Ismail al-Faruqi

Ismaʻīl Rājī al-Fārūqī (1. tammikuuta 1921 – 27. toukokuuta 1986) oli palestiinalais-amerikkalainen filosofi, joka tunnetaan islamilaisista opinnoista ja uskontojenvälisestä vuoropuhelusta. Hän opiskeli Al-Azharin yliopistossa Kairossa ja opetti yliopistoissa Pohjois-Amerikassa, kuten McGill Universityssa Montrealissa, Kanadassa. Al-Faruqi oli uskonnon professori Temple Universityssa, missä hän perusti ja johti islamilaisia opintoja käsittelevää ohjelmaa. Hän perusti myös International Institute of Islamic Thoughtin (IIIT). Al-Faruqi kirjoitti yli 100 artikkelia ja 25 kirjaa, kuten "Christian Ethics: A Historical and Systematic Analysis of Its Dominant Ideas" ja "Al-Tawhid: Its Implications For Thought And Life".
Varhainen elämä ja koulutus.
Al-Faruqi syntyi Jaffassa, Britannian mandaattina toimineessa Palestiinassa. Hänen isänsä, 'Abd al-Huda al-Faruqi, oli islamilainen tuomari ("qadi"). Al-Faruqi sai varhaisen uskonnollisen koulutuksensa kotona ja paikallisessa moskeijassa. Vuonna 1936 hän alkoi käydä ranskalaista dominikaanista Collège des Frères de Jaffaa.
Vuonna 1942 hänet nimitettiin osuuskuntien rekisteröijäksi Britannian mandaattihallinnon alaisuuteen Jerusalemiin. Vuonna 1945 hänestä tuli Galilean aluekuvernööri. Vuoden 1948 arabien ja Israelin sodan jälkeen al-Faruqi muutti Beirutiin, Libanoniin, missä hän opiskeli Beirutin amerikkalaisessa yliopistossa. Myöhemmin hän kirjautui Indianan yliopistoon, missä hän suoritti filosofian maisterin tutkinnon vuonna 1949 työllä "The Ethics of Reason and the Ethics of Life (Kantian and Nietzschean Ethics)".
Maisterin tutkielmassaan al-Faruqi tutki Immanuel Kantin ja Friedrich Nietzschen etiikkaa. Hän suoritti toisen filosofian maisterin tutkinnon Harvardin yliopistossa vuonna 1951 ja väitteli tohtoriksi Indianan yliopistossa vuonna 1952 väitöskirjallaan "On Justifying the Good". Väitöskirjassaan al-Faruqi esitti, että arvot ovat absoluuttisia, itsenäisiä olemuksia, jotka tunnetaan a priori tunteellisen intuition kautta. Hän pohjasi teoriansa Max Schelerin fenomenologian käyttöön ja Nicolai Hartmannin etiikan tutkimuksiin.
Opintojensa aikana al-Faruqi päätyi siihen, että transcendentin perustan puuttuminen johtaa moraaliseen relativismiin, mikä sai hänet arvioimaan uudelleen islamilaista perintöään. Kuuden vuoden kuluessa Yhdysvaltoihin saapumisestaan hän tunnisti tarpeen perusteellisemmalle islamin tutkimukselle, mikä johti hänet opiskelemaan Egyptin Al-Azharin yliopistossa. Jättäessään Yhdysvallat hänellä oli uusia kysymyksiä moraalisista velvollisuuksista ja hän pyrki yhdistämään älylliset pyrkimyksensä islamilaiseen identiteettiinsä.
Akateeminen ura.
Vuonna 1958 al-Faruqi sai kutsun vierailevaksi tutkijaksi McGill Universityn teologiseen tiedekuntaan. Hän asui Ville St. Laurentissa ja liittyi McGill Universityn Islamilaisen tutkimuksen instituuttiin sen perustajan, Wilfred Cantwell Smithin, kutsusta. Vuosina 1958–1961 hän opetti Smithin rinnalla ja tunnettiin dynaamisesta ja omaperäisestä lähestymistavastaan islamilaiseen ajatteluun. Tänä aikana hän tutki kristillistä teologiaa ja juutalaisuutta ja tutustui pakistanilaiseen filosofi Fazlur Rahman Malikiin. Vuonna 1961 Rahman järjesti hänelle kahden vuoden tehtävän Keski-Islamilaisen tutkimusinstituutin keskusinstituutissa Karachissa, Pakistanissa, altistaakseen hänet erilaisille muslimikulttuureille. Al-Faruqi työskenteli vierailevana professorina siellä vuosina 1961–1963.
