Pidätyskuva

Pidätyskuva tai poliisikuva on poliisin ottama valokuva rikoksesta epäillyn ja tästä syystä pidätetyn henkilön kasvoista ja ylävartalosta. Yleensä otetaan kuva sekä suoraan edestä että suoraan sivulta, molemmat neutraalia yksiväristä taustaa vasten tasaisessa, varjottomassa valaistuksessa. Seisaaltaan otetussa pidätyskuvassa saattaa taustassa olla henkilön pituutta osoittava mitta-asteikko. Kuvan alalaidassa voi näkyä kuvan arkistointia helpottavia teksti- ja numerotietoja esimerkiksi pidätetyn eteen asetetussa irtokirjaintaulussa, valokuvan negatiiviin merkittynä tai kuvatiedostoon digitaalisesti muodostettuna.
Pidätyskuvien päätarkoitus on auttaa tapauksen tutkijoita, mahdollisia uhreja, silminnäkijöitä ja muita todistajia tunnistamaan epäilty tuoreeltaan tai myöhemmin. Niitä voidaan käyttää myös oikeussaleissa syytettyjen ja vankiloissa tuomiotaan kärsivien tunnistamiseen. Pidätyskuvat säilytetään viranomaisten arkistossa, joten ne saattavat auttaa myös myöhempien tai aiempien rikostapahtumien selvittämisessä.
Kunkin maan lainsäädäntö muun muassa tietojen salassapidon ja epäillyn oikeusturvan osalta asettaa erilaisia vaatimuksia pidätyskuvien ottamiseen ja käyttöön sekä rajoituksia niiden julkaisemiseen. Pidätyskuvat on lähtökohtaisesti tarkoitettu vain viranomaisten käyttöön ja vain heidän harkintansa mukaan ulkopuolisten nähtäviksi, mutta monien maiden lainsäädännössä ne voivat toisaalta olla täysin vapaasti julkaistavia asiakirjoja tai viranomaisdokumentteja. Niitä tai muita vastaavia tallenteita, kuten valvontakamerakuvia tai passikuvia, saatetaan luovuttaa tiedotusvälineiden käytettäväksi esimerkiksi haluttaessa löytää tapaukselle tai epäillyn aiemmille tai myöhemmille liikkeille tai teoille todistajia.
Pidätyskuvat journalismissa.
Pidätyskuvat näyttävät usein rujoilta ja dramaattisilta, koska ne on otettu tilanteessa jossa kuvattava ei ole missään mielessä parhaimmillaan, vaan sekä fyysisesti että henkisesti rasittunut pidätyksen ja sitä edeltäneiden tapahtumien johdosta. Hän voi olla esimerkiksi silmin nähden päihtynyt, hikinen, itkuinen, vihainen, mustelmainen tai likainen. Siksi pidätyskuville on erityisesti sensaatiohakuisessa journalismissa tullut oma roolinsa henkilöstä luotavan mielikuvan ohjailemisessa. On syntynyt jopa liiketoimintaa, jossa viranomaisilta maksutta saatavia pidätyskuvia ensin julkaistaan verkossa, saadaan näin mainostuloja klikkien perusteella ja sitten vielä lisätuloja siitä, että maksua vastaan poistetaan palvelusta poistoa vaativien henkilöiden kuvia.
Pidätyskuvan mediakäyttöä sekä julkisuuden henkilöiden että tavallisten kansalaisten – ehkä myöhemmin syyttömiksi todettavien – kohdalla saatetaankin pitää kyseenalaisena mustamaalauksena, erityisesti jos tarjolla olisi parempia ja neutraalimpia kuvia kohdehenkilöstä tai kuva on uutisoinnin kannalta tarpeeton. Monesti pidätyskuvat saattavat tulla esiin verkkohauissa henkilön loppuelämän ajan ainoina hänestä julkaistuina kuvina. Myös esimerkiksi Wikipedian henkilö- ja rikosartikkeleissa on paljon pidätyskuvia, koska muita kuvia ei helposti ole vapaasti saatavissa. Yhdysvalloissa, jossa usein julkaistut afroamerikkalaisten henkilöiden pidätyskuvat ovat vaikuttaneet rasististen asenteiden vahvistumiseen, monet laatuun pyrkivät mediat ovat päättäneet lopettaa pidätyskuvien käytön uutisoinnissaan.
Historiaa.
Pian ensimmäisen käyttökelpoisen valokuvamenetelmän dagerrotypian yleistyttyä Belgian poliisi alkoi 1840-luvun alkupuolella kuvata vankeja, jotta heidät voitaisiin tunnistaa jos heitä epäiltäisiin uusista rikoksista. Euroopassa ja Yhdysvalloissa menetelmä otettiin pian poliisin käyttöön, paino- ja monistustekniikan kehittyessä muun muassa etsintäkuulutusjulisteissa ja julkisilla ilmoitustauluilla. Yhdysvalloissa syntyi käsite "rogues’ gallery", ”roistogalleria”, kun rikollisten pidätyskuvia alettiin koota poliisiasemilla kuva-albumeihin tai jopa yleisön nähtäväksi asetetuille ilmoitustauluille. Vuonna 1886 New Yorkin poliisin päätutkija Thomas Byrnes julkaisi 204 rikollisen pidätyskuvat kirjana nimeltä "Professional Criminals of America".
Ranskalainen antropometrian ja biometrian uranuurtaja ja Ranskan oikeuslaitoksen tunnistusasiantuntija Alphonse Bertillon laati 1880-luvulla järjestelmän pidätettyjen tuntomerkkien ja kehon mittojen rekisteröinnistä, jonka olennaisena osana olivat pidätyskuvat edestä ja sivulta. Järjestelmän monet mittauskohteet syrjäytyivät sittemmin tehokkaammalla sormenjälkitunnistuksella, mutta pidätysvalokuvien käyttö jäi yleiseksi käytännöksi maailmanlaajuisesti.