Kainuunsaamelaiset

Kainuunsaamelaiset tarkoittaa Kainuun alueella 1700-luvun alulle asti asuneita saamelaisia. Kainuulaisessa perimätiedossa heitä kutsutaan lappalaisiksi. Kainuunsaamelaisten kieltä on kutsuttu kainuunsaameksi, mutta suomalais-ugrilaisten kielten tutkija Tapani Salminen on pitänyt oletusta keminsaamesta erillisen kainuunsaamen olemassaolosta heikosti perusteltuna.
Kainuunsaamelaisten määrästä tai asuinpaikoista ei ole aikalaista asiakirjatietoa. He eivät halunneet tulla merkityiksi veroluetteloihin lappalaisina siinä pelossa, että joutuisivat huonoon valoon. Monet heistä myös elivät mahdollisesti niin köyhissä oloissa, ettei heitä voitu verottaa. Kainuunsaamelaiset elivät peuranpyynnillä ja kalastuksella ja vaihtoivat asuinpaikkaa vuodenajan mukaan, joten heillä ei ollut maata kiinteässä omistuksessa. He eivät harjoittaneet poronhoitoa, mutta saattoivat käyttää kesytettyjä metsäpeuroja vetojuhtina tai houkuttimina. Peuroja metsästettiin ajamalla, johon tarvittiin useamman perheen yhteistyötä. Elintavoiltaan he olivat lähinnä metsäsaamelaisia.
Ennen Kainuun suomalaisasutusta karjalaiset ja pohjalaiset käyttivät aluetta nautinta-alueenaan ja todennäköisesti myös verottivat kainuunsaamelaisia retkillään. Kainuunsaamelaiset joutuivat ainakin osittain siirtymään syrjäisemmille seuduille eränkäynnin myötä ja suurin osa heistä oli todennäköisesti siirtynyt syrjempään jo ennen savolaisten uudisasukkaiden tuloa. Perimätiedon mukaan uudisasukkaiden ja kainuunsaamelaisten välillä oli joskus kiistaa kalavesistä. Osa kainuunsaamelaisista (ne, jotka jäivät vanhoille asuinseuduilleen eivätkä siirtyneet syrjempään eränkäynnin lisääntymisen myötä) omaksui maanviljelyskulttuurin ja lopulta sulautui suomalaisiin. Muistitiedon mukaan jotkut kuolivat kulkutauteihin. Tarkkaa tietoa kainuunsaamelaisten lopullisesta Kainuusta lähtöajasta ei ole. Sotkamossa on väitetty lähtöajan olleen vuosi 1621, kun taas Suomussalmen pohjoisosissa on sanottu eläneen lappalaisia vielä 1700-luvun alussa. Vuonna 1718 on kirjoitettu, että Suomussalmen 89 perheestä kymmenen olivat lappalaisia. Yhteiskunnalliselta asemaltaan kainuunsaamelaiset olivat suomalaisten veroisia ja ne, jotka pystyivät maksoivat kalastuksesta ja metsästyksestä veroa. Länsi-Suomessa ja Pohjanmaan rannikolla oli toisin, sillä siellä lappalaiset olivat erämaiden omistajiin nähden huonommassa, eräänlaisessa orjan asemassa.
Kainuussa on saamelaisperäistä paikannimistöä. Perimätieto tuntee muutamia hauta- ja asuinpaikkoja, ja maastosta on löydetty pyyntikuoppia ja kodan pohjia. Ärjänsaaressa ja Kuhmon Vieksillä on väitetty olleen myös kainuunsaamelaisten uhripaikkoja. Šamanismia harjoittaneiden kainuunsaamelaisten joukossa tiedettiin olevan voimakkaita noitia, joiden taiat jättivät jälkensä myös kainuulaisten loitsuihin. Vielä 1880-luvullakin eli Kainuussa vahvasti uskomus šamaaneihin eli lapinnoitiin sekä siihen, että joillain ihmisillä oli tällainen taikavoima, lapinmahti, hallussaan. Tällöin väitettiin mm. Paltamon kirkkoherra Antti Andelinin omaavan lapinmahdin. Tällaisten šamaanien palvontapaikkana pidettiin Ärjänsaaren tasannetta, joka on nimetty Porokirkoksi, jonka on ajateltu olleen aluksi kainuunsaamelaisten palvontapaikka, mutta jatkaneen elämää myös suomalaisten kala- ja erämiesten pyhättönä.
Kainuunsaamelaisia on kuvattu pienikokoisiksi, eivätkä he tienneet suolaa, vaan maustoivat lihan koivun ja haavan tuhkalla. Kainuusta ei juuri tunneta saamelaisperäistä esineistöä, mutta Kuhmossa raudasta valmistettu saamelainen šamaanirummun vasara on löydetty. Useimmat säilyneet vastaavat vasarat on valmistettu luusta, ja ainoa toinen raudasta valmistettu vasara on Tromssassa. Tromssan museon professori Ørnulv Vorren on arvellut, että Tromssan vasara on alkujaan Kuhmosta.
T. I. Itkosen mukaan Kuhmon viimeiset saamelaiset suvut olivat Have, Heltta, Komu ja Pulkka.
Viimeisinä lappalaisten asuinseutuina ovat olleet: