tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ifigeneia

Ifigeneia (, ) oli kreikkalaisessa mytologiassa Agamemnonin ja Klytaimnestran tytär. Välillä häntä tosin kutsutaan myös Theseuksen ja Helenan tyttäreksi, jonka edellä mainitut kasvattivat.
Elämä.
Auliissa.
Agamemnonin, Ifigeneian isän, johtama Kreikan laivasto pysähtyi Auliin satamassa Boiotiassa matkallaan Troijaa vastaan. Täällä hänen onnistui vihastuttaa Artemis, kun hän hirven nuolellaan surmattuaan kehui olevansa jopa Artemista parempi ampuja. Pseudo-Apollodoros kertoo lisäksi Artemiin olleen edelleen vihastunut hänen isälleen Atreukselle, koska tämä ei aikanaan uhrannut hänelle lupaamaansa kultaista lammasta. Yhtä kaikki Artemis nostatti myrskyn, joka teki merelle lähtemisen mahdottomaksi. Ennustaja Kalkhas ilmoitti, että Artemis olisi lepytettävissä ainoastaan uhraamalla Ifigeneia hänelle.
Ifigeneian uhraamisen tunnetuimpia kuvauksia on Euripideen tragedia "Ifigeneia Auliissa". Ifigeneian uhraamisen vapaaehtoisuudesta on erilaisia kuvauksia. Ovidius kuvaa Agamemnonin ensin kieltäytyneen uhraamisesta, kun taas "Kypria"-runoelma ja Pseudo-Apollodoros kertovat Agamemnonin lähettäneen hakemaan tytärtään väittäen aikovansa naittaa tämän Akhilleukselle. Näin Ifigeneia saatiin Auliiseen. Uhritoimituksen aikana Artemis kuitenkin vaihtoi uhrin Ifigeneiasta hirveen tai härkään. Useimmiten Artemiin kerrotaan vieneen Ifigeneian Tauriaan eli taurien maahan, jossa tämä olisi muuttunut kuolemattomaksi, mutta hänen kerrotaan myös päätyneen Leuken saarelle, jossa hän muutti nimensä Orsilokhiaksi ja nai Akhilleuksen. Hesiodos esittää vielä Ifigeneian muuttuneen Hekateksi Artemiin tahdosta.
Taurien mailla.
Euripideen mukaan Ifigeneialla on osuus myös hänen veljensä Oresteen tarinassa. Jotta Orestes pääsi pakoon erinyksien vainoa, Apollon käski tämän mennä taurien maille ja tuoda Artemiin taivaasta pudonneen kuvapatsaan sieltä Ateenaan. Orestes lähti Tauriaan ystävänsä Pyladeen kanssa, mutta perillä heidät vangitsi väkijoukko, jonka keskuudessa oli tapana uhrata kreikkalaiset muukalaiset Artemiille. Artemiin papitar, jonka tehtävänä oli suorittaa uhri, oli Oresteen sisar Ifigeneia. Hän tarjoutui päästämään Oresteen vapaaksi, jos tämä veisi hänen kirjeensä mukanaan kotiin. Orestes kieltäytyi pyytäen Pyladesta viemään kirjeen ja tarjoutuen jäämään uhrattavaksi. Lopulta Pylades suostui, mutta kun kirjeestä paljastui veljen ja sisaren välinen sukulaisuusside, kaikki kolme pakenivat vieden Artemiin patsaan mukanaan. Taurian tapahtumat ovat aiheena muun muassa Euripideen tragediassa "Ifigeneia taurien mailla".
Palattuaan Kreikkaan Orestes otti hallittavakseen isänsä valtakunnan Mykenen ja Argoksen. Ifigeneia puolestaan toimi Artemiin papittarena Brauronissa Attikassa, jonka temppeliin hän myös jätti Tauriista haetun patsaan. Myös Ifigeneian haudan uskottiin sijaitsevan Brauronissa.
Deux-Sèvres

Deux-Sèvres on Ranskan departementti numero 79. Se sijaitsee Länsi-Ranskassa Uuden-Akvitanian hallintoalueella. Departementti on pinta-alaltaan 5 999 neliökilometriä ja asukasluvultaan 359 712 (vuonna 2006). Sen pääkaupunki on Niort. Deux-Sèvres on jaettu edelleen kolmeen arrondissementtiin, 33 kantoniin ja 307 kuntaan.
Departementin nimi tarkoittaa "kaksi Sèvreä". Nimi johtuu siitä, että sen alueella kulkee kaksi Sèvre-nimistä jokea: Atlanttiin laskeva Sèvre Niortaise ja Loiren sivujoki Sèvre Nantaise.
Deux-Sèvres oli yksi 83 departementista, jotka perustettiin Ranskan vallankumouksen yhteydessä 4. maaliskuuta 1790. Deux-Sèvres muodostettiin lähinnä Poitoun provinssista.
Richard Upjohn

Richard Upjohn (22. tammikuuta 1802, Shaftesbury, Englanti – 17. elokuuta 1878, Garrison, New York) oli yhdysvaltalainen arkkitehti. Hänet tunnetaan etenkin uusgoottilaisen tyylisuunnan taitajana, ja yhtenä American Institute of Architects -organisaation perustajista ja sen ensimmäisenä puheenjohtajana. 
Upjohn syntyi Englannissa ja opiskeli huonekalupuusepäksi. Hän muutti Yhdysvaltoihin 1820-luvun lopussa, asui ensin New Bedfordissa, Massachusettsissa, sitten Bostonissa ja lopulta New Yorkissa.
Upjohnin suunnittelemiin rakennuksiin lukeutuu muun muassa Connecticutin osavaltion lainsäädäntörakennus ja New Yorkin Trinity Church.
Rosen metalli

Rosen metalli on metalliseos, jonka sulamispiste on 94-98 °C (201-208 °F). Rosen metalli sisältää 50 % vismuttia, 25–28 % lyijyä ja 22–25 % tinaa ja se on ei-eutektinen seos. Sen tiheys on 9,85 g/cm³ (9 850 kg/m³). Rosen metallin tarkka koostumus ja sulamispiste vaihtelee hieman lähteestä riippuen. Rosen metalli ei kutistu tai kutistuu vain hyvin vähän jähmettyessään. Kun metallista on valettu kappale, sitä voidaan työstää todella tarkasti haluttuun muotoon matalan sulamispisteen ansiosta. Rosen metalli on terveydelle haitallista siinä olevan lyijyn vuoksi.
Käyttökohteet.
Rosen metallia käytetään pääasiassa juotteena, mutta myös esimerkiksi automaattisten sprinklerien venttiilinä. Sitä käytetään myös lämmönsiirtoaineena lämpöhauteissa, joissa lämpötila pidetään vakiona. Tavallisesti sitä käytetään vain kuumissa, yli 220 °C:n hauteissa. Rosen metallilla voidaan kiinnittää rautakaiteita ja pilareita kiviportaisiin ja muihin kivipohjiin. Lisäksi Rosen metallia käytetään taottavana täyteaineena estämässä putken vaurioitumista taivutettaessa. Ensin putki täytetään sulalla Rosen metallilla, jonka annetaan jähmettyä. Tämän jälkeen putki taivutetaan haluttuun muotoon ja Rosen metalli poistetaan putkesta sulattamalla se uudestaan.
Rosen metallia voidaan hyödyntää kullan ja platinan sijaan kollimaattorissa eli säteilynrajoittimessa lääketieteellisessä kuvantamisessa. Rosen metallilla on useita hyviä ominaisuuksia tätä käyttötarkoitusta varten. Se on kultaa ja platinaa edullisempaa ja siitä on helpompi työstää tarkasti monimutkaisia kollimaattoreita.
Historia.
Rosen metallin keksi saksalainen farmaseutti ja kemisti Valentin Rose (1736–1771). Rosen metalli esiteltiin vasta Rosen kuoleman jälkeen vuonna 1772. Valentin Rose on niobiumin uudelleen alkuaineeksi selvittäneen Heinrich Rosen isoisä.
Katso myös.
Muita tarkkoja seoksia, joilla on erityisominaisuuksia:
Zeth Höglund

