tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Juhani Korpivaara

Juhani Korpivaara (synt. Malkamäki, välillä Pollari; 28. toukokuuta 1887 Ylistaro – 28. elokuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen autokauppias ja kauppaneuvos (1942). Korpivaara perusti 1917 autoja maahantuoneen Korpivaara Oy:n.
Korpivaara oli nuorena harjoittelijana teollisuusalalla mutta hän siirtyi sitten kaupan alalle ja piti jo 15-vuotiaana polkupyöräkauppaa. Hän sai Tampereen kauppaopiston päästötodistuksen 1911 ja oli sitten Vaasan Polkupyörätehtaan ja Sähköliikkeen myyntipäällikkönä ja sen jälkeen Helsingissä tanskalaisen toiminimi Simonsen &amp; Nielsenin osaston myyntipäällikkönä.
Korpivaara työskenteli 1910-luvun alussa Lennart Palinin polkupyöräliikkeessä Vaasassa ja hankki itselleen auton ajoluvan jo 1911. Hän perusti 1917 yhdessä Veikko Hallan (1894–1920) kanssa "Korpivaara &amp; Halla Oy":n. Yhtiökumppani Veikko Halla kuoli 1920 liikenneonnettomuudessa ollessaan autonostomatkalla Porvoossa. Hallan nimi säilyi yhtiön nimessä vuoteen 1947, mutta yhtiön johdossa oli nyt Juhani Korpivaara yksin. Hän siirsi toimitusjohtajan tehtävät vuonna 1954 pojalleen Paavolle. Korpivaara aloitti ensimmäisenä Suomessa tehdasmaisen autokoriteollisuuden ja toi Suomen automarkkinoille monia uutuuksia kuten dieselkäyttöiset kuorma- ja linja-autot sekä etuvetoiset autot.
Korpivaaran aloitteesta perustettiin vuonna 1929 Linja-autoliikennöitsijäin liitto, jonka puheenjohtajana hän toimi vuodesta 1932. Korpivaara kuului myös Matkahuolto Oy:n perustajiin. Korpivaaran ja hän vaimonsa lahjoitusvaroilla perustettiin vuonna 1954 Suomen Kulttuurirahaston yhteyteen Korpivaarain nuorisotyörahasto.
Juhani Korpivaaran ja Aune Heleena Niemistön poikia olivat teollisuusneuvos Jouko Korpivaara ja kauppaneuvos Paavo Korpivaara.
Anticipating

Anticipating oli Britney Spearsin kappale ja viides single albumilta "Britney". Se julkaistiin vuonna 2002.
Single.
U.S. promo 12" vinyl
French CD Single
Vaasan vaakuna

Vaasan vaakuna on Vaasan kaupungin tunnus ja se on saanut aiheensa Vaasa-suvun tunnuksesta (). Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä kultainen Vaasain tunnus, sen alapuolella kulta-valkoinen vapaudenristi kultaisine laakeriseppeleineen ja miekkoineen riippumassa kultaisessa, kahdella punaisella viivalla kirjatussa nauhassa, joka ympäröi kilven alaosaa”. 
Vaakunan historiaa.
Mustasaaren kaupungin vuonna 1610 laaditussa sinetissä oli kuvattuna harmaahylje, joka kuvasi Pohjanlahden alueen hylkeenpyyntiä. Vuonna 1611 kaupunki nimettiin privilegiokirjeellä uudelleen hallitsijasuvun mukaan Vaasaksi ja samalla kaupunki sai Vaasa-suvun tunnuksen kaupunginsinettiinsä. Vaasa-suvun tunnus esitettiin alun perin mustana kultaisella pohjalla, mutta Kustaa Vaasan hallintokaudella suvun vaakunan värit vaihtuivat niin, että tunnus esitettiin kultaisena hopeapalkin jakamalla sini-punaisella kilvellä. Vaasan kaupungin vaakunassa käytettiin jo tällöin kokonaan punaista taustaa, joka kuitenkin vaihtui 1800-luvulla muistuttamaan Vaasa-suvun vaakunan moniväristä taustaa.
Vaasa oli maankohoamisen myötä jäänyt etäälle merenrannasta, jonka takia kaupunki päätettiin siirtää uuteen paikkaan kaupungin tuhoudutta tulipalossa vuonna 1852. Suomi oli siirtynyt Haminan rauhassa Ruotsista osaksi Venäjää 43 vuotta aiemmin, jonka johdosta Ruotsin vanhan hallitsijasuvun mukaan nimetty kaupunki päätettiin nimetä uudelleen sen siirron yhteydessä. Vuonna 1855 kaupungin uudeksi nimeksi tuli Nikolainkaupunki keisari Nikolai I:n mukaan, kaupungin siirron toteutuessa 1862. Nimenvaihdoksen myötä venäläinen heraldikko Bernhard von Köhne laati kaupungille uuden vaakunan vuonna 1861, jossa oli kuvattuna Romanov-hallitsijasuvun vaakunasta peräisin oleva aarnikotka. Myös Suomen senaatti laati oman ehdotuksensa kaupungin vaakunaksi, jossa katkoisen kilven sinisessä yläkentässä oli kuvattuna keisarin kullanvärinen monogrammi ja punaisessa alakentässä kaupungin vanha Vaasain tunnus. Kumpaakaan ehdotusta ei kuitenkaan hyväksytty ja kaupunki jatkoi vanhan vaakunansa käyttöä aina 1890-luvulle asti, jolloin heraldikko George Granfeltin toimesta vaakunan taustaväri muutettiin taas kokonaan punaiseksi. Kaupungin nimi muutettiin virallisesti takaisin Vaasaksi Suomen itsenäistyessä vuonna 1917.
Suomen sisällissodan aikana osa Suomen hallituksen jäsenistä joutui pakenemaan kapinaan nousseiden punaisten hallussa olleesta Helsingistä Vaasaan, joka toimi sodan ajan valkoisen Suomen pääkaupunkina. Tästä kiitokseksi senaatti myönsi toukokuun alussa 1918 kaupungille augmentin eli oikeuden liittää kunnialisäyksenä vaakunaansa Vapaudenristin suurristin miekkojen kera. Vaakunan piirsi tällöin käytössä olleen punataustaisen vaakunan pohjalta uudelleen Eric O. W. Ehrström ja se vahvistettiin käyttöön marraskuussa 1922.
Vaasa käyttää vaakunan ohella siihen perustuvaa lippua, jonka malli pohjautuu Ahti Hammarin vuonna 1962 piirtämään Vaasan läänin vaakunassa käytettyyn tunnukseen. Samaista tunnusta käytetään myös Pohjanmaan nykymaakunnan vaakunassa.
Mi’kmaq

Mi'kmaqit, myös micmacit, ovat Yhdysvaltain ja Kanadan alkuperäiskansa, joka asutti alun perin nykyisen Kanadan itäisiä provinsseja Nova Scotiaa, New Brunswickia ja Prinssi Edwardin saarta sekä osia nykyisten Yhdysvaltojen Mainen ja Massachusettsin osavaltioita. Mi’kmaqit puhuvat micmacin kieltä, joka kuuluu algonkin-kieliin. Se poikkeaa huomattavasti mi’kmaqien naapurien kielistä, millä perusteella on oletettu, että mi’kmaqit asettuivat alueille myöhemmin kuin heidän naapurikansansa.
Mi’kmaqit olivat luultavasti se kansa, jonka tutkimusmatkailija Giovanni Caboto (John Cabot) kohtasi ensi kerran vuonna 1497. Varhaisissa eurooppalaisissa kronikoissa mi’kmaqit kuvattiin sotaisiksi, mutta he olivat kuitenkin ensimmäisiä Pohjois-Amerikan alkuperäiskansoista, jotka omaksuivat kristinuskon jesuiittojen välityksellä ja menivät naimisiin Uuden Ranskan (Nouvelle-France) siirtokunnan asukkaiden kanssa. Mi’kmaqit olivat ranskalaisten liittolaisia 1600- ja 1700-luvun sodissa englantilaisia vastaan, ja he tekivät hyökkäyksiä Uuden Englannin siirtokuntia vastaan.
Mi’kmaqit olivat elintavoiltaan puolinomadeja. Talvella he metsästivät karibuja, hirviä ja pienriistaa. Kesällä he puolestaan kalastivat ja keräsivät äyriäisiä sekä metsästivät hylkeitä rannikoilla. Talviasunnot olivat kartiomaisia wickiuppeja (wigwameja), jotka oli päällystetty tuohella tai nahoilla. Kesäasunnot olivat yleensä wigwameja. Mi’kmaqit pukeutuivat muiden koillisintiaanien tavoin turkiksiin, miehillä oli yleensä lannevaatteet ja naisilla mekot; vaatteissa oli lisäksi koristeena hapsuja.
Mi’kmaqien sosiaalinen ja poliittinen elämä oli joustavaa ja löyhästi organisoitua, ja se perustui ennen kaikkea sukulaisuussuhteisiin. Mi’kmaqit kuuluivat algonkin-kielisten kansojen Abenakiliittoon, joka oli perustettu puolustautumaan voimakkaan Irokeesiliiton hyökkäyksiä vastaan.
2000-luvun alussa mi'kmaqeja on arvioilta noin 14 000. Heistä noin 11 000 puhuu micmacin kieltä. Mi'kmaqit kehittivät oman kirjoituksensa, mi'kmaqien hieroglyfit. Mi'kmaqeja oli aikoinaan jopa 200 000, mutta isorokko, alkoholismi ja sodat vähensivät määrän nykyiseen. Heidän lukumääränsä on kuitenkin lähtenyt viime vuosikymmeninä nousuun. Mi'kmaqien "pääkaupunki" on Mniku Cape Bretonin saarella.
Aisha Abd al-Rahman

