Liiketoiminta jatkoi kasvua seuraavina vuosina, ja toiminta myös kansainvälistyi. 
Vuonna 1885 Alexander Theodor Tillander astui mukaan liikkeen toimintaan oppipoikana. Hän harjoitteli kultasepän töitä vuosia omassa liikkeessä ja muissa korusepänpajoissa ympäri Eurooppaa. Vuonna 1895 Theodorista tuli liikkeen nuorempi johtaja. Vuosisadan alussa liike työllisti jo 30 henkilöä. Tuotannon pääpaino oli edelleen jalokivikoruissa, mutta myös emalituotteet, muistorahat ja koristeelliset pääsiäismunat kuuluivat valikoimaan.
Hieman ennen yrityksen 50-vuotisjuhlia Alexander Edvard myi liiketoiminnan pojalleen Alexander Theodorille. Toiminta jatkui menestyksekkäänä, ja Tillander valmisti entistä näyttävämpiä koruja muun muassa tsaari Nikolai II:n perheelle.
Venäjän vallankumous vuonna 1917 pysäytti Tillanderin menestyksekkään toiminnan Venäjällä. Alexander Theodor Tillander perheineen muutti tuolloin Suomeen. Jalokiviliikkeen toiminta mukautettiin vaatimattomammaksi, Suomen olosuhteisiin sopivaksi. Theodor aloitti liiketoimintansa uudelleen Helsingissä syyskuussa 1918 yhdessä kultaseppä Lindmanin kanssa. Vuonna 1921 Lindman osti yrityksen koko liiketoiminnan mutta jatkoi vanhan toiminimen käyttöä. Vuonna 1928 liikkeestä tuli osakeyhtiö. Samaan aikaan Theodorin kolme poikaa, Viktor, Leo ja Herbert, astuivat kultasepänoppiin. 
Alexander Theodor Tillander kuoli vuonna 1943, ja liikkeen johdossa jatkoi hänen poikansa Herbert Tillander. Vuonna 1948 Tillander perusti haaraliikkeen Tukholmaan ja sai pian asiakkaakseen myös Ruotsin kuninkaallisen perheen. Vuonna 1963 Herbert Tillanderin tytär siirtyi vetämään Lontooseen perustettua haaraliikettä ja myöhemmin koko Tillanderia. Vuonna 1977 Herbert Tillander myi rahoitussyistä enemmistön yhtiöstä sen toimivalle johdolle. Vuonna 1984 hän ja muut omistajat myivät Oy Tillander AB:n koko osakekannan vuorineuvos Armas Puolimatkalle. Konttisen perhe osti Tillanderin Puolimatkan perheeltä vuonna 2008.
Tuotteet.
Oy Tillander Ab valmistaa nykyään koruja, emalituotteita ja hopeaesineitä.
Suhoje