Carl Zeth ”Zäta” Konstantin Höglund (29. huhtikuuta 1884 – 13. elokuuta 1956) oli ruotsalainen sosialisti ja journalisti, joka toimi Tukholman pormestarina vuosina 1940–1950. 
Elämä.
Höglund varttui Göteborgissa keskiluokkaisessa perheessä. Höglund oli perheen kymmenestä lapsesta nuorin ja ainoa poika. Hänen vanhempansa olivat hyvin uskonnollisia, mutta eivät pitäneet kirkon hierarkiasta eivätkä tavasta, jolla valtio käytti kirkkoa hyväksi suhteessa ihmisiin. Höglundista tuli myöhemmin ateisti. Höglund valmistui vuonna 1902. Hänen arvosanansa eivät poikennet juurikaan muiden arvosanoista eli Höglundin koulumenestys oli melko tavanomainen. Pian valmistumisen jälkeen hän sai työpaikan "Göteborgs-Postenista". 
Höglundin ensimmäiset sosialistiset ajatukset heräsivät hänen ollessa lukiossa. Koulukirjojen sijasta hän alkoi opiskella saksalaisten sosialistien, kuten Karl Marxin, Ferdinand Lassallen ja Wilhelm Liebknechtin sekä ruotsalaisten Axel Danielssonin ja Hjalmar Brantingin kirjoittamia kirjoja.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Höglund toimi aktiivisesti sotaa vastustaneessa liikkeessä ja osallistui muun muassa kuuluisaan antimilitaristiseen Zimmerwaldin kokoukseen.
Lord Great Chamberlain

Lord Great Chamberlain () on seremoniallinen asema Englannissa, kuudes kruunun ministereistä ("Great Officers of State"), arvoasemassa Lord Privy Sealin alapuolella ja Lord High Constableia korkeampi. Lord Great Chamberlain oli vuoteen 1965 nimellisesti vastuussa Westminsterin palatsista ja ylähuoneesta, ja periaatteessa kantaa valtion miekkaa vuosittaisissa parlamentin avajaisissa ja päätöstilaisuuksissa. Käytännössä tämä on kuitenkin delegoitu Earl Marshalille. Lord Great Chamberlainilla on suuri merkitys kruunajaisissa, joissa hän saa pukea monarkin kruunajaispäivänä ja tarjota hänelle vettä banketin jälkeen.
Asema oli aluksi perinnöllinen, ja sitä pitivät hallussaan Vilhelm Valloittajan kumppani Robert Maletin perilliset, kunnes Henrik I takavarikoi Maletin tilat ja antoi arvonimen Oxfordin jaardille, jonka jälkeläisillä se oli, kunnes Oxfordin peri Lindseyn jaarli, jonka perillisistä tuli Ancasterin and Kesteven herttuoita. Vuonna 1779 neljäs herttua kuoli jättämättä miesperillistä, jolloin ylähuone antoi aseman hänen kahdelle sisarelleen yhteisesti, jonka jälkeen arvonimi on jaettu vielä useaan kertaan. Kuitenkin vain yksi henkilö kerrallaan voi pitää asemaa, esimerkiksi Cholmondeleyn markiisin suku joka toisen hallitsijan aikana, koska suvulla on 1/2 arvonimestä. Vuodesta 2000 siitä pitää osaa hallussaan 14 henkilöä, joista osalla on 1/100 tai 1/80. Nykyisin arvonimi on Cholmondeleyn markiisin suvulla, jonka peräti neljä jäsentä on pitänyt arvonimeä Elisabet II:n pitkän kauden aikana.
Vuoden 1999 House of Lords Act -laki poisti perinnöllisen päärin arvon saaneilta oikeuden istua ylähuoneessa, mutta Lord Great Chamberlainin ja Earl Marshalin kohdalla tehtiin nimenomainen poikkeusta tästä aseman seremoniallisten tehtävien vuoksi.
Jos arvonimi on naisella, hän on nimittänyt sijaisen ("A Deputy Lord Great Chamberlain"), koska naiset eivät saaneet ennen Elisabet II:n kautta istua ylähuoneessa.
Musarit

Musarit on alkujaan Kempeleestä, Ylikylän koululta kotoisin oleva lapsi- ja nuorisokuoro. Kuoro perustettiin vuonna 1989.
Kuoron ohjelmisto on koostunut pääasiassa omasta musiikista. Musareiden musiikki on pop-vivahteista. Kuoron ja sitä säestävän orkesterin ensimmäinen johtaja oli oululainen muusikko ja opettaja Ismo Koskela. Koskela vastasi myös laulujen sovittamisesta.
Vuonna 1997 kuoron toiseksi johtajaksi tuli oululainen Harriet Urponen. Suurin osa lauluista on Juhani Rasinkankaan säveltämiä ja Juhani Konolan sanoittamia.
Ismon ja Harriet Urposen rinnalla kuorossa on ollut johtajina vuosien varrella Jonna Pienihäkkinen, Sanna Paitsola, Marianne Saari ja Elisa Vierimaa. Tällä hetkellä kuoron johtajana toimii Heli Kaltiokumpu. Sentencedin kappaleessa End Of the Road Musarit kuullaan kuoro kohdassa.
Musarit 2015
Musareihin kuuluu tällä hetkellä noin 15 laulajaa, iältään 13–20 vuotta.
Kuoron ohjelmisto on nykyisin enemmän pop-musiikkia.
Säestyksestä vastaa kuuden hengen orkesteri.
Julkaistut äänitteet.
Lisäksi laulajat ovat esiintyneet erilaisilla kokoelmalevyillä ja myös solisteina omilla levyillään.
Boriss Pugo

Boriss Pugo (, 19. helmikuuta 1937 – 22. elokuuta 1991) oli latvialainen neuvostopoliitikko. Latvian SNT:n kommunistisen puolueen pääsihteeri 1984–1988 ja Neuvostoliiton sisäministeri Gorbatšovia vastaan tehdyn elokuun 1991 vallankaappausyrityksen aikana, jonka päätteeksi hän teki itsemurhan.
Pugo syntyi Kalininissa (Tver), jonne hänen vanhempansa olivat paenneet Latviasta kommunistisen hävittyä itsenäisyyssodan 1920. Perhe palasi Latviaan kun se liitettiin Neuvostoliittoon 1940.
Pugo valmistui Riian polyteknillisestä koulusta 1960, työskenteli Komsomolissa, liittyi puolueeseen 1963, kommunistisen puolueen ja hallituksen asemissa sekä Latviassa että Moskovassa. Hän oli 1960–1984 Latvian Komsomolin ensimmäisenä sihteerinä, Neuvostoliiton Komsomolin keskuskomitean sihteeristössä, Riian kommunistisen puolueen kaupunkikomitean pääsihteerinä ja Latvian KGB:ssa vuodesta 1977. Vuonna 1988 Gorbatšov nimitti hänet vaikutusvaltaiseen Neuvostoliiton kommunistisen puolueen valvontakomissioon Moskovassa. Gorbatšov oli hävinnyt valtataistelun valvontaelimestä ja yritti hajottaa sitä uudistusmieliseen ja uudistuksia vastustavaan linjaan.
Separatistisen mielialojen kasvaessa erityisesti Baltiassa Gorbatšov nimitti Pugon sisäministeriksi. Tämä yritti välittömästi palauttaa järjestystä Vilnassa, mutta huonosti organisoitu yritys kaatui kansan vastustukseen, eikä Gorbatšov asettunut tukemaan sitä. Elokuussa 1991 Pugo liittyi Valtion hätätilakomitean yritykseen estää uuden liittosopimuksen hyväksyminen vangitsemalla Gorbatšov huvilalleen Krimille. Kaappausyritys kaatui kuitenkin huonoon organisointiin ja Venäjän suositun presidentti Boris Jeltsinin vastatoimiin. Pugo teki itsemurhan vaimonsa kanssa 22. elokuuta.
Pallas

Pallas tarkoittaa seuraavia:
Kreikkalainen mytologia.
Pallas on myös seuraavien myyttisten hahmojen nimi:
Katso myös.
Lisäksi Pallakseen liittyvät seuraavat asiat:
Jad Hashmona

