Shunga

Shunga tai shunga-e (, kirjaimellisesti ’kevään kuvat’) oli kuvataiteen genre japanilaisessa ukiyo-e-tyylisuunnassa Edo-kaudella. Shungalla tarkoitetaan erityisesti eroottisia ja usein avoimen pornografisia puupiirrostekniikalla toteutettuja painokuvia ja kuvakirjoja, vaikka myös shunga-maalauksia tunnetaan. 
Genre syntyi ja kukoisti varsinkin Tokugawa-shōgunaatin hallintokaupungissa Edossa (nykyisin Tokio). Painokuvat olivat aikansa populaarikulttuuria. Shungan yleisöä olivat sekä miehet että naiset kaikista yhteiskuntaluokista. Lähes jokainen ukiyo-e-mestari suunnitteli uransa aikana shunga-kuvia, sillä niitä ostettiin paljon, usein paremmalla hinnalla kuin muita puupiirroksia. Shungassa kuvattiin tavallisten kaupunkilaisten seksuaalista kanssakäymistä usein humoristisella tavalla. Lähes mikään seksuaalisuuden alue ei ollut vieras. Kuvat esittävät laajaa kirjoa erilaisia seksuaalisia asetelmia, tilanteita ja fetissejä.
Shunga menetti merkityksensä Meiji-kauden (1868–1912) aloittaneiden uudistusten jälkeen, kun Japaniin tuotiin länsimaista teknologiaa ja vaikutteita. Painokuvat eivät pystyneet kilpailemaan eroottisten valokuvien ja postikorttien kanssa. Japanin kiristyvä sensuuri johti shungan julkaisu- ja myyntikieltoon, ja myöhemmin kuvien tuhoamiseen. Japanissa asenteet shungaa kohtaan ovat lientyneet vasta 1900-luvun loppu- ja 2000-luvun alkupuolella.
Terminologia.
Japanin kielen sana "shunga" kääntyy kirjaimellisesti ’kevään kuvat’. ’Kevät’ oli Edo-kaudella yleinen kiertoilmaisu seksille ja erotiikalle. "Shungalla" tarkoitetaan yleisterminä aikakauden eroottisia painokuvia, painokuva-albumeita, kuvakääröjä ja kuvakirjoja. Edo-kauden Japanissa eroottisia kuvia kutsuttiin myös nimillä "makura-e" (’tyynykuvat’), "warai-e" (’naurukuvat’) tai joskus "nure-e" (’märät kuvat’). Eroottisia kuvakirjoja kutsuttiin sanoilla "enpon" (’tyynykirjat’) tai "shunpon" (’kevään kirjat’).
Taustaa.
Shungan varhaisina edeltäjinä on pidetty kiinalaisia Muromachi-kauden (1336–1573) lääkintäoppaita ja Tang-kauden maalauksia. Japanissa varhaisia eroottisia kuvia tuotettiin ilmeisesti jo Heian-kaudella (794–1185). Ennen Edo-kautta eroottiset kuvat olivat nimellä "emakimono" tunnettuja jopa kymmenen metrin pituisia kuvakääröjä. Avattavien kääröjen vaakasuuntaiset silkille tai paperille maalatut kuvasarjat kertoivat hovin, samuraiden ja munkkien eroottisista seikkailuista ja skandaaleista. Ensimmäiset varsinaiset shunga-kuvakirjat julkaistiin Kiotossa 1650-luvulla. Ensimmäinen tunnettu signeerattu shunga-teos oli Hishikawa Moronobun kuvittama Edossa vuonna 1672 julkaistu kuvakirja. 
Edo-kausi.
Shungan huippukaudella Tokugawa-shōgunaatin hallinnon aikana painotekniikan kehitys mahdollisti uudenlaisen massakulttuurin. Ukiyo-e-painokuvien yleisö oli erityisesti kaupunkilainen kauppiaiden ja käsityöläisten chōnin-luokka. Ukiyo-e oli aikansa populaarikulttuuria, jota ei pidetty taiteena. Alusta alkaen yksi tyylisuunnan tärkeimmistä genreistä oli eroottinen ja usein avoimen pornografinen shunga. Useimmat tunnetut ukiyo-e-mestarit suunnittelivat eroottisia kuvia. Uudet innovaatiot ja tekniset kokeilut levisivät ukiyo-e-kuviin usein juuri shungan kautta.