Suhoje () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Leningradin alueen Kirovskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kobonajoen varrella 55 kilometriä Kirovskista maanteitse koilliseen. Kylässä on 430 ja kunnassa 1 300 asukasta (vuonna 2011).
Maantiede ja asutus.
Suhojen kunnan pinta-ala on 1 096,96 neliökilometriä. Se rajoittuu lounaassa Kirovskin piirin Naasian, etelässä Šumin, idässä Olhavan piirin Kiselnjan ja koillisessa Uuden Laatokankaupungin kuntiin sekä lännessä Laatokkaan. Pinta-alasta 54,6 % on vesistöjä, 30,6 % metsää ja 6,0 % maatalousmaata.
Kunnan alueella virtaavat Laatokkaan laskevat Kobona ja Lavajoki sekä jälkimmäisen sivujoet Sarja ja Jutika. Järviä ovat Sosenskoje, Pustynnoje, Ostretšje, Tokarevskoje, Volkosarskoje ja Štšutšje. Varsinkin pohjois- ja kaakkoisosissa on paljon soita kuten Bolšaja glad, Gavsarski moh, Bolšoje ja Volkosarskoje. Laatokan etelärannalle suunnitellaan rauhoitusalueen perustamista.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 17 kylää: Bor, Gavsar, Gulkovo, Kobona, Kolosar, Lavrovo, Lednevo, Ljomasar, Mitola, Mostovaja, Nizovo, Ostrov, Rutšji, Sandela, Tšornoje, Verola ja Vystav. Yli 150 asukkaan keskuksia ovat Vystav, Nizovo, Lavrovo ja Kobona. Mitolassa ei ole lainkaan vakituista asutusta.
Historia.
Alueen kylät mainitaan ensimmäisen kerran Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500. Paikannimistön perusteella seudulla on ollut itämerensuomalaista asutusta. Stolbovan rauhassa kylät jäivät Venäjän puolelle rajaa Lavajoen suussa sijaitsevaa Lavrovoa lukuun ottamatta. Ennen rautateiden rakentamista seudun kautta kulki Pietarin, Petroskoin ja Tihvinän yhdistänyt maantie. 1700-luvun alussa rakennettiin Laatokan rantaa myötäilevä vanha Laatokan kanava ja 1800-luvun lopussa sen vieressä kulkeva uusi kanava. Toisen maailmansodan aikana Kobona ja Lavorovo toimivat piiritettyyn Leningradiin johtaneen Elämän tien lähtöpisteinä. Kobonasta on kotoisin runoilija Aleksandr Prokofjev.
Liikenne, talous ja palvelut.
Kyliä yhdistää osittain asfaltoitujen paikallisteiden verkko. Kobonasta on linja-autoyhteydet Suhojeen, M18-valtatielle Dusjevoon, Voibokalon rautatieasemalle sekä kesäisin myös Pietariin.
Paikallisista työnantajista tärkeimpiä ovat erilaiset palvelut (75 % työpaikoista) sekä maatalousyritys Ladoga, jonka toiminta on 1990-luvun jälkeen supistunut voimakkaasti. Lähes kaksi kolmasosaa työvoimasta käy töissä kunnan ulkopuolella.
Palveluihin kuuluvat Suhojen lastentarha, Vystavin keskikoulu ja kulttuuritalo, Lavrovon kerhotalo, Suhojen ja Lavrovon kirjastot sekä Naasian piirisairaalan lääkintäasemat Suhojessa, Lavrovossa, Nizovossa, Kobonassa ja Tšornojessa. Suhojessa, Kobonassa ja Lavrovossa on postit ja Suhojessa, Kobonassa, Vystavissa, Nizovossa sekä Lavrovossa joukko kauppoja.
Matkailu ja nähtävyydet.
Kunnan matkailupotentiaali perustuu sen luontoon, kulttuurihistoriallisiin kohteisiin sekä Laatokan tarjoamiin veneilymahdollisuuksiin. Paikallisia nähtävyyksiä ovat Laatokan kanava, Nikolaos Ihmeidentekijän kirkko Kobonassa sekä Elämän tien ja Aleksandr Prokofjevin muistomerkit.
Itä-Intia

Itä-Intia on Etu-Intian, Taka-Intian ja Malaijien saariston vanhentunut yhteisnimitys, jota aikoinaan käytettiin Länsi-Intian vastakohtana. 
Suppeassa merkityksessä Itä-Intia viittaa Itä-Intian saaristoon eli Malaijien saaristoon, johon kuuluvat Itä-Malesia, Brunei, Indonesia ja Filippiinit.
Etu-Intia on puolestaan Aasian kolmesta suuresta eteläisestä niemimaasta keskimmäinen. Siellä tai sen tuntumassa sijaitsevat Intia, Pakistan, Sri Lanka, Nepal, Bhutan ja Kashmir. Taka-Intia on niemimaa Kaakkois-Aasiassa, jossa sijaitsee Myanmar, Thaimaa, Laos, Kambodža, Vietnam ja Länsi-Malesia.
Toivo Nygård

