Saatananpalvontapaniikki Suomessa

Saatananpalvontapaniikki Suomessa oli erityisesti 1990-luvulla vaikuttanut moraalipaniikki, jossa kansainvälisten esikuvien mukaisesti myös Suomessa väitettiin olevan vaarallisia, saatananpalvontaa harjoittavia kultteja. Ilmiö korostui herätysliikkeiden vaikutusalueella.
1980-luvun saatananpalvontapaniikki Yhdysvalloissa oli fundamentalististen kristittyjen ja toisaalta mediakohun tuottama salaliittoteoria. Kun FBI:n tutkijat vierailivat Suomesssa vuonna 1994, he sanoivat Suomen saatananpalvontailmiön olevan vain Pohjois-Amerikasta levinnyttä hysteriaa. Ilmiötä tutkineen professori Titus Hjelmin mukaan ilman kristittyjen aktivismia koko saatananpalvontailmiötä olisi Suomessa tuskin syntynyt. Toinen syy ilmiön syntyyn oli media, jolle se oli sopivan värikäs ja dramaattinen aihe.
Suojelupoliisi selvitti saatananpalvontaan julkisuudessa yhdistettyä rikollisuutta 1990-luvun lopulla. Useimmissa tapauksissa rikosten yhteydet saatananpalvontaan olivat vähäisiä. Rikoksissa oli kyse ennen muuta nuorten ilkivallasta, johon liittyi alkoholi. Yhtään järjestäytynyttä saatananpalvontajengiä ei löytynyt. Todisteita siitä, että nuoria olisi järjestäytyneesti rekrytoitu mukaan saatananpalvontaan, ei löytynyt.
Moraalipaniikkia käsittelevät muun muassa tietokirjailija Katri Ylisen teos "Saatanallinen paniikki" (2024) ja uskontotieteilijä Tuomas Äystön "Paholaisen perilliset. Satanismipaniikin synkkä historia" (2025). Suomessa on poikkeuksellisesti puhuttu kahdesta eri ilmiöstä ja käsitteestä: nuorisojengeihin liittyvästä saatananpalvonnasta ja aatteellisesta satanismista. Kansainvälisesti käytetään yhdenmukaisemmin termiä satanismi. Uskonnontutkija J. Gordon Meltonin mukaan ”saatananpalvonta on maailman suurin uskonto, jota ei ole ikinä ollut olemassa.”
Tausta.
Keskustelu leviää Yhdysvalloista Suomeen.
Saatananpalvontapaniikki oli Yhdysvalloista 1990-luvun alussa Suomeen levinnyt ilmiö, jossa väitettiin saatananpalvojien salaisten kulttien hyväksikäyttävän lapsia ja nuoria. Saatananpalvonta esiteltiin Suomen lehdistössä aluksi ulkomaan asiana. Etenkin Yhdysvalloissa oli kertomusten mukaan jengejä, joissa aikuinen johtaja houkutteli nuoria palvontaan, huumeisiin, rikollisuuteen ja kuolemaan.
Suomessa satanismista alettiin käydä julkista keskustelua 1980-luvun puolivälissä, jolloin helluntailaiset huolestuivat ilmiöstä. Aiheesta puhui erityisesti Leo Meller. ”Rock on lenkki saatanan palvonnan ja suomalaisenkin kotipiirin välillä!”, Meller julisti "Kipinä"-lehdessä vuonna 1983. Mellerin mukaan soittamalla Electric Light Orchestra -yhtyeen levyä takaperin, saa kuuluviin sanoman ”Saatana on herra”. Kommentaattorien mukaan tämä oli mielikuvituksen tuotetta. Myös teoksessaan "Rock" (1986) Meller syytti rock- ja metallimusiikkia saatanallisista viesteistä. 
Mellerin näkemykset mukailivat Yhdysvalloissa käytyä keskustelua, mutta valtavirran tiedotusvälineet suhtautuivat niihin lähinnä huvittuneesti. Texe Marrsin kirjan "Uhattu uusi sukupolvi" (1989) mukaan muun muassa sellaiset lelut kuin My Little Pony tai He-Man ovat saatanallisia juonia. Marrsin mukaan esimerkiksi partiotyttöjen taitomerkeissä on okkulttisia symboleja.
Kasvava huoli.
Suomessa huolestuttiin satanismista toden teolla 1990-luvun alussa. Lehdistö alkoi pohdiskella, toimiko Suomessakin saatanallisia kultteja. Satanismi tai saatananpalvonta vakavana uskonnollisena vakaumuksena levisi Suomeen samoihin aikoihin. Esimerkiksi muusikko Kauko Röyhkä kertoi julkisesti olevansa satanisti. Myös uusnatsi Pekka Siitoin yhdistettiin julkisuudessa satanismiin, vaikka kyse oli pikemminkin omalaatuisesta okkultismista ja šokeeraamisen halusta. Suomalaiset satanistit eivät vielä 1990-luvun alussa järjestäytyneet, vaikka liikkeellä olikin yksittäisiä kannattajia. Setin Temppelillä oli tosin pienimuotoista järjestäytynyttä toimintaa jo 1980-luvulla.
Kesällä 1992 Norjasta alkoi tulla uutisia black metal -alakulttuuriin liittyneistä kirkonpoltoista. Black metal ei ollut välttämättä satanistista, vaan sen harrastajat saattoivat olla kiinnostuneita esimerkiksi kansallisesta menneisyydestä. Kirkon ja kristinuskon vastaisuus sai Norjassa kaikupohjaa mahdollisesti siksi, että tapakristillisyyden ohella siellä vaikutti jyrkän kristinuskon suuntauksia. Esimerkiksi kauhukirjallisuutta sensuroitiin jumalanpilkkasyytösten vuoksi. Kielletyistä asioista tuli monille kiehtovia ja black metal nähtiin vastalauseena kristinuskon vaikutukselle.
