tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Harsha

Harsha eli Harshavardhana (noin 590–647) oli intialainen hallitsija. Hänen hallitsemansa valtakunta käsitti suuren osan Pohjois-Intiasta.
Harsha oli kuningas Prabhakaravardhanan poika. Hän peri valtaistuimen vuonna 606 ja neljänkymmenen hallintovuoden aikana Harsha laajensi valtakuntaansa huomattavasti sotimalla. Harsha usein antoi valloitettujen alueiden hallitsijoiden pitää asemansa Harshan alaisena vasallina, eikä yrittänyt luoda keskitettyä hallintoa valtakuntaansa. Häntä on pidetty hyväntahtoisena ja oikeudenmukaisena hallitsijana, joka myös kirjoitti runoja. Harshan valtakunta hajosi nopeasti osiin hänen kuoltua vuonna 647.
Gloria Leonard

Gloria Leonard (s. 1940 Bronx, New York – k. 3. helmikuuta 2014 Havaiji) oli yhdysvaltalainen pornonäyttelijä ja -ohjaaja.
Ura.
Toimistotyöntekijänä.
Leonard työskenteli 1960-luvulla Schweickart and Companyn kirjattuna edustajana Wall Streetilla ja loi sitten uraa tiedotus- ja suhdetoiminnassa (PR). Hän työskenteli myös Elektra Recordsin palveluksessa ja kirjoitti sen levyihin kansivihkoja. 
Pornonäyttelijänä.
Leonardin ura pornoelokuvissa käynnistyi esiintymisellä vuoden 1976 julkaisussa "The Opening of Misty Beethoven". Muita elokuvia, joissa hän esiintyi, olivat muiden muassa "Fiona On Fire", "All About Gloria Leonard", "Legend of Lady Blue", "October Silk" ja "Three Daughters". Kaikkiaan Leonard esiintyi noin kuudessakymmenessä pornoelokuvassa. Hänen myöhemmällä urallaan monet esiintymiset olivat naisten välisiä tai seksiä sisältämättömiä rooleja. Leonardia on luonnehdittu yhdeksi pornoteollisuuden ensimmäisistä MILF-esiintyjistä. Leonard perusti vuonna 1977 miestenlehden "High Society". Lehden parissa työskentelynsä aikana ja sen jälkeen hän myös ohjasi lukuisia elokuvia muun muassa Vivid Videolle.
Yhdistystoiminta.
Leonard oli vuonna 1984 mukana perustamassa ensimmäistä aikuisviihteen näyttelijättärien tukiryhmää. Siitä käytettiin nimeä "Club 90", ja siinä toimivat myös Veronica Vera, Veronica Hart, Annie Sprinkle, Candida Royalle, Kelly Nichols ja Susan Nero.
Leonard oli 1980-luvulla Adult Film Association of American ja vuosina 1998–2001 Free Speech Coalitionin puheenjohtaja. Häntä on pidetty Yhdysvaltain puhelinseksiteollisuuden luojana. Hän myös puolusti alaa Yhdysvaltain korkeimman oikeuden edessä 1980-luvun lopussa. 
Leonard jatkoi yliopistojen luentosalien ja julkisen keskustelun sananvapauden puolesta puhumista vielä vetäydyttyään aikuisviihdeteollisuudesta 2000-luvun alussa. Hän osallistui useisiin väittelyihin muun muassa feministisen Women Against Pornographyn jäsenten vastaväittelijänä. Leonard piti myös itseään feministinä. Hän ystävystyi joidenkin pornografian vastustajien kanssa mielipide-eroista huolimatta. 
Yksityiselämä.
Leonard sai Robin-tyttären ensimmäisen aviomiehensä kanssa, mutta hän jäi yksinhuoltajaksi erottuaan tästä. Myöhemmin hän oli naimisissa ohjaaja Bobby Hollanderin kanssa. Pornon parissa luomansa uran jälkeen Leonard asettui Havaijille ja avusti aikuista tytärtään taidegallerian pyörittämisessä. Hänellä oli myös yksi lapsenlapsi.
Kuolema.
Leonard kuoli havaijilaisessa sairaalassa 3. helmikuuta 2014. Hän oli saanut muutamaa päivää aikaisemmin kotonaan sairauskohtauksen, minkä seurauksena hän oli halvaantunut eikä hän kyennyt liikkumaan tai hengittämään täysin voimin.
Ľudovít Ódor

Ľudovít Ódor (unk. Ódor Lajos, s. 6. lokakuuta 1975 Komárno, Tšekkoslovakia) on slovakialainen ekonomisti ja Slovakian pääministeri 15. toukokuuta – 25. lokakuuta 2023. Presidentti Zuzana Čaputová nimesi parlamentin ulkopuolisen Ódorin johtamaan asiantuntijahallitusta Eduard Hegerin jätettyä eronpyyntönsä toukokuussa 2023. 
Ódor valittiin Euroopan parlamenttiin vuoden 2024 europarlamenttivaaleissa.
Ura.
Ódor toimi 2000-luvun alussa Mikuláš Dzurindan hallituksen valtiovarainministerin neuvonantajana ja johti Slovakian finanssipolitiikan instituuttia. Tänä aikana hän oli merkittävässä roolissa tasaveron ja euron käyttöönotossa Slovakiassa. Hän palasi Iveta Radičován neuvonantajaksi tämän hallituskaudella 2010–2012. 
Ennen pääministeriksi nousemistaan Ódor oli toiminut Most-Híd-puolueen nimittämänä Slovakian keskuspankin varapääjohtajana vuosina 2018–2023. 
Pääministerinä.
Eduard Hegerin hallituksen kaaduttua lopullisesti vuoden 2023 toukokuussa presidentti Zuzana Čaputová ilmoitti nimeävänsä maahan asiantuntijahallituksen. Ódor nimettiin hallituksen pääministeriksi. Hän toimi myös maan sisäministerinä sen jälkeen kun Ivan Šimko oli jättänyt eropyyntönsä heinäkuussa 2023.
Hallitus hallitsi maata syyskuun 2023 parlamenttivaaleihin saakka.
Europarlamenttivaaliehdokkaana.
Tammikuussa 2024 Ódor ilmoitti osallistuvansa seuraavan kesän europarlamenttivaaleihin oppositiopuolue Edistyksellisen Slovakian listalta. Hän ei kuitenkaan itse liittynyt puolueeseen.
Palkinnot.
Slovakian Forbes-lehti valitsi Ódorin vuoden henkilöksi 2023.
Yksityiselämä.
Ódor kuuluu Slovakian unkarilaisvähemmistöön.
Follon ja Nordre Østfoldin käräjäoikeus

Follon ja Nordre Østfoldin käräjäoikeus on yksi Norjan 23 käräjäoikeudesta ja se kuuluu Eidsivatingin laamanninoikeuden alaisuuteen. Se perustettiin vuonna 2021 yhdistämäkkä aiemmat Follon sekä Heggenin ja Frølandin käräjäoikeudet. Käräjäoikeuden toimipisteet sijaitsevat Mysenissä ja Skissä.
Tuomiopiiri.
Käräjäoikeuden tuomiopiirin muodostavat seuraavat kunnat:
Volodymyr Kožuh’ar

Volodymyr Markovytš Kožuh’ar (; 16. maaliskuuta 1941 Vinnytsja, Ukrainan SNT – 3. joulukuuta 2022) oli ukrainalainen orkesterinjohtaja ja opettaja.
Valmistuttuaan Kiovan konservatoriosta 1963 Kožuh’ar sai nimityksen Ukrainan SNT:n sinfoniaorkesterin (myöhemmin Ukrainan sinfoniaorkesteri) kapellimestariksi ja vuonna 1973 Kiovan ooppera- ja balettiteatterin kapellimestariksi. Vuodesta 1977 hän oli Moskovan musiikkiteatterin pääkapellimestarina. Hän levytti järjestelmällisesti teoksia esimerkiksi seuraavilta ukrainalaisilta säveltäjiltä: Lev Revutskyi, Borys Ljatošynskyi, Heorhi Maiboroda, Andri Štoharenko, Lev Kolodub, Vitali Hubarenko ja Myroslav Skoryk. Hän opetti oopperan ja orkesterin johtamista Kiovan konservatoriossa 1965–1977 ja toimi sitten orkesterinjohdon professorina Moskovassa Gnesin-instituutissa. Hän työskenteli vuodesta 1993 Kiovan konservatorion professorina. Vuosina 1989–2011 Kožuh’ar oli Ukrainan kansallisoopperan kapellimestari.
Via Amerina

