Ukaasi Suomen suuriruhtinaskunnasta

Ukaasi Suomen suuriruhtinaskunnasta oli Aleksanteri I:n määräys siirtää Venäjän joulukuussa 1808 Suomen sodassa valloittamat Suomen läänit osaksi Venäjän keisarikuntaa. Ukaasi eli "asetus" annettiin hallitsijan käskystä Pietarista, Pietarhovin palatsista J: 24. joulukuuta 1808 (5. tammikuuta 1809).
Hallitsija antoi ilmoituksen ukaasista vähän ennen Suomen lähetyskunnan jäsenten paluuta Suomeen. Palaavat lähetyskunnan jäsenet toivat suomalaisille tiedon Suomen liittämisestä Venäjän keisarikuntaan.
Ukaasi oli asetus valtiollisen Suomen suuriruhtinaskunnan, provinssin syntymiseen, joka oli keskeisin asetus, jolla keisari mahdollisti suomalaisten esitykset Suomen autonomisesta itsehallinnosta. Esitykset sisälsivät esityksen Suomen keskushallinnosta ja muista valtiorakenteista.
Tapahtumien kulku.
Ukaasin epävarmuus ilman rauhansopimusta.
Keisarin antama ukaasi koski vuoden 1809 tammikuun alkuun mennessä valloittamia Suomen alueita. Asetukseen liittyi keskeinen kysymys: "mitä jos Ruotsi olisi vallannut takaisin Venäjän Suomesta valtaamat maakunnat"; tältä osin ukaasi jäi epävarmaksi ja lähinnä odottamaan Suomen sodan päättymiseen johtavaa rauhasopimusta.
Suomen sota päättyi Ruotsin ja Venäjän rauhansopimuksen allekirjoittamiseen J: 5. syyskuuta (17. syyskuuta) 1809 Haminassa, nykyisen Johanneksen kirkon paikalla sijainneessa linnoituksen komendantin virka-asunnossa. Rauha päätti 21. helmikuuta 1808 alkaneen Suomen sodan.
Ukaasi mahdollisti suomalaisille valtakunnan sisäisen hallintorakenteen valmistelun. Lähes kaikki esityksistä annetut päätökset tulivat käytännössä lainvoimaisiksi vasta rauhansopimuksessa.
Hallitsijan titteli.
Venäjän hallitsijalle annettiin Suomen suuriruhtinaan arvonimi J: 24. joulukuuta 1808 (5. tammikuuta 1809). Suomen asioita käsiteltiin suoraan hänen kauttaan ja hänen hyväksynnällä. Hallitsija myös esti Venäjän hallinnon puuttumasta Suomen hallintoon ja maakunnan sisäisiin asioihin.
Keisarin manifestit Suomen sodan aikana.
Aleksanteri I antoi Suomen sodan aikana Suomen valloittamista Suomen lääneistä 1808-luvun ensimmäisellä puoliskolla kaksi aikaisempaa manifestia, joilla keisari pyrki liittämään Suomen vallatut alueet osaksi Venäjän keisarikuntaa. Nämä manifestit kuitenkin jäivät käytännössä ilman Suomen säätyjen suostumusta ja Suomen kansan keskuudesta annettua valaa. Keisari ei siis saanut riittävää vahvistusta suomalaisten puolelta, mihin oli monia syitä. Monissa suomalaisissa ja ruotsalaisissa kodeissa pelättiin Venäjän sotatoimia, minkä takia Georg Magnus Sprengtporten otti Suomen itsenäisyyshankkeita ajavana poliitikkona asiakseen esittää Suomen lähetyskunnan lähettämistä keisarin luokse. Tämä mahdollisti neuvottelut Suomen säätyjen ja Venäjän hallinnon väliltä suotuisasti, koska lähetyskunnalta odotettiin Suomen säätyjen antamaa uskollisuuden valaa keisarin audienssissa. Suomen lähetyskunnan puheenjohtajana toiminut C. E. Mannerheim kuitenkin kieltäytyi tästä, ja esitti keisarille J: 20. marraskuuta (1. joulukuuta) 1808 osoitetussa memoriaalissa lähetyskunnan olevan vain pyyteiden esittäjä. Näin lähetyskunta kieltäytyi toimimasta Suomen kansaeduskuntana. Mannerheim antoi vastauksessaan ymmärtää, että valassa annettava vakuutus ja valtiosäännön vahvistaminen oli Suomen valtiosäätyjen tehtävä tulevilla Suomen valtiopäivillä. Samana päivänä J: 20. marraskuuta (1. joulukuuta) 1808 Georg Magnus Sprengtporten otti vastaan Kenraalikuvernöörin viran ja Suomen johtamisen. 
Venäjän keisarin neuvottelukunnan 17. kohdan memoriaalista keskeisin esitys koski Suomen valtiopäivien järjestämistä.
Keisarin vahvistamat manifestit.
Hallitsijan antama manifesti Porvoon valtiopäivillä J: 17 (29. maaliskuuta) 1809 sai todellisen lainvoiman vasta säätyjen antamassa vakuutuksessa, mutta Haminan rauhansopimus vahvisti valmisteltujen esitysten uskottavan ja kaikilta osin määräävän lainvoiman.