Vuonna 1964 Al-Faruqi palasi Yhdysvaltoihin ja toimi vierailevana professorina Chicagon yliopiston teologisessa koulussa ja apulaisprofessorina Syracusen yliopistossa. Vuonna 1968 hän liittyi Temple Universityn uskonnon professoriksi, missä hän perusti islamilaisia opintoja käsittelevän ohjelman ja toimi siellä kuolemaansa asti vuonna 1986. Temple Universityssa ollessaan al-Faruqi ohjasi monia opiskelijoita, mukaan lukien ensimmäistä tohtoriopiskelijaansa John L. Espositoa.
Maaliskuussa 1977 al-Faruqi osallistui merkittävässä roolissa ensimmäiseen maailmankonferenssiin muslimikasvatuksesta Mekkassa. Konferenssiin osallistuivat Muhammad Kamal Hassan, Syed Muhammad Naquib al-Attas ja Syed Ali Ashraf, muiden muassa. Konferenssi loi perustan islamilaisten yliopistojen perustamiselle Dhakassa, Islamabadissa, Kuala Lumpurissa, Kampalassa ja Nigerissä. Al-Faruqi oli keskeinen toimija konferenssin keskusteluissa ja toimintasuunnitelmien kehittämisessä.
Filosofia ja ajattelu.
Varhainen ajattelu: Arabismi.
Al-Faruqin varhainen älyllinen keskittyminen oli "urubah" (arabismi). Hän väitti, että "urubah" oli ydinidentiteetti ja arvojen joukko, joka yhdisti kaikki muslimit yhdeksi uskovien yhteisöksi ("ummah"). Al-Faruqi uskoi, että arabia, Koraanin kieli, oli välttämätön islamilaisen maailmankuvan täydelliselle ymmärtämiselle. Hän esitti, että "urubah" oli erottamaton muslimi-identiteetistä, ja siihen kuului sekä kielelliset että uskonnolliset ulottuvuudet.
Al-Faruqi korosti myös "tawhid"in (monoteismin) käsitettä arabialaisen uskonnollisen tietoisuuden keskeisenä elementtinä, jonka hän löysi juutalaisuudessa, kristinuskossa ja islamissa. Tämä ajatus korosti monoteististen uskontojen yhteistä virtaa, joka oli juurtunut arabialaiseen kulttuuriin ja kieleen. Hän uskoi, että islam ja monoteismi olivat arabialaisen tietoisuuden lahjoja ihmiskunnalle, mikä oli vastoin modernin aikakauden rotupohjaista nationalismia.
Tätä kantaa kritisoivat jotkut tutkijat sen koetun essentialistisen ja arabikeskeisen lähestymistavan vuoksi. Kriitikot, mukaan lukien ei-arabialaiset muslimi-intellektuellit, haastoivat hänen väitteensä, että arabia oli ainoa kielellinen rakenne, joka sopi islamilaiseen ajatteluun. Al-Faruqin aika Pakistanissa, jossa hän altistui erilaisille muslimikulttuureille, ei juuri muuttanut hänen arabikeskeisiä näkemyksiään aluksi.
Käänne islamismiin.
Al-Faruqin näkemykset kehittyivät merkittävästi hänen muutettuaan Yhdysvaltoihin. Hänen osallistumisensa Muslim Students' Associationiin (MSA) Temple Universityssa esitteli hänet monikulttuuriselle muslimiopiskelijajoukolle. Tämä altistus johti hänet harkitsemaan uudelleen varhaista keskittymistään arabismiin. Hän alkoi painottaa laajempaa islamilaista identiteettiä arabinationalismin sijaan, sanoen: "Vielä muutama kuukausi sitten olin palestiinalainen, arabi ja muslimi. Nyt olen muslimi, joka sattuu olemaan arabi Palestiinasta". Harkiten edelleen identiteettiään, al-Faruqi totesi: "Kysyin itseltäni: Kuka olen? Palestiinalainen, filosofi, liberaali humanisti? Vastaukseni oli: Olen muslimi".
Tämä muutos johtui myös hänen osallistumisestaan uskontojenväliseen vuoropuheluun, jossa hän alkoi nähdä yhtenäisen islamilaisen identiteetin tärkeyden merkityksellisten keskustelujen edistämisessä ei-muslimien kanssa. Al-Faruqin osallistuminen MSA
ja hänen kohtaamisensa monikulttuuristen muslimiyhteisöjen kanssa Yhdysvalloissa vahvistivat hänen laajempaa islamilaista identiteettiään aiempien arabikeskeisten näkemysten sijaan.
Metauskonto.