Via Amerina oli roomalainen tie, joka kulki Etruriassa ja johti Roomasta Amerian kautta Perusiaan.
Historia.
Via Amerinan rakentaminen alkoi vuonna 241 eaa. Tien nimi tunnetaan muun muassa keisari Hadrianuksen aikaan ajoittuvasta piirtokirjoituksesta. Sen reitin kuvaus tunnetaan lähinnä "Tabula Peutingerianasta". Tie kulki nimensä perusteella ilmeisesti alun perin Ameriaan, ja myöhemmin sitä jatkettiin (tai ainakin siltä oli yhteys) Perusiaan.
Reitti.
Via Amerina alkoi Roomasta ja suuntautui kaupungista pohjoiseen. Alkumatkasta sen kanssa kulki samaa reittiä myöhemmin rakennettu Via Cassia. Tiet erkaantuivat toisistaan tieaseman nimeltä Baccanae (Ad Baccanas) kohdalla, jossa Via Amerina suuntautui oikealle eli idempää kulkeneelle reitille, kun Via Cassia kulki lännempänä. Tämän jälkeen Via Amerina kulki Nepetin ja Faleriin kautta Ameriaan.
Tien asemapaikat ja niiden väliset etäisyydet olivat:
Yhteenlaskettu etäisyys 56 roomalaista mailia eli noin 83 kilometriä vastaa täysin Ciceron kuvausta, sillä hän mainitsee puheessaan "Pro Roscio Amerino", että Roomasta oli Ameriaan 56 mailia.
"Tabula Peutingerianan" mukaan saman tien jatke johti Ameriasta Tuderiin ja sieltä Perusian kautta länteen päin kiertäen Clusiumiin, jossa tie liittyi takaisin Via Cassiaan. Osuuden asemapaikat ja niiden väliset etäisyydet olivat:
Yhteenlaskettu etäisyys Ameriasta Perusiaan oli 40 mailia eli noin 59 kilometriä. Tämä tekee tien kokonaispituudeksi Perusiaan 96 mailia eli noin 142 kilometriä. Perusian ja Clusiumin välistä etäisyyttä ei mainita.
Via Annia

Via Annia oli roomalainen tie, joka kulki Venetiassa Italiassa ja johti Adriasta Aquileiaan.
Historia.
Via Annian rakennutti preettori Titus Annius Rufus vuonna 131 eaa., ja se sai nimensä hänen mukaansa. Tie jatkoi Ariminumista Adriaan kulkenutta, hieman aiemmin rakennettua Via Popilliaa. Joskus tiet on luettu yhdeksi, ja niistä on käytetty nimitystä Via Popillia Annia.
Reitti.
Via Annia kulki Venetian rannikkoa eli Adrianmeren rantaa pitkin Adriasta Padusjoen suistosta Aquileiaan. Julia Concordiassa tie yhtyi lännestä tulleeseen Via Postumiaan, ja ne kulkivat yhdessä Aquileiaan saakka.
Tien asemapaikat ja niiden väliset etäisyydet olivat:
Näin tien pituus on ollut yli 95 roomalaista mailia eli yli 141 kilometriä.
Via Antiatina

Via Antiatina oli roomalainen tie, joka kulki Latiumissa Italiassa ja johti Roomasta Antiumiin. Se erkaantui Via Appiasta lähellä Bovillaeta ja jatkoi tämän jälkeen suoraan Antiumiin, jonka etäisyys oli 38 roomalaista mailia eli noin 56 kilometriä Roomasta. Tien oletetaan kulkeneen suurin piirtein samaa linjaa kuin nykyinen tie Roomasta Anzioon.
Kulkijat

Kulkijat on Kalle Mustosen tekemä teos Kivenlahden metroasemalla. Kaksi- ja kolmemetristen veistosten runko on lämpökäsiteltyä mäntyä ja pinta tervaleppää. Yleisökilpailussa nimet Alis ja Ylis saaneet veistokset julkistettiin joulukuussa 2022, kun metrolinja avattiin,
mutta ne asennettiin asemalaiturille jo maaliskuussa 2021.
Oslon arkkitehtuuri- ja designkorkeakoulu

Oslon arkkitehtuuri- ja designkorkeakoulu (norj. "Arkitektur- og designhøgskolen i Oslo", lyh. AHO) on Oslossa sijaitseva valtiollinen korkeakoulu, jossa annetaan koulutusta arkkitehtuurin, muotoilun ja maisema-arkkitehtuurin aloilla. Se perustettiin vuonna 1945 osaksi Valtion käsityö- ja taideteollisuuskoulua (Statens håndverks- og kunstindustriskole, SHKS) ja itsenäistyi vuonna 1961 nimellä Oslon valtiollinen arkkitehtikoulu (Statens arkitektskole i Oslo, SAO). Vuodesta 1969 nimi oli Oslon arkkitehtikorkeakoulu (Arkitekthøgskolen i Oslo). Nykyisen nimensä se sai vuonna 2001 samalla, kun se muutti nykyiseen paikkaansa. Vuonna 2019 koulussa oli noin 700 opiskelijaa ja 150 työntekijää.
Ali Sabieh

Ali Sabieh on kaupunki ja Ali Sabiehin alueen hallinnollinen keskus Djiboutissa. Se sijaitsee lähellä Etiopian rajaa 90 kilometriä Djiboutin kaupungista lounaaseen. Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan Ali Sabiehissa oli 37 900 asukasta.
Kaupunki on syntynyt 1900-luvun alussa Djiboutin ja Addis Abeban välisen rautatien aseman ympärille. Sen kehitystä ovat edistäneet vuonna 1982 rakennettu maantie ja aluekeskuksen status. Asukkaat ovat etupäässä issoja.
Ali Sabiehin kautta kulkee maantie RN5, josta haarautuu Etiopian rajalle johtava RN19. Rautatie kulkee nykyään kaupungin eteläpuolitse.
Paikallisia elinkeinoja ovat transhumanssiin perustuva karjanhoito, maanviljely ja kaupankäynti. Teollisuutta edustavat vesipullottamo sekä keramiikka- ja sementtitehtaat. Palveluihin kuuluvat koulut, lyseo ja sairaala. Kaupungissa on sähkö- ja vesijohtoverkot.
Seudun nähtävyyksiä ovat Grand Baran autiomaatasanko, 1286 metriä korkea Arreyvuori, Assamon luonnonsuojelualue antilooppeineen sekä siirtomaa-ajan rakennukset.
Konsala