Toivo Nygård (s. 17. maaliskuuta 1943 Alajärvi) on suomalainen historiantutkija, joka oli Tampereen yliopiston professorina vuosina 1990–1993 ja Jyväskylän yliopiston Suomen historian professorina vuodesta 1993 eläkkeelle jäämiseensä vuoteen 2007. 
Nygård on tutkinut muun muassa maailmansotien välisen ajan äärioikeistoa, Suomen sanomalehdistöä, 1600-luvun palvelusväkeä, suomalaista väkivaltaa, 1800-luvun irtolaisuutta ja marginaaliryhmiä. Voimakkaimmin hän oli kiinnostunut vähemmistöjen aseman tutkimisesta, mutta saattoi tutkia myös esimerkiksi kuningas Kustaa III:ta kääntämällä näkökulmaa perinteisestä poikkeavaksi eli julkisuuskuvan rakentamiseksi.
Nygård toimi Jyväskylän yliopiston historian laitoksen johtajana 1994–2003.
Aleksandr Prokofjev

Aleksandr Andrejevitš Prokofjev (, 2. joulukuuta 1900 Kobona – 18. syyskuuta 1971 Leningrad) oli venäläinen runoilija.
Aleksandr Prokofjev syntyi kalastajan perheeseen. Hän opiskeli Pietarin opettajaseminaarissa, mutta joutui taloudellisista syistä jättämään sen kesken. Hän osallistui Venäjän kansalaissotaan ja liittyi vuonna 1919 bolševikkipuolueeseen. Myöhemmin Prokofjev työskenteli puna-armeijassa, tšekassa ja OGPU:ssa. Talvisodan ja toisen maailmansodan aikana hän toimi sotakirjeenvaihtajana. Vuosina 1945–1948 ja 1955–1965 hän johti Neuvostoliiton kirjailijaliiton Leningradin osastoa.
Prokofjevin ensimmäiset runot ilmestyivät vuonna 1919 ja ensimmäiset runokokoelmat vuonna 1931. Runoelma "Rossija" (”Venäjä”, 1943–1944) palkittiin vuonna 1946 Stalin-palkinnolla. Kokoelma "Priglašenije k putešestviju" (”Kutsu matkalle”, 1960) sai Lenin-palkinnon.
Prokofjevin runous on etupäässä kansalaislyriikkaa ja kotiseudun kuvausta. Hän on kirjoittanut myös useita lastenkirjoja sekä toiminut ukrainalaisen ja valkovenäläisen kaunokirjallisuuden kääntäjänä. Vuonna 1970 Prokofjeville myönnettiin sosialistisen työn sankarin arvonimi. Hänet on palkittu neljällä Leninin kunniamerkillä.
Suomennettuja runoja.
Lähde
Bengt Serenius

Bengt Hjalmar Serenius (6. huhtikuuta 1884 Turku – 3. marraskuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen rovasti ja ruotsin kielellä kirjoittanut uskonnollinen kirjailija. Serenius kuului korkeakirkolliseen liikkeeseen.
Serenuíuksen vanhemmat olivat hovioikeudenneuvos Hjalmar Serenius (1843–1913) ja Aline Johanna Baarman. Hän pääsi ylioppilaaksi Turun ruotsalaisesta klassillisesta lyseosta 1903 ja hänet vihittiin papiksi 1907. Serenius toimi tilapaäisenä kirkkoherrana Vårdössa, Eckerössä ja Dragsfjärdissä. Hän oli Paraisten tilapäisenä kappalaisena vuonna 1909 ja sen jälkeen kappalaisena Sipoossa ja vuodesta 1923 Mustasaaressa. Viimeksi Serenius oli Hangon kirkkoherrana vuodesta 1939.
Serenius julkaisi Hangossa vuosina 1941–1956 uskonnollista "Sanct Henrik : tidskrift för kyrkligt arbete"-kausijulkaisua. Serenius toimi 1943 perustetun ruotsinkielisten pappien "Sanct Henriks-kretsen" -ryhmän puheenjohtajana. Ryhmä pyrki erityisesti vaikuttamaan evankelis-luterilaisen kirkon liturgian kehittämiseen. Serenius oli myös Societas Sanctae Birgittaen jäsen.
Bengt Serenius oli naimisissa vuodesta 1907 Astrid Maria Karin* von Numersin kanssa. Heillä oli kaksi lasta joista toinen oli rovasti ja teologian tohtori Sigtrygg Hjalmar Serenius (s. 1913).
M-luokka (hävittäjä)