1990-luvun moraalipaniikki.
Julkisen keskustelun kärjistyminen.
Tietokirjailija Vesa Sisätön mukaan 1990-luvun puolivälin tienoilla ”tietoisuus saatananpalvonnasta suorastaan räjähti”, vaikka oikeasti saatananpalvonta ei ollut minkäänlainen ongelma eikä todellinen ilmiö. Sisätön mukaan osa ilmiötä Suomeen tuoneista alkoi nähdä saatananpalvontaa kaikkialla nuorten käyttäytymisessä. Kuten Yhdysvalloissa, myös Suomessa julkisuuteen ilmaantui omatekoisia asiantuntijoita, jotka enimmäkseen olivat evankelisen kristinuskon kannattajia. Saatananpalvontapaniikki levisi Suomeen lähinnä yhdysvaltalaisten evankelistojen mukana. 
Kirkon tutkimuskeskuksen johtaja Harri Heino julisti keväällä 1993 saatananpalvonnan saapuneen Suomeen. Hän kuvaili rikollisten pyörittämiä jengejä ja sanoi saaneensa tiedot sosiaalityöntekijöiltä ja poliisilta. Television ajankohtaisohjelmissa käsiteltiin ilmiötä maaliskuusta 1993 lähtien. Konservatiiviset uskonnolliset tahot esittivät julkisuudessa, että suomalaiset satanistit olivat järjestäytyneet. Suomen Kristillisen Liiton puheenjohtaja Toimi Kankaanniemi haki vuonna 1994 eduskunnalta markan avustusta ”saatananpalvojien vanhempainyhdistystoiminnan” käynnistämiseen.
Suomen evankelis-luterilainen kirkko tuotti vuonna 1994 "Saatana kutsuu minua" -videon, jota myytiin ja vuokrattiin runsaasti koulujen opetuskäyttöön. Valtakunnallisella tasolla ei ollut tehty päätöstä saatananpalvontaa koskevasta valistustyöstä, mutta yksittäiset koulut ja opettajat nostivat asiaa esiin oma-aloitteisesti, koska se joka tapauksessa puhutti julkisuudessa.
Kiihkeimmillään paniikki oli 1990-luvun lopulla, jolloin saatananpalvonta oli viestimissä näkyvimpiä keskustelunaiheita. "Ylioppilaslehden" artikkelin mukaan ”Jos sen ajan mediaa olisi uskonut, oli saatananpalvonta Suomen merkittävimpiä sosiaalisia ongelmia 1990-luvun puolivälin jälkeen.” Esimerkiksi eduskunnan oikeusasiamies Lauri Lehtimaja kertoi joulukuussa 1997 pitävänsä eläinaktivismia saatananpalvontaakin huolestuttavampana ilmiönä.
Satanismi ja saatananpalvonta.
Suomessa on poikkeuksellisesti puhuttu kahdesta eri ilmiöstä ja käsitteestä: saatananpalvonnasta ja satanismista. Kansainvälisesti käytetään yhdenmukaisemmin termiä satanismi. Satanismin edustajat ovat tyypillisesti korostaneet, etteivät he usko saatanaan todellisena hahmona vaan käyttävät sitä symbolina esimerkiksi individualismille. Satanistijärjestöt sanoutuvat irti väkivallasta ja rikollisuudesta. Oikeita satanisteja Suomessa oli vuosikymmenen aikana vain vähän, eivätkä he perustaneet omia järjestöjä Suomeen. 
Jaottelu satanismiin ja saatananpalvontaan pohjaa Harri Heinon näkemykseen vuodelta 1993, kun hän pyrki erottelemaan väitetyt jengit ja satanistisen aatteen. Jaottelua ei ole käytetty aina johdonmukaisesti. Saatananpalvonnan olemassaolo on tutkimuksessa myös kyseenalaistettu. 
Uskontotieteilijä Titus Hjelmin mukaan satanismin käyttöä šokeeraamiseen ilman satanistista maailmankuvaa voitaisiin kutsua pseudosatanismiksi. Uskontotieteilijä J. Gordon Meltonin mukaan saatananpalvonta on ”maailman suurin uskonto, jota ei ole ikinä ollut olemassa.”
Saatananpalvonnan asiantuntijat.
Nuorisosaarnaaja Riku Rinne oli vuoteen 1999 mennessä vieraillut 800 koulussa puhumassa saatananpalvonnan vaaroista. Rinteen vuoden 1994 kirja "Syvyyden kuilusta" sisälsi todistuksen entiseltä saatananpalvojalta. "Pimeys väistyy" -kirja (1996) sisälsi Päivi Niemen tarinan, johon sisältyi muun muassa kertomuksia yliluonnollisista ilmiöistä. Molemmista teoksista otettiin neljä painosta. Niemi vieraili entisen saatananpalvojan roolissa kouluissa ja seurakunnissa. Keijo Ahorinta julkaisi kirjan "Saatananpalvonnan monet kasvot. Käsikirja auttamistyöhön" (1997).
Titus Hjelmin mukaan edellä mainittujen esimerkkien kaltaisissa kirjoissa aiheeseen on tutustuttu ulkomaisen kristillisen kirjallisuuden kautta ja uskonnollisten linssien läpi katsoen. Hjelm on myös kuvannut, kuinka uskoon tulleet alkavat nähdä aiemman elämänsä uuden vakaumuksen valossa. Hjelmin mukaan se, mikä menneisyydessä oli tuntunut vain päihdehuuruiselta elämältä, oli uusin silmin katsottuna paholaisen vallassa elämistä.