Konsala on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Tichbornen tapaus

Tichbornen tapaus oli paljon julkisuutta saanut oikeusjuttu 1860- ja 1870-luvun Britanniassa. Siinä australialainen Arthur Orton väitti olevansa kuolleeksi uskottu englantilainen baronetti Roger Tichborne ja oikeutettu tämän suureen perintöön. Orton tuomittiin vuonna 1874 vankeusrangaistukseen.
Tapahtumien kulku.
Yläluokkaisen englantilaissuvun poika Roger Charles Tichborne katosi Etelä-Amerikan vesillä purjealus "Bellan" haaksirikossa keväällä 1854. Laivan hylky löydettiin Brasilian rannikolta ja koko miehistön arveltiin saaneen surmansa. Äiti, lady Tichborne, sai selvänäkijältä uskomuksen, että hänen poikansa olisi elossa. Hän julkaisi "The Timesissa" ja muissa englanninkielisissä sanomalehdissä ilmoituksia, joissa pyysi mahdollisia vihjeitä asiassa. 11 vuotta myöhemmin hän sai Australiasta tiedon, että hänen kadonnut poikansa työskentelisi teurastajana Wagga Waggassa, Uuden Etelä-Walesin sisämaakaupungissa, ja käyttäisi nimeä Thomas Castro. Mies lähetettiin Eurooppaan, jossa lady Tichborne uskoi tämän heti omaksi pojakseen, mutta muut sukulaiset epäilivät tätä huijariksi.
Lady Tichbornen kuoltua omaiset aloittivat suurta julkisuutta saaneet oikeudenkäynnit, joiden lopputuloksena Castro, oikeasti Lontoossa syntynyt ja Australiaan asettunut merimies Arthur Orton, tuomittiin huijauksestaan 14 vuoden vankeuteen vuonna 1874. Keskeisiä todisteita jutussa olivat Ortonin käsivarresta puuttunut, Roger Tichbornen jo lapsena saama tatuointi sekä Ortonin olematon ranskan kielen taito ja muut yleistiedon ja sivistyksen puutteet verrattuna Roger Tichborneen, joka oli syntynyt ja käynyt koulunsa Ranskassa. Orton kärsi tuomiotaan 11 vuotta ja elätti sitten itseään maineellaan. Hän kuoli vuonna 1898.
Tapaus fiktion aiheena.
Margaret Watts kirjoitti tapauksesta näytelmän "The Claimant", jota esitettiin West Endin Queen’s Theatressa kuukauden ajan 1924 ja josta Wattsin sisar Agatha Christie sai kipinää omalle kirjailijanuralleen. Jorge Luis Borges on kirjoittanut Tichbornen tapauksesta tarinan, joka on julkaistu Matti Rossin suomennoksena kokoelmassa "Haarautuvien polkujen puutarha" (WSOY 1969). Suomessa Pentti Haanpään on arveltu saaneen vaikutteita tapauksesta novelliinsa ”Pojan paluu” (1933) ja romaaniinsa "Taivalvaaran näyttelijä" (1938).
Tarinaan perustuu väljästi myös Josephine Teyn jännitysromaani "Brat Farrar", josta on tehty muun muassa BBC:n minisarja "Kuka on Brat Farrar?" (1986). Teyn tarinaan perustuu myös Hammer-yhtiön kauhuelokuva "Lukitun kammion salaisuus" (Paranoiac, 1962).
64. hikō sentai

64. hikō sentai oli keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimien hävittäjäyhtymä (rykmentti), joka perustettiin heinäkuussa 1937 Tachikawassa 5. hikō rentaista nimellä 2. hikō daitai. Perustettaessa joukko-osastossa oli kaksi hävittäjälaivuetta (chutai). Heinäkuussa perustettiin myös Pyongyangissa Koreassa 6. hikō rentaista 9. dokuritsu hikō chutai (erillinen hävittäjälaivue). Elokuussa 1938 perustetut yksiköt yhdistettiin muodostettaessa 64. hikō sentai. Huhtikuussa 1944 yhtymä organisoitiin uudelleen, kun siitä muodostettiin hikōtai (lentävät osat).
Kalusto.
Yhtymän kalustona olivat:
Komentajat.
Yhtymän komentajina olivat:
24. hikō sentai

24. hikō sentai oli keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimien hävittäjäyhtymä (rykmentti), joka perustettiin syyskuussa 1938 Harbinissa 11. hikō sentain toimittamasta rungosta. Perustettaessa joukko-osastossa oli kaksi hävittäjälaivuetta (chutai). Yhtymä täydennettiin 1. syyskuuta 1939 kolmilaivueiseksi. Tammikuussa 1944 yhtymä organisoitiin uudelleen, kun siitä muodostettiin hikōtai (lentävät osat).
Kalusto.
Yhtymän kalustona olivat:
Komentajat.
Yhtymän komentajina olivat:
Pallas-ryhmä

Pallas-ryhmä on B-tyypin asteroidien muodostama asteroidiryhmä asteroidivyöhykkeellä Marsin ja Jupiterin välissä. Ryhmän nimikkokappale ja suurin jäsen on protoplaneetta 2 Pallas, joka on Cereksen ja 4 Vestan ohella yksi kolmesta suurimmasta asteroidista. Pallas ryhmän kohteiden inklinaatio eli radan kaltevuus on korkea, noin 33 astetta.
Pallas (läpimitta: 513 km) on selvästi suurin Pallas-ryhmän kohteista. Muut ryhmän jäsenistä ovat paljon pienempiä, ja todennäköisesti syntyneet törmäyksessä Pallaksesta irronneesta aineesta, kuten Vesta-ryhmäkin on syntynyt Vestasta irronneesta aineksesta. Pallaksen jälkeen suurin ryhmän asteroideista on 5222 Ioffe, jonka läpimitta on 22 km.
Pallaksen lähiohitukset vaikuttavat muihin Pallas-ryhmän kohteisiin hyvin vähän, sillä ratojen suuri inklinaatio vähentää kohtaamisien lukumäärää ja ohitusnopeudet ovat keskimääräistä korkeampia.
Pelkosenniemen koulu

Pelkosenniemen koulu on Pelkosenniemen ainoa peruskoulu, joka antaa opetusta luokille 1–9. Koulussa on yli 60 oppilasta, ja koulussa sijaitsee mm. kahdeksan luokkaa, liikuntasali ja teknisen työn tiloja. Pelkosenniemen koulu on toiminut nykyisessä rakennuksessaan vuodesta 2022; aiemmin se toimi pankin tiloissa ja sitä ennen vanhassa, nykyisin puretussa koulurakennuksessa. Koulun rehtorina toimii Anne Pahkala. Koulussa toimii alakoulun puolella kolme yhdysluokkaa (1–2, 3–4 ja 5–6) ja yläkoulun puolella kolme luokkaa.
Koulu otti syksyllä 2022 uuden rakennuksen käyttöönsä. Rakennuksen rakentaminen viivästyi yli vuodella rakennusurakoitsija Hovakon talousongelmista johtuen. Entisessä koulurakennuksessa oli sisäilmaongelmia, ja se purettiin kesällä 2020. Rakennuksessa toimii myös päiväkoti.
Ali Babacan

Ali Babacan (, s. 1967, Ankara) on turkkilainen poliitikko ja ekonomisti. Hän on puolueen DEVA ("Demokrasi ve Atılım Partisi") perustaja ja vuodesta 2020 sen johtaja. Vuonna 2019 Babacan erosi Oikeus ja kehitys -puolueesta erimielisyyksien vuoksi. Babacan on toiminut myös muun muassa Turkin ulkoasiainministeriössä, talousministeriössä ja varapääministerinä.
Bariumtiosyanaatti

Bariumtiosyanaatti (Ba(SCN)2) on barium- ja tiosyanaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään esimerkiksi tekstiilienkäsittelyissä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa bariumtiosyanaatti on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste on hygroskooppista ja siitä tunnetaan kidevedelliset di- ja trihydraatit (Ba(SCN)2·2H2O ja Ba(SCN)2·3H2O). Bariumtiosyanaatti liukenee runsaasti veteen ja lisäksi poolisiin orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin ja asetoniin.
Bariumtiosyanaattia valmistetaan bariumhydroksidin ja ammoniumtiosyanaatin vesiliuosten reaktiolla. Reaktiossa muodostunut ammoniakki haihdutetaan pois ja tuote kiteytetään.
Ba(OH)2 + 2 NH4SCN → Ba(SCN)2 + 2 NH3 + 2 H2O
Bariumtiosyanaattia voidaan käyttää apuaineena tekstiilien värjäys- ja painoprosesseissa. Muita käyttökohteita ovat muiden tiosyanaattien valmistus ja valokuvauskemikaalina.
Putikon työväentalo Työnvalta