Aisha Abd al-Rahman, myös: Aisha Abdul-Rahman ja Aisha Abdel-Rahman (; 18. marraskuuta 1913 Damietta, Egypti – 1. joulukuuta 1998 Kairo, Egypti) oli egyptiläinen kirjailija ja kirjallisuuden professori, joka julkaisi teoksiaan kirjailijanimellä Bint al-Shati ("joenrannan tytär"). 
Abd al-Rahman aloitti uransa lehtitoimittajana päivälehti Al-Ahramissa vuonna 1937 ja valmistui Kairon yliopistosta (aiemmin Kuningas Fuad I:n yliopisto) vuonna 1939. Maisteri hänestä tuli vuonna 1941 ja filosofian tohtori 1951 pääaineenaan varhainen islamilainen kirjallisuus. Vuonna 1962 hänestä tuli Ain Shamsin yliopiston Women's Collegen arabialaisen kirjallisuuden professori.
Opetustyön ohella Abd al-Rahman kirjoitti kaunokirjallisia teoksia ja varhaisten musliminaisten elämäkertoja, muun muassa profeetta Muhammadin äidin, vaimojen ja tyttärien elämäkerrat.
Al-Rahman oli naimisissa tohtori Amin el-Khoulin (k. 1973) kanssa. Amin el-Khouli toimi Al-Rahmanin ohjaajana hänen opiskelleessaan Kairon yliopistossa. Pariskunta meni naimisiin vuonna 1947.
Fingolfin

Fingolfin on J.R.R. Tolkienin Arda-aiheisissa kirjoissa esiintyvä fiktiivinen fantasiahahmo. Fingolfin on "noldor"-sukuinen haltia.
Fingolfinin isä oli koko "noldorin" alkuperäinen johtaja ja kuningas, Finwë, joka johti "noldorin" Keski-Maasta Valinoriin. Melkor Morgoth vihasi suuresti Finwëä ja tappoi hänet lopulta. Finwëllä oli myös kaksi muuta poikaa, joista Feänor oli vanhin ja Finarfin nuorin, Fingolfinin ollessa keskimmäinen. Finwën kuoltua ja Morgothin varastettua Silmarilit Feänor johti noldorin maanpakoon Beleriandiin. Siellä Feänor kuoli, jolloin Fingolfinista tuli "noldorin" korkea kuningas. Dagor Bragollachin jälkeen Fingolfin menetti kaiken toivon "noldorin" menestykseen, totesi kaiken olevan hyödytöntä ja ratsasti kaksintaisteluun Morgothia vastaan. Hän haavoitti Morgothia seitsemästi, mutta lopulta kompastui epätasaisella alustalla, jolloin Morgoth laski jalkansa haltiakuninkaan niskalle. Vielä viimeisellä epätoivoisella iskullaan hän kuitenkin sai iskettyä Morgothia jalkaan. Sen jälkeen Morgoth tappoi Fingolfinin, jolloin "noldorin" korkeaksi kuninkaaksi tuli hänen poikansa Fingon. Hänen muut lapsensa olivat Turgon, Aredhel ja Argon.
Lähteet.
1-J.R.R. Tolkien: Silmarillion
Amina Rizk

Amina Mohammed Rizk (vaihtoehtoinen kirjoitusmuoto Amina Rizq, ; 15. huhtikuuta 1910 Tanta – 24. elokuuta 2003 Kairo) oli egyptiläinen näyttelijä, joka näytteli yli 80 vuotta kestäneen uransa aikana 500 näytelmässä ja yli 150 elokuvassa.
Vuonna 1924 Rizk esitti 14-vuotiaana pääroolia Youssef Wahbyn johtaman Raamsis Troupen näytelmässä "Rasputin". 1920-luvulla hän näytteli useissa mykkäelokuvissa, kuten vuoden 1929 elokuvassa "Suad el-Ghagariyah". Vuonna 1932 hän oli pääosassa Egyptin ensimmäisessä äänielokuvassa "Awlad el zawat" (”aristokraattien pojat”). Toisen maailmansodan jälkeissä elokuvissa Rizkillä oli yleensä äidin rooli, erityisesti Nobel-palkinnon voittaneen Naguib Mahfouzin teosten filmatisoinneissa. Vuonna 1944 Rizk voitti valtionpalkinnon roolistaan elokuvassa "El Boassa", joka oli sovitus "Kurjista".
Rizk ei koskaan avioitunut. Vuonna 1997 Egyptin presidentti Hosni Mubarak myönsi hänelle kunniaviran maan parlamentin ylähuoneeseen.
Wang Xiaohong

Wang Xiaohong (, ) on kiinalainen entinen uimari ja olympiahopeamitalisti. Hän voitti Barcelonan kesäolympialaisissa 1992 olympiahopeaa 200 metrin perhosuinnissa, häviten vain Yhdysvaltain Summer Sandersille. Wang edusti maataan myös Soulin kesäolympialaisissa vuonna 1988.
Wang on 172 senttimetriä pitkä ja painoi aktiiviurallaan 66 kilogrammaa.
Mátala

Mátala () on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella ja kuuluu Faistóksen kuntaan, Iraklionin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Se kuului aiemmin Tympákin kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Faistóksen kunnan Tympákin kunnallisyksikköön. Kylän väkiluku on 67 (vuonna 2011).
Mátala on osa Pitsídian kyläyhdyskuntaa ja sijaitsee Libyanmereen kuuluvan Messaránlahden rannalla, pienemmän hevosenkengänmuotoisen lahden pohjukassa. Asukkaista monet muuttavat talveksi sisämaahan joko Pitsídiaan tai Moírekseen.
Historia ja nähtävyydet.
Minolaisella kaudella Mátalan lahti oli mahdollisesti Faistoksen palatsikeskuksen satama. Lähellä kylää sijaitsevat Faistoksen lisäksi myös Agía Triádan minolaisaikaisen asutuksen rauniot sekä Kommóksen arkeologinen alue. Kreikkalaisen mytologian mukaan Kreetalla syntynyt ja kasvanut ylijumala Zeus kantoi prinsessa Europan härän muodossa Kreetalle, jossa he rantautuivat Mátalassa. Sieltä he jatkoivat Gortyniin, jossa Zeus makasi Europan. Antiikin aikana nykyisen kylän paikalla sijaitsi Matalan poliksen eli kaupunkivaltion kaupunkikeskus satamineen.
Mátala tunnetaan ihmisten hiekkakiveen kaivamista luolistaan. Kristityt ja roomalaiset ovat käyttäneet niitä aikoinaan oletettavasti hautoina. 1960- ja 1970-luvulla luolat olivat hippien asuttamia. Hippejä Euroopasta ja Yhdysvalloista saapui Mátalaan. Muun muassa Janis Joplinin, Bob Dylanin ja Joni Mitchellin kerrotaan asuneen luolissa aikoinaan. Sittemmin viranomaiset häätivät hipit luolista, sillä he eivät sopineet pakettimatkailun kanssa yhteen. 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä yksi Mátalan luolista oli vielä asuttu.
Nykyisin Mátala on rantalomakohde, jossa on tavernoita, ravintoloita ja hotelleja. Kylässä on myös tori. Pituutta Mátalan uimarannalla on 250 metriä ja leveyttä 45 metriä. Rannan tuntumassa elää muun muassa mustekaloja, mureenoja ja rauskuja. Lähellä Mátalaa sijaitsee Kókkini Ámmoksen ranta, jota jotkut nykyisin kutsuvat hippirannaksi. Viiden kilometrin päässä kylästä sijaitsee seitsemän kilometrin pituinen ranta, jolla pesivät merikilpikonnat.
Fredrik Thordendal