M-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston hävittäjäluokka, jonka muodostivat vuoden 1939 laivasto-ohjelman kahdeksan hävittäjää.
Suunnittelu.
Alusten suunnittelun pohjana oli ensimmäisen merilordin Sir Roger Backhousen ja suunnitteluosaston johtajan keskustelu 22. marraskuuta 1938, jonka mukaan tuli valmistaa vuoden 1939 laivasto-ohjelmaan suunnitellut alukset. Suunnitteluosaston johtajan Mr S. Goodallin muistio 13. joulukuuta päivätty muistio, joka oli lähetetty hävittäjätoimiston päällikölle Mr W. Colelle tähdentää seuraavia asioita:
Seuraavana päivänä Goodall esitti lisää yksityiskohtia vaatimuksiin:
Kokouksessa 4. tammikuuta 1939 kävi ilmi, että alusten tykkitornien valmistus tulisi olemaan suurin viiveiden aiheuttaja. Tämän poistamiseksi esitettiin K-luokassa käytettyjen tykkitornien käyttöönotto L-luokan tornien sijaan. Toinen viiveitä aiheuttava tekijä oli tulenjohtojärjestelmien toimitus. Lopulta kuitenkin päädyttiin tilaamaan toisinto L-luokasta. Alusten hankinnasta lähetettiin 5. toukokuuta telakoille tarjouspyyntö, johon tuli vastata 25. toukokuuta mennessä ja varsinaiset tilaukset tehtäisiin 7. heinäkuuta.
Tilauksiin liittyen Amiraliteetti toimittaisi seuraavat asiat:
Tarjouksien mukaan telakat arvioivat laivueenjohtajan lisääntyviksi valmistuskustannuksiksi 5 025-5 200 puntaan.
J. A. Torvelainen

Jalmari Aleksanteri (Hjalmar Aleksander) Torvelainen (23. helmikuuta 1878 Viipuri – 8. joulukuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen asemapäällikkö ja muistelmakirjailija joka käytti nimimerkkiä "J. A. T".
Torvelaisen vanhemmat olivat vaunumestari August Torvelainen ja Karolina Seppänen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1901 Viipurin reaalilyseosta. 
Torvelainen meni valtion rautateiden palvelukseen 1901 tullen harjoittelijaksi Viipurin rautatieasemalle. Vuonna 1903 hänet nimitettiin sähköttäjäksi Taavetin rautatieasemalle ja 1907 2. luokan kirjuriksi Kaitjärven rautatieasemalle. Torvelainen toimi sittemmin muun muassa 2. luokan linjakirjurina 8. liikennejaksossa ja vt. asemapäällikkönä useilla rautatieasemilla. Hänet nimitettiin vuonna 1931 Perälän asemapäälliköksi.
Suomen sisällissodan aikana Torvelainen oli Karjalan kannaksella Ollilan rautatieasemalla 2. luokan kirjurina. Marraskuussa 1917 Torvelainen oli osallistunut virkamieslakkoon. Hän muisteli kirjassaan "Kapinatalvena Kannaksella" kohtaamistaan Heikki Kaljusen kanssa. Torvelainen joutui vangituksi 31. tammikuuta 1918 kieltäydyttyään noudattamasta Kaljusen määräystä ja hänet vietiin Terijoen rautatieasemalle Kaljusen kuulusteltavaksi. Hänet vietiin lopulta Viipurin lääninvankilaan vankeuteen vaikka Kaljunen olikin uhannut häntä kuulustelujen aikana useita kertoja ampumisella. Torvelainen joutui myös todistamaan Terijoella, kuinka Kaljunen ampui pakoon yrittäneen vangin ja samalla vahingossa yhden punakaartilaisen. Torvelainen vapautui yhdessä muiden lääninvankilan valkoisten vankien kanssa huhtikuun lopulla 1918.
Torvelainen osallistui Viron vapaussotaan 1919 ja oli aluksi pääesikunnassa esikuntakomendantin käytettävänä ja myöhemmin Pohjan Poikain rykmentissä intendentin apulaisena. Hän osallistui myös Aunuksen retkeen 1919 toimien pataljoonan kansliapäällikkönä. Vuonna 1918 Torvelainen oli jäsenenä komiteassa, joka tutki punaisten puolella sisällissotaan osallistuneita rautatieläisiä. Totvelainen toimi sanomalehtien kirjeenvaihtajana ja hän kirjoitti muistelmateoksen vaiheistaan sisällissodan aikana. 
Torvelainen joutui 19. joulukuuta 1931 kyyditetyksi Teuvalla. Torvelaisen mukaan kyse oli yksityisestä kostotoimenpiteestä, jossa kyydityksen tekijät oli johdettu harhaan. Häntä uhkasi samaan aikaan myös virasta erottaminen koska hän oli heinäkuussa 1931 juopotellut Perälän asemalla asemamiesten kanssa. Lehtiuutisen siteeramien paikkakuntalaisten mukaan Torvelainen oli viettänyt Teuvalla juopottelevaa ja paheellista elämää, seurustellut paikkakunnan kommunistien kanssa ja ollut itsekin mielipiteiltään kommunisti. Teuvan kihlakunnanoikeus tuomitsi huhtikuussa 1932 Torvelaisen kahdesta eri juopuneena virkatoimessa esiintymisestä viralta pantavaksi ja korvaamaan valtiolle jutun todistajapalkkioita. Vaasan hovioikeus kumosi kuitenkin heinäkuussa 1932 kihlakunnanoikeuden päätöksen ja vapautti Torvelaisen korvausvastuusta koska syytettä ei ollut näytetty toteen luotettavilla todisteilla.
Teoksia.
Nimimerkillä "J. A. T.":
Oranssipäätangara