Jad Hashmona () on Jerusalemin ja Tel Avivin välissä sijaitseva suomalaisten perustama moshavi Israelissa. 
Historia.
Moshavin perusti vuonna 1971 ryhmä Raamattuun uskovia suomalaisia kahdeksan natsi-Saksalle marraskuussa vuonna 1942 luovutetun juutalaisen muistolle. Nimi "Jad Hashmona" tarkoittaakin suomeksi "kahdeksan muistoa". Perustajajäseniä olivat Seppo ja Aili Raulo, Anja Suomela, Hilkka Manninen, Ulla Peltonen (ent. Alimattila), Mirja Vento ja Hanna Riippa (ent. Lehtineva). 
Toiminta.
Jad Hashmonassa on israelilaisten messiaanisten juutalaisten yhteisö ja keskus, jossa on noin 260 asukasta. Alueella sijaitsee hotelli Yad Hashmona Country Hotel ja ravintola ja Raamatunkääntäjien koti. Vuonna 1998 valmistui vapaaehtoistöin rakennettu kuusihuoneistoinen vanhusten asuntola.
Raamatullinen puutarha.
Sveitsiläisen Beit Shalom -yhdistyksen ja Israelin antiikkiviraston IAA yhteistyönä Yad Hashmonaan rakennettiin vuonna 2000 raamatullinen kylä.
Puutarha antaa kävijöille vilkaisun juutalaisten kansan hengelliseen, fyysiseen ja maatalousmaailmaan Raamatun aikana. Se näyttää erilaisia raamatullisia kasveja ja puita sekä rekonstruoituja tiloja raamatun aikoina. Puutarhassa on muinainen viinipuristin, oliiviöljypuristin, mikve, hautaluola, maatalouden vartiotorni, Galilean tyyppinen synagoga ja beduiiniteltta.
Kannatustoiminta Suomessa.
Jad-Hashmonan ystävät r.y. tukee Suomesta käsin Jad Hashmonaa rukouksin ja auttaa kylän toimintaa taloudellisesti yhteisesti sovittujen hankkeiden toteuttamiseksi.
Syrjintäoikeudenkäynti.
Vuonna 2008 Britanniassa parisuhteensa virallistanut naispari halusi järjestää Jad Hashmonassa juhlan ystävilleen ja perheilleen ja sopi juhlasalin vuokrauksesta Jad Hashmonan kanssa. Kun omistajille selvisi, että kyseessä ei ole heteropariskunta, he peruuttivat naisten varauksen kutsuen homoseksuaalisuutta muun muassa ”inhottavuudeksi”. Pariskunta vei asian oikeuteen, ja alemmassa oikeusasteessa Jad Hashmona tuomittiin maksamaan pariskunnalle korvausta syrjinnästä ja seksuaalisesta häirinnästä syrjinnän julkisilla paikoilla kieltävän lain nojalla. 
Kesäkuussa 2014 Jad Hashmonan vetoomus tuomion kumoamiseksi ei mennyt läpi Jerusalemin piirioikeudessa, joka vahvisti alemman oikeusasteen tuomion sekä noin 60 000 sekelin vahingonkorvauksen pariskunnalle syrjinnästä ja seksuaalisesta häirinnästä.
Pippo

Pippo on ennen vuotta 1956 Orimattilaan kuulunut nykyinen Lahden kaupunginosaan kuuluva kylä Ämmälän ja Kujalan välillä. Siellä on Lahden moottoriurheilukeskus. 
Moottoriurheilukeskus.
Moottoriurheilukeskusta käyttäviä yhdistyksiä ovat Salpausselän Moottorikerho ry, joka on keskittynyt moottoripyöräilyyn, ja Lahden Formula K-kerho, joka on keskittynyt mikroautoiluun. Moottoripyörälajeista Pipossa on harrastettu motocrossia ja speedwaytä, joka siirtyi Pippoon Kärpäsen koulun urheilukentältä vuosia sitten.
Pippon moottorirata oli 2012 suljettuna, koska radan ylläpitäjiltä edellytettiin ympäristöluvan vuoksi melurajoja, joita ei silloin vielä kyetty täyttämään. Asiaa käsiteltiin Vaasan hallinto-oikeudessa. Pippon moottorirata on Lahden kaupungin maalla vuoden vuokrasopimuksin ja sen ympäristölupa tulee uusia 2016.
Kartano (Lahti)

Kartano on Lahden 2. kaupunginosa, joka sijaitsee Vesijärven rannan ja keskustan eli Keski-Lahden kaupunginosan välissä. Kaupunginosa on saanut nimensä Fellmanin kartanosta, joka nykyään toimii Lahden historiallisena museona. Kartanon naapurikaupunginosia ovat pohjoisessa Niemi, kaakossa Keski-Lahti, lounaassa Sopenkorpi, lännessä Salpausselkä ja luoteessa Jalkaranta.
Kartanon tilastollisen kaupunginosan väkiluku (2017) oli 5 648. Koska Lahti tilastoi väkilukujaan osin samannimisillä, mutta rajoiltaan osin poikkeavien alueiden mukaan, tulee tilastolliseen väkilukuun suhtautua suuntaa antavana arvona.
Kaupunginosassa toimivia oppilaitoksisa ovat muun muassa Salpausselän koulu (yläkoulu), Lahden lyseon peruskoulu ja lukio, koulutuskeskus Salpaus (aiemmin esim. Lahden kauppaoppilaitos), Lahden ammattikorkeakoulu (LAMK, tekniikan ala, liiketalouden ja matkailun ala), aiemmin myös musiikin laitos). 
Palveluita ja virkistymistä tarjoavat Sibeliustalo ja sen viereinen Lahden matkustajasatama (Vesijärven satama) ja läheinen Teivaan satama, Pikku-Vesijärvi puistoineen ja kesäteattereineen, Kisapuisto, tennishalli, Lahden jäähalli (Isku Areena), Lahden uimahalli ja Lanupuisto. Myös nyttemmin muuhun käyttöön siirtynyt, suojeltu Lahden vanha linja-autoasema on kaupunginosassa, samoin Kariniemen jätevedenpuhdistamo.
Salpausselkä (Lahti)

Salpausselkä on Lahden kaupungin 32. kaupunginosa, joka sijaitsee Salpausselän harjulla keskustasta länteen. Salpausselän kaupunginosaa rajaavia naapurikaupunginosia ovat koillisessa ja idässä Kartano, etelässä Sopenkorpi ja Kärpänen, lounaassa ja lännessä Pirttiharju sekä pohjoisessa Jalkaranta. 
Teivaa.
Teivaa alkaa Lahden sataman Vesijärven rautatieaseman entiseltä ratapenkereeltä ja jatkuu Lahden stadionille. Välissä oleva korkea mäki on Teivaanmäki. Sen juurella sijaitsee Lahti Energian voimalaitos. Teivaanmäellä Lahden rykmentti kävi vuonna 1918 vuonna kiivaita puolustustaisteluja. 1960-luvulla siellä toimi erittäin suosittu tanssipaikka, joka on nyt purettu.
Salpausselkä.
Salpausselässä sijaitsee Lahden urheilukeskus, jossa on järjestetään vuosittain Salpausselän Kisat. Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut on järjestetty urheilukeskuksessa kuusi kertaa. Urheilukeskuksessa toimii myös Hiihtomuseo.
Mike Dunham