Putikon työväentalo Työnvalta on Punkaharjulla Putikon kylässä sijaitseva työväentalo.
Historia.
Talo ostettiin vuonna 1907 entiseltä omistajalta Kusti Makkoselta. Sitä laajennettiin vuonna 1914. Töitä rahoitettiin arpajaisilla ja lainoilla. Työväentalo oli takavarikossa sisällissodan aikana, ja se saatiin uudelleen käyttöön vuonna 1919.
Vuonna 1932 yksi suojeluskuntalainen tuli talolle riehumaan kiväärin kanssa, jolloin hän sai syntyneessä kahakassa surmansa järjestysmiehen taskuaseen luodista. Sen jälkeen talo oli suljettuna yleisiltä tilaisuuksilta jonkin aikaa.
Talvisodan aikana talo oli puolustusvoimien käytössä ja kärsi silloin kuntonsa puolesta. Yhdistyksen papereita ja lippu hävisivät. Lippu oli kateissa 30 vuotta.
Rakennus.
Talo on hirsirunkoinen ja vuoraamaton. Talossa ei ole varsinaista perustusta, vaan se on pystytetty ”mukulakivisokkelin” päälle. Värityksenä on punamulta. Katteena on alun perin ollut höyläpäre. Vuonna 1960 katteeksi on laitettu alumiinipelti. Sisäkatto on paneloitu, sisäseinät on paneloitu ja tapetoitu. Talon ikkunat on uusittu vuoden 1930 paikkeilla. Kuisti rakennettiin noin vuonna 1920, ja samaan aikaan rakennettiin kulissivarasto, joka on purettu vuonna 1960. Talon puulämmitystä on uusittu moneen kertaan. Juhlasali on ollut lämmityskiellossa vuonna 1960. Lisärakennuksessa on halkovaja ja käymälät.
Talossa on juhlasali näyttämöineen, keittiö ja huoneen ja keittiön asunto sekä kaksi eteistä.
Toimintaa työväentalolla.
Talo on ollut omassa käytössä ja myöhemmin vuokrattuna.(1982)
Kangaslammin työväentalo Sointula

Kangaslammin työväentalo Sointula on työväentalo, joka on sijainnut nykyään Varkauden kaupunkiin kuuluvassa entisessä Kangaslammin kunnassa.
Historia.
Talo on rakennettu vuonna 1911, ja siihen on tehty laajennuksia vuonna 1936. Talo on rakennettu talkoilla ja rahoitettu lainalla.
Talo oli takavarikossa sisällissodan aikana ja sinne majoitettiin venäläisiä sotilaita. Talon vapautusta anottiin läänin maaherralta vuoden 1919 kesäkuussa. Sisällissodan aikana työväenyhdistyksen puheenjohtaja Matti Tolonen sai valkoisilta luodin päähänsä, mutta luoti ei ollut kuolettava. ”Valkoisilla oli niin kiire, että eivät joutuneet katsomaan kuinka uhrille kävi.”
Rakennus.
Talo on hirsirunkoinen ja vuoraamaton, ja se on maalattu punaiseksi. Katteena on alkuperäinen päre. Sisäkatto on vuorattu pahvilla ja sisäseinät tapetoitu vuonna 1955. Talossa on puulämmitys. Siinä ei ole vesijohtoa, viemäriä eikä wc:tä.
Talossa on juhlasali näyttämöineen, keittiö, eteinen ja huoneen ja keittiön asunto. Keittiö on toiminut myös ravintolana.
Toimintaa työväentalolla.
Talo on ollut omassa käytössä.(1982)
Portaan koulu

Portaan koulu on Tammelan Portaan kylässä sijaitseva kolmiopettajainen luokille 1–6 perusopetusta antava koulu. Koulussa johtajana toimii Maria Mertanen. Koulu on pieni 36 oppilaan koulu, jossa on kolme yhdysluokkaa: 1–2, 3–4 ja 5–6.
Kerimäen Ruokojärven työväentalo Voittola

Kerimäen Ruokojärven työväentalo Voittola on sijainnut nykyisin Savonlinnan kaupunkiin kuuluvan entisen Kerimäen kunnan Louhen kylässä.
Historia.
Työväenyhdistyksen ensimmäinen työväentalo oli rakennettu vuonna 1919 ja sitä jatkettiin vuonna 1937 ja vuonna 1952. Tämä talo paloi vuonna 1962. Uusi talo rakennettiin vuonna 1963 osittain talkoilla ja osittain urakka- ja tuntityönä. Taloa on rahoitettu omilla varoilla, lainalla ja avustuksella.
Rakennus.
Talo on rankorakenteinen. Ulkovuorauksena on harmaa rapattu tiili. Sisäseinät ovat maalattua lastulevyä. Sisäkatto on lautaa. Talossa on puukeskuslämmitys. Talossa on vesijohto, viemäri ja wc.
Talossa on juhlasali, keittiö, ravintola, eteinen ja huoneen ja keittiön asunto.
Toimintaa työväentalolla.
Talo on järjestetty kokouksia, nuorisotoimintaa, tansseja, elokuvia, bingoa, urheiluharjoituksia ja juhlia. Talo on ollut omassa käytössä.(1982)
Riihivalkaman koulu

Riihivalkaman koulu on Tammelassa sijaitseva peruskoulu, joka antaa opetusta luokille 1–6. Koulussa on viisi luokkaa: yhdysluokka 1–2 sekä yksi luokka joka luokka-asteelle vuosiluokille 3–6. Koulua johtaa Pasi Kokkonen. Koulussa oli vuonna 2021 84 oppilasta.
Historia.
Toukokuussa 1906 Tammelan kunnantuvassa pidetyssä kuntakokouksessa päätettiin kansakoulun perustamisesta Riihivalkamaan niin, että se aloittaisi 1908, ja sitä ennen sille hankittaisiin oma talo. Rakennusurakoitsijan tuli omista aineistaan toteuttaa koulu yhtä opettajaa varten sekä tarvittava ulkohuonerivi, sauna ja kaivo elokuun alkuun 1908 mennessä. Koulua varten ostettiin Anttilalta 0,08 hehtaarin suuruinen maa-alue, jolle kirvesmies Heikki Kaapola urakoi koulutalon. Riihivalkaman koulupiirissä oli 1921 niin paljon oppilaita, että kaikki eivät mahtuneet kouluun, vaan osan kansakoulunkäynti alkoi vuotta muita myöhemmin. Tällaiset oppilaat kävivät kiertokoulua, mutta sielläkin oli niin paljon oppilaita, että pohdittiin alakansakoulun perustamista vaikka vuokrahuoneistoon. Kunnanvaltuusto päätti 1923, että koulun uudisrakennus tehdään erilleen vanhasta koulurakennuksesta. Uudisosaan tuli luokkahuone, veistosali sekä alakoulun ja yläkoulun opettajien asunnot. Rakennus vihittiin koulun joulujuhlan yhteydessä 1924.
Teuron koulu

Teuron koulu on Tammelassa toimiva peruskoulu, joka antaa opetusta vuosiluokille 1–6 kolmessa yhdysluokassa. Siellä saa opetusta 26 oppilasta. Koulu on yli 120-vuotias. Enimmillään siellä on ollut yli sata koululaista. Koulurakennus on vuodelta 1896.
Panaman maantiede

Panaman maantiede kertoo Panaman maantieteeseen liittyvistä asioista. Panama sijaitsee Pohjois- ja Etelä-Amerikan välissä olevalla Keski-Amerikan kannaksella Kolumbian ja Costa Rican välissä. Karibianmeren rannikon läheisyydessä on Panamalle kuuluva San Blasin saaristo, johon kuuluu yli 600 saarta. Tyynenmeren puolella ovat Azueron niemimaa ja Panamanlahti.
Panaman pinta-ala on 74 177,3 neliökilometriä.
Maan keskiosan läpi kulkee vuorijono, jossa on katkos Panaman kanavalla olevan painanteen kohdalla. Tähän vuoristoon kuuluu tulivuori Barú. Maan keskiosassa on Panaman kannas, jonka kohdalla Atlantin ja Tyynenmeren välissä on vain 55 kilometriä maata. Tällä alueella on alankoalueita, joilla on soita.
Panama sijaitsee lähellä päiväntasaajaa. Päivälämpötilat ovat alankomailla usein yli 30°C, mutta yölämpötila on paljon alhaisempi. Sateisinta on Karibianmeren rannikolla, missä joissain aluiella vuotuinen sademäärä on 5000 mm. Vuoristoalueista Karibianmerelle on trooppista sademetsää. Vuoristossa on tyypillistä vuoristometsää. Tyynenmeren rannikon seudulla kasvaa mangrovekasvillisuutta. Metsissä kasvaa jättikokoisia puita, köynnöskasveja ja orkkideoita. Metsien eläimistöön kuuluu useanlaisia apinoita, kuten tamarindiapinat ja mölyapinat. Jotkut alueet ovat kuivempia ja siellä on enimmäkseen aroa.
3 474 metriä korkea Volcán Barú on Panaman korkein vuori.
Marko Saloranta

Marko Saloranta (s. 1972 Raisio) on Suomen naisten jalkapallomaajoukkueen päävalmentaja. Hän on toiminut Suomen naisten jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana tammikuusta 2023 alkaen. Saloranta toimi Suomen naisten jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana väliaikaisesti myös vuosina 2016–2017. Saloranta on työskennellyt Palloliitossa vuodesta 2011 alkaen pitkään tyttöjen ja naisten alle 16- ja 17-vuotiaiden päävalmentajana. Hän on johdattanut alle 17-vuotiaiden maajoukkueen EM- ja MM-kisoihin vuonna 2018. Saloranta on myöskin johdattanut alle 17-vuotiaiden maajoukkueen EM-kisoihin 2022. Saloranta valittiin tehtävään Anna Signeulin saatua potkut joukkueesta huonosti menneiden EM-kisojen takia.
Valentyn Kostenko

Valentyn Hryhorovytš Kostenko (; 28. heinäkuuta 1895 Urazovo, Voronežin kuvernementti – 14. heinäkuuta 1960 Harkova, Ukrainan SNT) oli ukrainalainen säveltäjä, musiikkitieteilijä ja opettaja.
Kostenko lauloi nuorena Pietarin hovikuorossa. Hän valmistui 1921 Pietarin konservatoriosta, opetti vuodesta 1923 Harkovan musiikki- ja teatteri-instituutissa ja oli Harkovan ukrainankielisen radion musiikillinen johtaja. Vuosina 1927–1932 hän oli Ukrainan vallankumouksellisten säveltäjien liiton johdossa.
Kostenko sai sävellyksiinsä vaikutteita aikakauden eurooppalaisesta musiikista. Hänen tuotantoonsa kuuluvat muun muassa oopperat "Karmeljuk" ja "Nazar Stodolja" (perustuu Taras Ševtšenkon näytelmään), baletti "Aron herääminen", sinfonia "Vuosi 1917", sarja sinfoniaorkesterille sekä pienempiä sävellyksiä. Hän julkaisi myös tieteellisiä tutkimuksia Pavlo Senytsjasta (1922), kansanmusiikin asemasta ukrainalaisessa musiikissa (1928) ja saksalaisen ekspressionismin vaikutuksesta ukrainalaiseen musiikkiin (1929). Hän laati oppikirjan musiikinteoriasta.
Kaj Franckin aukio

Kaj Franckin aukio on Arabianrannassa sijaitseva aukio. Se on nimetty muotoilijan Kaj Franckin mukaan. Raitiolinjat 6 ja 8 liikennöivät aukiolle.
Libertà (Al Bano &amp; Romina Powerin kappale)

Libertà on italialaisen popduo Al Bano &amp; Romina Powerin single vuodelta 1987. Sen sävelsivät ja sanoittivat Hans-Joachim Horn-Bernges, Romina Power, Howard Victor Carpendale, Vito Pallavicini ja Willy Molco. Singlen b-puolena on Albano Carrisin ja Molcon teos "Incredibile appuntamento". Singlen molemmat puolet julkaistiin Al Bano &amp; Romina Powerin studioalbumilla "Libertà!" vuonna 1987. "Libertà" on julkaistu myös 12-tuumaisena maxisinglenä.
"Libertà" on hidastempoinen hymni vapauden puolesta. Sanoituksessa vapautta puhutellaan yksikön toisessa persoonassa ("Libertà, quanti hai fatto piangere", "Io vivrò per avere te"; "vapaus, kuinka monen olet saanutkaan itkemään", "minä elän, jotta saan sinut").
Cambodia (Kim Wilden kappale)

Cambodia on englantilaisen poplaulaja Kim Wilden single vuodelta 1981. Sen sävelsivät ja sanoittivat Ricky Wilde ja Marty Wilde. Singlen b-puolena on "Watching for Shapes". "Cambodia" julkaistiin Wilden toisen studioalbumin "Select" (1982) johtosinglenä. 
"Cambodia" nousi brittilistan sijalle kaksitoista marraskuussa 1981. Se pysyi listalla kaksitoista viikkoa. Saksan listoilla kappale ylsi sijalle kaksi ja sille kertyi 26 listaviikkoa. Listaykköseksi "Cambodia" ylsi muun muassa Ranskassa ja Sveitsissä. Norjassa se kipusi kolmanneksi. Suomessa "Cambodia" oli 18:nneksi suurin menestyskappale vuonna 1982. Jukebox-listalla se ylsi sijalle neljä ja singlemyynnissä sijalle kuusi.
Kim Wilde on määritellyt "Cambodian" traagiseksi rakkauslauluksi, joka jättää tilaa monenlaisille tulkinnoille. Sitä ei ollut laadittu kannanotoksi Kambodžan sen hetkiseen tilanteeseen.
Marthe de Florian

Marthe de Florian, syntyjään Mathilde Héloïse Beaugiron (9. syyskuuta 1864 - 28. elokuuta 1939) oli ranskalainen ompelija, julkisuuden henkilö ja kurtisaani. Hänet oli jo lähes täysin unohdettu, kunnes vuonna 2010 Pariisissa löydettiin hänen 70 vuotta koskemattomana ollut asuntonsa. 
Elämänvaiheita.
Mathilde Beaugiron synnytti ensimmäisen lapsensa, pojan 18-vuotiaana. Poika, jonka isä oli tuntematon, sai nimen Henri. Poika kuoli vain kolme kuukautta myöhemmin. Virallisiin papereihin Marthen ammatiksi oli merkitty ompelija. Yleensä ompelijat olisivat eläneet elämänsä köyhyydessä, mutta Beaugironin poikkeuksellinen kauneus veti puoleensa varakkaita ihailijoita. 
Vuonna 1884 Beaugiron synnytti toisen poikansa. Myös tämä poika sai nimen Henri. Myös hänen isäkseen on merkitty tuntematon henkilö. On spekuloitu, että isä olisi ollut pankkiiri Auguste Albert Gaston Florian Mollard, jolta Marthe otti käyttöönsä sukunimekseen de Florian. 
Myöhemmin de Florian tunnettiin useiden kuuluisuuksien kuten Georges Clemenceaun, Pierre Waldeck-Rousseaun, Paul Deschanelin, ja Gaston Doumerguen ja Giovanni Boldinin rakastajattarena. 
Ollessaan uransa huipulla de Florian oli tyyli-ikoni ja kuuluisuus, jonka tekemisiä, sanomisia ja ulkonäköä seurattiin juorulehdistössä. Ihailijat piirittivät hänet hänen ollessaan kahvilassa tai ravintolassa. 
Suljetun asunnon tapaus.
De Florian kuoli vuonna 1939. Hänen asuntonsa peri hänen lapsenlapsensa Solange Beaugiron. Perijä ei välittänyt isoäidiltään saamastaan perinnöstä. Hän lähti Pariisista vuonna 1940 palaamatta sinne enää koskaan. Kun hän kuoli vuonna 2010, odotti testamentin toimeenpanijoita yllätys. 
Asunto sijaitsi lähellä 1800-luvun lopun huvielämän keskuksia. Se oli pölyn peittämä, tapetit kupruilivat ja siellä oli täytetty strutsi, vanhoja hajuvesiä, koruja sekä arvotaidetta. 
70 vuotta suljettuna olleesta asunnosta löytyi nippu sillkinauhalla yhteen niputettuja kirjeitä. Kirjeet oli kirjoittanut Giovanni Boldini. Seinälle oli ripustettu Giovanni Boldinin muotokuva Marthe de Florianista, joka oli maalattu vuonna 1888. Maalaus huutokaupattiin yhdessä taiteilijan kirjeiden kanssa ja niiden hinnaksi tuli yhteensä 3,4 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria, mikä tekee siitä kaikkein arvokkaimman Boldinin teoksen. Teoksen osti italialainen taidekeräilijä.
Ahvenlampi (Ilomantsi, Nuorajärven alue)

Ahvenlampi on saareton metsäjärvi Ilomantsin keskustan kaakkoispuolella Pohjois-Karjalassa. Sen pinta-ala on 34,4 hehtaaria. Etäisyys Joensuusta on 70 kilometriä itään.
Maantiede.
Ahvenlammen ulottuvuus lännestä itään on noin 900 metriä. Järvi koostuu läntisestä järvenosasta ja itäisestä järvenosasta. Läntinen osa on noin kaksi kertaa itäistä laajempi. Suurin osa Ahvenlammesta on vähintään kolme metriä ja enintään kymmenen metriä syvä. Vähintään kymmenen metriä syviä alueita on neljä ja niiden yhteispinta-ala on noin puolitoista hehtaaria.
Ahvenlampea reunustaa metsämaa. Pohjoisrannalla on myös suota. Suuri osa ranta-alueesta on kannasta, joka erottaa Ahvenlampea sitä ympäröivistä järvistä. Niistä laajimmat ovat Suuri Tetrijärvi luoteessa, Ravajärvi idässä ja pohjoisessa sekä Särkkäjärvi etelässä. Kannasten kapeimmat kohdat ovat noin 100-metrisiä.
Ahvenlammen vesitilavuus on 1 727 000 kuutiometriä. Järvi on karu ja kirkasvetinen.
Ahvenlampi (04.922.1.057) kuuluu Nuorajärven alueeseen (04.922), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Mekrijärven-Nuorajärven alue (04.92) ja ensimmäinen jakovaihe on Koitajoen valuma-alue (04.9).
Suomessa on 334 vähintään hehtaarin laajuista Ahvenlampea, joista Nuorajärven alueen Ahvenlampi on viidenneksi laajin. Nuorajärven alueella on myös toinen Ahvenlampi (04.922.1.016).
Rsync

rsync () on ohjelmisto tiedostojen siirtämiseen, jonka tavoiteena on minimoida siirrettävän tiedon määrä. Ohjelmisto siirtää tiedostoista vain ne osat, jotka ovat muuttuneet. Ohjelmistolla voidaan siirtää hakemistopuun sisältö ja ohjelmisto osaa jatkaa mikäli siirto keskeytyy esimerkiksi verkkoyhteyden katkeamiseen. rsync ei pidä versiohistoriaa tiedostoista. Ohjelmisto osaa kulkea hakemistopuussa rekursiivisesti ja päivittää uudet, muutetut ja poistetut tiedostot toiseen sijaintiin.
rsync voi siirtää tiedostoja verkon yli tai paikallisesti. rsync tunnetaan muutosten (delta) siirtoon käytettävästi algoritmista, joka vähentää verkon yli siirrettävää tietoliikennettä. Ohjelmaa käytetään tietojen peilaamiseen ("mirrorointi") palvelimelta toiselle sekä varmuuskopioiden tekemiseen. rsyncin ovat alun perin kirjoittaneet Andrew Tridgell ja Paul Mackerras. Nykyään sitä ylläpitää Wayne Davison. Ohjelmisto käyttää asiakas-palvelin-arkkitehtuuria käyttävää protokollaa.
Versio 3.0.0 (julkaistu 1. maaliskuuta 2008) ohjelmisto on julkaistu avoimena lähdekoodina GPLv3-lisenssillä.
rsync oli aiheena Tridgellin tohtorinväitöksessä vuonna 1999.
Iso Ahvenjärvi (Ilomantsi)

Iso Ahvenjärvi on saareton metsäjärvi Ilomantsin keskustan pohjoispuolella Pohjois-Karjalassa. Sen pinta-ala on 57 hehtaaria. Etäisyys Joensuusta on 66 kilometriä itäkoilliseen.
Maantiede.
Ison Ahvenjärven ulottuvuus kaakosta luoteeseen on kaksi kilometriä. Järven keskikohta on puolisen kilometriä leveä, järvi kapenee kohti etelää ja pohjoista. Yli kolmasosa Isosta Ahvenjärvestä on vähintään kymmenen metriä syvä. Järven itäosa on länsiosaa syvempi. Kymmenen metrin syvyyskäyrä kulkee paikoin aivan itäisen rantaviivan tuntumassa. Syvin piste, 28 metriä, sijaitsee itäisen rannan läheisyydessä.
Ison Ahvenjärven itärannalla sijaitsee Ahvenjärvensärkkä, jonka itäpuolitse virtaa pohjoisesta Pieneltä Ahvenjärveltä (169,9 metriä mpy) alkava Kukkopuro. Ison Ahvenjärven länsipuolella sijaitsee Kirkkosuo, josta virtaa tulouomia Isoon Ahvenjärveen. Järven eteläpuolella sijaitsee Kuikkalammen kylä ja Kuikkalampi (149,9 metriä mpy).
Ison Ahvenjärven vesitilavuus on 4 757 000 kuutiometriä.
Iso Ahvenjärvi (04.921.1.003) kuuluu Mekrijärven alueeseen (04.921), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Mekrijärven-Nuorajärven alue (04.92) ja ensimmäinen jakovaihe on Koitajoen valuma-alue (04.9). Iso Ahvenjärvi on neljänneksi laajin Mekrijärven alueen 29:stä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Laajimmat on Mekrijärvi, Kätkäjärvi ja Tetrilampi. Vesitilavuudeltaan Iso Ahvenjärvi on Mekrijärven jälkeen suurin.
F-liigan varaustilaisuus

F-liigan varaustilaisuus (markkinoinnissa englanniksi F-liiga Draft) on vuotuinen tapahtuma, jossa salibandyn miesten F-liigan organisaatiot varaavat oikeudet vapaana oleviin nuoriin pelaajiin. Tilaisuus järjestetään toukokuussa F-liigakauden päätteeksi.
Tilaisuuden kulku.
Varaustilaisuudessa on kolme kierrosta. Varausjärjestys määräytyy käännetyssä järjestyksessä siten, että edellisellä kaudella heikoiten sijoittunut aloittaa varauskierroksen. Kierrokset päättyvät aina hallitsevan mestarin vuoroon. 
Varaustilaisuus koskee ulkomaalaisia pelaajia. Seurat ovat sitoutuneet nimeämään Draft-tilaisuudessa vähintään yhden pelaajan, joka ei ole Ruotsin, Sveitsin tai Tšekin kansalainen. Mikäli pelaajalla on Ruotsin, Sveitsin tai Tšekin kansalaisuuden lisäksi jonkun muun maan kuin Suomen kansalaisuus, katsotaan pelaajan olevan tämän muun maan kansalainen.
Draft-järjestelmä ei koske suomalaisia pelaajia eikä pelaajaa, joka on päättyneellä kaudella pelannut F-liigassa, Divarissa tai ylimmässä juniorisarjassa (P22) vähintään 10 virallista peliä.
Seuralla on mahdollisuus neuvotella toisen F-liigan seuran kanssa varausvuorojen siirrosta, kuitenkin niin että jokaisessa varaustilaisuudessa joukkueella tulee olla vähintään yksi varausvuoro itsellään.
Nimettävän pelaajan tulee olla Draft-tilaisuuteen mennessä täyttänyt 18 vuotta. Nimettävä pelaaja voi täyttää kalenterivuoden aikana enintään 22 vuotta. Nimetyllä pelaajalla tulee olla myös voimassa oleva salibandyn kilpailulisenssi.
Nimeäminen on voimassa kunkin pelaajan osalta neljä vuotta. Nimeämisen voimassaolo päättyy kuitenkin viimeistään nimetyn pelaajan täyttäessä 24 vuotta. Nimeämisen jälkeen seura on yhteydessä pelaajaan viimeistään kesäkuuhun mennessä.
Martin Behaim

