Itseohjautuvuus ja itseohjautuva oppiminen

Itseohjautuvan oppimisen käsite rantautui Suomeen 1980-luvun puolivälissä Malcom Knowlesin ajatusten mukana. Teorian periaatteiden vuoksi se otettiin käyttöön ensiksi aikuiskoulutuksessa, koska aikuispedagoginen ("andragogia") malli oletti vahvasti aikuisen oppimisorientaation poikkeavan lapsista ja lasten pedagogiikasta. Ero perustui ennen kaikkea siihen, että aikuisten kokemukset ja motivaatio sekä tarpeet oppimiseen ovat erilaiset. Aikuisen oppimisen ja jopa heidän itsensä voidaan sanoa olevan itseohjautuvia. Suomessa Jukka Koro toi näkemykseen mukaan käsityksen aikuisten eroista itseohjautuvuudessa seuraten Lucy Guglielminon käsitystä itseohjautuvuustason mitattavuudesta.
Aikuisten itseohjautuvuuden erojen mittaaminen vei ajatuksia itseohjautuvasta oppimisesta, kyvystä opiskella itsenäisesti ja omien opintojen itsenäisestä suunnittelusta ja toteuttamisesta kohti käsitystä, jossa itseohjautuvuus nähtiin yhä enemmän yksinohjautuvuutena. Erityisesti aikuiskoulutusorganisaatiot hyödynsivät tätä olettamusta vähentäessään opetuksen määriä ja pyrkiessään yhä enemmän siihen, että opiskelijoiden omaa toimintaa lisätään opiskelussa. Tämä kehityssuunta oli myös vahvasti etenkin aikuisten ammatillisessa koulutuksessa 1990-luvun alusta vallinneen uusliberalistisen ajattelun mukaista.
Aikuiskoulutuksessa yksinohjautuvuutta korostavan näkemyksen kulta-aika loppui 2000-luvun alussa, kun mm. opintojen keskeyttämisen ongelmat lisääntyivät aikuiskoulutuksessa ja sosio-konstruktiiviset näkemykset vahvistuivat pedagogiikassa. Teoreettisesti alettiin myös itseohjautuvuutta ajatella enemmänkin oppimisen ja opiskelun pyrkimyksenä ja yhteisenä tavoitteena, oppimisen tuettuina olosuhteina. Jack Mezirow toi esille, ettei itseohjautuvaa oppijaa voida määritellä, mutta sen sijaan voidaan pyrkiä aikuispedagogiikalla varmistamaan se, että jokainen pääsee osallistumaan itseohjautuvuutta tukeviin prosesseihin koulutuksessa. Leena Ahteenmäki-Pelkonen esitteli tarkemmin Merizowin itseohjautuvuusnäkemystä väitöskirjassaan.
Itseohjautuvan oppimisen näkemyksessä on Heikki Pasasen mukaan painotettu jopa väärin käsitystä yksinohjautuvuudesta sen sijaan että suunnattaisiin näkemys enemmän itseyden ja minuuden kehittymiseen. Itseohjautuvuus ei voi kehittyä ilman toisia ihmisiä, jonka vuoksi yhteistoiminnalliset oppimisen ja opiskelun muodot kuuluvat pedagogiikassa myös teoreettisesti itseohjautuvuuden käsitteeseen. Perinteiset opettajakeskeiset opiskelun muodot voivat vähentyä, mutta oppimisen laatu on taattava opiskelijoiden tarvitsemalla riittävällä ohjauksella. Etenkin aikuiskoulutuksessa yhteiskunnan ja työelämän yhteistoiminnan, kommunikaatiokyvyn, sosiaalisen lukutaidon ja generatiivisten valmiuksien tarpeet puoltavat yhteisen oppimisen ja ohjauksen tarvetta itseohjautuvuuden hyväksi.
2020-luvulla kritiikki itseohjautuvuutta kohtaan laajeni perusopetukseen suomalaisten PISA-tulosten laskemisen pohdintana. Aino Saarinen tuo väitöskirjassaan esille, että liiallinen oppilaslähtöisyys ja siitä seuraava itseohjautuvuuden vaatimus vaikuttavat oppimistulosten laskemiseen ja epätasa-arvoistumiseen. Perusopetuksessa etenkin korona-pandemian aikainen etäopiskelu vahvisti kritiikkiä itseohjautuvuutta ja yksinopiskelua kohtaan.
Lähteet.
Ahteenmäki-Pelkonen, L. (1997). Kriittinen näkemys itseohjautuvuudesta : systemaattinen analyysi Jack Mezirowin itseohjautuvuuskäsityksistä. Väitöskirja. Helsingin yliopisto.
Guglielmino, L.M. (1978). Development of the Self-Directed Learning Readiness Scale (Doctoral dissertation, University of Georgia, 1977). Dissertation Abstracts International, 38, 6467A.
Knowles, M. (1975). Self-directed learning: A guide for learners and teachers. New York, NY: Association Press.
Koro, J. (1994). Aikuinen oman oppimisensa ohjaajana : itseohjautuvuus, sen kehittyminen ja yhteys oppimistuloksiin kasvatustieteen avoimen korkeakoulun monimuotokokeilussa. Jyväskylä, väitöskirja.
Mezirow, J. (1995). A transformation theory of adult learning. In Welton, M. (Ed.), Defending the lifeworld. Albany, NY: State University of New York Press.
Pasanen, H. (1998). Refleksiivisen itseohjautuvuuskäsityksen hahmotusta. Teoksessa Manninen J., Aikuiskoulutus modernin murroksessa. Helsingin yliopiston kasvatustieteen laitoksen tutkimuksia. Helsinki.
Pasanen, H. (2001). Itseohjautuvuus aikuiskoulutuksessa. Aikuiskasvatus 21(1).
Saarinen A. (2020). Equality in cognitive learning outcomes : the roles of educational practices. Väitöskirja. Helsingin yliopisto.