Mike Dunham (s. 1. kesäkuuta 1972 Johnson City, New York, USA) on yhdysvaltalainen uransa päättänyt jääkiekkomaalivahti, jolla on pitkä ura takanaan NHL:ssä. Nykyään hän on New York Islandersin maalivahtivalmentaja.
Ura.
Dunham aloitti uransa Mainen yliopiston joukkueessa, jossa oli samaan aikaan myös toinen tunnettu maalivahti Garth Snow. Joukkue voitti yliopistosarjan (NCAA) mestaruuden Dunhamin viimeisenä kautena, 1992–93.
Hänet valittiin kolmannella kierroksella (#53) vuoden 1990 New Jersey Devilsiin, jossa hän pelasi kaksi ensimmäistä kauttaan. Vuosina 1998–2000 hän pelasi Nashville Predatorsissa, mutta myytiin New York Rangersiin kesken kauden. Atlantan kautta hän päätyi nykyiseen joukkueeseensa New York Islandersiin. Dunham ilmoitti lopettavansa uransa 10. syyskuuta 2007. Samalla Islanders ilmoitti palkanneensa Dunhamin uudeksi maalivahtivalmentajakseen.
Dunham oli mukana vuoden 2002 talviolympialaisissa USA:n hopeaa voittaneessa joukkueessa. MM-kilpailuissa 2004 hän saavutti pronssimitalin.
Roman Turek

Roman Turek (s. 21. toukokuuta 1970 Strakonice, Tšekkoslovakia) on entinen jääkiekkomaalivahti. Turek oli aikoinaan yksi NHL:n parhaista maalivahdeista.
Ura.
Minnesota North Stars valitsi numerolla 113 Turekin vuoden 1990 . Joukkue siirtyi Dallasiin, ja Turek matkusti sinne kaudeksi 1996-97 pelattuaan jonkun aikaa Saksassa. Hän kuitenkin joutui tyytymään Ed Belfourin varamaalivahdin rooliin, kuitenkin Tšekissä häntä arvostettiin, ja hän toimi jääkiekkomaajoukkueen maalivahtina. Hän voitti 1996 MM-kisoissa kultaa. Tuona vuonna hän pelasi Saksan liigassa.
Turek myytiin St. Louis Bluesiin 1999 kauden jälkeen, jossa hän viimeinkin sai ykkösmaalivahdin roolin. Hän voitti William M. Jennings Trophyn päästäen vähiten maaleja liigassa. Hän pelasi Bluesissa vielä toisen kauden, ennen kuin hänet hankittiin Calgary Flamesiin.
2003–2004 Turekin rooli ykkösmaalivahtina horjui, kun Miikka Kiprusoff tuli joukkueeseen. Turekista tuli luotettava kakkosmaalivahti, ja sai pelata playoff-finaaleissa 2004. Hän kuitenkin kyllästyi varamaalivahdin rooliinsa, ja lopetti NHL-uransa siirtyen pelaamaan ČEL-liigaan.
Roman Turekin jokaisessa maskissa oli Iron Maidenin maskotin Eddien kuva.
Bryan Berard

Bryan Wallace Berard (s. 5. maaliskuuta 1977 Woonsocket, Rhode Island, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen ammattilaisuransa lopettanut jääkiekkoilija. Hän pelasi kymmenen kautta NHL-liigassa vuosina 1996–2008. Lupaavana ykkösvarauksena tunnetun puolustajan ura oli vähällä päättyä, kun hän sai vakavan silmävamman uransa alussa. Berard teki kuitenkin paluun, muttei lunastanut häneen kohdistuneita odotuksia.
Ura.
Ottawa Senators valitsi Berardin vuoden . Ottawa kuitenkin myi Berardin Martin Strakan kanssa New York Islandersiin, josta se sai vaihdossa Wade Reddenin ja Damian Rhodesin. Berard menestyi Islandersissa ja sai vuonna 1997 Calder Memorial Trophyn vuoden parhaana tulokkaana. Hän pelasi myös vuoden 1998 talviolympialaisissa. Pelattuaan neljä kautta Islandersissa Berard myytiin Toronto Maple Leafsiin.
Silmävamma.
Vuonna 2000 Toronton pelatessa Ottawaa vastaan Marián Hossan maila osui Berardia silmään ja aiheutti vakavan silmävamman. Sairaalassa todettiin, että Berard saattaisi menettää silmänsä. Berard sanoi kuitenkin, että pelaisi vielä. Huolimatta lupaavasta urasta, Berard sai 6,5 miljoonaan dollarin vakuutusrahan pysyvästä vammasta. Monet uskoivat tämän olevan Berardin uran loppu.
Berard kuitenkin saavutti piilolinssillä liigan miniminäkövaatimuksen ja alkoi jälleen harjoitella. Hän solmi sopimuksen New York Rangersin kanssa vuonna 2001 ja palautti vakuutusrahansa. Hän pelasi tarpeeksi hyvin kaudella 2002–2003, ja sai 2 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Berard pelasi kauden Boston Bruinsissa ja Chicago Blackhawksissa, ennen kuin solmi Columbus Blue Jacketsin kanssa sopimuksen kaudelle 2005–2006. Berard sai Bill Masterton Trophyn omistautumisestaan jääkiekolle 2004. Kauden 2008–2009 hän pelasi KHL:n Vitjaz Tšehovissa.
Steroidit.
Vuonna 2006 paljastui, että Berard oli antanut positiivisen näytteen anabolisten steroidien käytöstä. Hänestä tuli ensimmäinen NHL-pelaaja, joka jäi kiinni steroidien käytöstä. NHL ei antanut mitään rangaistusta kiinnijäämisestä, mutta häneltä kiellettiin kansainväliset ottelut kahdeksi vuodeksi.
Pelaajauran jälkeen.
Berard menetti kuusi miljoonaa dollaria sijoitushuijauksessa pelaajauransa jälkeen. Nykyisin hän työskentelee urheilijoiden varainhoitoyrityksessä Rhode Islandissa. Hän muun muassa järjestää kanssa seminaareja nuorille pelaajille miten jääkiekosta saadut tulot riittävät myös pelaajauran jälkeen.
Burgeranch

Burgeranch () on israelilainen pikaruokaravintoloiden ketju. 69 ravintolallaan (vuonna 2006) se on Israelin toiseksi suurin McDonald'sin jälkeen.
Historia.
Burgeranch syntyi vuonna 1960 kun George Halamandaris avasi pikaruokaravintolan Benonin kaupungissa Etelä-Afrikassa.
Israelin ensimmäinen Burgeranch-ravintola avattiin vuonna 1972 Tel Avivissa ja vuonna 1978 samassa kaupungissa avattiin toinen ravintola. Ketju kasvoi ja oli markkinanjohtaja Israelissa vuoteen 1993 asti, jolloin McDonald's tuli maan markkinoille. Etelä-afrikkalaisilta omistajilta Burgeranch siirtyi valtiolliselle Shekem-ketjulle.
Kun Burger King pyrki Israelin markkinoille ketju sopi yhteistyöstä Burgeranchin kanssa. Yhteistyö ei kuitenkaan onnistunut ja Burger King avasi 60 ravintolaa ilman Burgeranchia. Kun Burger Kingin toiminta Israelissa näytti epäonnistuvan Burgeranch yritti ostaa kilpailijan ravintolat, mutta monopolilait estivät sen.
Vuonna 1999 energiayhtiö Paz osti yrityksestä 74 prosenttia ja vuoden 2001 lopussa se osti loput Burgeranchista. Vuonna 2006 Paz myi ketjun israelilaiselle liikemiehelle Yossi Hoshinskille.
William Alfred Fowler

William Alfred ”Willie” Fowler (9. elokuuta 1911 – 14. maaliskuuta 1995) oli yhdysvaltalainen astrofyysikko.
Fowler syntyi Pittsburghissa Pennsylvaniassa ja valmistui Ohion osavaltionyliopistosta. Vuonna 1936 vastaanotti tohtorin arvon California Institute of Technologyssä. Hän sai fysiikan Nobel-palkinnon vuonna 1983 yhdessä Subrahmanyan Chandrasekharin kanssa nukleosynteesiin liittyvästä tutkimuksestaan.
Laerció Ramos jr

Laerciò Ramos junior (s. 14. heinäkuuta 1984) on brasilialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. 
Laerciò Ramos jr tuli Suomeen FC Interiin ennen kauden 2007 alkua Rio Branco PR:stä Brasiliasta. Hän ei kuitenkaan vakiinnuttanut paikkaansa joukkueessa ja hänen sopimuksensa purettiin yhteisymmärryksessä heinäkuussa 2007.
Jos Hooiveld