Fredrik Thordendal (s. 11. helmikuuta 1970) on ruotsalainen kitaristi, joka tunnetaan parhaiten metalliyhtye Meshuggahin soolokitaristina. Thordendal toimii myös soolouralla, ja on julkaissut soolona "Fredrik Thordendal's Special Defects" -nimen alla albumin "Sol Niger Within" vuonna 1997.
Thordendal soittaa pääasiassa Ibanezin 7- ja 8-kielisiä kitaroita, muun muassa kustomoitua 8-kielistä Ibanez RG-mallia. 
Diskografia.
Meshuggah
 Fredrik Thordendal's Special Defects
Carlo Facetti

Carlo Giovanni Facetti (s. 25. kesäkuuta 1935 Cormano) on entinen italialainen autourheilija. 
Ura.
Alkuvaiheet.
Facetti kilpaili vuodesta 1964 lähtien Italian ja Euroopan Formula 2 ja Formula 3 -sarjoissa sekä vakioautoluokissa. Lisäksi hän ajoi myös Le Mansin 24 tunnin ajoja vuosina 1968, 1970 sekä 1973-74.
Formula 1.
Facetti osallistui yhteen Formula 1 -osakilpailuun kaudella 1974, Italian GP:hen. Hän kuitenkin karsiutui eikä päässyt starttaamaan kilpailuun. Hän ajoi Scuderia Finotto -tallin Brabham-autolla.
Paluu vakioautosarjoihin.
Facetti palasi Formula 1:ten jälkeen vuonna 1975 ajamaan vakioautoja. Hän voitti vuonna 1979 FIA:n vakioautosarjan mestaruuden. Hän teki myös paluun Le Mansin ajoihin, joissa ajoi vuosina 1975, 1980-81 sekä 1983-84
Muuta.
Facettin isä Piero Facetti oli myös kilpa-ajaja, joka ajoi Italiassa järjestettävissä kilpailuissa 1930-1950-luvuilla.
Raision vaakuna

Raision vaakuna on saanut aiheensa Martinus Toursilaisesta, Pyhästä Martista, joka oli pitäjän keskiaikaisen kivikirkon suojeluspyhimys.
Vaakunan selitys on: ”Hopeakentässä punaisella hevosella ratsastava P. Martti leikkaamassa miekallaan kappaletta viitastaan. Pyhimyksen kasvot ja kädet luonnonväriä; puku sininen, viitta ja saappaat punaiset, miekka hopeaa sekä sädekehä ja tukka kultaa. Hevosen varustus ja varukset kultaa.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja se vahvistettiin käyttöön 23. huhtikuuta 1954.
Kirkkolippu

Kirkkolippu () on ortodoksinen jumalanpalvelusväline. Sitä käytetään ristisaatoissa aina parittain.
Kirkkolippu periytyy suoraan niistä roomalaisista ristitunnuksin varustetuista "Labarum"-lipuista, joita keisari Konstantinus Suuri käytti Mulviuksen sillan taistelussa saadessaan voiton Maxentiuksesta.
Liput otettiin jo varhain osaksi kristillistä jumalanpalvelusta idässä, koska Konstantinus siirsi pääkaupunkinsa Konstantinopoliin jo varhain.
Liput kehittyivät nykyiselleen ensin Bysantin ja sittemmin keisarillisen Venäjän hoveissa. 
Kirkkolippu on useimmiten malliltaan standaari: lippu on pystysuuntainen ja kiinnitetty vaakasuoraan poikkipuuhun, joka ripustetaan nyöreillä tai joskus ketjuilla varsinaiseen kantotankoon. Lipuissa on juhlaikoneita, merkittävimpinä Kristuksen ylösnousemusikoni ja Kristuksen kasteen ikoni. Katedraaleissa voi kirkkolippuja olla useitakin pareja, joista arvokkaimmat ovat vain esillä mutta eivät varsinaisesti käytössä. Hangon ortodoksisessa kirkossa on hyvin kauniit kirkkoliput, jotka on tehnyt taiteilija Ina Colliander.
Helsingin ortodoksisen hautausmaan uudessa kirkossa kirkkoliput ovat puisia: ne ovat n. 40 x 40 cm kokoisia kaksipuolisia ikoneita jotka on kiinnitetty noin kaksimetrisiin kantovarsiin toisesta pystyreunasta; vapaassa reunassa on koko reunan mittainen kangasviiri. Tankojen huippuhelana on tyylitelty vihkiristi.
Joissakin kirkoissa, muun muassa Uspenskin katedraalissa Helsingissä, on myös metallisia kiinteästi tangon sivulle kiinnitettyjä kirkkolippuja. Niitä käytettiin ristisaatoissa vielä 1980-luvun loppupuolella, jolloin yhtä tällaista kantoi kolme miestä: varsinaiseen tankoon liittyy kaksi nivelöityä sivutukea. Lisäksi katedraalissa on kaksi muutakin paria kulta- ja hopeakirjailulla brokadista tehtyjä kirkkolippuja, mutta niitä ei ole sotien jälkeen käytetty, koska ne ovat liian arvokkaita. Niitä vain pidetään esillä. Brokadiset kirkkoliput konservoitiin 1980-luvulla.
Metallisten lippujen käyttö loppui, kun todettiin että liput alkoivat olla jo liian hauraassa kunnossa ja tilalle hankittiin uudet huomattavasti kevytrakenteisemmat standaarimalliset. Näiden uusien lippujen ikonit on sijoitettu muovisiin taskuihin, jotta niitä voidaan vaihtaa kunkin juhlan aiheen mukaan. 
Käytäntö on levinnyt sittemmin muihinkin seurakuntiin. Näitä uusimallisia horugveja hankittiin kokeilujen onnistuttua useimpiin muihinkin kirkkoihin ja kappeleihin, mm. Mellunmäen Pyhittäjä Aleksanteri Syväriläisen kappeliin.
Helsingin ortodoksinen seurakunta on teettänyt kirkkolipun mallisen pöytästandaarin, jota jaetaan tunnustuksena ansioituneille seurakunnan työntekijöille, seurakuntalaisille ja yhteistyökumppaneille. Sitä kutsutaan nimellä Seurakunnan horugvi.
Jack Fairman

John 'Jack' Fairman (15. maaliskuuta 1913 Horley – 7. helmikuuta 2002 Rugby) oli brittiläinen F1-kuljettaja.
Ura.
Fairman opiskeli insinööritieteitä ja työllistyi opintojensa jälkeen Daimlerin Coventryn tehtaalle asentajaksi. Ajotuntumaa hän sai siirtyessään Armstrong-Siddeleyhin testikuljettajaksi. Fairmanin moottoriurheilu-ura alkoi jo ennen toista maailmansotaa, kun hän kilpaili Alvis 12/50 -sarjassa vuonna 1934. Sodan alettua Fairman palveli Kuninkaallisessa Tankkirykmentissä. Sodan jälkeen Fairman ajoi muun muassa Bristolin, Jaguarin, Ecurie Ecossin sekä Aston Martinin tiimeissä. Fairman voitti vuoden 1959 Nurburgringin 1 000 kilometrin ajon Stirling Mossin kanssa, sekä Touring Trophyn Goodwoodissa.
Fairman osallistui aluksi Formula 1 -sarjan ulkopuolisiin kilpailuihin vuonna 1952 ja kolmeentoista F1-osakilpailuun kausina 1953 ja 1955–1961. Hän saavutti viisi MM-pistettä kaudella 1956 ajamalla pisteille Britannian ja Italian GP:ssä 1956.
Fairman on viimeinen F1-kuljettaja, joka osallistui F1-kilpailuun etumoottorisella autolla, ja ensimmäinen nelivetoisella autolla. Fairmanin viimeinen kilpailu oli vuoden 1963 MM-sarjaan kuulumaton Imolan Kaupunki GP, jossa hän ajoi Porschen valmistamalla Ecurie Maarsbergenin autolla.
Formula 1:sten jälkeen Fairman siirtyi ajamaan urheiluautoja, joissa otti useita voittoja, kunnes lopetti ajamisen vuonna 1963 keskittyäkseen insinööritoimitonsa johtamiseen. Wetherspoonin pubiketju avasi Fairmanin mukaan nimetyn pubin Horleyhyn 12.helmikuuta 2007.
Chuck Eidson