Al-Faruqi pyrki luomaan metauskonnollisia periaatteita, jotka perustuivat järkeen arvioidakseen uskontoja universaalien standardien eikä toistensa perusteella. Tämä kunnianhimoinen hanke pyrki löytämään yhteisen pohjan erilaisten uskontojen ymmärtämiselle ja yhteistyölle. Hän esitti useita ohjaavia periaatteita vuoropuhelulle, kuten sen, että kaikki vuoropuhelu on kritiikin alaista, viestinnän on noudatettava sisäisen ja ulkoisen johdonmukaisuuden lakeja, vuoropuhelun on vastattava todellisuutta ja oltava vapaa "kanonisista kuvailuista", sekä keskittyminen eettisiin kysymyksiin teologisten kiistojen sijaan.
Al-Faruqi uskoi, että metauskonnollinen vuoropuhelu voisi toimia keinona saavuttaa keskinäinen ymmärrys ja kunnioitus eri uskonyhteisöjen välillä, auttaen kuilun kaventamisessa, jonka opilliset erot ovat luoneet. Hänen keskittymisensä etiikkaan teologian sijaan oli tarkoitettu helpottamaan rakentavampaa ja vähemmän riidanhaluista uskontojenvälistä vuorovaikutusta.
Holistinen tieto.
Al-Faruqi edisti merkittävästi holistisen tiedon käsitteen kehittämistä, ilmaisten huolensa tiedon sekularisoitumisesta muslimiyhteiskunnissa. Hän käsitteli "umman sairautta" ja väitti, että länsimaisten sekulaaristen työkalujen ja menetelmien käyttö johti irtautumiseen muslimimaiden ekologisista ja sosiaalisista todellisuuksista, usein unohtaen islamilaisten etiikan rikkomukset. Hän korosti islamilaisten periaatteiden integroimisen tärkeyttä moderniin tietoon, jotta voidaan vastata nykyajan haasteisiin ja ylläpitää umman eettistä eheyttä.
Al-Faruqin myöhempi älyllinen työ keskittyi tiedon islamisoimiseen. Hän pyrki harmonisoimaan islamilaiset periaatteet nykyajan akateemisten alojen kanssa, edistäen holistista uskon ja järjen yhdistämistä. Hänen työnsä tällä alalla huipentui IIIT
perustamiseen, jonka tavoitteena oli kehittää islamilaista epistemologiaa ja metodologiaa eri tieteenaloille.
Al-Faruqi korosti islamilaisen tiedon integroimista nykyaikaisiin tieteisiin. Hän uskoi yhtenäisen islamilaisen opetussuunnitelman kehittämiseen, joka yhdistää nykyaikaiset tieteet ja juurruttaa ne islamilaiseen ajatteluun. Hänen lähestymistapansa sisälsi järjestelmällisen prosessin epäislamilaisten elementtien tunnistamiseksi ja poistamiseksi sekä islamilaisten arvojen integroimiseksi eri akateemisiin tieteenaloihin.
Keskittyen vahvasti koulutusuudistukseen, Al-Faruqi kannatti kattavien opetussuunnitelmien ja akateemisten instituutioiden luomista, jotka yhdistävät islamilaiset ja modernit tieteet. Tämä lähestymistapa pyrki tuottamaan tutkijoita, jotka olivat taitavia molemmilla aloilla ja pystyivät vastaamaan nykyaikaisiin haasteisiin islamilaisesta näkökulmasta. Al-Faruqi korosti myös opetussuunnitelman kehittämisen, käytännön strategioiden toteuttamisen ja holistisen lähestymistavan merkitystä koko koulutusjärjestelmän uudistamiseksi.
Näkemykset sionismista.
Al-Faruqi oli äänekäs sionismin kriitikko ja näki sen ristiriitaisena juutalaisuuden kanssa nationalistisen ideologiansa vuoksi. Hän väitti, että sionismin aiheuttamat vääryydet vaativat sen purkamista. Hän ehdotti, että entiset israelilaiset juutalaiset, jotka luopuvat sionismista, voisivat elää "ummaattisena yhteisönä" muslimimaailmassa, noudattaen juutalaista lakia rabbiinisten tuomioistuinten tulkitsemana islamilaisessa kehyksessä. Tämä kanta korosti hänen sitoutumistaan oikeudenmukaisuuden visioon, joka oli juurtunut islamilaisiin periaatteisiin.
Tieteelliset saavutukset.
Vuonna 1980 al-Faruqi perusti International Institute of Islamic Thought (IIIT) -instituutin yhdessä Taha Jabir Alalwanin, Abdul Hamid AbuSulaymanin ja Anwar Ibrahimin kanssa.
