Bysantin sisällissota 1341–1347

Bysantin sisällissota oli vuosina 1341–1347 Bysantin valtakunnassa tapahtunut konflikti, jota joskus kutsutaan toiseksi palaiologiseksi sisällissodaksi. Konflikti puhkesi Bysantin valtakunnassa Andronikos III Palaiologoksen kuoleman jälkeen hänen yhdeksänvuotiaan poikansa holhouksesta. Sota polarisoi Bysantin yhteiskuntaa luokkarajojen mukaan. Konflikti sai myös uskonnollisia sävyjä, koska Bysantti oli sekaantunut hesykasmi-kiistaan, kun mystisen hesykasmin opin noudattaminen rinnastettiin usein Kantakouzenoksen tukemiseen.
Sodan kulku.
Keisari Andronikos III:n kuoltua tämän pääavustajasta ja lähimmästä ystävästä Kantakouzenosista tuli alaikäisen John V:n regentti vuonna 1341. Kun Kantakouzenos oli poissa Konstantinopolista saman vuoden syyskuussa, Alexios Apokaukoksen ja patriarkka Johannes XIV:n johtama vallankaappaus turvasi keisarinna Annan tuen ja perusti uuden regenssin. Vastauksena Kantakouzenoksen armeija ja kannattajat julistivat hänet osakeisariksi lokakuussa, mikä vahvisti kuilun hänen ja uuden regenssin välillä, mikä aiheutti tilannteen välittömän kärjistymisen aseelliseen konfliktiin.
Sodan ensimmäisten vuosien aikana uuden valtionhallinnon joukot voittivat. Useiden antiaristokraattisten kansannousujen, erityisesti Thessalonikan kiihkoilijoiden kapinan, seurauksena suurin osa Traakian ja Makedonian kaupungeista joutui valtionhallinnon hallintaan. Serbian Stefan Dušanin ja Aydinin Umur Begin avustuksella Kantakouzenos onnistui kumoamaan nämä voitot. Vuoteen 1345 saakka Kantakouzenos säilytti yliotteen Osmanien valtakunnan hallitsijan Orhanin avulla huolimatta siitä, että Dušan loikahti oppositioon ja vetäytyi Umurista. Kesäkuussa 1345 tapahtuneessa hallitsijan päävalvojan Apokaukoksen murha aiheutti hallitsijalle vakavan iskun.
Kantakouzenos kruunattiin muodollisesti keisariksi Adrianopolissa vuonna 1346, ja hän saapui Konstantinopoliin 3. helmikuuta 1347. Sopimuksen mukaan hänen oli määrä hallita kymmenen vuotta vanhempana keisarina ja John V:n valtionhoitajana, kunnes poika tulisi täysi-ikäiseksi ja hallitsisi hänen rinnallaan. Tästä näennäisestä voitosta huolimatta sisällissodan jatkuminen pakotti John VI Kantakouzenoksen luopumaan kruunusta ja jäämään eläkkeelle vuonna 1354.
Sodan seuraukset.
Pitkittyneen konfliktin seuraukset osoittautuivat tuhoisiksi Bysantin valtakunnalle, joka oli saavuttanut vakauden Andronikos III:n aikana. Seitsemän vuoden sodankäynti, ryöstelevien armeijoiden läsnäolo, yhteiskunnallinen myllerrys ja musta surma tuhosivat Bysantin ja muuttivat sen tynkävaltioksi. Konfliktin myötä Dušan pystyi myös valloittamaan Albanian, Epeiroksen ja suurimman osan Makedoniasta, jossa hän perusti Serbian valtakunnan. Bulgarian valtakunta hankki myös alueen Evrosjoen pohjoispuolella.
Tausta.
Vuonna 1341 Bysantin valtakunta oli myllerryksen keskellä, hallitus oli käyttänyt valtion resurssit loppuun, ja imperiumin voimat heikkenivät Andronikos II Palaiologoksen johdolla. Andronikosin pitkän hallituskauden aikana jäljellä oleva Bysantin osa Vähä-Aasiassa antautui hitaasti eteneville turkkilaisille, tarkemmin sanottuna vasta perustetulle Osmanien valtakunnalle. Tämä aiheutti pakolaisten tulvan Bysantin eurooppalaisiin provinsseihin, kun samaan aikaan Katalaanikomppania aiheutti tuhoa keisarillisilla alueilla. Myös verot nousivat dramaattisesti imperiumin vihollisten kunnianosoitusten rahoittamiseksi. 
Näiden epäonnistumisten ja henkilökohtaisten kunnianhimojen yhdistelmä johti keisarin pojanpojan ja perillisen, nuoren Andronikos III Palaiologoksen, kapinaan. John Kantakouzenosin ja Syrgiannes Palaiologoksen johtaman nuorten aristokraattien ryhmän tukemana Andronikos III syrjäytti isoisänsä 1320-luvun konfliktien jälkeen. Vaikka sota onnistuikin poistamaan vanhan keisarin vallasta, se ei ennustanut hyvää tulevaisuutta, sillä imperiumin naapurit – serbit, bulgarialaiset, turkkilaiset, genovalaiset ja venetsialaiset – käyttivät hyväkseen Bysantin sisäisiä taisteluja saadakseen alueita tai laajentaakseen vaikutusvaltaansa imperiumissa.