Chuck Eidson (s. 10. lokakuuta 1980 Summerville) on yhdysvaltalainen koripalloilija, joka edustaa nykyisin UNIKS Kazania.
Ura.
Eidson pelasi lukiokoripalloa Pinewoodin lukiossa ja aloitti yliopistokoripallon pelaamisen Etelä-Carolinan yliopistossa. Hän pelasi vuonna 2003 NBA:n kesäliigaa Orlando Magicin paidassa, jonka jälkeen hän oli vähän aikaa Boston Celticsin kanssa. Eidson siirtyi pelaamaan Florida Flamesiin D-liigaa yhdeksi kaudeksi. Kauden jälkeen hän pelasi kesällä 2004 uudestaan kesäliigaa Cleveland Cavaliersin paidassa. 
Eurooppaan Eidson siirtyi kaudeksi 2004-2005, jolloin hän siirtyi Giessen 46ersiin. Hän johdatti joukkueensa aina välieriin saakka, jonka ansiosta hänet nimettiin kauden arvokkaimmaksi pelaajaksi.
Kesällä 2005 hän pelasi uudestaan kesäliigaa, tällä kertaa Los Angeles Clippersin paidassa. Hän jatkoi vielä yhden kauden Giessenissä ennen siirtymistään Strasbourgiin. Hän pelasi Ranskassa ainoastaan yhden kauden ja siirtyi BC Lietuvos Rytasiin. Eidson pelasi Rytasissa kaksi kautta, jolloin hän pelasi myös ensi kertaa Euroliigaa. Kaudella 2008–2009 Eidson pelasi ULEB Eurocupia ja hänet valittiin sarjan arvokkaimmaksi pelaajaksi Eidson valittiin kaudella 2008–2009 Baltian liigan finaalien parhaaksi pelaajaksi. Lisäksi hän johdatti Rytasin sekä Eurocupin, Baltian liigan, että Liettuan liigan mestariksi.
Kauden 2008–2009 jälkeen hän teki Maccabi Tel Avivin kanssa kahden vuoden sopimuksen. Hän voitti seuran kanssa kaksi kertaa cup-mestaruuden sekä kaudella 2010–2011 Israelin-mestaruuden. Kaudeksi 2011–2012 Eidson siirtyi FC Barcelonaan, joka voitti samana kautena Espanjan-mestaruuden. Vuonna 2012 hän siirtyi UNIKS Kazaniin.
HMS Leviathan (R97)

HMS Leviathan oli Britannian kuninkaallisen laivaston Majestic-luokan lentotukialus, jonka köli laskettiin 18. lokakuuta 1943 Swan Hunterin telakalla. Alus laskettiin vesille 7. kesäkuuta 1945 kumminaan Kentin herttuatar, mutta toisen maailmansodan päättyessä aluksen rakentaminen keskeytettiin. Luokan muista aluksista poiketen se ei koskaan valmistunut tilaajan puuttuessa.
Alus hinattiin heinäkuussa 1946 Portsmouthiin, missä se oli laituriin No3 kiinnitettynä vuoteen 1961, minkä jälkeen alus siirrettiin poijuun Fareham Creekiin. Aluksen merikelpoisuudesta liikkui runsaasti huhuja tämän jälkeen. Sen moottorit poistettiin ja asennettiin 1966 Alankomaiden laivastolle siirrettävään "Hr. Ms. Karel Doormaniin". Alus hinattiin Portsmouthista 1968 romutettavaksi.
Monomania

Monomania (kreik. "mono", yksi ja "mania", pakkomielle) on itsepintaista yhden asian ajattelemista tai tavoittelua.
Monomaniaa poteva ajattelee vain yhdenlaisia ajatuksia päiväkausia.
Edgar Allan Poen novellissa "Berenice" päähenkilö Egaeus ei voi ajatella muuta kuin rakastettunsa hampaita.
Russell Haswell

Russell Haswell (s. 1970 Coventry, Iso-Britannia) on brittiläinen nykytaiteilija. Haswell tunnetaan parhaiten äänitaiteestaan, joka voidaan luokitella kokeelliseksi elektroniseksi ja noise-musiikiksi. Hän on työskennellyt myös käsitetaiteen ja videotaiteen alueilla.
Haswell on tehnyt yhteistyötä muun muassa Masami Akitan, Richard D. Jamesin, Mika Vainion ja Florian Heckerin kanssa. Hecker ja Haswell ovat työskennelleet yhdessä vuodesta 2003 Iannis Xenakisin UPIC -syntetisaattorin kanssa, minkä tuloksia on esitetty elektroakustisesti esimerkiksi Frieze Art Fair -taidemessuilla.
Mego -levy-yhtiöllä julkaistu Haswellin debyyttialbumi "Live Salvage 1997-2000" sai mediataiteen Prix Ars Electronica -kilpailussa digitaalisen musiikin kunniamaininnan.
Malta-luokka (lentotukialus)

Malta-luokka oli toisen maailmansodan kokemusten mukaan rakennettu Britannian Kuninkaallisen laivaston tukialusluokka, johon kuului neljä lentotukialusta. 
Alusten suunnitelmat perustuivat Audacious-luokan suunnitelmiin ja luokan alukset tilattiin kesällä 1943. Alkuperäiset suunnitelmista poiketen alukset laajennettiin varsinaisiksi tukialuksiksi, joissa oli kaksikerroksinen panssaroitu hangaari, mutta lopputuloksena oli kuitenkin yksi 460 jalkaa pitkä.
Vickers Armstrongilta tilattu "HMS Gibraltar" ja Fairfieldiltä tilattu "HMS Africa" peruutettiin välittömästi sodan päättyessä. John Brownilta tilattu "HMS Malta" ja Harland and Wolffilta tilattu "HMS New Zealand" peruutettiin vasta tammikuussa 1946. Yhtäkään aluksista ei keretty aloittamaan telakoilla.
Erich Probst

Erich Probst (5. joulukuuta 1927 Wien, Itävalta – 16. maaliskuuta 1988 Wien, Itävalta) oli itävaltalainen jalkapalloilija. Probst edusti maajoukkuetasolla Itävaltaa Sveitsin MM-kisoissa 1954 voittaen MM-pronssia. Turnauksessa Probst teki 6 maalia viidessä ottelussa. Hän oli turnauksen toiseksi paras maalintekijä yhdessä Josef Hügin ja Max Morlockin kanssa. Probst voitti Itävallan Bundesliigan neljästi (1951, 1952, 1954, 1956).
Tuulivoima Australiassa

Tuulivoima Australiassa on kasvava energianlähde. Vuonna 2016 maassa oli asennettua tuulivoimaa 4327 MW, mikä täyttää 5% maan sähkönkulutuksesta. 
Tuulipuistoja oli 27 vuonna 2006. Australian tuulipuistoja oli v. 2006 rakenteilla 521 MW, tarjousvaiheessa 165 MW ja suunnittelu hyväksytty 2327 MW. Määrä kasvoi 60 % kahdessa vuodessa. Australiassa oli tuulivoimaa 1 306 MW vuonna 2008. Australian tuulipuistoihin sisältyy:
Varsamaksu