Martin Behaim (; 6. lokakuuta 1459 Nürnberg, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta – 29. heinäkuuta 1507 Lissabon, Portugalin kuningaskunta) oli saksalainen kartografi ja merenkävijä, jonka laatima karttapallo ("Erdapfel") on varhaisin säilynyt karttapallo. Se on Germanisches Nationalmuseum -museon kokoelmassa. 
Elämä ja ura.
Behaim polveutui varakkaasta kauppiassuvusta, joka asettui Nürnbergiin noin vuonna 1300. Hän sai tavanomaisen koulutuksen, mutta omien sanojensa mukaan hänen opettajiinsa kuului kuuluisa matemaatikko ja tähtitieteilijä Regiomontanus. Behaim aloitti liiketoiminnan jo varhain, ja hänestä tuli kauppaedustaja Antwerpenissä. Vuonna 1481 tai 1482 hän lähti liikematkalle Lissaboniin. Siellä hänen maineensa Regiomontanuksen oppilaana johti siihen, että kuningas Juhana II nimitti hänet jäseneksi tieteelliseen toimikuntaan, jonka tehtävänä oli löytää parannettu menetelmä leveyspiirien määrittämiseksi. Behaim väitetysti toimitti toimikunnalle meriastrolabin ja laadukkaampia navigointitaulukoita. Vuosina 1484–1485 hän väitti olleensa Diogo Cãon mukana tämän toisella Länsi-Afrikkaan suuntautuneella retkikunnalla. Tutkimusmatkoillaan Cão löysi Kongon suun ja eteni nykyiselle Walvis Bay -lahdelle asti. On kiistanalaista, ovatko Behaimin väitteet uskottavia; on mahdollista, että hän sijaan purjehti vain Guinean rannikoille, ehkä Benininlahdelle asti, mahdollisesti tähtitieteilijä José Vizinhon ja João Affonso d'Aveiron kanssa vuosina 1484–1486.
Palattuaan Behaimista tehtiin vuonna 1486 portugalilaisen Kristuksen veljeskunnan ritari, ja hän meni naimisiin Azorien Faialin ja Picon saarten kuvernöörin Jobst von Hurterin tyttären kanssa. Palattuaan Nürnbergiin Behaim valmisti kuuluisan karttapallonsa, luultavasti nürnbergiläisen humanistin Hartmann Schedelin avustuksella, vuonna 1492. Siinä näkyy selvästi Ptolemaioksen vaikutus, mutta siihen on myös yritetty sisällyttää myöhemmän keskiajan, muun muassa Marco Polon, löytöjä. Tieteellisenä teoksena se oli jo aikanaan arvoton parhaisiin karttoihin verrattuna: sen Länsi-Afrikka on täysin virheellinen; Kap Verden saaristo sijaitsee satoja kilometrejä oikealta paikaltaan, ja Atlantti on täynnä kuvitteellisia saaria. Vaikka Kolumbus ja Behaim olivat ilmeisesti samaan aikaan Portugalissa, mitään yhteyttä miesten välillä ei ole osoitettu. Ei myöskään voida todistaa, että Fernão de Magalhães olisi eteläistä reittiä etsiessään käyttänyt Behaimin maailmankarttaa, kuten aikoinaan uskottiin.
Carignan (Ardennes)

Carignan on kunta Pohjois-Ranskassa Ardennesin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee Chiers-joen varrella, noin 21 kilometriä Sedanin kaupungista itään.
Carignanin kollegiaalinen Notre-Damen kirkko kärsi suurta tuhoa kolmikymmenvuotisen sodan taistelussa vuonna 1639. Samoin kävi toisessa maailmansodassa vuonna 1940, jonka jälkeen se rakennettiin uudelleen alkuperäisen suunnitelmansa mukaan myöhäisgoottilaiseen tyyliin.
Rumigny (Ardennes)

Rumigny on kunta Pohjois-Ranskassa Ardennesin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee noin 40 kilometriä Charleville-Mézièresin kaupungista länteen.
Kunnan nähtävyyksiä on renessanssilinna "Château de la Cour des Prés". Linnassa on varustuksena kaksi pyäreää tornia sekä vallihauta. Linnaa vuokrataan juhlatilaisuuksiin, ja siellä voi vierailla.
Via Ardeatina

 
Via Ardeatina oli roomalainen tie, joka kulki Latiumissa Italiassa ja johti Roomasta sen eteläpuolella sijainneeseen Ardeaan. Se erkaantui Via Appiasta pian sen ylitettyä Almo (nyk. Almone) -joen, jonka jälkeen se suuntasi kohti Ardeaa, jonka etäisyys Roomasta oli 23 roomalaista mailia eli noin 34 kilometriä.
Via Ardeatina mainitaan "Curiosum urbis Romaessa" yhtenä teistä, jotka kulkivat Rooman porteista. Sen mainitsee myös grammaatikko Festus. Nykyisin tien nimi esiintyy Rooman Annunciazione della Beata Vergine Maria a Via Ardeatina -kirkon sekä siihen liittyvän kardinaalinviran nimessä.
Tie kulki suunnilleen nykyisten Tor Marancian ja Cecchignolan läpi. Lähellä nykyistä Solforataa noin 15 mailia eli 22 kilometriä Roomasta sijaitsi Vitruviuksen mainitsema kylmä, rikkipitoinen lähde, jota hän vertaa Aquae Albulaehen.
Via Augusta Sallentina

Via Augusta Sallentina (tai vain "Via Sallentina") oli roomalainen tie, joka kulki Apulia et Calabriassa Italiassa. Se sai alkunsa Hydruntumista, josta se jatkoi Via Trajanan Brundisiumista tullutta jatketta, ja päättyi Tarentumiin.
Historia.
Via Augusta Sallentina rakennettiin roomalaiseksi tieksi keisari Trajanuksen aikana tai sen jälkeen. Tie tehtiin seudulla kulkeneen varhaisemman messapien käyttämän kulkureitin paikalle. Tien nimi tunnetaan Quintus Fabius Balbuksen hautapiirtokirjoituksesta, jossa hänet mainitaan kyseisestä tiestä vastanneena virkamiehenä ("curator"). Via Augusta Sallentina jatkoi Via Trajanaa, mutta toisaalta se nähtiin antiikin aikana todennäköisesti Via Appian jatkeena, sillä Via Appia johti Tarentumin kautta Brundisiumiin.
Reitti.
Via Augusta Sallentina sai alkunsa Hydruntumista Calabrian niemimaan eli Italian ”saappaankoron” itärannikolta. Sinne kulki Brundisiumiin päättyneen Via Trajanan jatke. Via Augusta Sallentina kiersi Calabrian niemimaan rannikon ympäri ja päättyi sen länsirannikolle Tarentumiin.
Tien asemapaikat ja niiden väliset etäisyydet olivat "Tabula Peutingerianan" mukaan:
Tämä tekee tien pituudeksi 99 roomalaista mailia eli noin 146 kilometriä. Tien leveys oli noin neljä metriä ja se oli kivetty.
Via Aurelia Aeclanensis

Via Aurelia Aeclanensis, alun perin Via ad Herdoniam, Via ducente Herdonias ja Via Herdonitana, oli roomalainen tie, joka kulki Apulia et Calabriassa Italiassa. Se oli Via Appian haarauma, ja johti Aeclanumista Herdoniaehen.
Via Aurelia Aeclanensis rakennettiin oletettavasti 100-luvulla jaa. Se erkaantui Via Appiasta Aeclanumissa ja kulki jonkin matkaa Via Appian vanhaa linjaa, joka oli ollut käytössä vielä tasavallan ja Augustuksen aikana, mutta jonka uusi linjaus myöhemmin oli korvannut. Tie päättyi Herdoniaehen, jossa se liittyi Via Minuciaan/Via Trajanaan.
Via Caecilia