Päivi Niemi antoi vuonna 2020 Ylelle haastattelun, jossa hän kuvaili saatananpalvonnan olleen osa nuoruuden sekoilua. Hän epäili, että kukaan ei olisi kuunnellut häntä, jos hän olisi puhunut ilman saatanaa. Niemen mukaan kristilliset tahot käyttivät häntä oman asiansa ajamisessa, mutta hän ei syytä ketään. ”Se oli pelin henki, sillä tarinat rikkinäisyydestä eheyteen ovat puhuttelevia.”
Kriittisiä näkemyksiä.
Kun FBI:n tutkijat vierailivat Suomesssa vuonna 1994, he sanoivat Suomen saatananpalvontailmiön olevan vain Pohjois-Amerikasta levinnyttä hysteriaa. "Helsingin Sanomissa" erikoisagentti Kenneth Lanning kommentoi, että Yhdysvalloissa ilmiö on jatkunut 1980-luvun alkupuolelta asti ja levinnyt sieltä läntiseen Eurooppaan. ”Kymmenen vuoden aikana Yhdysvalloissa ei ole tullut ilmi yhtään tapausta, jossa olisi kyse organisoidusta saatananpalvonnasta.” Lanningin mukaan Saatanan pelko on historiallisesti liittynyt kulttuuriseen ja yhteiskunnalliseen muutokseen. Ihmiset etsivät helppoa ratkaisua ja syylliseksi nimetään erilaiset, esimerkiksi ulkomaalaiset.
Myös komisario Thomas Elfgren Suomen keskusrikospoliisista sanoi "Helsingin Sanomille" vuonna 1994, että mitään todisteita mistään organisoidusta saatananpalvonnasta Suomessa ei ole. ”Muutamat tapaukset viittaavat joihinkin yksittäisiin ihmisiin, jotka haluavat eläytyä rooleihinsa, koska julkisuus on antanut siihen aihetta.”
Satanismia roolipeleissä.
Yhdysvaltalainen Patricia Pulling oli perustanut 1980 -luvulla Bothered About Dungeons and Dragons -järjestön, jonka tavoitteena oli "Dungeons &amp; Dragons"-roolipelin kieltäminen. Suomessa kristillinen Kuva ja Sana -kustantamo julkaisi Pullingin "Noidankehässä"-kirjan vuonna 1993. "Alibi"-lehti kirjoitti Pullingin kirjasta laajasti kansiotsikolla ”Palvooko sinunkin lapsesi Saatanaa?”
Keijo Ahorinta koulutti nuorten kanssa työskenteleviä muun muassa siitä, että D&amp;D:ssä käytettävät symbolit ovat saatananpalvonnan kuvastoa ja rituaaleja. Ahorinta kertoi muun muassa, että saatanalliseen palvontaryhmään sisältyy tarkka hierarkia: ylipappi, papitar, velho, noita, meedio, selvänäkijä, aseenkantaja ja noviisi. Uuden saatananpalvojan vihkimysmeno muistuttaa ”äärimmäisiä seksuaaliorgioita”. 
Vuonna 1997 television "Lauantaivekkarissa" käytiin toimittaja Susanne Päivärinnan johdolla keskustelua siitä, houkuttelevatko uusnatsit roolipeleillä lapsia saatananpalvontaan. "Skeptikko"-lehdessä vuonna 2018 ilmestyneen Vesa Linja-ahon artikkelin mukaan suomalaiset valtavirran tiedotusvälineet kohtelivat roolipelaajia pääosin asiallisesti. Lähes jokaisessa uutisessa kuitenkin mainittiin erikseen, että roolipelaamisella ei ole mitään tekemistä saatananpalvonnan kanssa.
Katri Ylinen haastatteli "Saatanallinen paniikki" -kirjaa (2024) varten roolipeliharrastajaa, joka oli järjestänyt 1990-luvulla liveroolipelin Pohjois-Pohjanmaalla. Yksi pelaajista oli maskeerattu demoniksi, joka ilmestyi muille nuotiolla. Läheisessä metsässä peliä seurasi kristityn perheen isäntä, joka sai näystä vahvistuksen epäilyilleen. Tapausta käsiteltiin paikallislehdessä, seurakunnan kokouksissa ja tiedotustilaisuudessa. Haastateltavan mukaan pelko alkoi kylässä muistuttaa joukkohysteriaa. Hän vertasi kyläläisten käsityksiä 2020-luvun QAnon-salaliittoteorioihin.
Satanismia muualla.
Saatananpalvontaa käsittelevien artikkeleiden kuvituksina oli eläinten pääkalloja, kynttilöitä ja kaapuhahmoja. Roolipelien ohella muun muassa kauhuelokuvien, fantasiakirjallisuuden tai "Noidan käsikirjan" epäiltiin houkuttelevan lapsia ja nuoria okkultismiin ja saatananpalvontaan. 
Suomen Kristillinen Liitto yritti vuonna 1999 esittää Jyväskylän maalaiskunnan valtuustossa, että kirjastoista poistettaisiin ”okkultismiin, taikauskoon ja satanismiin” liittyvät kirjat. Yhteen niputettiin mustan magian opppaat ja Stephen Kingin kauhukirjat. Kirjaston työntekijät ja "Kirjastolehti" esittivät asiasta vastalauseen.
Saatananpalvontaan liittyviä huhuja liikkui etenkin Tampereen ympärillä. Paikallisen salaliittoteorian mukaan tamperelaisten kirkkojen sijainnista syntyy karttaan pentagrammi, jonka alin sakara osoittaa saatananpalvojien salaisen kuudennen kirkon sijainnin Ratinan sillan alla. Todellisuudessa sillan alla ei sijaitse kulttipaikkaa.
1990-luvulla ilmestyi lehtijuttuja tai liikkui puheita, joissa kuolleita eläimiä löytyi metsästä ja löydöt yhdistettiin saatananpalvontaan. Katri Ylisen haastatteleman poliisin mukaan pieneläinten kiduttamiseen ei 1990-luvulla tosiasiassa törmätty juuri ollenkaan. Eläinrääkkäys on ominaista tietyille persoonallisuushäiriöille, eikä se ole sidoksissa rituaalisuuteen.