Entisen Morean Bysantin kuvernöörin ainoa poika John Kantakouzenos oli sukua Palaiologoille äitinsä kautta. Hän peri valtavia kiinteistöjä Makedoniassa, Traakiassa ja Thessaliassa, ja hänestä tuli Andronikos III:n lapsuudenystävä sekä lähin ja luotettavin neuvonantaja. Andronikos III:n hallituskaudella (1328–1341) John Kantakouzenos toimi pääministerinä toimiessaan Bysantin armeijan ylipäällikön virassa. Heidän suhteensa pysyi läheisenä, ja vuonna 1330 perinnöttömän Andronikos III:n sairastuttua tämä vaati, että Kantakouzenos julistettaisiin keisariksi tai valtionhoitajaksi hänen kuolemansa jälkeen. Heidän siteensä vahvistui entisestään keväällä 1341, kun jälkimmäisen vanhin poika Matthew Kantakouzenos meni naimisiin Irene Palaiologinan kanssa.
Toisin kuin Andronikos II, joka oli hajottanut Bysantin armeijan ja laivaston ja joka suosi munkkeja ja intellektuelleja, Andronikos III oli energinen hallitsija, joka johti henkilökohtaisesti joukkojaan sotilaskampanjoissa. Vuonna 1329 hänen ensimmäinen kampanjansa ottomaaneja vastaan johti tuhoiseen tappioon Pelekanoksen taistelussa, minkä jälkeen Bysantin asema Bithyniassa romahti nopeasti. Myöhemmät taistelut Balkanilla onnistuivat kuitenkin tukemaan Andronikosin horjuvaa valtakuntaa. Thessalia ja Epeiroksen despotaatti, kaksi imperiumista neljännen ristiretken jälkeen erotettua aluetta, palautettiin keisarilliseen hallintoon vuosina 1328 ja 1337. 
Andronikos III rakensi myös vaatimattoman laivaston uudelleen, minkä ansiosta hän sai takaisin rikkaan ja strategisesti sijoitetun Chioksen saaren genovalaiselta Zaccaria-perheeltä vuonna 1329 sekä vaati Andreolo Cattaneon, Anatolian mantereella sijaitsevan Fokaian genovalaisen kuvernöörin, uskollisuuden. Vuonna 1335 Andreolon poika Domenico kuitenkin valloitti Lesboksen saaren genovalaisten avustuksella. Keisari johti laivastoa sen ja Phokaian takaisin saamiseksi ja pyysi apua turkkilaisilta Saruhanin ja Aydinin emiiriiteiltä. Saruhan lähetti joukkoja ja tarvikkeita, mutta Aydinin hallitsija Umur Beg tuli tapaamaan keisaria henkilökohtaisesti. Tämän kohtaamisen aikana Kantakouzenos ja Umur solmivat pitkäaikaisen läheisen ystävyyden ja liiton.
Sota Serbian kanssa vuosina 1331–1334 osoittautui keisarille vähemmän menestyksekkääksi, kun serbit valloittivat useita Makedonian kaupunkeja kapinallinen Syrgiannes Palaiologoksen johdolla. Näitä voittoja rajoitettiin vasta, kun Syrgiannesin salamurha ja Unkarin hyökkäyksen uhka pakottivat Serbian hallitsijan Stefan Dušanin etsimään neuvotteluratkaisua. Myöhemmin Andronikos III:n ja Dušanin välillä solmittu rauhansopimus oli tärkeä Bysantin ja Serbian suhteiden tulevaisuuden kannalta. Bysanttilaiset tunnustivat ensimmäistä kertaa suuret voitot, joita serbit olivat saavuttaneet imperiumin kustannuksella Keski-Balkanissa Andronikos II:n hallituskaudella. Sopimuksen jälkimainingeissa Dušan siirsi myös istuinpaikkansa ja sen myötä valtakuntansa painopisteen etelään Prilepille.
Vaikka Vähä-Aasian menetys osoittautui peruuttamattomaksi, menestykset Epeiroksessa ja Thessaliassa johtivat valtakunnan vahvistumiseen Etelä-Balkanin kreikankielisillä mailla. Andronikos III ja Kantakouzenos suunnittelivat uusia kampanjoita Etelä-Kreikan latinalaisten ruhtinaskuntien palauttamiseksi. Hanke oli pitkällä aikavälillä erittäin tärkeä etenkin historioitsija Donald Nicolin mukaan, sillä koko Kreikan yhdistäminen Bysantin valtakuntaan voisi mahdollistaa rakenteen, joka pystyisi vastustamaan valtakunnan vihollisia.