Jos Hooiveld (s. 22. huhtikuuta 1983) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Southamptonia.
Ura.
Hooiveld debytoi kotimaansa pääsarjassa Eredivisiessä SC Heerenveenissä 2003. Heerenveenissä peliaika jäi kuitenkin verraten vähiin, joten tammikuussa 2004 mies lainattiin Hollannin kakkossarjatasolle FC Zwolleen, jota hän edustikin puolitoista kautta. Kauden 2006–2007 Hooiveld aloitti Itävallan kakkossarjan Kapfenberger SV:n joukkueessa ennen siirtoaan maanmiehensä Job Dragtsman luotsaamaan Veikkausliiga-seura FC Interiin, jonne hän teki kaksivuotisen sopimuksen helmikuussa 2007. 
Hooiveld pelasi vakuuttavan talvikauden Interissä ja hänet valittiin arvokkaimmaksi pelaajaksi Liigacupissa, jossa Inter selvisi loppuotteluun häviten sen kuitenkin FC Lahdelle. Hooiveld onnistui myös itse Veikkausliigassa loistavasti. Hän voitti esimerkiksi Iltalehden leijonapörssin. Lisäksi hänet valittiin Veikkausliiga-kauden 2007 parhaaksi puolustajaksi.
Vuonna 2008 Hooiveld oli jälleen johdattamassa Interiä Liigacupin loppuotteluun, jonka joukkue voittikin paikallisvastustaja TPS:aa vastaan. Hooiveld valittiin ottelun parhaimmaksi pelaajaksi, mutta sitä varjosti maaliskuussa 2008 tapahtunut rattijuoppous, joka tuli julki ottelun alla. Itse Veikkausliiga-kausi 2008 sujui topparilta jälleen loistavasti ja hänet valittiin toistamiseen vuoden liigapuolustajaksi. Lisäksi FC Inter voitti mestaruuden. Ennen mestaruuden kannalta ratkaisevaa Jaro-ottelua Hooiveld ilmoitti ottelun jäävän hänen viimeisekseen Interin paidassa. Hooiveld pelasi Interissä kahden kauden ajan jokaisen ottelun alusta loppuun.
Kauden 2008 jälkeen Hooiveld ilmoitti siirtyvänsä tukholmalaisen AIK:n riveihin kolmen vuoden sopimuksella. Hooiveld pelasi kauden 2009 aikana 28 ottelua AIK:n paidassa ja voitti syksyllä Ruotsin mestaruuden. 
Tammikuussa 2010 Hooiveld siirtyi skotlantilaisseura Celticiin 2,6 miljoonan euron siirtosummalla. Tammikuussa 2011 hänet lainattiin puoleksi vuodeksi Kööpenhaminaan. Elokuussa Hooiveld lainattiin Southamptoniin, jonne hän sai joulukuussa pysyvän sopimuksen.
Syyskuussa 2014 hän siirtyi loppukauden kattavalla lainasopimuksella Norwich Cityyn.
1. Valko-Venäjän rintama

1. Valko-Venäjän rintama oli puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka muodostettiin 24. helmikuuta 1944 Valko-Venäjän rintamasta ja nimettiin 5. huhtikuuta 1944 jälleen Valko-Venäjän rintamaksi. 1. Valko-Venäjän rintama luotiin uudelleen 16. huhtikuuta 1944 Valko-Venäjän rintamasta ja 10. kesäkuuta 1945 se uudelleenjärjestettiin Neuvostojoukkojen ryhmäksi Saksassa. 1. Valko-Venäjän rintama osallistui Valko-Venäjän vapautukseen operaatio Bagrationissa kesällä 1944. Myöhemmin se oli keskeisessä osassa Berliinin taistelussa. 
Operaatio Bagrationissa 1., 2. ja 3. Valko-Venäjän rintama sekä 1. Baltian rintama hyökkäsivät Saksan keskustan armeijaryhmää vastaan 700 kilometriä leveän kaistan kautta, joka ulottui Polatskista Bobruiskiin.
Puna-armeijan kukistettua saksalaiset joukot Königsbergin kaupungin ympäristössä Itä-Preussissa 9. huhtikuuta 1945, Rokossovskin johtama 2. Valko-Venäjän rintama pääsi etenemään länteen kohti Oderjokea. Huhtikuun ensimmäisten viikkojen aikana puna-armeijan rintamat uudelleenjärjesteltiin Berliiniin hyökkäystä varten. Žukovin 1. Valko-Venäjän rintama keskitettiin Seelowin kukkuloiden edustalle ja 2. Valko-Venäjän rintama sijoitettiin 1. Valko-Venäjän rintaman aikaisemmin hallinnoimalle rintamaosuudelle Seelowin kukkuloiden pohjoispuolelle.
Hjalmar V. Pohjanheimo

Hjalmar Viktor Pohjanheimo, sukunimi vuoteen 1888 "Sikanen" ja vuoteen 1907 "Saarinen" (22. joulukuuta 1867 Jyväskylä – 20. elokuuta 1936 Helsingin maalaiskunta) oli suomalainen elokuvatuottaja, joka tuotti useita elokuvia vuosien 1913–1921 välillä. Hän omisti myös elokuvateattereita ja harjoitti elokuvien maahantuontia ja vuokrausta. 
Puutavara-alan liikemiehenä ja sahamestarina uransa aloittanut Pohjanheimo siirtyi elokuva-alalle vuonna 1910 muutettuaan perheineen Helsinkiin. Hän omisti 1910-luvulla "Lyyra"-elokuvateatteriketjun ja hänellä oli myös 1911 perustettu Lyyra Filmi -niminen elokuvien tuotantoyhtiö. Pohjanheimon Lyyra-yhtiöllä oli useita elokuvateattereita ympäri Suomea, jotka kaikki olivat Lyyra-nimisiä, ja ne oli erotettu toisistaan roomalaisilla numeroilla. Yksi niistä toimi Helsingin Yrjönkadulla samalla tontilla, jossa myöhemmin oli elokuvateatteri Edison.
Pohjanheimo osti vuonna 1911 kuvatun "Sylvi"-näytelmäelokuvan 4 500 markalla sen tekijäkolmikolta Teuvo Purolta, Teppo Raikkaalta ja Frans Engströmiltä. Elokuvan ensi-ilta oli Viipurin Lyyra-teatterissa 24. helmikuuta 1913, ja sitä esitettiin saman vuoden aikana teattereissa ympäri Suomea. Elokuvan hyvä katsojamenestys sai Pohjanheimon aloittamaan myös itse elokuvien tuottamisen. Teatteriohjaaja ja -näyttelijä Kaarle Halme ohjasi Lyyra Filmille vuosina 1913–1914 neljä näytelmäelokuvaa ("Nuori luotsi", "Verettömät", "Kesä", "Vieraalla maaperällä"), joiden teossa oli mukana myös Halmeen johtama teatteriseurue. Muut elokuvansa, jotka olivat lähinnä kevyitä farsseja, Pohjanheimo teki poikiensa Adolf Pohjanheimon (1888–1958), Hilarius Pohjanheimon (1892–1932), Asser Pohjanheimon (1893–1937) ja Birger Pohjanheimon (1895–1936) kanssa. Kaikkiaan Pohjanheimo tuotti autonomian ajan kotimaisista 25 näytelmäelokuvasta peräti 15. Pohjanheimo aloitti 1914 ensimmäisten suomalaisten uutiskatsausfilmien tuottamisen nimellä "Lyyran Viikkolehti".
Pohjanheimo siirtyi pois elokuva-alalta vuonna 1922, jolloin hän myi jäljellä olleet teatterinsa. Hän omisti Kyyhkylän kartanon Mikkelin maalaiskunnassa ja sen jälkeen hänellä oli vuosina 1922-1930 Numlahden kartano Nurmijärvellä. Pohjanheimo menetti omaisuutensa 1930-luvun pulavuosina ja viimeiset vuotensa hän toimi halkokauppiaana Helsingin maalaiskunnan Tapanilassa. Hän kuoli varattomana vuonna 1936.
Akiruno