Stereotypiat ”saatananpalvontamusiikista”.
Kristittyjen nuorten rukousryhmät saattoivat tehdä rukousiskuja ”saatananpalvontamusiikkia” esittävien yhtyeiden konserttien yhteydessä. Apocalyptica-yhtye ei saanut esiintyä raumalaisessa kirkossa vuonna 1997. Jotkut vastapuoleksi julistautuneet nuoret harjoittivat vandalismia hengellisissä yleisötilaisuuksissa. 
Kun heavy metal -yhtye Black Sabbath esiintyi Provinssirockissa 1998, festivaalijärjestäjät tekivät erityisjärjestelyjä yhtyeen suojaamiseksi helluntailaisilta mielenosoittajilta. Ennen konserttia kolmisenkymmentä mielenosoittajaa käyttäytyi yhtyeen hotellilla uhkaavasti. Tarkoituksena oli päästä sisään hotellihuoneisiin rukoilemaan yhdessä laulaja Ozzy Osbournen kanssa ja saada hänet katumaan syntejään. Hotelliin toimitettiin järjestysmiehiä. Seuraavana päivänä mielenosoittajia oli hotellin edustalla kaksi kertaa enemmän. Yhtyeen toinen bussi jäi jumiin, mutta itse Black Sabbath saatiin konserttiin ajoissa eri reittiä. Päälavalle johtavan tien varsi oli täynnä mielenosoittajia, jotka seurasivat yhtyettä vielä lentokentälle. Yhtye kommentoi, etteivät he olleet missään kohdanneet vastaavaa uskonnollista paniikkia kuin Seinäjoella.
Provinssirockin aikana Seinäjoen kirkkoja vartioitiin, sillä saatananpalvojien epäiltiin vahingoittavan niitä. Syynä epäilyyn oli HIM-yhtyeen esiintyminen festivaalilla. Yhtye oli saanut syytöksiä satanistisen symboliikan käytöstä. Yhtyeen laulaja Ville Valo kiisti syytökset "Poliisi-TV"-ohjelmassa.
Black metalin ympärillä oli kohu koko vuosikymmenen ajan. 1990-luvun ja 2000-luvun taitteessa Lahdessa käytiin kolme vuotta kiistaa kaupungin nuorisokeskuksen Kasisalissa järjestetyistä metallikonserteista. Vuonna 2000 "Ilta-Sanomat" kysyi kahdessa artikkelissaan, miksi kaupunki tarjoaa tilat konserteille, jotka voivat toimia porttina saatananpalvontaan. Lehti kuvasi black metal -iltoja otsikolla ”Lahdessa bailataan satanismin rajamailla”. Ankkarockissa ei esiintynyt yhtään black metal -yhtyettä, mutta paikalla oli herätysliikkeen edustajia osoittamassa mieltään. Näyttävimpiä esimerkkejä black metal -kohusta oli Ylen "MOT"-ohjelma kesällä 2001. "Saatanalliset sävelet" esitteli Helsingin Tuska-festivaalia, jolla toimittaja Martti Backmanin sanoin ”bailataan kuoleman, veren, koston ja väkivallan merkeissä.”
Ilkivalta.
Suomen saatananpalvontapaniikki keskittyi rituaalisesta hyväksikäytöstä kerrottujen tarinoiden sijaan lähinnä hautojen häpäisyihin. Vuosina 1997–2001 Suomessa kaadettiin satoja hautakiviä, hautaristejä käännettiin ylösalaisin ja hautausmaiden kappeleihin töhrittiin pentagrammeja, pietarinristejä tai iskulauseita. Lehdistö syytti tapahtuneesta satanisteja. Ei juuri ole näyttöä siitä, että ilkivallan pääasialliset vaikuttimet olisivat olleet peräisin vakaumuksellisesta saatananpalvonnasta, vaan taustalla oli esimerkiksi päihteitä ja lasten kaltoinkohtelua.
Titus Hjelmin väitöskirjan "Saatananpalvonta, media ja suomalainen yhteiskunta" (2005) mukaan tiedotusvälineillä oli merkittävä osuus moraalipaniikin luomisessa. Julkinen keskustelu kytkeytyi rikoksiin, joita Saatanaa palvovien nuorien väitettiin tekevän. Yleensä rikoksia tekivät syrjäytyneet tai psyykkisesti oireilleet nuoret, joita okkultismi kiinnosti salaperäisyyden ja kapinallisuuden vuoksi. Tiedotusvälineiden mielenkiinto kohdistui kuitenkin juuri saatananpalvontaan, ei ongelmiin ilmiön taustalla. 
Hjelm esitti tutkimuksessaan, että jos 1980-luvulla oli muotia potkia autojen peilejä, 1990-luvulla kaadettiin hautakiviä. Motiivina ei ollut Saatana, vaan kielletyn ja paheksutun houkutus. Saatananpalvonnalla ei siis välttämättä ollut mitään tekemistä ilmiön kanssa. Vaikka asiat liittyisivät toisiinsa, saatananpalvonnasta puhuminen ei välttämättä toisi Hjelmin mukaan lisäarvoa. Nuoria autettaessa heidät tulisi Hjelmin mukaan pystyä kohtaamaan nuorina eikä saatananpalvojina.
Aihetta tutkineet suojelupoliisin edustajat kommentoivat myöhemmin, että nuorten motiivit hautakivien kaatamiseen olivat tuskin saatanallisia vaan pikemminkin humalaisia. Hautausmaat saattoivat olla 1990-luvulla paikkoja, jossa saattoi pussikaljoitella salaa. Tekoihin yllytti nuorten miesten halu esitellä voimiaan mukana olleille nuorille naisille. 