Varsamaksu on hevosten jalostukseen ja kasvatukseen liittyvä käsite. Kun tamma astutetaan oriilla, maksetaan oriin omistajalle astutusmaksu. Yleensä hinnaltaan suurempi varsamaksu maksetaan varsan synnyttyä ja osoittauduttua elinkelpoiseksi, kuitenkin ennen kuin varsa tunnistetaan noin neljän kuukauden iässä. Oriin pitäjä antaa maksusta kuitin, joka toimii varsan syntymätodistuksena.. Astutusmaksu ja varsamaksu voidaan maksaa myös samalla kertaa, ja toisinaan varsamaksu maksetaan elävästä varsasta vasta syntymää seuraavana vuonna.
Kuolleena syntyneestä, elinkelvottomasta (esimerkiksi epämuodostuneesta) tai pian syntymän jälkeen kuolevasta varsasta varsamaksua ei peritä. Varsamaksua ei voida periä, mikäli tamman omistaja ei halua varsaa itselleen vaan sopimuksen mukaan "palauttaa" sen oriin omistajalle. Joillakin oreilla on niin sanottu varsatakuu: jos tamma ei tule tiineeksi tai jos tiineydestä ei synny elinkelpoista varsaa, tammanpitäjä saa astuttaa tammansa samalla oriilla seuraavana keväänä ilmaiseksi.
Children of the Dark Waters

Children of the Dark Waters on suomalaisen Eternal Tears of Sorrow -yhtyeen kuudes studioalbumi. Albumi julkaistiin toukokuussa 2009. Se nousi Suomen virallisen listan sijalle 19.
Albumissa on lähes sama, mutta synkempi sävy kuin aiemmalla Before the Bleeding Sun -levyllä. Kappale ”Angelheart, Ravenheart (Act II: Children of the Dark Waters)” on toinen osa Before the Bleeding Sun -albumilla julkaistusta kappaleesta. Albumilla on myös vaikutteita melodisesta black metalista.
Albumin single ”Tears of Autumn Rain” julkaistiin Suomessa 18. helmikuuta 2009. Singlellä ovat mukana myös naislaulajat Miriam Renvåg (Ram-Zet) ja Heidi Parviainen (Amberian Dawn). Albumi miksattiin Finnvox Studiolla Helsingissä maalis- ja huhtikuussa 2009. Aikaisempien albumeiden tapaan se äänitettiin Tico Tico Studiolla Kemissä. Kitaristi Risto Ruuth jätti yhtyeen ennen albumin julkaisua, ja hänen korvaajakseen tuli Mika Lammassaari.
Janne Vuorinen

Janne Vuorinen (s. 5. kesäkuuta 1970) on suomalainen entinen pesäpalloilija ja sittemmin pelinjohtaja.
Ura.
Pelaajaura.
Vuorinen voitti pesäpallon Suomen mestaruuden yhdeksän kertaa pelaajana, joista kahdeksan kertaa Sotkamon Jymyn joukkueessa sekä kerran Oulun Lipon kanssa vuonna 1998. Lisäksi Vuorinen saavutti pelaajana kaksi hopeaa ja yhden pronssin. Toukokuussa 2003 hän nousi Superpesiksen kaikkien aikojen etenijätilaston ykköseksi. Hän oli Superpesiksen paras etenijä vuosina 1989, 1990, 1992, 1993 ja 1998. Vuonna 1992 hänet valittiin Vuoden pesäpalloilijaksi. Kaikkiaan Vuorinen toi 399 ottelussa 647 juoksua. Vuorinen osallistui pelaajana yhdeksään Itä–Länsi-otteluun. 
Pelinjohtajana.
Pelinjohtajana hän on ollut Idän valitsijana vuosina 2007 ja 2012. Pelaajauransa jälkeen Vuorinen toimi Sotkamon Jymyn pelinjohtajana kauden 2003 lopun sekä kauden 2004 ja uudelleen kausilla 2006-2007. Jymy voitti Vuorisen opeilla kaksi SM-kultaa ja yhden hopean. Hänet valittiin vuoden pelinjohtajaksi 2004 ja 2006. Vuosina 2009 ja 2010 hän toimi Oulun Lipon pelinjohtajana. 
Vuorinen palasi pelinjohtotehtäviin kaudeksi 2014 tehtyään kaksivuotisen sopimuksen Joensuun Mailan kanssa. Hän johdatti JoMan kahteen halli-SM-kultaan 2014 ja 2015. Kaudella 2015 JoMa voitti Vuorisen alaisuudessa SM-pronssia. Keväällä 2015 Vuorinen ilmoitti lopettavansa pelinjohtajan tehtävässä kauden jälkeen. JoMa taisteli kaudella 2015 runkosarjan voitosta, mutta taipui Vimpelin Vedolle pisteellä. Pudotuspeleissä JoMa hävisi välierissä Vuorisen entistä seuraa Sotkamon Jymyä vastaan. Vuorisen pesti Joensuussa päättyi lopulta pronssijuhliin.
Yksityiselämä.
Janne Vuorisen isä Pasi Vuorinen saavutti pesäpallon SM-mitaleja Kouvolan Pallonlyöjien joukkueessa vuosina 1954, 1955 ja 1959 ja Suomen mestaruuden Sotkamon Jymyssä 1963. 
Vuorinen on koulutukseltaan liikunnanopettaja. Hän työskentelee Vuokatti-Ruka urheiluakatemian johtajana.
Naisten puolue

Naisten puolue (Naisp.) oli suomalainen 1990-luvun alkupuolella toiminut puolue. Naisten asiaa ajanut puolue osallistui kahdesti eduskuntavaaleihin ja kerran kunnallisvaaleihin, mutta sen listoilta ei valittu kansanedustajia tai valtuutettuja. 
Järjestö merkittiin yhdistysrekisteriin marraskuussa 1989 ja puoluerekisteriin vuotta myöhemmin. Alkuvaiheessa projektia vetivät Anja Hämäläinen, Mirjam Airio-Murola ja Kirsti Viljamaa. Perustajien esikuvana oli Islannissa toiminut Naisten lista (Kvennalistinn). Yhdistyksen nimi oli aluksi Naisliike, kunnes se joulukuussa 1990 vaihdettiin Naisten puolueeksi. Ensimmäinen puoluekokous pidettiin tammikuussa 1991, jolloin puheenjohtajaksi valittiin kokoomuksesta edelliskesänä loikannut Espoon kaupunginvaltuutettu Marjaliisa Muurman. Kokoukseen osallistui noin 50 puolueen kannattajaa. Vuonna 1995 puolueen toimintaan osallistui noin 200 aktiivia.
Järjestö poistettiin puoluerekisteristä kesäkuussa 1995 sen jäätyä ilman paikkoja kaksissa eduskuntavaaleissa. Puolueen oli tarkoitus kerätä kortit uudestaan. Puolueen kotisivuja päivitettiin vielä joulukuussa 1995.
Naisten puolue osallistui Naisjärjestöt Yhteistyössä – Nytkis -yhdistyksen toimintaan. Puolueen edustajia osallistui kansainvälisiin naiskonferensseihin ja se järjesti Naisten puolueiden yhteispohjoismaisen seminaarin Turussa.
Heinäkuussa 1994 Naisten puolue päätti ylimääräisessä edustajakokouksessaan vastustaa Suomen jäsenyyttä Euroopan unionissa.
Vaalit.
Eduskuntavaaleissa 1991 Naisten puolueella oli ehdokkaita kaikissa Manner-Suomen vaalipiireissä Kymiä lukuun ottamatta. Kannatus oli suurinta Helsingissä (1,1 %). Vuonna 1995 puolueella oli lista kymmenessä vaalipiirissä. Kannatus oli jälleen vahvinta Helsingissä (0,8 %). Naispuolueen ehdokkaita olivat muun muassa Tarja Smura (Miss Suomi 1993) ja Sanelma Vuorre (Miss Messuhalli 1941). Eniten henkilökohtaisia ääniä keräsi puheenjohtaja Söderling (1 418).
Puolue teki vaaliliittoja LKP:n, SKL:n, SMP:n, SEP:n, EKA:n, EVY:n, ja EPV:n kanssa.
Kunnallisvaaleissa 1992 Naisten puolue asetti oman listansa vain Helsingissä (1 221 ääntä / 0,5 %) ja Espoossa (773 / 0,9 %).
Vuoden 1994 presidentinvaalissa puolue tuki Eeva Kuuskoskea ensimmäisellä ja Elisabeth Rehniä toisella kierroksella.
Vuonna 1991 puolue osallistui omalla listallaan Helsingin Puhelinyhdistyksen edustajiston vaaleihin.
Englannin Valioliigan kausi 2008–2009