Al-Faruqi antoi merkittävän panoksen islamilaisiin opintoihin laajojen kirjoitustensa ja osallistumisensa kautta akateemisiin ja uskontojenvälisiin järjestöihin. Hän kirjoitti yli 100 artikkelia tieteellisissä aikakauslehdissä ja lehdissä sekä julkaisi 25 kirjaa, kuten "Christian Ethics: A Historical and Systematic Analysis of Its Dominant Ideas" (1968), "Islam and the Problem of Israel" (1980) ja "Al-Tawhid: Its Implications For Thought And Life" (1982). Hän osallistui islamilaisten opintoryhmän perustamiseen American Academy of Religion -akatemiassa ja toimi sen puheenjohtajana kymmenen vuotta. Lisäksi hän toimi Inter-Religious Peace Colloquiumin varapuheenjohtajana ja American Islamic College -yliopiston puheenjohtajana Chicagossa.
Al-Faruqi esitti "tawhidin" (monoteismin) käsitteen yhdistävänä periaatteena islamilaisessa ajattelussa, korostaen sen merkitystä elämän eri osa-alueilla, mukaan lukien etiikka, politiikka ja koulutus. Hänen "tiedon islamisoimisen" aloitteensa pyrki integroimaan islamilaiset periaatteet nykyajan akateemisiin aloihin, edistäen holistista uskon ja järjen yhdistämistä. IIIT
ä hänen työnsä keskittyi islamilaisen epistemologian kehyksen luomiseen, mukaan lukien opetussuunnitelmien ja tutkimusmenetelmien kehittämiseen islamilaisen ajattelun pohjalta. Tämä aloite pyrki vastaamaan sekularisaation aiheuttamiin haasteisiin ja sitoutumaan islamilaiseen älylliseen perinteeseen.
Ibrahim Kalinin mukaan al-Faruqin "tiedon islamisoiminen" keskittyi ensisijaisesti humanistisiin tieteisiin, jättäen modernin tieteellisen tiedon ulkopuolelle, mikä johti sosiologiseen painotukseen islamilaisessa tiedossa ja laiminlöi modernin tieteen sekularisoivan vaikutuksen.
Al-Faruqi osallistui myös uskontojenväliseen vuoropuheluun, edistäen keskinäistä ymmärrystä ja yhteistyötä eri uskonyhteisöjen välillä. Hänen pyrkimyksensä pyrkivät luomaan globaalin ympäristön rauhalle ja kunnioitukselle, korostaen islamin, kristinuskon ja juutalaisuuden yhteisiä piirteitä.
Nykyinen merkitys.
Al-Faruqin ideat tiedon islamisoimisesta vaikuttavat edelleen nykyaikaiseen islamilaiseen ajatteluun. Hänen painotuksensa islamilaisten periaatteiden integroimisesta moderniin akateemisiin aloihin on edelleen ajankohtainen tutkijoille ja kouluttajille, jotka pyrkivät harmonisoimaan uskon ja järjen. Hänen työtään siteerataan usein akateemisissa konferensseissa ja julkaisuissa islamilaisesta ajattelusta ja koulutuksesta.
Al-Faruqin panokset uskontojenväliseen vuoropuheluun tunnustetaan laajasti. Hänen pyrkimyksensä edistää keskinäistä ymmärrystä ja yhteistyötä eri uskonyhteisöjen välillä on huomioitu useissa tieteellisissä töissä. Hänen lähestymistapansa uskontojenväliseen vuoropuheluun, joka korosti islamin, kristinuskon ja juutalaisuuden yhteisiä piirteitä, katsotaan merkittäväksi panokseksi globaalin rauhan ja kunnioituksen ilmapiirin edistämisessä.
Hänen panoksensa muslimiyhteisölle Montrealissa ja hänen vaikutuksensa islamilaiseen tutkimukseen on tunnustettu postuumisti.
Kuolema.
Toukokuussa 1986 al-Faruqi ja hänen vaimonsa murhattiin heidän kodissaan Wyncote, Pennsylvaniassa Joseph Louis Youngin, joka tunnetaan myös nimellä Yusuf Ali, toimesta. Young tunnusti rikoksen, tuomittiin kuolemaan ja kuoli luonnollisiin syihin vankilassa vuonna 1996. Hyökkäyksessä heidän tyttärensä, Anmar al-Zein, loukkaantui vakavasti, mutta hän selvisi laajaa sairaanhoitoa vaativasta tilasta. Eri teorioita on esitetty murhien motiiveista, mukaan lukien epäonnistunut murtoyritys ja poliittisesti motivoitu salamurha.