Uutisissa oli ollut mainintoja kaadetuista hautakivistä jo ennen 1990-lukua. Esimerkiksi keväällä 1981 kaadettiin Helsingissä 160 hautakiveä ja Merikarvialla 58 hautakiveä. Jälkimmäisessä tapauksessa poliisi pidätti teosta epäiltynä joukon nuoria. "Helsingin Sanomien" uutisen mukaan alustava tutkimus kertoi, että teot oli tehty juopuneena. Samassa uutisessa Malmin hautausmaan puutarhuri kertoo, että nuorisojengit häpäisevät hautoja joka kevät.
Nuorten pahoinvointi.
Titus Hjelmin mukaan saatananpalvonta oli median esityksissä selittävä määre, mikä oli toimittajille helpompaa kuin puhuminen esimerkiksi yhteiskunnallisista olosuhteista, nuorten syrjäytymisestä tai rajojen koettelusta. Hjelmin mukaan nuorten oma ääni kuului saatananpalvontasyytösten yhteydessä hyvin harvoin. 
Ida Väyrysen mukaan lähteiden perusteella 1990-luvun laman yhteydessä tehdyt leikkaukset sosiaali- ja terveydenhuoltoon ovat saattaneet vaikuttaa nuorison pahoinvoinnin kasvuun. Toisaalta on ongelmallista tehdä oletuksia siitä, että nuoren ongelmat ja saatananpalvonnasta kiinnostuminen liittyisivät aina toisiinsa.
Merja Hermonen kuvaa väitöskirjassaan, kuinka laman myötä nuorten itsemurhaluvut nousivat. Etenkin nuorten miesten itsemurhaluvut olivat Suomessa Euroopan korkeimmat. Samaan aikaan mielenterveyspalveluita ja lastensuojelua karsittiin leikkauspolitiikan myötä. Katri Ylinen lainaa kirjassaan aikalaisartikkeleita, jotka kuvaavat miten turvattomuuden kasvu sai nuoret pelkäämään. Työttömyyttä ja taloudellista ahdinkoa lisännyt lama lisäsi perheiden paineita, jotka taas purkautuivat nuorten väkivaltaisena oireiluna. 
Päivi Niemen mukaan aikanaan saatananpalvojiksi nimetyt olivat hänen nähdäkseen rikkinäisiä ja epätoivoisia nuoria. Mitään Saatana-kulttia tai muuta järjestäytynyttä toimintaa ei Suomessa ole koskaan ollut. Tiedotusvälineissä kohua käytettiin tylsyyden vastapainona.
Rikokset, joihin liittyi rituaalinen motiivi.
Supo teki vuosikymmenen lopulla tilaston Suomessa tapahtuneista rikoksista, joissa oli viitteitä saatananpalvonnallisiin motiiveihin. Jotkut rikoksista olivat Saatanan innoittamia rituaalisia tekoja. Rikoksissa oli kyse ennen muuta nuorten ilkivallasta, johon liittyi alkoholi. Huumeet eivät olleet esillä juuri koskaan.
Vuosien 1990 ja 1998 välillä tapahtui neljä kirkon tuhopolttoa. Lisäksi oli joitakin epäonnistuneita tuhopolttoyrityksiä. Tiettävästi kaikkiin tapauksiin ei liittynyt saatanallista motiivia.
Vuonna 1998 kuusi nuorta miestä tuomittiin törkeästä vahingonteosta heidän kaadettuaan huomattavan määrän hautakiviä Lahdessa. Tekijät kertoivat oikeudessa motiivinsa olevan ideologinen. Samana keväänä Nastolan helluntaiseurakunnan tilat oli sytytetty tuleen polttopulloilla. Kaksi rikokseen osallistuneista oli mukana myös Lahden tapauksessa. "Pirunkehto. Suomalaisen black metallin tarina" -kirjan mukaan muut neljä olivat lahtelaisen black metal -yhtye Exordiumin jäseniä.
Katri Ylisen haastattelujen mukaan poliisin tiedossa on 1990-luvulta yksi henkirikos, johon on ollut liitettävissä rituaalisia piirteitä. Rikos tapahtui pohjoisessa Suomessa. Ylisen mukaan rikoksen mahdolliset ritualistiset viitteet eivät ehkä ole olleet julkisuudessa. 
Ylisen haastattelema poliisi epäili, että käsitys suomalaisista aikuisen johtamista kulttiryhmistä on voinut syntyä vain yhden tapauksen perusteella. Tampereella oli 1990-luvulla tapaus, jossa nuori tyttö oli ajautunut ongelmiin. Kaupungissa vaikutti ammattirikollinen, joka oli manipuloinut ympärilleen piirin, johon kuului nuoria tyttöjä ja päihteiden käyttöä. Poliisin mukaan kyse ei ollut niinkään ideologisesta vaikuttajasta vaan opportunistista, joka harjoitti vallankäyttöä. Rituaaleista puhuttiin, mutta poliisi ei saanut niistä varmaa tietoa. Ylisen mukaan voitaisiin päätellä, että nämä tapahtumat johtivat "Saatana kutsuu minua" -videolla esitetyksi tarinaksi.
Väitteet saatananpalvonnasta ja murhista.
Nokialainen kunnanvaltuutettu ja nuorisotyöntekijä Markku Mallat kuoli henkirikoksen uhrina keväällä 1996. Tapaus liitettiin huhuissa muun muassa saatananpalvojiin. Mallatin ruumis löytyi metsästä pitkäperjantaina. Ruumiin käsien väitettiin olleen ojennettu sivuille ja nilkat olleen ristittyinä samaan tapaan kuin ristiinnaulitsemisessa. Tämä ei kuitenkaan pitänyt paikkaansa. Tapoksi luokitellusta rikoksesta ei koskaan tuomittu ketään, ja se vanhentui vuonna 2016.