Akiruno () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Tokion metropolissa. Se sijaitsee Taman alueella Tokion erillisalueiden länsipuolella ja rajautuu Tokion Fussan, Hachiōjin, Hamuran ja Ōmen kaupunkeihin, Hinoden ja Okutaman maaseutukaupunkeihin sekä Hinoharan kylään. Akirunossa on 81 200 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 73,47 neliökilometriä. 
Akiruno perustettiin vuonna 1995 Akigawan ja Itsukaichin kaupunkien yhdistyessä. Kaupungin alueella virtaavat Tama- ja Akijoet. Aluetta palvelee JR Higashi-Nihonin Itsukaichi-linja.
Igor Astarloa

Igor Astarloa Askasibar (s. 29. maaliskuuta 1976 Ermua, Baskimaa) on entinen espanjalainen maantiepyöräilijä, lajin maailmanmestari vuodelta 2003. 
Ammattilaisuransa vuonna 1999 aloittanut Astarloa voitti vuonna 2001 Grand Prix Primavera ‑kilpailun. Vuonna 2002 hän oli paras Brixia Tour ‑kilpailussa niin etapilla 2A kuin kokonaistuloksissakin sekä sijoittui toiseksi Clásica de San Sebastián ja HEW Cyclassics ‑kilpailuissa. Maailmancupin loppupisteissä hän oli neljäs.
Vuonna 2003 Astarloa voitti La Flèche Wallonne ‑klassikon, maantiepyöräilyn maailmanmestaruuden sekä kolmannen etapin Vuelta Valenciana ‑kilpailussa. Lisäksi hän oli kolmas Rund um den Henninger Turm ‑klassikossa sekä neljäs HEW Cyclassicsissa. Vuonna 2004 hän voitti ensimmäisen etapin ja pistekilpailun Brixia Tourissa, oli kolmas HEW Cyclassicsissa, neljäs Tirreno–Adriaticossa, kuudes Milano – San Remossa sekä kahdeksas maailmancupin loppupisteissä. 
Vuonna 2005 Astarloa voitti toisen etapin ja pistekilpailun Burgosin ympäriajossa, seuraavana vuonna hän oli paras Milano–Torino-kilpailussa. 
Astarloa erotettiin saksalaisesta Milram-tallista toukokuussa 2008 . Hän lopetti uransa kauden 2009 jälkeen.
Pylades

Pylades () oli kreikkalaisessa mytologiassa Fokiin kuninkaan Strofioksen poika, joka oli Oresteksen läheinen ystävä.
Orestes ja Pylades.
Oresteen oli lähettänyt Fokiihin joko hänen hoitajansa Arsinoe tai sisarensa Elektra hänen äidillään Klytaimnestralla oltua suhde Aigisthoksen kanssa. Siellä hänet kasvatti kuningas Strofioksen kuin omana poikanaan Pyladeen rinnalla. Tällä välin Klytaimnestra tappoi miehensä ja Oresteksen isän Agamemnonin Aigisthoksen avustamana tämän palatessa Mykeneen.
Aigisthoksen ja Klytaimnestran kuolema.
Delfoin oraakkeli välitti Oresteelle Apollonin käskyn palata kotiin ja kostaa isänsä kuolema. He lähtivät takaisin Mykeneen Pyladeen ja Elektran kanssa ja etsivät tilaisuutta tappaa Aigisthos ja Klytaimnestra, mutta kun Oresteen pitäisi tappaa äitinsä, hän alkaa tuntea sääliä tätä kohtaan ja epäröi. Pylades kuitenkin rohkaisee häntä suorittamaan teon, jolloin molemmat hänen isänsä surmaajat tapetaan.
Tauris.
Jotta Orestes voisi paeta erinysten vainoa, Apollon käskee hänen mennä Tauriihin ja tuoda sieltä Artemiin taivaasta pudonnut patsas Ateenaan. Hän lähtee Tauriihin Pyladeen kanssa, mutta perillä heidät vangitsee väkijoukko, joiden keskuudessa on tapana uhrata kreikkalaiset muukalaiset Artemiille. Artemiin papitar, jonka tehtävänä oli suorittaa uhri, oli Oresteen sisar Ifigeneia. Hän tarjoutuu päästämään Oresteen vapaaksi, jos tämä veisi hänen kirjeensä mukanaan kotiin. Orestes kieltäytyi pyytäen Pyladesta viemään kirjeen ja tarjoutuen jäämään uhrattavaksi. Pylades lopulta suostuu, mutta kun kirjeestä paljastuu veljen ja sisaren välinen sukulaisuusside, kaikki kolme pakenevat vieden Artemiin patsaan mukanaan.
Oliver Eronen

Olivier (Oliver) Antinpoika Eronen (28. toukokuuta 1865 Joroinen – 2. lokakuuta 1939 Joroinen) oli suomalainen poliitikko ja maanviljelijä, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1918 ja 1922–1924.
Elämä.
Joroisten Kerisalossa syntyneen Erosen vanhemmat olivat Hoviniemen kartanon torppari Antti Eronen (1835−1916) ja Rantasalmelta kotoisin ollut Ulla Maria Hämäläinen (1842−1907). Kiertokoulua käynyt Eronen teki nuorena kotitorppansa päivätöitä ja harjoitti sivutoimenaan kirvesmiehen ammattia. Hän oli myös parin vuoden ajan työnjohtajana Hoviniemen kartanossa, kunnes torppa siirtyi 1904 Erosen ja hänen veljensä Oskarin (1883−1959) haltuun. Vuonna 1906 Eronen oli perustamassa Kerisalon työväenyhdistystä, jonka sihteerinä hän toimi vuoteen 1917 saakka. Eronen valittiin kansanedustajaksi Suomen ensimmäisissä yksikamarisen eduskunnan vaaleissa vuonna 1907. Kansanedustajana hän keskittyi torpparikysymykseen ja pienviljelijöiden asioihin.
Sisällissodan aikana Eronen työskenteli Säätytalossa toimineen punaisten ruokalan hoitajana Helsingin taistelun päättymiseen saakka. Punaisten antauduttua Eronen matkusti viikoksi kotiinsa Joroisiin. 13. toukokuuta Eronen oli palaamassa Helsinkiin osallistuakseen eduskunnan istuntoon, mutta Joroisten suojeluskunta vangitsi hänen Kerisalon asemalla. Myöhemmin kesällä Eronen siirrettiin muiden vangittujen kansanedustajien tavoin Sörnäisten kuritushuoneeseen ja lokakuussa hän sai kahdeksan vuoden kuritushuonetuomion valtiopetoksesta. Sodanaikaisen toimintansa ohella Erosen syyksi katsottiin hänen syksyllä 1917 allekirjoittamansa "Sorron yöstä nouskaa!" -vaalijulistus sekä "Me vaadimme" -ohjelma.
Eronen vapautui valtionhoitaja C. G. E. Mannerheimin armahtamana yhdentoista muun kansanedustajan tavoin kesäkuussa 1919. Eronen nousi eduskuntaan vielä yhdeksi kaudeksi vuonna 1922. Hän oli myös Joroisten kunnanvaltuuston jäsen ja toimi presidentin valitsijamiehenä 1925. Eduskunnan jätettyään Eronen jatkoi kotitilansa viljelyä, jonka ohella hän toimi Kerisalon työväentalon vahtimestarina sekä kyläkauppiaana.
Yksityiselämä.
Erosen puoliso oli palvelijatar Henrika Ruotsalainen (1867−1894), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1892. Pariskunnalla oli yksi tytär. Puolisonsa kuoltua varhain Eronen ei enää mennyt uudelleen naimisiin.
2. Valko-Venäjän rintama