Oranssipäätangara ("Thlypopsis sordida") on Etelä-Amerikassa tavattava tangaroihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Oranssipäätangara on kooltaan noin 14 cm. Lajin päälaki ja pään sivut ovat oranssinväriset, muuten pää on keltainen. Myös rinta ja ylävatsa ovat keltaiset. Vatsan keskiosa on väritykseltään harmahtavanvalkoinen. Oranssipäätangaran selkä ja siivet ovat vihertävän-harmaat.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Oranssipäätangaraa tavataan Venezuelasta Orinocojoen laaksosta sekä Amazonin sademetsän alueelta Brasiliasta, Kolumbian eteläosista, Perusta, Boliviasta sekä paikoitellen Paraguaysta ja Pohjois-Argentiinasta. Linnun elinympäristöä ovat jokien ympäristöjen kasvillisuus ja valoisat metsät. Metsien keskiosissa lajia tavataan harvoin. Oranssipäätangaran elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 000 metrin korkeudella meren pinnasta.
Linda Helenius

Linda Helenius (5. heinäkuuta 1894 Pöytyä – 18. huhtikuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen sairaanhoitaja, lähetystyöntekijä ja kirjailija.
Helenius oli Suomen Lähetysseuran lähetystyöntekijänä Ambomaalla vuosina 1921–1952. Hän hoiti sairaala-asemaa Oukwanyaman alueella ensin Engelassa ja sitten Eenhanassa.
Alma Aarni

Alma Siviä Aarni, o. s. "Saarinen" (28. joulukuuta 1884 Vanaja – 16. maaliskuuta 1960 Vanaja) oli suomalainen kirjailija.
Alma Aarnin vanhemmat olivat kansakoulunopettajat Kaarle Viktor ja Alma Saarinen. Hän oli naimisissa Sulo Ilmari Aarnin kanssa. Alma Aarni valmistui filosofian maisteriksi ja tutki kansanperinnettä. Hän keräsi kotipitäjänsä Vanajan seudulta murretietoutta, kansantarinoita ja sananlaskuja. Hän julkaisi myös yhden kaunokirjallisen teoksen, kansankuvauksen "Vanhaan hyvään aikaan".
Jaroslava Švedova