Viranomaiset yrittivät sensuroida shungaa useaan otteeseen, vaikka kiellot eivät kohdistuneetkaan erityisesti shungaan. Kielloilla pyrittiin rajoittamaan ja sensuroimaan julkaisuja, joiden koettiin uhkaavan vallitsevaa yhteiskuntajärjestystä. Jo 1661 shōgunaatti kielsi ensimmäisen kerran nimellä "kōshokubon" tunnettujen rienaavien kuvakirjojen julkaisemisen. Kielto tehosi daimioita eli lääninherroja ja samuraita pilkkaavaan kirjallisuuteen, mutta shungaa julkaistiin edelleen. Vuoden 1722 Kyōhō-uudistusten jälkeen viranomaiset alkoivat valvoa kaikkien uusien kirjojen julkaisua. Painotuotteet oli tarkistettava ja leimattava ennen julkaisua myyntiin. Shungan julkaiseminen jatkui kuitenkin ilmeisesti maanalaisena toimintana. Keisari Kōkakun kauden Kansei-uudistusten aikana 1790-luvulla shungan julkaisemista rajoitettiin jälleen. Onkin ilmeistä, että vaikka shunga oli ollut virallisesti kiellettyä, viranomaiset olivat katsoneet kuvien julkaisemista läpi sormiensa.
Meiji-kaudelta nykyaikaan.
Meiji-kaudella (1868–1912) avautuneeseen Japaniin tulvi länsimaisia vaikutteita. Painokuvat eivät lopulta pystyneet kilpailemaan valokuvien, eroottisten postikorttien ja modernin painotekniikan kanssa. Varhaisella Meiji-kaudella shungaa tuotettiin aluksi edelleen samoilla tekniikoilla kuin Edo-kaudella. Myös myynti jatkui ennallaan. Suhtautuminen shungaan muuttui kuitenkin vähitellen yhä kielteisemmäksi. Shungan tuottaminen, myyminen ja lainaaminen kiellettiin jo 1870–1880-luvuilla, mutta kiellot ja rajoitukset kiristyivät huomattavasti Venäjän–Japanin sodan (1904–1905) jälkeen. Tuhansia kirjoja ja kuvia takavarikoitiin ja tuhottiin. Shungan myyjiä ja julkaisijoita pidätettiin. Mitä ilmeisimmin shungaa pidettiin esimerkkinä vanhanaikaisesta kulttuurista, jonka oli tehtävä tietä modernille yhteiskunnalle. Samalla yhteiskunnan yleiset asenteet shungaa kohtaan muuttuivat kielteisemmiksi.
Etenkin sukuelimiä kuvaavien eroottisten ja pornografisten kuvien levittäminen ja myyminen on ollut Japanissa virallisesti kiellettyä nykyaikaan saakka, vaikka sitä onkin usein katsottu läpi sormien. Kiellon seurauksena shungaa ei ole tunnustettu modernissa Japanissa eikä Shunga-kuvista ole järjestetty näyttelyjä samalla tavalla kuin länsimaissa. 2000-lukuun mennessä suhtautuminen shungaan on kuitenkin vapautunut ja sitä pidetään yhä useammin yhtenä keskeisistä ukiyo-e-lajityypeistä.
Shungan vaikutus näkyy myöhemmässä japanilaisessa kulttuurissa Shōwa- (1926–1989) ja Heisei-kausilla (1989–2019). Erityisen suoraan shunga on vaikuttanut hentai-yleisnimellä tunnettuihin tietokonepeleihin, anime-elokuviin ja manga-sarjakuviin, joiden sisältö on avoimen pornografista. Japanissa hentai tunnetaan nimellä "jū hachi kin" (kirjaimellisesti ’18-rajoitettu’).