Englannin Valioliigan kausi 2008–2009 alkoi 16. elokuuta 2008 ja päättyi 24. toukokuuta 2009. Manchester United voitti mestaruuden kolmannen kerran peräkkäin. Kyseessä oli seuran yhdestoista mestaruus sitten Valioliigan perustamisen 1992 ja yhteensä 18. Englannin mestaruus. Samalla se nousi mestaruuksien kokonaismäärässä jaetulle ykkössijalle yhdessä Liverpoolin kanssa.
Sarjataulukko.
"Lopullinen sarjataulukko 24. toukokuuta 2009""
Parhaat maalintekijät.
"Lopullinen maalintekijätilasto 24. toukokuuta 2009"
TLY Open Air

TLY Open Air oli Tammelan Urheilukentällä elokuisin järjestetty metallimusiikkiin keskittyvä festivaali.
Historia.
2008.
Ensimmäinen TLY-festivaali järjestettiin 23. elokuuta 2008 nimellä Thrashia Läpi Yön. Konsertissa esiintyivät Distractress, Headnail, Perfect Chaos, MyGrain, Amoral, Kiuas ja Diablo.
2009.
Toinen TLY Open Air järjestettiin 1.8.2009 ja esiintyjinä olivat Entombed, Profane Omen, Bloodpit, Amoral, Before the Dawn, Peer Günt, Medeia, Hateform, Vorum, Scarcyde ja Sanity Shed. Entwine joutui perumaan kaikki kyseisen viikonlopun konserttinsa ja korvaajaksi tuli Bloodpit.
Howard Ashman

Howard Elliot Ashman (17. toukokuuta 1950 Baltimore, Maryland, Yhdysvallat – 14. maaliskuuta 1991 New York City, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen Grammy- ja Oscar-palkittu näytelmäkirjailija ja elokuvamusiikin sanoittaja. Hänen tunnetuin työnsä on musikaali "Pieni kauhukauppa", johon hän teki sanat ja Alan Menken sävelsi musiikin. "Pienestä kauhukaupasta" tuli tuottoisin ja kolmanneksi pisimpään pyörinyt Off Broadway -musikaali. Ashman voitti Oscar-palkinnon parhaasta laulusta ”Under the Sea” elokuvaan "Pieni merenneito" vuonna 1990 ja Grammy-palkinnon albumista "The Little Mearmaid" vuonna 1991.
Ashman oli homoseksuaali. Hän kuoli 40-vuotiaana AIDSin aiheuttamiin komplikaatioihin. Kuolemansa jälkeen Ashman oli ehdolla parhaan laulun Oscar-palkinnon saajaksi kolmesta laulusta elokuvaan "Kaunotar ja hirviö" vuoden 1992 gaalassa. Hän voitti Alan Menkenin kanssa palkinnon laulusta ”Beauty and the Beast”. Ashmanin palkinnon vastaanotti hänen kumppaninsa Bill Launch. Hän oli myös vuotta myöhemmin Oscar-ehdokkaana elokuvasta "Aladdin".
Amaury Bischoff

Amaury Bischoff (s. 31. maaliskuuta 1987 Colmar, Ranska) on ranskalais-portugalilainen jalkapalloilija, joka edustaa Englannin valioliigan Arsenalia. 175 senttimetriä pitkän Bischoffin pelipaikka on keskikentällä.
Bischoffin isä on ranskalainen ja äiti portugalilainen. Bischoff aloitti maajoukkueuransa Ranskan alle 18-vuotiaiden maajoukkueessa, mutta vaihtoi alle 20-vuotiaissa Portugaliin kutsun saatuaan.
Kezia

Kezia on kanadalaisen metalliyhtye Protest the Heron ensimmäinen albumi. Albumi julkaistiin Kanadassa 30. elokuuta 2005 ja Yhdysvalloissa 4. huhtikuuta 2006.
Albumin kappaleet kertovat teloitettavaksi joutuvasta Kezia-nimisestä naisvangista teloituksen suorittavan vanginvartijan, teloitusta johtavan papin ja Kezian itsensä näkökulmasta.
Byretti

 
Byretti on laboratorioväline, jota käytetään esimerkiksi titrauksessa vapauttamaan tarkkoja määriä nestemäistä reagenssia. Se on pitkä, asteikolla varustettu sylinterimäinen putkilo, jonka pohjalla on hana tai helmisuljin nesteen vapauttamista varten. Parhaimmillaan luokan A byretit kykenevät ± 0.05 cm3 tarkkuuteen.
Ranskalainen kemisti François Antoine Henri Descroizilles kehitti vuonna 1791 ensimmäisen byretin, joka muistutti enemmänkin asteikolla varustettua putkiloa. Joseph Louis Gay-Lussac kehitti tätä edelleen asettamalla nestettä vapauttavan kärjen ylös sivulle, ja vakiinnutti ensimmäisenä termit "pipetti" ja "byretti". Karl Friedrich Mohr loi nykyaikaisen byretin asettamalla sulkimella varustetun kärjen pohjaan.
Meandrinidae

Meandrinidae on kivikorallien heimo, johon kuuluu viisi tai seitsemän sukua. Neljä sukua elää Atlantilla, loput indopasifisella merialueella ja Punaisellamerellä. Niillä on tiivis kalkkirunko, ja polyyppien lonkerot ovat lähellä suuaukkoja.
Go-Go Shoes – The Story of Honey B. &amp; T-Bones 1982–2002

Go-Go Shoes – The Story of Honey B. &amp; T-Bones 1982–2002 on suomalaisen yhtyeen Honey B and the T-Bones kokoelma-albumi.
Burhan Sargın

Burhan Sargın (11. helmikuuta 1929 Ankara – 15. syyskuuta 2023) oli 1950-luvulla uransa huipulla ollut turkkilainen jalkapalloilija. Sargun edusti Turkkia maajoukkuetasolla Sveitsin MM-kisoissa 1954, joissa hän teki kahdessa ottelussa kolme maalia, kaikki Etelä-Koreaa vastaan.
Kyrene (mytologia)

Kyrene () oli kreikkalaisessa mytologiassa lapiittien kuninkaan Hypseuksen tytär ja nymfi, joka oli tunnettu tavattomasta kauneudestaan. 
Leijonan hyökättyä hänen isänsä lammaslauman kimppuun Kyrene paini paljain käsin sen kanssa. Paikalla ollut Apollon rakastui tähän välittömästi ja sieppasi Kyrenen mukaansa Libyaan. Täällä suhteesta syntyi Aristaios, ja Kyrene sai lahjaksi maa-alueen, joka tunnettiin Kyrenaikana. Sinne perustettiin myöhemmin Kyrenen kaupunki.
Lainvalvoja

Lainvalvoja ("Lawman") on yhdysvaltalainen vuonna 1971 valmistunut lännenelokuva. Sen ohjasi Michael Winner ja pääosia näyttelevät Burt Lancaster (Sheriffi Jered Mannox) ja Robert Ryan (Sheriffi Cotton Ryan). Sivuosissa nähdään muun muassa Robert Duvall.
Juoni.
Yksinäinen lännenmies Jered Maddox (Lancaster) ratsastaa kaupunkiin pidättääkseen seitsemän roistoa, mutta kaupungin sheriffivätys panee kapuloita rattaisiin yhdessä paikallisen maanomistajan kanssa.
Vastaanotto.
"Helsingin Sanomien" Mikael Fränti piti elokuvaa ansiokkaana työnä ajalta ennen kuin ohjaajasta tuli Charles Bronsonin "Väkivallan vihollinen" -elokuvasarjan rutiininomainen toteuttaja. ”Winner tutkii lain ja laittomuuden suhdetta ja väkivallan kyseenalaista oikeutusta. Ratkaisukohdissa ohjaaja päästää toiminnan ryöstäytymään yli.”
Theodor Wagner

Theodor "Turl" Wagner (6. elokuuta 1927 – 21. tammikuuta 2020) oli itävaltalainen jalkapalloilija. Wagner edusti maajoukkueurallaan Itävaltaa Sveitsin MM-kisoissa 1954 tehden turnauksessa neljässä ottelussa 3 maalia, kaikki Sveitsiä vastaan.
Pikkuhanhikki

