Villihanhien pako

Villihanhien pako () viittaa historialliseen tapahtumaan 3. lokakuuta 1691, jolloin noin 10 000–12 000 irlantilaista jakobiittisotilasta lähti Patrick Sarsfieldin johdolla Irlannista Ranskaan Limerickin rauhansopimuksen jälkeen. Tämä merkittävä käännekohta Irlannin historiassa liittyi williamilaisen sodan päättymiseen ja heijastaa laajempaa irlantilaista siirtolaisuutta, joka tunnetaan symbolisesti ”Villihanhet”-nimellä.
Tausta ja Limerickin rauhansopimus.
Villihanhien pako sai alkunsa Limerickin rauhansopimuksesta, joka allekirjoitettiin 3. lokakuuta 1691 jakobiittien johtajan Patrick Sarsfieldin ja williamilaisten Godert de Ginkelin välillä. Sopimus päätti Irlannin jakobiittisodan ja takasi irlantilaisten turvallisuuden sekä katolilaisten uskonnonvapauden.. Sopimuksen sotilaallisten ehtojen mukaisesti Sarsfieldin johtamat jakobiittisotilaat, noin 10 000–12 000 miestä sekä 4 000 naista ja lasta, saivat luvan lähteä Ranskaan liittyäkseen syrjäytetyn kuningas Jaakko II:n armeijaan maanpaossa. Sotilaat joutuivat valitsemaan joko uskollisuuden vannomisen kuningas Vilhelm III:lle ja jäämisen Irlantiin tai maanpaon Ranskaan Jaakko II:n palvelukseen. Ne, jotka valitsivat maanpaon, tunnettiin nimellä "Villihanhet".
Ranskan laivasto saapui pian sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen apujoukkojen kanssa, ja Sarsfieldia painostettiin rikkomaan sopimus ja jatkamaan taistelua, mutta hän piti kunniasanansa. Britit kuitenkin rikkoivat sopimuksen, ja he säätivät "Penal Laws" -lait, jotka riistivät katolisilta maat, kansalaisoikeudet ja uskonnonvapauden. Tämä petos vahvisti irlantilaisten katkeruutta ja voimistutti Villihanhien paon symboliikkaa.
Villihanhet Ranskan armeijassa.
Ranskassa "Villihanhet" liitettiin Jaakko II:n armeijaan, joka oli erillinen Ranskan armeijan Irlantilaisesta prikaatista. Vuoden 1697 yhdeksänvuotisen sodan lopussa eloonjääneet sotilaat yhdistettiin Irlantilaiseen prikaatiin, joka palveli Ludvig XIV:n alaisuudessa. Irlantilaisprikaatit nousivat merkittäviksi sotavoimiksi Euroopan taisteluissa, erityisesti Fontenoyn taistelussa vuonna 1745. Seuraavan sadan vuoden ajan Ranskan armeijan irlantilaisprikaati sai jatkuvasti täydennystä erityisesti Claresta, Limerickistä, Corkista, Kerrystä ja Galwaysta. Termi ”Wild Geese” juontaa juurensa laivojen asiakirjoista, joissa Ranskaan lähtevät nuoret miehet merkittiin tällä nimellä.
Perintö.
Villihanhien pako ei rajoittunut Ranskaan, vaan irlantilaisia sotilaita palveli myös Espanjan, Itävallan, Venäjän, Puolan ja Saksan valtakuntien armeijoissa. Monet heistä nousivat merkittäviin asemiin: George Brownesta tuli Itävallan armeijan sotamarsalkka, Francis Maurice Lacy toimi marsalkkana Itävallassa ja Venäjällä, ja useat Walshin suvun jäsenet saavuttivat korkeita sotilasarvoja. Lisäksi MacMahonista tuli Ranskan sodanjohtaja ja presidentti. Villihanhien perintö ulottui myös Amerikkaan: Bernardo O’Higgins vapautti Chilen, William Brown perusti Argentiinan laivaston, ja irlantilaisia taisteli Yhdysvaltain vapaussodassa, esimerkiksi Rochambeaun joukkoina Yorktownissa ja John Paul Jonesin merijoukoissa. Taisteluhuuto ”Muista Limerick ja englantilaisten petos!” jäi elämään, kuvastaen irlantilaisten taistelua englantilaista sortovaltaa vastaan ympäri maailmaa.
Villihanhien pako heikensi Irlantia entisestään englantilaista hallintoa vastaan, sillä maa menetti sukupolven sotilaita ja johtajia. Termi ”Villihanhet” on sittemmin symboloinut laajempaa irlantilaista siirtolaisuutta ja diasporan kohtaloa, erityisesti pakkoa lähteä ulkomaille työn tai toimeentulon perässä. Maanpako jätti syvän jäljen Irlannin historiaan, ja se muistetaan traagisena mutta myös maiden yhteistä perintöä vahvistavana tapahtumana.
Irlantilaissyntyinen palkkasotilas Mike Hoare (1919–2020) antoi Kongon kriisissä palvelleen palkkasotilaiden joukkonsa nimeksi ”Wild Geese”. Andrew V. McLaglen ohjasi myöhemmin ryhmään löyhästi perustuvan elokuvan "Villihanhet", joka sai ensi-iltansa vuonna 1978.