Vastaanotto länsimaissa.
Monta Hayakawan ja C. Andrew Gerstlen mukaan länsimaiset vieraat Edo-kauden Japanissa vieroksuivat shungaa sen eroottisuuden vuoksi. Hayakawa siteeraa länsimaisten päiväkirjojen kuvauksia siitä, miten heille näytettiin japanilaisissa kodeissa shunga-kuvia. Länsimaissa shunga-kuvat on 1900-luvun loppuvuosikymmeniin sekä 2000-luvun ensikymmeneen saakka unohdettu usein tarkoituksellisesti esimerkiksi Katsushika Hokusain ja Kitagawa Utamaron näyttelykatalogeista.
Yleisö.
Shungaa on pidetty usein nykyajan pornografian ja eroottisen kuvaston tapaan miesten tekemänä ja erityisesti kaupunkilaisen chōnin-luokan miehille suunnattuna. Lähteet eivät kuitenkaan tue näkemystä. Vaikka miehet olivatkin shungan pääasiallinen yleisö, myös naiset lukivat shungaa. Joidenkin arvioiden mukaan yli puolet shungan ostajista oli naisia. Painokuvien ohella on säilynyt yläluokkien häälahjoiksi tilaamia shunga-maalauksia, jotka eivät yksittäisinä kappaleina voineet levitä yhtä laajalle kuin suurina painoksina tuotetut puupiirrosvedokset. Tämä onkin todennäköisesti johtanut virheellisiin oletuksiin shungan yleisöstä. Shungaa lukivat ja kuluttivat sekä naiset että miehet kaikista yhteiskuntaluokista. Samurait, chōninit ja kotirouvat omistivat shunga-kuvia.
Shunga on usein nähty esimerkkinä japanilaisen kulttuurin mutkattomasta suhtautumisesta seksuaalisuuteen. Edo-kaudella shungaa kutsuttiinkin usein nimellä "warai-e", ’naurukuvat’. Useiden kirjallisten kuvausten ja päiväkirjamerkintöjen perusteella shungaa ei pidetty häpeällisenä ja myös naiset suhtautuivat shungaan mutkattomasti. Vaikka Shunga olikin virallisesti kiellettyä, sitä pidettiin luonnollisena, mutta yksityisyyteen kuuluvana osana elämää. Länsimaisessa käsityksissä shungasta on kuitenkin ainakin osin kyse myös virheellisistä japanilaisten seksuaalista vapaamielisyyttä koskevista myyteistä.
Suurin osa shungasta myytiin Edon ulkopuolella. Myyjinä olivat kiertävät kauppiaat. Shungaa ei kuitenkaan hankittu pelkästään ostamalla. Edo-kauden lukijoilla oli käytössään laaja kiertävien kirjastojen verkosto, "kashihonya". Kirjojen lainaajat kiersivät talosta taloon ja lainasivat myös shungateoksia pientä korvausta vastaan. Lainaajilla oli niiden suosion vuoksi aina valikoimissaan uusimmat kuvakirjat ja painokuvasarjat.
Käyttötarkoitukset.
Länsimaiset tutkijat ovat myöhemmin esittäneet shungan käyttötarkoituksesta erilaisia teorioita. Varsinkin taiteentutkijat ovat väistäneet koko keskustelua ja käsitelleet shungaa pelkästään taiteena. Shungaan liittyi uskomuksia. Samurait kantoivat mukanaan shunga-kuvia onnenamuletteina, joiden tarkoitus oli estää kuolema taistelussa. Talon, jossa oli shunga-kuvia, uskottiin olevan turvassa tulipaloilta. Toisaalta varakkaiden perheiden nuorille pareille annettiin usein häälahjaksi shunga-kuvia. Shunga-kuvat onkin nähty myös seksioppaina, vaikka ne kuvaavatkin usein käytännössä mahdottomia asentoja ja anatomiset yksityiskohdat ovat vahvasti liioiteltuja.