Jaroslava Vjatšeslavovna Švedova (, s. 12. syyskuuta 1987 Moskova, Venäjä) on kazakstanilainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut WTA–maailmanlistalla kaksinpelissä sijalla 25 ja nelinpelissä kolmantena. Hän on voittanut yhden WTA–turnauksen kaksinpelissä ja 11 turnausta nelinpelissä. Hän muutti kansalaisuuttaan Venäjästä Kazakstaniin vuonna 2008.
Tennisura.
Helmikuussa 2007 Švedova pääsi finaaliin Bangalore Openissa voittamalla Sania Mirzan puolivälierässä 6–7 (2–7), 6–4, 6–4. Finaalissa hän voitti ykköseksi sijoitetun Mara Santangelon 6–4, 6–4 ja voitti ensimmäisen WTA–turnauksensa. Miami Mastersissa hän voitti toisella kierroksella Ana Ivanovićin 7–5, 6–4. Kolmannella kierroksella hän hävisi Tathiana Garbinille 4–6, 6–3, 6–2.
Elokuussa 2008 ITF–turnauksen Monterreyssa voittaen Magdaléna Rybárikován finaalissa 6–4 6–1. Viikon päästä hän pääsi karsintojen kautta mukaan US Openiin, mutta hävisi 1. kierroksella Agnieszka Radwanskalle 4–6, 2–6.
Vuonna 2009 hän selviytyi pääsarjaan Ranskan avoimissa voittamalla karsintojen 1. kierroksella Shenay Perryn 6–4, 6–4, Angela Haynesin toisella kierroksella 6–1, 6–2 ja Elena Baltachan viimeisellä karsintakierroksella 6–2, 6–2. Pääsarjassa hän voitti Kaia Kanepin ja Arantxa Rusin, mutta hävisi kolmannella kierroksella Maria Sharapovalle 6–1, 3–6, 4–6. Vuoden 2009 Wimbledonin tennisturnauksessa hän voitti 1. kierroksella Monica Niculescun 6–1, 6–0, mutta hävisi toisella kierroksella 6–3, 2–6, 4–6 Melanie Oudinille.
US Openissa 2009 hän otti isoimman voittonsa voittamalla maailmanlistan sijalla viisi olleen Jelena Jankovićin 6–3, 6–7(4), 7–6(6).
Švedova jatkoi hyviä pelejään Miamissa. Ensimmäisellä kierroksella hän voitti Ajla Tomljanovićin 6–7(1), 7–6(3), 7–5, toisella kierroksella Sabine Lisickin 3–6, 1–0 luov. ja kolmannella kierroksella sijoittamattoman Andrea Petkovicin 6–0, 5–7, 7–5. Neljännellä kierroksella hän hävisi Agnieszka Radwanskalle 6–1, 6–4.
Barcelona Openissa Švedova voitti Anabel Medina Garriguesin 6–1, 6–4, Maria Kirilenkon 4–6, 6–2, 6–2, Iveta Benešován 6–4, 6–4, kunnes hävisi semifinaalissa Francesca Schiavonelle.
Ranskan avointen ensimmäisellä kierroksella Švedova voitti kahdeksanneksi sijoitetun Agnieszka Radwanskan toisella kierroksella ja pääsi puolivälieriin voittamalla Jarmila Grothin neljännellä kierroksella. Puolivälierän hän hävisi maailmanlistan neloselle, Jelena Jankovicille luvuin 7–5, 6–4. Wimbledonissa 2010 hän voitti Polona Hercogin, mutta hävisi toisella kierroksella Regina Kulikovalle.
Wimbledonin tennisturnauksen kolmannella kierroksella 2012 Švedova kukisti Sara Erranin ottelussa, jonka ensimmäisessä erässä Švedova voitti kaikki pallot. Tämä oli ensimmäinen kerta Grand Slam -turnausten historiassa, kun pelaaja on kyennyt ”kultaiseen erään” ( eli pelaamaan erän häviämättä vastustajalle ainoatakaan palloa.
Aleksei Barannikov