Suomen tunnetuin saatananpalvontaan liitetty rikos oli Hyvinkään paloittelusurma 1998. Tuolloin joukko black metal -harrastajia surmasi ja silpoi ystävänsä pitkän juopottelun päätteeksi. Julkisuudessa tapahtuneesta syytettiin saatananpalvojia. Lopullisessa oikeudenkäynnissä kuitenkin todettiin, että satanismilla tai saatananpalvonnalla ei ollut merkitystä tuomion kannalta. Kansanperinteessä tapaus on kuitenkin jäänyt elämän rituaalimurhana. Hovioikeuden päätös oli "Helsingin Sanomissa" muutaman rivin uutinen ja iltapäivälehdissä siitä ei kerrottu. 
Lehdistö jätti alkoholin vaikutuksen vähemmälle huomiolle. Toinen murhatuomion saaneista tekijöistä sanoi haastattelussa, ettei teossa ollut kyse saatananpalvonnasta, satanismista tai black metalista, vaan ”tolkuttomasta kännistä”. Yhtä henkilöä kiusattiin, mutta kenelläkään ei käynyt mielessä, että hän voisi kuolla. Tekijän mukaan he päätyivät paniikissa paloittelemaan uhrin. Saatananpalvontaa tuolloin väitöskirjaansa varten tutkinut Merja Hermonen oli aiheesta yhteydessä Saatanan kirkon Peggy Nadramiaan. Church of Satanin johtohahmo totesi tuolloin, ettei päätekijän ilmaisema satanismi ollut aatteellista vaan vaikutti sekaisin olevan ihmisen huomiohakuisuudelta.
Marja Hermonen on kertonut soittaneensa heti poliisille kuultuaan murhasta. Hän oli kehottanut viranomaisia olemaan puhumatta tiedotusvälineille mistään satanistisesta rituaalimurhasta. Seuraavana päivänä rituaalimurhan saattoi kuitenkin lukea näyttävästi otsikoista. Hermosen mukaan poliisista kerrottiin hänelle, että valinta oli ollut tietoinen. Poliisi oli halunnut antaa nuorisolle varoituksen saatananpalvonnan vaaroista.
Mediapaniikin huippu.
Uutisten seurauksena saatananpalvontailmiö kasvoi mediassa entisestään koko seuraavan vuoden ajan. Titus Hjelm on kuvannut Hyvinkään paloittelusurmaa saatananpalvontaan kohdistuneen mediamielenkiinnon huipentumaksi. Hjelmin mukaan herätyskristillisten tahojen valitseminen haastateltaviksi asiantuntijoiksi mediassa oli merkittävä syy Hyvinkään tapauksen yhdistämiseen saatananpalvontaan. Pohjaa nuorten parissa väitetysti harjoitetun kultin olemassaololle oli luotu vuosikymmenen alusta asti ja Hyvinkään tapauksen katsottiin vahvistaneen epäilyt. Vuodesta 1998 alkaen herätyskristillisten asiantuntijoiden toistamat käsitykset saatananpalvonnasta saavuttivat vallitsevan aseman tiedotusvälineissä. 
Hjelm laski, että kun Suomessa julkaistiin ensimmäiset akateemiset tutkimukset saatananpalvontailmiöstä, aiheesta oli ehtinyt ilmestyä ainakin 1145 sanomalehtiartikkelia, 114 ohjelmaa, 18 Yleisradion radio-ohjelmaa sekä lukuisia aikakauslehtien artikkeleita. Enemmistössä jutuista saatananpalvonnasta puhuttiin rikollisuuden asiayhteydessä. Sitä käsiteltiin yhteiskuntarauhan vihollisena, pelottavasti leviävänä kulttina.
Vielä vuonna 1999 "Image"-lehdessä ilmestyi pitkä henkilöjuttu 13-vuotiaana saatananpalvojaksi joutuneesta Teasta. Myöhemmin Tea tapaa Riku Rinteen ja tulee uskoon. Artikkelissa kuvataan raakaa seksuaalista rituaalia, joka muistuttaa Keijo Ahorinnan kuvauksia. Katri Ylisen mukaan tarina vaikuttaa olevan suurenneltu ja toimittaja on ilmeisesti kirjoittanut sen ylös sellaisenaan, kyseenalaistamatta todenperäisyyttä.
Kohu hiljenee.
2000-luvun puolivälissä saatananpalvontakohu laantui. Pappi ja nuorisotutkija Merja Hermonen ja uskontotieteilijä Titus Hjelm julkaisivat aiheesta väitöskirjansa. Katri Ylisen kuvauksen mukaan julkisuudessa oli nyt kaksi tutkijaa häivyttämässä pelkoa ilmiöstä, josta ei aiemmin ollut luotettavaa tietoa. Hermonen ja Hjelm ”palastelivat moraalipaniikkia ja huolipuhetta tehokkaasti palasiksi” eikä spekulaatioille ollut enää tilaa.
Suojelupoliisi selvitti saatananpalvontaan yhdistettyä rikollisuutta 1990-luvun lopulla. Rikosten yhteys saatananpalvontaan jäi vähäiseksi tai olemattomaksi. Yhtään järjestäytynyttä saatananpalvontajengiä ei löytynyt. Myöskään muuta saatananpalvojien organisaatiota tai yhteistyötä ulkomaisten liikkeiden kanssa ei löytynyt. Ei löytynyt todisteita siitä että nuoria olisi järjestäytyneesti rekrytoitu mukaan saatananpalvontaan.