2. Valko-Venäjän rintama oli Puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka muodostettiin ensimmäistä kertaa 24. helmikuuta 1944 ja lakkautettiin 5. huhtikuuta 1944. Se luotiin uudelleen 24. huhtikuuta 1944 Lännen rintamasta ja lakkautettiin 10. kesäkuuta 1945. 2. Valko-Venäjän rintama osallistui Valko-Venäjän vapautukseen Operaatio Bagrationissa kesällä 1944. Myöhemmin se oli keskeisessä osassa Berliinin taistelussa.
Operaatio Bagrationissa 1., 2. ja 3. Valko-Venäjän rintama sekä 1. Baltian rintama hyökkäsivät Saksan Keskustan armeijaryhmää vastaan 700 km leveän kaistan kautta, joka ulottui Polatskista Bobruiskiin.
Puna-armeijan kukistettua saksalaiset joukot Königsbergin kaupungin ympäristössä Itä-Preussissa 9. huhtikuuta 1945, Rokossovskin johtama 2. Valko-Venäjän rintama pääsi etenemään länteen kohti Oder-jokea. Huhtikuun ensimmäisten viikkojen aikana puna-armeijan armeijat uudelleenjärjesteltiin Berliiniin hyökkäystä varten. Žukovin 1. Valko-Venäjän armeija keskitettiin Seelowin kukkuloiden edustalle ja 2. Valko-Venäjän armeija sijoitettiin 1. Valko-Venäjän aikaisemmin hallinnoimalle rintamaosuudelle Seelowin kukkuloiden pohjoispuolelle.
Juho Etelämäki

Juho Etelämäki (17. joulukuuta 1863 Töysä – 14. elokuuta 1943 Viitasaari) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1909–1914.
Elämä.
Juho Etelämäen vanhemmat olivat torppari Hermanni Etelämäki (1833-1917) ja Loviisa Hautamäki (1836-1912). Etelämäki valmistui kansakoulunopettajaksi Jyväskylän seminaarista 1888, jonka jälkeen hän työskenteli opettajana Lappajärven Tarvolassa 1888-1893 ja Viitasaaren Kolimassa 1893-1916. Viitasaarella Etelämäki toimi muun muassa työväenyhdistyksen puheenjohtajana, torpparien luottamusmiehenä sekä kunnallislautakunnan puheenjohtajana. Etelämäki valittiin kansanedustajaksi vuonna 1909 ja hän uusi paikkansa myös kaksissa seuraavissa vaaleissa. 
Etelämäki tunnettiin myös monipuolisena kulttuurivaikuttajana, joka omistautui erityisesti kansansivistystyölle. Hän keräili taidetta sekä tallensi esihistoriallista esineistöä ja maaseudun tarvekaluja. Koliman kansakoululla oli hänen aikanaan myös pysyvä esinenäyttely. 
Vuonna 1913 Etelämäki koki hengellisen herätyksen ja jätti politiikan, minkä seurauksenä hän joutui työväenlehdissä vahvan ryöpytyksen kohteeksi. Helluntaiherätyksessä vaikuttanutta Etelämäkeä kutsuttiin muun muassa ”uskonkiihkoilijalahkon apostoliksi” ja ”profeetaksi”, jonka paikka olisi houruinhoitolaitoksessa. Etelämäki käynnisti Viitasaaren helluntaiseurakunnan työn 1920-luvulla. 
Vuonna 1916 Etelämäki sai eläkkeen kansakoulunopettajan virastaan, jonka jälkeen hän teki sijaisuuksia Pihtipudaksen Korppisessa 1921-1922, Viitasaaren Kumpumäessä 1922-1925 ja Säämingin Ritossaaressa 1926-1927. Myöhemmin Etelämäki hoiti Viitasaaren Pasalassa sijainnutta Rintamaan tilaa keskittyen puutarhaviljelyyn.
Perhe.
Juho Etelämäen puoliso oli Lappajärveltä kotoisin ollut Loviisa Söyrinki (1871-1945). Pariskunnalle syntyi neljä lasta, joista kaksi kuoli jo synnytyksessä ja yksi alle vuoden ikäisenä.
3. Valko-Venäjän rintama

3. Valko-Venäjän rintama oli Puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka muodostettiin 24. huhtikuuta 1944 osasta Lännen rintaman joukoista. 15. elokuuta 1945 siitä muodostettiin Baranavitšyn sotilaspiiri.
Operaatio Bagrationissa 1., 2. ja 3. Valko-Venäjän rintama sekä 1. Baltian rintama hyökkäsivät Saksan Keskustan armeijaryhmää vastaan 700 km leveän kaistan kautta, joka ulottui Polatskista Bobruiskiin. Kesäkuun loppupuolella 3. Valko-Venäjän rintaman joukot murtivat Vitebskiin mottiin jääneiden Saksan 53. armeijakunnan rintamalinjan ja 28 000 saksalaista sotilasta kaatui tai joutui sotavankeuteen. Samanaikaisesti 3. Valko-Venäjän rintama vapautti myös Oršan kaupungin. 1. elokuuta 1944 se valloitti Kaunasin kaupungin, joka käytännössä katkaisi reitin Baltiasta Itä-Preussiin ja motitti Pohjoisen armeijaryhmän Kuurinmaalle.
Brad Richards

Bradley Glenn Richards (s. 2. toukokuuta 1980 Murray Harbour, Prinssi Edwardin saari, Kanada) on kanadalainen ammattilaisuransa lopettanut jääkiekkoilija. Richards pelasi NHL-liigassa 15 kautta vuosina 2000–2016. Urallaan hän pelasi 1 126 runkosarjaottelua, joissa hän teki 298 maalia ja 634 syöttöä, yhteensä 932 tehopistettä.
Richards voitti Stanley Cupin urallaan kahdesti: Vuonna 2004 Tampa Bay Lightningin kanssa ja vuonna 2015 Chicago Blackhawksin kanssa.
Ura.
Tampa Bay Lightning valitsi Richardsin numerolla 64 vuoden 1998 . Samassa tilaisuudessa Tampa Bay varasi ensimmäisellä kierroksella Vincent Lecavalierin. Richards ja Lecavalier olivat olleet ystäviä 14-vuotiaista asti ja pelanneet yhtä aikaa Rimouski Océanicissa. Richards tuli NHL:ään kuitenkin vasta kaudelle 2000–2001. Tampa Bayn voittaessa Stanley Cupin 2003–2004 Richards sai Conn Smythe Trophyn ja Lady Byng Memorial Trophyn. Samalla kaudella hän rikkoi pudotuspeleissä tehtyjen voittomaalien ennätyksen seitsemällä maalillaan.
 aikana Richards pelasi Venäjän jääkiekon superliigassa NHL:stä tuttujen Ilja Kovaltšukin, Aleksei Kovaljovin, Vincent Lecavalierin, Michael Nylanderin, Aleksei Žitnikin, Dany Heatleyn ja Nikolai Habibulinin kanssa.
Richards kaupattiin kesken kauden 2007–2008 Tampasta Dallasiin Starsiin yhdessä maalivahti Johan Holmqvistin kanssa. Vaihdossa Tampa sai Mike Smithin, Jussi Jokisen ja Jeff Halpernin. Richardsin sopimusta Tampa Bayn kanssa oli jäljellä kevääseen 2011 saakka. Hänellä oli sopimuksessaan myös kauppaamisen estänyt pykälä, mutta hän purki sen, kun Tampa Bay ilmoitti haluavansa kaupata miehen. Starsin riveissä Richards pelasi sopimuksensa loppuun ja hänestä tuli rajoittamaton pelaaja 1. heinäkuuta 2011.
Heinäkuun alussa 2014 Richards saapui vahvistamaan Chicago Blackhawksin keskushyökkääjistöä New York Rangersista. Edellisellä kaudella Richards oli joukkueen varakapteeni. Richardsin sopimus Blackhawksin kanssa oli yksivuotinen ja arvoltaan kaksi miljoonaa dollaria. Richards voitti Blackhawksin kanssa Stanley Cupin.
Kansainväliset pelit.
Pelannut Kanadan joukkueessa:
Melissa Manchester