Aleksei Petrovitš Barannikov (, 21. maaliskuuta 1890 nykyisen Tšerkasyn alueen Zolotonoša – 5. syyskuuta 1952 Leningrad) oli neuvostoliittolainen Intian kielten tutkija ja filologi.
Aleksei Barannikov valmistui Kiovan yliopistosta ja harjoitti jatko-opintoja ensin Kiovassa ja myöhemmin Pietarissa Sergei Oldenburgin ja Fjodor Štšerbatskoin johdolla. Vuosina 1921–1936 hän toimi Leningradin elävien itämaisten kielten instituutin (Leningradin orientalistiikan instituutin) ja vuosina 1922–1952 Leningradin yliopiston professorina. Vuodesta 1934 lähtien Barannikov työskenteli Neuvostoliiton tiedeakatemian orientalistiikan instituutissa, vuodesta 1936 sen uusintialaisten kielten laitoksen esimiehenä ja vuosina 1938–1940 koko instituutin johtajana. Vuonna 1935 hänelle myönnettiin filologian kandidaatin arvo ja vuonna 1939 hänestä tuli akateemikko.
Barannikovin nopeaa urakehitystä selittää hänen roolinsa klassista indologiaa edustaneita ”porvarillisia tutkijoita” vastustaneena ”neuvostotiedemiehenä”. Vuonna 1937 suurin osa perinteisen koulukunnan edustajista joutui Stalinin vainojen uhreiksi, jolloin Barannikov sai alallaan monopoliaseman. Tieteellistä arvoa on lähinnä hänen romanien kieltä ja kulttuuria käsittelevillä tutkimuksillaan.
Aleksei Badajev

Aleksei Jegorovitš Badajev (, 16. helmikuuta 1883 Orjolin läänin Jurjevon kylä – 3. marraskuuta 1951 Moskova) oli venäläinen bolševikki ja neuvostoliittolainen poliitikko.
Aleksei Badajev syntyi köyhän talonpojan perheeseen. Hän työskenteli viilaajana Pietarissa ja osallistui ammattiyhdistystoimintaan. Vuonna 1904 hän liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen. Vuonna 1912 Badajev valittiin työläisten edustajana Venäjän valtakunnanduumaan, jossa hän kuului bolševikkiryhmään. Vuosina 1913–1914 hän oli puolueen Pietarin komitean ja keskuskomitean Venäjän byroon jäsen sekä toimi "Pravdan" virallisena julkaisijana. Marraskuussa 1914 Badajev pidätettiin ja karkotettiin Turuhanskin aluepiiriin.
Helmikuun vallankumouksen jälkeen Badajev valittiin bolševikkien edustajana Pietarin kaupunginduumaan. Hän osallistui lokakuun vallankumoukseen ja toimi sen jälkeen Pietarin ja Luoteis-Venäjän elintarvikehuollon johtajana. Vuosina 1921–1926 Badajev oli NKP(b):n Leningradin aluekomitean jäsen ja sihteeri. Vuodesta 1925 lähtien hän kuului puolueen keskuskomiteaan ja toimi myös Venäjän SFNT:n ja Neuvostoliiton toimeenpanevien keskuskomiteoiden jäsenenä. Vuodesta 1930 hän työskenteli kulutusosuuskuntien liiton johtajana, vuosina 1935–1937 Neuvostoliiton elintarviketeollisuuden kansankomissaarin Anastas Mikojanin varamiehenä ja vuosina 1937–1938 Venäjän elintarviketeollisuuden kansankomissaarina.
Vuosina 1938–1943 Badajev oli Venäjän korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtaja sekä Neuvostoliiton korkeimman neuvoston puhemiehistön varapuheenjohtaja. Alkoholismista kärsinyt poliitikko menetti virkansa nolattuaan itsensä Mongoliaan ja Tuvaan suuntautuneella valtiovierailulla. Vuodesta 1943 aina kuolemaansa saakka hän työskenteli valtion olutyhtymän johtajana.
Badajev on palkittu kahdella Leninin kunniamerkillä. Hän on kirjoittanut muistelmateoksen bolševikkien toiminnasta Venäjän duumassa ("Bolševiki v gosudarstvennoi dume", 1929). Pietarissa tunnetaan hänen mukaansa nimetyt Badajevin varastot, joiden palamisen syyskuussa 1941 on väitetty aiheuttaneen Leningradin ensimmäisen piiritystalven aikaisen nälänhädän. Historiantutkimus on osoittanut tämän käsityksen vääräksi.
Alberto Iglesias