Pikkuhanhikki ("Potentilla verna") on eurooppalainen sormihanhikkilaji. Suomessa lajia tavataan harvinaisena lähinnä Ahvenanmaalla. Suomessa pikkuhanhikki on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi ja se on rauhoitettu koko maassa.
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotinen pikkuhanhikki on suikerteleva ja juurehtiva. Sen haarat ovat puutuneita ja kasvavat 5–15 cm pitkiksi. Kasvilla on sekä kukattomia että kukallisia lehtiruusukkeita. Ruohomaiset kukintohaarat ovat 5–10 cm korkeita, pystyjä tai kohenevia ja suorakarvaisia. Aluslehtien lapa viisisorminen, ylempien lehtien lapa kolmisorminen. Lehdykät ovat kärkipuolelta hammaslaitaisia, vastapuikeita, päältä kiiltäviä ja kaljuja, mutta alta karvaisia. Täysin keltaisten kukkien terälehdet ovat verholehtiä pidempiä. Pikkuhanhikki kukkii touko-kesäkuussa.
Pikkuhanhikki muistuttaa hyvin läheisesti samoilla kasvupaikoilla esiintyvää sakarahanhikkia ("P. neumanniana", aik. "P. subarenaria") ja niitä on välillä erittäin hankala erottaa toisistaan niiden monimuotoisuuden takia. Lajit ilmeisesti myös risteytyvät keskenään, vaikka ne pääasiassa lisääntyvätkin kasvullisesti.
Levinneisyys.
Pikkuhanhikin levinneisyysalue ulottuu Espanjasta ja Britteinsaarilta halki Keski- ja Itä-Euroopan Puolaan ja Bulgariaan saakka. Pohjoisimpana sitä tavataan eteläisessä Norjassa, Ruotsissa ja Suomessa. Suomen esiintymät ovat pääasiassa Ahvenanmaalta. Manner-Suomesta tunnetaan vain yksi esiintymä Suomusjärveltä. Pikkuhanhikki lienee Suomessa muinaistulokas, ja sen tunnetut esiintymät ovat lähinnä vanhojen merireittien varsilla.
Laji on taantunut Suomessa. Vuoden 2000 uhanalaisuusarvioinnissa se luokiteltiin vaarantuneeksi ja vuonna 2010 erittäin uhanalaiseksi. Vuodesta 2019 lähtien se on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi.
Elinympäristö.
Kalkinsuosijana pikkuhanhikkia tavataan kalkkipitoisilla, kuivilla kalliokedoilla tai kivikkoniityillä. Laji on huono kilpailija, joten kasvupaikkojen laidunnus on tärkeää, jotta kilpailevat kasvilajit pysyvät matalina. Laidunnuksen loppuminen onkin suurin uhka pikkuhanhikkiesiintymille.
Dorsetin ja Itä-Devonin rannikko

Dorsetin ja Itä-Devonin rannikko ( on Englannin kanaalin pohjoisrannan osa, joka on nimetty Unescon maailmanperintökohteeksi. Se ulottuu Orcombe Pointista läheltä Exmouthia Devonin itäosassa Old Harry Rocksiin lähellä Swanagea Dorsetin itäosassa. Rannikkokaistaleen pituus on 153 kilometriä. Se on jyrkkää kalkkikivipengermää, jossa näkyy kerrostumia mesotsooiselta maailmankauden kaikilta osakausilta: triaskaudelta, jurakaudelta ja liitukaudelta. Hyvin säilyneissä kerrostumissa on fossiileita selkärankaisista ja selkärangattomista eläimistä maa- ja meriympäristöstä 185 miljoonan vuoden ajalta. Näistä kalkkikivipengermistä tehdyt löydöt ovat vaikuttaneet suuresti ihmiskunnan käsitykseen dinosaurusten ajasta ja sitä edeltäneistä elämänmuodoista.
Rannikkoa pitkin kulkee vaellusreitti, joka on osa kansallista vaellusreitistöä. Alueen kaupungeista Exeter on lähellä reitin länsipäätä, Bournemouth sen itäpäätä.
Karl Freund

Karl W. Freund (16. tammikuuta 1890 Königinhof, Böömi, Itävalta-Unkari – 3. toukokuuta 1969 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat) oli saksalainen elokuvaaja ja elokuvaohjaaja. Hän voitti urallaan parhaan kuvauksen Oscarin.
Freund liittyi elokuvateollisuuteen 1907, kun hän sai paikan apulaiskoneenkäyttäjänä. Häntä kiinnosti kuitenkin enemmän kuvaaminen ja vuoden päästä hänestä tuli uutisfilmien kuvaaja. Freund oli innovatiivinen ja kiinnostunut teknisistä kehityksestä, mikä teki hänestä elokuvaamisen kärkinimiä jo uransa varhaisessa vaiheessa. Freund työskenteli 1920-luvulla Ufa-elokuvayhtiölle ja teki yhteistyötä mm. ohjaajien F. W. Murnaun ja Fritz Langin kanssa. Yksi Freundin merkittävimmistä varhaisista elokuvista oli Langin ohjaama "Metropolis", jonka suosioon Freundin kuvaus vaikuttu suuresti.
Freund tutki ennen lähtöä Saksasta myös yö- ja värikuvaamista. Hän kehitti Walter Ruttmanin elokuvaan "" tekniikan, joka mahdollisti kuvaamisen yöllä ilman keinotekoista valoa. Hollywoodissa hänen ensimmäisiä elokuviaan Universal Picturesilla oli Lewis Milestonen "Länsirintamalta ei mitään uutta", jonka lopulliseen versioon hän oli vaikuttamassa. Vuonna 1933 Freund ohjasi ensimmäisen elokuvansa: kauhutarinan "The Mummy".
1930-luvulla Freund siirtyi työskentelemään MGM:lle, jolle kuvasi mm. elokuvat "Ziegfeld, naisten kuningas" (1936) ja "Hyvä maa" (1937), josta hän voitti myös Oscarin. Oscar-gaalassa 1942 Freund oli ehdokkaana parhaasta kuvauksesta sekä "Suklaasotilaasta" että elokuvasta "Kukkia varjosta". Hän siirtyi Warnerille 1940-luvun lopussa. Hänen Warnerin ajan elokuvauksia olivat mm. "Myrskyvaroitus" (1948) ja "Palavaa kultaa" (1950). Freundin viimeiseksi elokuvaksi jäi 1950 ilmestynyt "Montana".
Freund siirtyi elokuvauransa jälkeen television puolelle, kun Desi Arnaz ja Lucille Ball pyysivät häntä uuteen sarjaansa, kun he halusivat nostaa elokuvatuotantojen kuvanlaatua. Freund kehitti sarjaan "I Love Lucy" uuden kolmen kameran järjestelmän, josta tuli käytännössä standardi televisiosarjojen kuvaamisessa. Freund johti sarjan elokuvaamista yli 400 jakson verran, kunnes jätti sen 1956. Eläkkeelle hän jäi kolme vuotta myöhemmin.
Kuvaajana, ellei toisin mainita
Keittobanaani

