Keijo Alho

Keijo Olavi Alho (7. lokakuuta 1907 Rauma – 25. lokakuuta 1994 Kauniainen) oli suomalainen historiantutkija ja taloustieteilijä.
Ura.
Alhon vanhemmat olivat Rauman opettajaseminaarin johtaja August Alho ja Hanna Elisabet Blomqvist. Alho pääsi ylioppilaaksi 1926 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1932, lisensiaatiksi 1940 ja tohtoriksi 1941. Väitöskirjan otsikko oli "Läntinen tutkijakunta ja sen toiminta vuosina 1725–1727: Eräs Suomen jälleenrakennustyön vaihe isonvihan jälkeen". Alho oli Suomen Pankin palveluksessa vuodesta 1938 ja toimi tilasto-osaston aktuaarina vuodesta 1941, pankin taloustieteellisen tutkimuslaitoksen vanhempana tutkijana vuodesta 1944 sekä pankin vt. osastopäällikkönä vuodesta 1944 ja osastopäällikkönä vuodesta 1950.
Alho oli Kansantaloudellisen neuvottelukunnan ja sen työvaliokunnan sihteerinä 1942–1945, Helsingin kaupungin vuositilintarkastajana vuodesta 1946 ja Veronmaksajain keskusliiton hallituksen puheenjohtajana vuodesta 1946. Hän oli mukana kommunistien vastaisessa toiminnassa ja oli perustamassa 1952 Suomalaisen Yhteiskunnan Tuki -säätiötä (SYT).
Alho oli kokoomuspuolueen talouspoliittisen neuvottelukunnan puheenjohtajana 1945–1948. Vuoden 1945 joulukuussa pidettyjen kunnallisvaalien aattona Alho kirjoitti nimimerkillä ”Talousmies” kokoomuksen vaalikampanjaa varten lentokirjasen nimeltä "Vasemmiston talouspolitiikka = inflaation valtatie", jossa syytettiin vasemmiston talouspolitiikkaa sodanjälkeisen ajan inflaatio-ongelmasta ja valtiotalouden alijäämästä.
Vuonna 1953 Alho oli mukana ”Operaatio perämiehessä”, jossa etsittiin sopivaa vastaehdokasta Urho Kekkoselle vuoden 1956 presidentinvaaleihin. Alhon ehdottamat kandidaatit vuorineuvos Paavo Viding, professori N. A. Osara ja kansleri P. J. Myrberg eivät kuitenkaan sopineet hankkeen työvaliokunnan jäseninä olleille kokoomuksen Tuure Junnilalle ja sosialidemokraattien Tauno Suontaustalle. Muiksi mahdollisiksi ehdokkaiksi harkittiin myös Matti Virkkusta ja Väinö Tanneria, mutta ehdokasasettelu jäi lopulta avoimeksi.
Hiukan myöhemmin keväällä 1954 Alho oli perustamassa toista "Kerho 56"- eli "Kerho Ukkonen" -nimistä ryhmää, jonka tarkoituksena oli niin ikään vastaehdokkaan löytäminen Urho Kekkoselle. Ryhmään kuuluivat kokoomuksesta Alhon lisäksi Matti Virkkunen ja Tuure Junnila, sosialidemokraateista Tauno Suontausta, maalaisliitosta E. M. Tarkkanen sekä "Vapauden Akateemisessa Liitosta" Eero Hetemäki ja Jaakko Numminen. Ryhmän toiminta päättyi kuitenkin äkillisesti syksyn 1954 tapahtumien vuoksi.
Henkirikos.
11. marraskuuta 1954 käsiaseella varustautunut Alho saapui sekavassa mielentilassa sisäministeri Väinö Leskisen luo varoittamaan tätä kommunistien salaisista juonitteluista. Kun Alho poistui paikalta, Leskinen lähetti poliisit hänen peräänsä. Poliisien tullessa Alhon asunnolle Alho ampui toisen siviilipukuisen poliisin, konstaapeli Frans Helmer Valmusen (s. 1925), kun tämä yritti ottaa asetta häneltä, ja haavoitti toista poliisia konstaapeli Toivo Pelttaria vakavasti. Alho pakeni asunnostaan ikkunan kautta mutta katkaisi jalkansa pudottuaan pihalle. Paikalle tulleet poliisit pidättivät vastarintaa tehneen Alhon.
Alhoa syytettiin Helsingin raastuvanoikeudessa muun muassa tahallisesta taposta. 20. toukokuuta 1955 antamassaan tuomiossa oikeus katsoi Alhon syylliseksi mutta passitti tämän syyntakeettomuuden vuoksi vankilan sijasta mielisairaalaan. Alho joutui maksamaan 160 000 markkaa korvauksia Valmusen omaisille ja Pelttarille.
Julkisuudessa on esitetty, että Alhon suunnitelmiin marraskuussa 1954 olisi kuulunut myös pääministeri Kekkosen surmaaminen, mutta aihetta sivuavassa Jarkko Vesikansan tutkimuksessa ei ole tästä viitteitä, kuten ei myöskään tapauksen poliisitutkinta-asiakirjoissa. Ahti Karjalaisen muistiinpanoissa on Alhosta mainintoja, joiden mukaan poliisi löysi Alhon papereista kahta henkilöä (Osmo Kupiainen ja Veikko Loppi) koskevaa aineistoa, jonka vuoksi heidän ”olisi syytä poistua maasta toistaiseksi”. Samassa merkinnässä sanotaan, että Kekkonen ”saatetaan raivata väkivaltaisestikin pois”. Nämä muistiinpanomerkinnät ovat Karjalaisen kirjaamia tietoja Kupiaisen kertomista asioista heidän tapaamisessaan 13. joulukuuta 1954. Karjalaisen tutkijanura Suomen Pankissa ajoittui osaksi siihen aikaan, jolloin Alho oli siellä osastopäällikkönä. Alhon jäljiltä löytyi tappolista, jonka kaksi ensimmäistä nimeä olivat Urho Kekkonen ja Kustaa Vilkuna.
Myöhempi ura.
Sairaalasta päästyään Alho vetäytyi kokonaan politiikasta ja muutti aluksi Raumalle. Eduskunnan pankkivaltuusmiesten Alholle myöntämä eläke Suomen Pankin virasta, jota hän ei enää palannut hoitamaan, herätti arvostelua kommunistien taholta, jotka kutsuivat Alhoa ”kokoomuksen pyssysankariksi”.
Alho julkaisi vuonna 1958 populaariesityksen "Kansantaloutta kaikille" kansantaloustieteen perusteista. Hän toimi myöhemmin Helsingin kauppakorkeakoulun taloushistorian dosenttina eläkkeelle siirtymiseensä saakka.
Keijo Alhon lapsenlapsi Linnea Alho kirjoitti esikoisromaaninsa "Todistaja" (2016), joka alkaa kuvauksella marraskuun 1954 tapahtumista ja jatkuu sitten kuvaten rinnakkain kirjoittajan omaa ja hänen isoisänsä historiaa lapsuudesta aikuisuuteen saakka.