Alberto Iglesias (s. 1955 San Sebastián) on espanjalainen säveltäjä, joka tunnetaan erityisesti Pedro Almodóvarin elokuviin säveltämästään musiikista.
Iglesias aloitti elokuvamusiikin säveltämisen vuonna 1980 ja on uransa aikana säveltänyt musiikkia useimpien espanjalaisten avant-garde ohjaajien elokuviin. Iglesiaksen elokuvamusiikkia ovat käyttäneet myös ulkomaalaiset ohjaajat kuten Oliver Stone, John Malkovich ja Fernando Meirelles.
Iglesias on voittanut "European Film Awardsin" parhaan soundtrackin palkinnon elokuvasta Volver ja ollut kahdesti Oscar-ehdokkaana. Hän on voittanut Espanjassa kahdeksan Goya-palkintoa.
Elokuvamusiikin ohella Iglesias on säveltänyt konserttimusiikkia orkesterille ja jousikvartetolle. Hän on säveltänyt myös koreografi Nacho Duatolle neljä balettia.
Paavo Poutiainen (valokuvaaja)

Paavo Johannes Poutiainen (2. lokakuuta 1903 Valkeala – 3. helmikuuta 1953 Helsinki) oli suomalainen lehtivalokuvaaja. Hänellä oli oma valokuvaamo nimellä Kuvavalmistamo Poutiainen Oy.
Poutiainen toimi vuodesta 1927 Uuden Suomen vakinaisena kuvaajana.
Kuuluisimmat kuvansa Poutiainen otti niin sanotun Vaasan mellakan yhteydessä. Vaasan raastuvanoikeudessa käsiteltiin 4. kesäkuuta 1930 vaasalaisen Työn Äänen kirjapainon särkemisjuttua. Paikalle oli saapunut noin 1 800 Lapuan liikkeen kannattajaa jotka alkoivat pahoinpidellä jutussa todistajana toiminutta Työn Äänen faktoria Eino Niemistä ensin oikeustalon eteisessä ja sen jälkeen ulkona kadulla. Väkijoukko seurasi tekoa sivusta, eikä poliisi puuttunut asiaan. Lehtikuvaajana paikalla ollut Paavo Poutiainen yllytti tekijöitä, ja saikin otetuksi yhdet Suomen lehdistöhistorian tunnetuimmat kuvat.
Joulukuussa 1940 Poutiainen oli Helsingin rautatieasemalla yhdessä muiden lehtikuvaajien kanssa kuvaamassa presidentti Kyösti Kallion lähtöä Nivalaan. Kun sairauskohtauksen saanut Kallio kaatui eversti Aladár Paasosen käsivarsille Poutiainen huusi muille kuvaajille "Pojat! Tätä ei sitten kuvata!". Muut tottelivatkin häntä. Poutiaisen todelliseksi motiiviksi epäiltiin kuitenkin jälkeenpäin sitä, että häneltä itseltään oli loppunut filmi kamerasta.
Jatkosodan aikana tk-kuvaajana toiminut Poutiainen kuvasi kesällä 1942 10 minuutin pituisen 16mm mykän värielokuvan Itä-Karjalassa Petroskoissa, Karhumäessä ja Pohjois-Aunuksessa ("Värivälähdyksiä Äänisen rannoilta"). Elokuva lienee ainoa suomalainen jatkosodan aikana sotatoimialueella kuvattu värielokuva, ja se on säilynyt nykypäiviin saakka alkutekstejä lukuun ottamatta.
Vuonna 1945 Poutiainen näytteli pienessä sivuosassa Jorma Nortimon ohjaamassa elokuvassa "Tähtireportterit tulevat".