Shunga oli kuitenkin myös seksuaalista materiaalia, jonka käyttötarkoitus oli yksinkertaisesti seksuaalinen kiihottaminen. Tutkijat ovat perustelleet shungan yleisyyttä Edo-kauden yhteiskunnallisella järjestelmällä. Sankin kōtai oli järjestelmä, jonka pakottamina daimio-lääninherrat ja heidän tuhannet alaisensa asuivat vuorotellen maaseudulla ja hallintokaupungissa. Tämän lisäksi suuri osa Edon suurkaupungin asukkaista oli siirtotyöläisiä. Sekä naiset että miehet elivät pitkiä aikoja erossa puolisoistaan yksinäisinä ja seksuaalisesti turhautuneita.
Tuotanto.
Ukiyo-e-kuvien julkaiseminen oli määrätietoista kaupallista toimintaa. Eroottiset kuvat ja seksuaalisuus myivät hyvin, ja shunga myikin paremmin ja korkeammalla hinnalla kuin muut ukiyo-e-genret. Kustantajat kustansivat ja kuvittajat suunnittelivat puupiirroksia ja kuvakirjoja, sillä ne olivat hyvä ja tasainen tulonlähde. Myös kaikkein arvostetuimmat kustantajat ja nykyisin tunnetut kuvittajat julkaisivat shungaa. Noin 10 prosenttia Hokusain ja 30 prosenttia Utamaron tunnetuista teoksista on shunga-kuvia. 
Shungan laatu vaihteli halvoista yksivärisistä kuvakirjoista kalliisiin painoarkkialbumeihin ja daimioiden tilaamiin maalauksiin. Shungaa tuotettiin valtavasti. Tunnettuja kirjoja ja kuvasarjoja on laskettu ainakin 2 300, mutta lukuun eivät sisälly kaikki formaatit. Lisäksi suurin osa varsinkin halvemmista kuvista ja kirjoista on tuhoutunut kokonaan vuosisatojen aikana. Tyypillinen shunga-painos oli kahdestasadasta tuhanteen vedosta. 
Formaatit.
Osa varhaisesta shungasta 1600-luvun lopulla oli nimellä "emakimono" tunnettuja kokoon rullattavia kuvakääröjä. Paperille tai silkille maalattu vaakarulla saattoi olla jopa kymmenen metriä pitkä. Rullan korkeus vaihteli kahdeksasta 40 senttimetriin. 
Ensimmäiset painetut shungat olivat 1660-luvulla julkaistuja kuvakirjoja. Kuvakääröissä tai kirjoissa ei ollut yhtenäistä tarinaa, eivätkä kuvat yleensä liittyneet toisiinsa tai muodostaneet jatkumoa. Ensimmäisen signeeratun shunga-kuvakirjan suunnitteli Hishikawa Moronobu (1618–1694) vuonna 1672. 1680-luvulla julkaistiin ensimmäiset kuva-albumit, jotka oli painettu kokoon taiteltavaan haitarimaiseen orihon-formaattiin. Uusi muoto mahdollisti entistä suurempien kuvien painamisen ja saumattomasti jatkuvat kuvasarjat. Orihon-albumeissa oli yleensä 12 erillistä kuvaa ja muutamia sivuja tekstiä. 
Shunga-kuvat olivat lähes aina vaakakuvia. Varhaisimmat kuvat olivat yksivärisiä. Väripainokuvien yleistyttyä 1700-luvun lopussa shungaa myytiin erillisinä arkkeina tai useamman arkin kokoelmina. 1800-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä valtaosa shungasta julkaistiin erillisten painoarkkien kokoelmina. Pian tämän jälkeen ryhdyttiin julkaisemaan myös väripainokuvakirjoja. 1820- ja 1830-luvuilta eteenpäin shungaa julkaistiin lähes pelkästään moniväripainettuina kuvakirjoina.
Kuvien sisältö.