Titus Hjelmin mukaan tiedotusvälineissä harjoitettiin itsekritiikkiä 2000-luvun alun jälkeen, kun saatananpalvonnasta alkoi ilmestyä ensimmäisiä akateemisia tutkimuksia. Herätyskristillisen saatananpalvontapuheen kyseenalaistava kriittinen näkökulma sai enemmän tilaa julkisuudessa eikä esimerkiksi metallimusiikin kuuntelua enää välttämättä yhdistetty saatananpalvontaan. Ilmiö hävisi vähitellen uutispuheesta. Myös hautausmaavandalismi loppui lähes kokonaan. Hjelmin mukaan voidaan väittää, että kun ilmiöstä kertominen julkisuudessa lakkasi, vandalismi ei enää houkutellut jännitystä etsiviä nuoria. Kun kirjoittelu väheni eikä ilmiö enää ruokkinut itseään, myös helluntailaiset mielenosoittajat katosivat Tuska-festivaalin edestä.
Osa kristillisistä toimijoista piti huolta saatananpalvonnasta esillä myös 2000-luvun puolella. Vuosituhannen alussa herätyskristillisissä piireissä esitettiin vastalauseita noidista ja velhoista kertovalle "Harry Potter" -kirjasarjalle. Syytökset saatanallisesta musiikista nousivat vielä hetkeksi julkisuuteen vuonna 2006 Lordi-yhtyeen suosion myötä. Kertomusten mukaan vielä 2000-luvun alussa joissakin kristillisissä piireissä poltettiin levyjä ja kirjoja, esimerkiksi fantasiakirjallisuutta.
1990-luvulla saatananpalvontaan liittyvä kouluvalistus oli hyvin kristillistä. Vuonna 2004 opetushallitus ilmoitti uuden opetussuunnitelman mukaisesti peruskoulujen olevan uskonnollisesti tunnustuksettomia. Kouluissa ei enää evankelioitu. Kyselytutkimusten mukaan 2000-luvun aikana suomalaisten usko Saatanan olemassaoloon laski alle puoleen entisestä.
Ulvilan surman rituaalisyytökset.
Saatananpalvonta nousi yllättäen uudelleen uutisaiheeksi vuonna 2012 Ulvilan surman tutkinnan yhteydessä. Anneli Auer todettiin vuonna 2010 syylliseksi miehensä murhaan, mutta hovioikeus hylkäsi surmasyytteen seuraavana vuonna. Toisen esitutkinnan aikana syyttäjät nostivat esiin väitöksiä saatanallisista rituaaleista, joissa surmattiin kymmeniä eläimiä. Auerin väitettiin pahoinpidelleen lapsiaan ja käyttäneen edesmenneen miehensä tuhkaa ja verta rituaaleissa.
Kirjailija Tiina Raevaara kyseenalaisti syytökset ja vertasi niitä 1980–1990-lukujen yhdysvaltalaisiin "satanic ritual abuse" -syytöksiin. Raevaara totesi, että usein lasten esittämien syytösten taustalla ovat aikuisten johdattelevat kysymykset ja että väitteet rituaaleista on sittemmin todistettu perättömiksi. Auerin asianajajan Juha Mannerin mukaan syyte oli poikkeuksellisen älytön, sillä se perustui ainoastaan lasten kertomuksiin eikä mitään muita todellisia todisteita teoista löytynyt. Sekä Titus Hjelm että Merja Hermonen tyrmäsivät julkisesti asiantuntijatodistajan, Keijo Ahorinnan, valinnan. Hjelm sanoi uutisia lukiessaan miettineensä, oliko hänen väitöskirjansa mennyt aivan hukkaan. "Helsingin Sanomissa" Hjelm kommentoi Ahorinnan valintaa asiantuntijaksi sanoen, että tämän näkemykset saatananpalvonnasta ”perustuvat kritiikittömästi amerikkalaisten karismaattisten kristittyjen parissa kehitettyyn myyttiin, jolla on hyvin vähän yhtäläisyyksiä todellisuuden kanssa”.
Ulvilan tapauksen yhteydessä tiedotusvälineiden kiinnostuksen kohteena eivät tällä kertaa olleet väitetyt saatananpalvontaan viittaavat merkit, vaan syyttäjän käyttämän asiantuntijan pätevyys. Hjelmin havainnon mukaan tiedotusvälineissä ja yleisökommenteissa saatananpalvontaväitteeseen suhtauduttiin pääasiassa epäillen. Hjelmin mukaan reilu vuosikymmenen aiemmin Keijo Ahorinnalla oli lähes yksinoikeus saatananpalvontailmiön kommentoinnissa, mutta nyt suhtautuminen julkisuudessa oli skeptistä. Esimerkiksi rikoskirjailija Matti Rönkä kommentoi, että tutkinnan paljastukset olivat hänestä niin outoja, etteivät ne kelpaisi edes dekkarin juoneksi. Saatananpalvontaväitteet hävisivät pian julkisuudesta.
Vuonna 2023 Auerin lapset peruivat todistuksensa äitiään vastaan. Auerin nuoremmat lapset kertoivat sepittäneensä tarinat sijaisvanhempiensa painostuksesta. Auerin vanhin lapsi oli koko ajan vakuuttanut, että hänen äitinsä on syytön. Vuonna 2024 korkein oikeus purki Anneli Auerin ja hänen entisen miesystävänsä seksuaalirikostuomion. Juha Mannerin mukaan seksuaalirikossyyte oli osoitus saatanapaniikista. Manner ja Milla Ollikainen kutsuvat kirjassaan "Ulvilan surma" (2024) Auerin seksuaalirikosjuttua suomalaiseksi "satanic panic" -tapaukseksi. Juha Manner kertoo kirjassa ajatelleensa heti syytteistä kuultuaan, että väitteet ovat täysin uskomattomia eivätkä voi pitää paikkaansa. Auerin toisen asianajajan Markku Fredmanin mukaan lasten kertomukset olivat epäuskottavia, ne sisälsivät runsaasti yksityiskohtia, jotka eivät voineet pitää paikkaansa, eikä kotietsinnässä löytynyt todisteita tarinoiden sisältämästä tarpeistosta.