Keittobanaani tai jauhobanaani (tunnetaan myös nimellä ruokabanaani) viittaa banaanin ("Musa" × "paradisiaca") tiivismaltoisiin lajikkeisiin, joiden hedelmät kypsennetään ennen käyttöä. Erotuksena Suomessa tyypillisimpään hedelmäbanaaniin, keittobanaanin pohjushedelmä on muodoltaan kulmikas ja suurempi, tyypillisesti noin 30 senttimetrin mittainen. Se on myös väriltään vihreänkeltainen tai punaruskea.
Ulkonäkö ja koko.
Keittobanaanikasvi on noin 3–10 metriä korkea. Sen ”runko” muodostuu lehtien kannoista, jotka kasvavat ylöspäin spiraalimaisessa muodostelmassa. Lehdet voivat kasvaa 1,5–3 metriä pitkiksi ja puolen metrin levyisiksi.
Levinneisyys.
Keittobanaanin alkuperä lienee Kaakkois-Aasiassa. Kahdella tunnetulla alaryhmällä, "horn plantainilla" ja "French plantainilla", uskotaan olevan yhteinen alkujuuri. Molemmat niistä kasvavat Intiassa, Afrikassa ja trooppisessa Amerikassa. "French plantain" -keittobanaani kasvaa myös Indonesiassa ja Tyynenmeren saarilla.
Taksonomiaa.
Vuonna 1753 Carl von Linné kuvasi keittobanaanin nimellä "Musa paradisiaca". Ongelmana on kuitenkin se, että keittobanaani ei todellisuudessa ole oma lajinsa vaan lajikeryhmä erään risteymälajin sisällä. Keittobanaanilajikkeet – ja osa hedelmäbanaanilajikkeista – ovat peräisin kääpiöbanaanin ("Musa acuminata") ja punttibanaanin ("Musa balbisiana") risteymistä. Tämä risteymälaji, banaani ("Musa" × "paradisiaca"), on sittemmin perinyt tieteellisen nimensä keittobanaanilta, eikä keittobanaanilla ole enää omaa tieteellistä nimeään.
Banaanista on eri risteytystyyppejä, jotka erotellaan 2–4 kirjaimen kirjainyhdistelmillä. A-kirjain edustaa "acuminata"-lajia ja B-kirjain "balbisiana"-lajia. Linnén kuvaama keittobanaani, "French plantain", samoin kuin "horn plantain", ovat perimältään triploideja AAB, mutta on myös keittobanaaneja, joiden perimä on triploidi ABB. Filippiiniläinen ’Saba’ on keittobanaanilajike, jonka perimäksi on lähteestä riippuen ilmoitettu ABB tai BBB. Jos lajikkeen perimä tosiaan on BBB, se on hyvin lähellä puhdasta punttibanaania.
Käyttö ruokana.
Keittobanaania ei syödä raakana, ja se on rakenteeltaan hedelmäbanaania kiinteämpi. Keittobanaani on maultaan hedelmäbanaania miedompi. Sitä voidaan käyttää keitettynä kuten perunaa tai paistaa uunissa tai pannulla. Se valmistetaan yleensä vihreänä, mausteena käytetään usein kookosmaitoa ja sokeria. Keittobanaania voidaan myös kuivata myöhemmin keitettäväksi, tai siitä voidaan tehdä jauhoja. Eräissä osissa Itä-Afrikkaa, eritoten Keski- ja Itä-Ugandassa sekä Tansanian chaggaheimon keskuudessa, keittobanaania käytetään oluen valmistamiseen.
Ruuhikoski (Nurmo)

Ruuhikoski on yksi Seinäjoen suuralueista, joka sijaitsee kaupungin itäosassa. Ruuhikosken suuralueeseen kuuluu kaksi entiseen Nurmon kuntaan kuulunutta kylää: Huumo ja Veneskoski. 
Alueella sijaitsee Ruuhikosken golfkenttä.
Larmorin prekessio

Larmorin prekessio tarkoittaa hiukkasen magneettisen momentin prekessiota, eli pyörimisakselin kiertymistä ulkoisen magneettikentän suuntaisen akselin ympäri. Prekession voi ymmärtää hyrrämäisenä liikkeenä. Ilmiön löysi englantilainen fyysikko ja matemaatikko Joseph Larmor. 
Ulkoisen magneettikentän aiheuttama vääntömomentti formula_1 magneettiseen momenttiin formula_2 voidaan esittää ristitulolla 
formula_3,
missä vektori formula_4 on magneettikenttä. Yhtälö voidaan muuttaa muotoon
formula_5,
missä formula_6 on (spin)pyörimismäärä ja formula_7 gyromagneettinen suhde, joka kertoo magneettisen momentin ja pyörimismäärän suhteen. Nyt siis pyörimismäärävektori prekessio magneettikentän suuntaisen akselin ympäri kulmataajuudella formula_8, jota kutsutaan myös Larmorin taajuudeksi. Se voidaan esittää muodossa 
formula_9.
Södra Råda

Södra Råda on Ruotsissa sijaitseva entinen pitäjä, kunta ja seurakunta. Södra Rådan alue kuuluu nykyään Gullspångin kuntaan, Länsi-Götanmaan lääniin ja Värmlannin maakuntaan.
Södra Råda oli tunnettu vuosina 1310–1323 rakennetusta vanhasta puukirkosta, joka oli lattiaa lukuun ottamatta maalausten peitossa. Kirkko poltettiin maan tasalle 12.11.2001. 
Hallintohistoriaa.
Södra Rådan pitäjä on perustettu keskiajalla. Pitäjän nimenä oli 17.4.1885 asti pelkästään "Råda".
Vuoden 1862 kuntauudistuksessa Södra Rådan pitäjän kirkolliset tehtävät siirrettiin Södra Rådan seurakunnalle ja maalliset tehtävät Södra Rådan maalaiskunnalle. Alue kuului tuolloin Visnumin kihlakuntaan Värmlannin läänissä.
Maalaiskunta liitettiin vuoden 1952 kuntauudistuksessa Visnumin maalaiskuntaan, joka lakkautettiin vuonna 1971. Tuolloin Södra Rådan alue liitettiin Gullspångin kuntaan. Kuntajakomuutoksen yhteydessä Södra Råda siirrettiin Värmlannin läänistä Skaraborgin lääniin (nykyään osa Länsi-Götanmaan lääniä).
Lääninvaihdoksen yhteydessä Södra Rådan seurakunta puolestaan siirrettiin Karlstadin hiippakunnasta Skaran hiippakuntaan. Seurakunta liitettiin vuonna 2006 Amnehäradin seurakuntaan. Laajennettu Amnehäradin seurakunta ulottuu nykyään sekä Länsi-Götanmaan että Värmlannin maakuntiin.
Maantiedettä.
Södra Rådan pitäjän pinta-ala on 60,19 neliökilometriä, josta 43,50 neliökilometriä on maa-alueita. Vuonna 2000 pitäjän alueella asui 481 henkilöä. Pitäjässä sijaitsee pieni osa Gullspångin taajamasta.
Pitäjän alue sijaitsee Mariestadista koilliseen. Lännessä se rajoittuu Vänerniin, idässä Skagern-järveen ja etelässä Gullspångsälveniin. Pitäjä on viljelysseutua, jossa on paikoitellen myös metsiä.
Bob Bailey (näyttelijä)

Robert ”Bob” Bainter Bailey (13. huhtikuuta 1913 Toledo, Ohio – 13. elokuuta 1983 Lancaster, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen tunnetuimmat elokuvaroolinsa olivat Laurel &amp; Hardy -elokuvissa "Jitterbug" ja "Tanssikoulu ". Radiossa Baileyllä oli nimirooli George Valentinena kuunnelmasarjassa "Let George Do It" vuosina 1946–1954. Kuunnelmasarja "Yours Truly, Johnny Dollarin" nimiroolissa hän oli 1955–1960.
Kheirotesia

Kheirotesia on ortodoksisen kirkon rituaali. Kheirotesialla tarkoitetaan alempaan pappeuteen vihkimistä. Toimittajana on aina piispa ja rituaali suoritetaan kirkkosalin puolella hetkien lukemisen aikana. Näin siksi, että kheirotesialla vihittävät vain avustavat jumalanpalveluksien toimittamisessa, mutta eivät saa toimittaa niitä itsenäisesti - poikkeuksena maallikon toimitettavaksi laadittu hetkipalvelus. Toimituksella vihitään lukijat ja alidiakonit. 
Kheirotesia ei kuulu ortodoksisen kirkon varsinaisiin sakramentteihin. Joskus aiemmin nimityksellä kutsuttiin myös kanttorille, kirkonisännöitsijälle tai ponomarille toimitettua virkaan siunaamista, mutta vuoden 1988 piispainkokous päätti isä arkkipiispa Johanneksen aloitteesta että kheirotesialla tarkoitettaisiin vain lukijoiden ja alidiakonien vihkimistä. Päätöksen oletetaan liittyvän samana vuonna tapahtuneeseen luterilaisen kirkon naispappeuteen, koska monet ortodoksiset kanttorit ja kirkonisännöitsijät ovat naisia. Näin siksi, koska silloinen isä arkkipiispa Johannes vastusti voimakkaasti naispappeutta.
Diakonit, papit ja piispat vihitään tehtäviinsä kheirotonian toimittamisella.