Shungan erotiikka oli maanläheistä. Sukuelimet kuvattiin selkeästi ja tarkasti. Kuvattu seksi oli suoraviivaista ja usein groteskin liioiteltua. Nykyajattelun mukaan kuvat ovat avoimen pornografisia. Kuvien omalla aikakaudella koko käsitettä ei kuitenkaan tunnettu. Kuvien tavassa kuvata seksuaalisuutta on joskus nähty myös muutoksia Edo-kauden aikana. Varhaisten kuvien vihjailevan ja hienovaraisemman kerronnan syrjäyttivät myöhemmin suoraviivaisemmat, rajummat ja avoimemmat kuvat. 
Henkilöt ja hahmot.
Suurimmassa osassa kuvista esiintyy tavallisia ihmisiä: kaupunkien kauppiaiden ja artesaanien chōnin-luokkaa, kotirouvia ja maanviljelijöitä. Joskus myöhäinen shunga esittää hollantilaisia ja portugalilaisia kauppiaita. Shunga poikkeaa siten selvästi muista ukiyo-e-genreistä, esimerkiksi "bijingasta", jonka kuvat keskittyivät lähes täysin Edon viihdekeskusten Yoshiwaran ilotalokaupunginosan ’leijuvaan maailmaan’ ("ukiyo"). Osa shungastakin kuvaa elämää Yoshiwarassa, mutta osuus on paljon vähäisempi kuin yleensä oletetaan. Prostituoidut eivät osallistuneet mitenkään kuvien tekemiseen, eikä shungaa tuotettu tai juurikaan myyty tai luettu Yoshiwarassa.
Tarinat ja tilanteet.
Pääosa shungasta kuvaa heteroseksiä. Kuvissa esiintyy kaikenikäisiä ihmisiä. Varsinkin 1700-luvulla kuvattiin myös miesten välistä seksiä, joka kuitenkin katosi kuvista lähes kokonaan 1800-luvulla. Naisten välistä seksiä kuvataan vain hyvin harvoin. Masturbointi on yleinen shunga-kuvien aihe. Toisinaan shungassa esiintyy myös kanssakäymistä ihmisten ja eläinten välillä.
Shungassa kuvattiin lähes kaikenlaisia asetelmia, tarinoita, tapahtumapaikkoja ja fetissejä. Lähes mikään ei ollut vierasta. Voyeurismi eli tirkistely oli yleinen aihe. Aikakauden taloissa oli paperiset liukuovet, eikä äänieristystä juuri ollut, joten äänet houkuttelivat katsomaan. Toinen yleinen teema oli seksi vieraiden läsnäollessa. 
Seksiä kuvataan usein humoristisesti, mutta aiheena saattoi olla myös raju seksuaalinen väkivalta. Kuviin liitetty teksti on usein lainaus klassisesta kirjatekstistä, runo, vihjaava tai humoristinen sanaleikki tai suorasukaisen avoin dialogi, joka avasi tilannetta. Kuvissa oli myös symboliikkaa. Esineisiin liittyi seksuaalisia vihjeitä: esimerkiksi luumupuiden kukintojen nuput vihjasivat neitsyydestä, bonsai-puu viittasi erektioon, lattialla lojuvat pyyhkeet tai pyyhepaperit kertoivat tapahtuneesta ejakulaatiosta.
Pukeutuminen ja kuvien realistisuus.
Shungan henkilöt ovat lähes aina ainakin osittain pukeutuneita. Yksi tarjotuista selityksistä on, että Edo-kauden japanilaiset olivat yhteisen peseytymisen vuoksi tottuneet alastomuuteen, eikä sitä koettu seksuaaliseksi. Toisaalta vaatteet myös helpottivat shungassa esiintyneiden henkilöiden ammatin ja yhteiskunnallisen aseman tunnistamista. Kuvien esittämät seksiasennot ovat usein luonnottomia tai käytännössä mahdottomia. Shungalle on tyypillistä myös sukuelinten epärealistinen, lähes groteskisti liioiteltu koko. Yksi selitys on, että suuremmassa koossa yksityiskohdat erottuvat paremmin pienistä kuvista. Toisaalta kyse saattoi olla vain taiteellisesta näkemyksestä. Asiaa on selitetty myös psykologisella teorialla, jonka mukaan sukuelimet ovat kuvissa esiintyvien intiimit, ’toiset kasvot’.