Ilmiön arviointia.
1990-luvun saatananpalvontakeskustelu.
Vesa Sisätön mukaan lama-aika nostaa helposti esiin uhkaavia ilmiöitä. Saatananpalvonta oli hyvä vihollinen, johon suomalaiset saattoivat peilata maailman murroksen koettelemaa identiteettiä. Tuomas Äystön mukaan moraalipaniikin perinteinen muoto on nuorison tekemisistä huolestuminen. Esimerkiksi bändipaita saatettiin tulkita merkiksi nuoren epäterveistä kiinnostuksenkohteista. Väitöskirjatutkija Ida Väyrysen mukaan tiedotusvälineissä luotiin 1990-luvulla stereotypioita, joissa ”mustiin vaatteisiin ja pentagrammikoruihin pukeutunut teini on potentiaalinen uhka yhteisölle tai vähintään itselleen.”
Uskontotieteilijä Teemu Taira on sanonut Titus Hjelmin tutkimukseen perustuen, että tiettyjen ihmisten luokitteleminen saatananpalvojiksi edistää ainakin kristillisten tahojen sanoman leviämistä ja antaa heille julkisuudessa määrittelyvallan. Viranomaiset olivat 1990-luvulla kommentoimassa saatananpalvontaa vain vähän ja tutkijat eivät juuri lainkaan. Äänessä olivat Saatanan roolia korostavat kristityt, joiden näkemykset olivat peräisin Yhdysvalloista. 
Titus Hjelm vertasi 1990-luvun tilannetta myöhemmin siihen, että ”rasisti olisi kommentoinut uutisvälineissä maahanmuuttajuutta”. Hjelmin mukaan on mahdollista, että tiedotusvälineissä ei tuolloin osattu tunnistaa sellaista kristillistä näkökulmaa, josta ilmiötä tarkasteltiin. Näin ensisijaisesti sosiaalisesta ongelmasta tehtiin uskonnollinen ilmiö. Jos media ei olisi yhdistänyt vandalismia satanismiin ja puhe olisi ollut pelkästään uskonasioista, ilmiö olisi Hjelmin mukaan todennäköisesti kiinnostanut vain omistautuneimpia uskovaisia.
Hjelmin mukaan saatananpalvontaa sellaisena kuin osa kristillisistä toimijoista on sitä kuvaillut, ei ole olemassa. Hjelmin mukaan ”saatananpalvonta käytännössä on sellainen asia, mikä on ehkä enemmänkin nuorison toiminnasta huolestuneiden vanhempien ihmisten päässä kuin missään todellisuudessa tapahtuva asia.” Hautakivien kaatamisen kaltaisen ilkivallan tai psyykkisen oireilun ensisijaista syytä olisi syytä etsiä muualta kuin saatananpalvonnasta. 
Katri Ylinen vertaa saatananpalvojiin liitettyjä tarinoita ja todistuksia noitavainojen pöytäkirjoihin. Molemmissa sekoittuvat huhut, harhat, valheet ja hysteria. Saatananpalvontailmiötä 1990-luvun nuorisokulttuurissa tutkinut Merja Hermonen on kommentoinut haastattelussa, että ilmiössä on ollut samanaikaisesti mukana sekä komedian että tragedian piirteitä.
"Pimeä hehku" -väitöskirjan tekijä Merja Hermonen on pohtinut sitä, miksi satanismi puhutteli juuri nuoria. Kehityspsykologiassa käytetään termiä moratorio, joka tarkoittaa identiteetin etsimisen tilaa ja elämänvaihetta. Nuoret joutuvat kohtaamaan moratorion, sillä suomalaisessa kulttuurissa itsenäistyminen nähdään tärkeänä.
Myöhemmin.
Titus Hjelm kommentoi vuonna 2013, että voi olla liian aikaista todeta, että uutta saatananpalvontapaniikkia ei enää tule. Hjelm suhtautui kriittisesti tuolloiseen suomalaisen uskontojournalismin tasoon. Tiedotusvälineissä uskonnollisuus saattoi edelleen itsessään pätevöittää kommentoimaan uskontoon liittyviä uutisia.
Katri Ylinen kirjoitti vuonna 2024, että 2020-luvulla saatananpalvonnan ajatellaan usein jääneen vuosituhannen alkuun nuorisoilmiöksi ja moraalipaniikiksi, kun taas satanistiksi samastutaan edelleen. Suomessa on esimerkiksi The Satanic Templen osasto. Uuspakanuus, wicca ja uusnoituus ovat levinneet uudella vuosituhannella.
Merja Hermonen kommentoi vuonna 2024, että 1990-lukuun verrattuna ajassa on uutta äärioikeiston nousu. Tietyt äärioikeistolaiset ja uusnatsistiset toimijat ovat teistisen satanismin harjoittajia. Order of Nine Angles on hajanainen kansainvälinen verkosto, jonka tekstit ovat liikkuneet postitse tai internetissä. O9A:n edeltäjän osaston on väitetty toimineen Suomessa vuodesta 1994. Aihetta tutkineen toimittaja Samuli Suonpään mukaan on mahdollista, että osaston takana voi olla vain muutama aktiivinen hahmo, jotka esiintyvät yhteisöinä. Kristillistä journalismia edustava Samuli Suonpää on huomauttanut, että luterilaisen kirkon johto ei ole sanonut mitään teistisen Saatanan yhdistymisestä äärioikeistoon. Suonpään mukaan tämä voi olla vastareaktio epäonnistumiselle 1990-luvulla: enää ei haluta sanoa mitään, jotta kristillisille tahoille ei naurettaisi.