Via Caecilia oli roomalainen tie, joka kulki Samniumissa ja Picenumissa Italiassa. Se erkani Via Salariasta ja johti Amiternumin kautta Adrianmeren rannikolle.
Historia.
Via Caecilian rakennutti konsuli Lucius Caecilius Metellus Diadematus vuonna 117 eaa. Tien alkuosa Amiternumiin saakka tuli ensimmäisellä vuosisadalla osaksi keisari Claudiuksen rakennuttamaa Via Claudia novaa, joka yhdisti Via Salarian ja Via Claudia Valerian. Via Caeciliaa ei tunneta "itinerariumeista".
Reitti.
Via Caecilian tarkkaa reittiä ei tunneta. Sen sanotaan erkaantuneen Via Salariasta 35 roomalaisen mailin päässä Roomasta, mikä sijoittaisi risteyksen lähelle Reatea (nyk. Rieti), mutta joskus risteys on sijoitettu Interocriumiin. Tämän jälkeen tie kulki Amiternumiin. Tien oletetaan jatkuneen ainakin Apenniinien yli Adriaan ja mahdollisesti aina Adrianmeren rannalla sijainneeseen Castrum novumiin saakka.
Tien asemapaikkoja olivat oletettavasti:
Tien asemapaikkojen välisistä etäisyyksistä antiikin lähteissä esiintyy vain Adrian ja Castrum novumin välinen 15 mailia, joka mainitaan "Itinerarium Antonini Augustissa" osana Via Salarian jatketta.
Via Campana

Via Campana oli roomalainen tie, joka kulki Tiber-joen pohjoispuolta Roomasta rannikolle Campus salinarum Romanarumiin.
Via Campana oli Tiberin pohjoisrannan vanhin tie. Se sai nimensä Campus salinarum Romanarumista eli ”roomalaisten suola-allastasangosta”. Tie oli todennäköisesti hyvin vanha. Varhaisten roomalaisten historioitsijoiden mukaan sen olisi rakennuttanut kuningas Ancus Marcius. Myöhemmin joen pohjoispuolelle rakennettiin myös Via Portuensis. Tiet kulkivat alkuosaltaan samaa reittiä.
Via Campanaa ja Tiberin toisella eli eteläpuolella kulkenutta Via Ostiensista hallinnoi yhteinen ritariluokkaan kuulunut virkamies.
Tiestä on löydetty noin 50 metriä pitkä ja 4,6 metriä leveä osuus nykyisestä Pozzo Pantaleosta.
Via Cassia

Via Cassia oli roomalainen tie, joka kulki Etruriassa Italiassa ja johti Roomasta Florentian kautta Lucaan tai Lunaan.
Historia.
Via Cassia rakennettiin joskus vuoden 240 eaa. jälkeen, mutta sen tarkkaa rakentamisaikaa ei tunneta. Se rakennettiin osaksi uusina osuuksina ja osaksi hyödyntäen jo aiemmin olemassa olleita teitä. Se oli esimerkiksi myöhäisempi kuin Via Amerina, jonka reittiä se noudatti alkumatkasta.
Cicerolta käy ilmi, että Via Cassia oli hänen aikanaan tunnettu ja yleisesti käytetty valtatie, ja hän mainitsee sen Via Flaminian ja Via Aurelian ohella yhtenä niistä kolmesta tiestä, joiden kautta Roomasta pääsi Gallia cisalpinaan. Hän kuvaa Via Flaminian kulkeneen Galliaan Adrianmeren rannikon kautta, Via Aurelian Tyrrhenanmeren rannikon kautta ja Via Cassian Etrurian poikki (”"Etruriam discriminat Cassia"”). Näin käy selväksi, että tie oli päätie Etrurian läpi. Tie on selvästi sama, joka kuvataan "Itinerarium Antonini Augustissa", vaikkakin se käyttää tiestä virheellisesti nimitystä ”Via Clodia”. Kuitenkin jo pelkästään Forum Cassiin esiintyminen reitillä osoittaa, että kyse oli todellisuudessaa Via Cassiasta.
Reitti.
Via Cassia kulki alkumatkan samaa reittiä kuin Via Flaminia ja erkaantui siitä pian tien ylitettyä Tiberin Mulviuksen siltaa (nyk. Ponte Milvio) pitkin noin kolmen mailin päässä Roomasta. Via Clodia erkaantui Via Cassiasta vasemmalle noin yhdeksän mailin kohdalla kulkeakseen läntisempää reittiä. Hieman myöhemmin Via Cassia ohitti Vejin, joka on merkitty asemapaikaksi; tämä viitannee varsinaisen kaupungin sijasta Vejiin johtaneen tien risteykseen.
Tämän jälkeen Via Cassia nousi ylätasangolle ja kulki Baccanaehen, joka sijaitsi sammuneen tulivuoren kraatterissa. Sen kohdalla Via Amerina haarautui oikealle kulkeakseen itäisempää reittiä. Myöhemmin Via Cassia kulki muun muassa Volsiniin, Clusiumin ja Florentian kautta. "Itinerarium Antonini Augustissa" reitti päättyy Lucaan, mutta yleensä katsotaan, että tie jatkoi hieman edemmäs Lunaan, jossa se yhtyi Via Aureliaan.
Tien asemapaikat ja niiden väliset etäisyydet olivat:
Tämä tekee tien kokonaispituudeksi Roomasta Lucaan 239 mailia eli noin 353 kilometriä, ja Roomasta Lunaan 272 mailia eli noin 402 kilometriä.
Arretiumista Via Cassian varrelta sai alkunsa Via Flaminia militare, joka johti Bononiaan. Se mainitaan kuitenkin vain harvoin antiikin lähteissä, ja vaikuttaa jääneen käytöstä ainakin sotilastienä.
Via Ciminia

Via Ciminia oli roomalainen tie, joka kulki Etruriassa Italiassa. Se erkaantui Roomasta tulleesta Via Cassiasta oikealle Sutriumissa ja johti pohjoiseen Ciminus-vuoren suuntaan. Tien nimi tunnetaan ainoastaan keisari Hadrianuksen ajalle ajoitetusta piirtokirjoituksesta.
Laine Erik

Laine Erik (vuodesta 1976 Kallas; 21. huhtikuuta 1942, Retla Järvamaa Viro – 6. lokakuuta 2024) oli virolainen maataloustutkija ja entinen kansainvälisen tason Neuvostoliittoa edustanut keskimatkojen virolaisjuoksija.
Laine Erik nousi Neuvosto-Viron naisten yleisurheilun huipulle 1960-luvun alussa. Ensimmäisen kerran hän paransi maansa ennätyksiä 1961. Kaikkiaan Erik paransi Viron ennätystä 24 kertaa vuosina 1961–69: 400 m (57,7 – 54,1), 800 m (2.13,0 – 2.03,6), 1000 m (2.48,3) ja 5 kertaa viestissä.
Erik nousi vuoden 1964 800 metrin voitolla Neuvostoliiton mestaruuskisoissa olympiaedustajaksi Tokion olympialaisiin. Niissä hän eteni alkueränsä ja välieränsä 3. sijoilla loppukilpailuun, jossa hän sijoittui kuudenneksi.
Seuraavana vuonna hän oli kesäuniversiaadiedustaja Budapestissä, jossa hän otti voiton. Seuraavina vuosina Erikin uralla tuli menestystä - 2. ja 3. Neuvostoliiton mestaruus 800 metrillä vuosina 1967 ja 1968. Vuonna 1966 hän kuului Neuvostoliiton naisten joukkueeseen Vera Muhanova, Tamara Babintseva ja Laine Erik, joka teki maailmanennätyksen 3 x 800 metrin juoksussa. Vuoden 1968 Meksikon olympialaisista ei tullut Erikille aivan yhtä menestyksekkäät kuin Tokion olympialaiset, sillä hän jäi niukasti loppukilpailun ulkopuolelle 800 metrillä.
Laine Erik kuului Neuvostoliiton ja Neuvosto-Viron maajoukkueeseen yhteensä 31 kertaa. Hän kilpaili maaotteluissa Suomea vastaan niin 400 kuin 800 metrillä ja oli ylivoimainen voittaja näissä 1960-luvun maaottelujuoksuissa. Hänet valittiin Viron vuoden naisurheilijaksi vuosina 1967 ja 1968.
Laine Erik valmistui Viron maatalousakatemian kotieläintieteellisestä tiedekunnasta vuonna 1969 ja puolusti vuonna 1984 tohtoriväitöskirjaansa. Vuosina 1969-1996 hän työskenteli tutkijana Viron maatalousyliopiston eläintieteen instituutissa.