Melissa Manchester (s. 15. helmikuuta 1951 New York) on yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä.
Manchester syntyi New Yorkin Bronxissa juutalaistaustaiseen sukuun, ja hänen isänsä soitti fagottia Metropolitan-oopperassa. Hän itse opiskeli pianon- ja cembalonsoittoa Manhattan School of Music and Artsissa sekä laulunkirjoitusta Paul Simonin johdolla. 
Manchester toimi vuonna 1971 Bette Midlerin ja Barry Manilowin taustalaulajana. Manchesterin ensimmäinen albumi oli "Home to Myself" (1973). Kaksi vuotta myöhemmin "Melissa"-albumin kappale "Midnight Blue" nousi top ten -listahitiksi. Manchester oli mukana kirjoittamassa "Whenever I Call You Friend" -duettoa Kenny Logginsille ja Stevie Nicksille, ja hän itsekin levytti kappaleen albumillaan "Melissa Manchester" (1979). 
Manchester voitti vuonna 1983 Grammyn kappaleellaan "You Should Hear How She Talks About You". Vuonna 2004 hän julkaisi ensimmäisenä albuminaan kymmeneen vuoteen levyn "When I Look Down That Road".
Manchester on toiminut myös näyttelijänä. Animaatioelokuvassa "Basil Hiiri – Mestarietsivä" Manchester esitti kappaleen "Let Me Be Good to You".
Hilda Herrala

Hilda Gustaava Herrala (8. huhtikuuta 1881 Kuivaniemi – 16. heinäkuuta 1956 Oulu) oli suomalainen ompelija ja kansanedustaja. Herrala toimi eduskunnassa SDP:n ryhmässä vuosina 1908–1914, 1917–1918 ja 1933–1936. Hänet valittiin kansanedustajaksi Oulun läänin pohjoisesta vaalipiiristä. 
Elämä ja ura.
Vuoden 1908 kansanedustajista hän oli nuorin valittu jäsen ja ensimmäinen pohjoissuomalainen naiskansanedustaja. Vuoden 1936 vaaleissa hän ei päässyt SDP:n ehdokkaaksi, kun Kemin sosialidemokraatit hylkäsivät Herralan ja valitsivat puolueen pääehdokkaaksi piirisihteeri Viljo Kilpeläisen (1906–1937), joka tulikin valituksi mutta ehti olla kansanedustajana vain lyhyen aikaa. Herrala yritti tuloksetta omalta ns. villiltä listalta, mutta jäi valitsematta saatuaan vain noin 300 ääntä. Kilpeläisen kuoleman jälkeen eduskuntaan palasi Herralan vuoden 1933 vaaleissa ”pudottama” Hjalmar Lindqvist.
Herrala toimi aktiivisesti Oulun sosialidemokraattisen työväenyhdistyksen piirissä 1800-luvun lopulta alkaen. Hän oli mukana myös teatteritoiminnassa. Herralalla oli ompelimo Kemissä, minkä ohella hän toimi puolueen puhujana Pohjois-Suomessa. Vuosina 1918–1919 hän oli vankilassa poliittisista syistä. Herrala sai 12 vuoden vankeustuomion. Mannerheim vapautti Herralan 11 muun kansanedustajan kanssa vuonna 1919. Herrala kutsuttiin 1955 SDP:n kunniajäseneksi.
Kuvanveistäjä Sanna Koivisto on tehnyt Hilda Herralan muistomerkkireliefin, joka sijoitettiin vuonna 1984 entisen STS-pankin portaikkoon Kemiin, osoitteeseen Keskuspuistokatu 30. Vuodesta 2005 lähtien laatta on ollut ammattiopisto Lappian toimipisteen seinässä Meripuistokatu 21:ssä Kemissä.
Herrala oli myös Kemin kaupunginvaltuutettu. Presidentin valitsijamies Herrala oli vuosina 1940 ja 1943.
Lännen rintama

Lännen rintama oli puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka muodostettiin 22. kesäkuuta 1941 Lännen erityissotilaspiiristä. 15. huhtikuuta 1944 se jaettiin 1. ja 2. Valkovenäjän rintamaksi. 
Saksalaisten aloitettua operaatio Barbarossan 22. kesäkuuta 1941, Lännen rintama vastasi sodan ensimmäisen 18 päivän puolustustaisteluista Valko-Venäjän alueella. Lännen rintaman tavoitteena oli estää saksalaisten eteneminen strategisesti merkittävällä läntisellä sektorilla ja mahdollistaa puna-armeijan joukkojen mobilisointi vastahyökkäystä varten. Lännen rintama kärsi kuitenkin musertavan tappion ja 24 sen alun perin 44 divisioonasta tuhottiin ja 20 muuta divisioonaa menetti 30–90 prosenttia miesvoimastaan ja materiaalistaan. Puna-armeija menetti yhteensä 417 729 miestä. Tappioista suurin osa syntyi Białystokin ja Minskin taistelussa, jossa tuhottiin moteissa pääosin 3., 4., 10. ja 13. armeija. Lännen rintaman onnistui kuitenkin aiheuttaa keskustan armeijaryhmälle huomattavia tappioita ja sitkeällä vastarinnalla hidastaa sen etenemistä niin, että STAVKA ehti luomaan uuden rintamalinjan Dnepr- ja Väinäjoille.
Lännen rintaman komentaja Georgi Žukovin suosituksesta keskittää joukot Moskovaa uhkaavaa keskustan armeijaryhmää vastaan huolimatta Josif Stalinin määräyksestä puna-armeija aloitti hyökkäyksen kaikilla neljällä rintamalla. 
Puna-armeijan talvioffensiivissa 1941–1942 STAVKA:n suunnitelmassa Lännen armeijan tehtävänä oli saksalaisten lyöminen Moskovan luoteis- ja eteläpuolella.
Casuals

Casuals on 1980-luvulla kehittynyt jalkapallokannattajien alakulttuuri. Huliganismin on myös leimattu kuuluvan casuals-kulttuuriin. Alkunsa alakulttuuri sai Englannissa, kun eräät kannattajat alkoivat pukeutua merkkivaatteisiin välttääkseen poliisin huomion. Muun kannattajakulttuurin nousun mukana casuals-kulttuuri on tullut Suomeenkin.
Alkuajat ja 80-luku.
Casuals-ilmiö sai alkunsa Englannissa, kun joukkueiden kuten Everton, Liverpool, Nottingham Forest ja West Ham kannattajia tuli takaisin Euroopan cupien vierasmatkoilta pukeutuneena italialaisiin ja ranskalaisiin merkkivaatteisiin. Kyseiset merkkivaatteet oli pääasiassa varastettu kaupoista kannattajien välisten mellakoiden aikana. Mellakat olivat tavallisia englantilaisten kannattajien vieraillessa ulkomailla. Alussa näin pukeutuivat huligaanit ja firmojen jäsenet, jotka halusivat välttää poliisin huomion, koska ilmiön alkuaikoina suurin osa huligaaneista pukeutui skinhead-tyylisiin vaatteisiin. Ajan myötä casuals-kulttuuri kehittyi suureksi ilmiöksi ja eri muodit vaihtuivat nopeasti. Ilmiö vaikutti myös brittiläiseen nuorisokulttuuriin. Hallituksen toimet huliganismia vastaan vaikuttivat casuals-kulttuurin suosion laskuun.
Casualien suosimia vaatemerkkejä 1980-luvulla olivat muiden muassa Fila, Pepe Jeans ja Slazenger. Myös suomalaisen Luhdan takit olivat 1980-luvun loppupuolella suosittuja casualien keskuudessa .
1990-luku ja nykypäivä.
1990-luvun puolivälissä casuals-kulttuurin suosio nousi jälleen, mutta pukeutumistyyli oli hieman muuttunut. Monet kannattajat kantoivat casual-vaatetustaan kuin univormua, mikä erotti heidät tavallisten kannattajien joukosta. 
Vuosituhannen vaihteen jälkeen casualit alkoivat käyttää huomaamattomampia vaatemerkkejä erottuakseen tavallisista kannattajista sekä merkeistä, jotka poliisi oli huomioinut. 
Casualit Suomessa.
Suomeen casuals-kulttuuri rantautui vuosituhannen vaihteessa maan ensimmäisten "mobien", SPH:n (Jokerit ensin jääkiekossa, myöhemmin myös jalkapallossa), 116% Boysien (FC Jokerit) ja Lahen Poikien (FC Lahti), perustamisen myötä. Nykyään casualeja löytyy etenkin jalkapallon puolella lähes jokaisesta kannattajaryhmästä.