tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Godric

Finchalen pyhä Godric (myös "Godrick"; n. 1070 Walpole, Norfolk – 21. toukokuuta 1170) oli erakoksi vetäytynyt englantilainen kauppias, merimies, pyhiinvaeltaja, homofonisten laulujen säveltäjä ja uskonnollisen runouden kirjoittaja. Häntä alettiin pitää katolisen kirkon piirissä pyhimyksenä, jonka muistopäiväksi omaksuttiin 21. toukokuuta. Godricin erakkoluolan paikalle perustettiin noin vuonna 1196 Finchalen luostari.
Varhaisella iällään Godric ryhtyi kulkukauppiaaksi Lincolnshiressa. Kaupanteko vei hänet Skotlantiin ja Flanderiin. Hän pääsi laivan kapteeniksi ja kahden aluksen osaomistajaksi. Godric teki pyhiinvaellusmatkoja Roomaan, Jerusalemiin ja Santiago de Compostelaan. Merenkulkunsa yhteydessä hän kävi myös Farnesaarilla Lindisfarnen rannikon edustalla. Kyseisellä seudulla oli aikoinaan elänyt erakkona vuonna 687 kuollut pyhä Cuthbert. Cuthbertin esimerkin innoittamana Godric ryhtyi itsekin erakoksi ja asettui noin vuonna 1112 Finchaleen Wearjoen rannalle. Siellä hän vaali äärimmäisen vaatimatonta elämäntapaa.
Godric joutui Finchalessa vaaratilanteisiin tulvan takia ja skotlantilaisten sotilaiden etsiessä aarretta. Hänen luonaan vieraili myös muiden muassa Rievaulx'n Aelred. Hän antoi neuvoa lisäksi Newminsterin pyhälle Robertille, Thomas Becketille ja paavi Aleksanteri III:lle. Godric laati virsiä Neitsyt Marian ja merimiesten suojelupyhimykseksi valitun Nikolaos Ihmeidentekijän ylistykseksi. Hänen väitettiin saavan yliluonnollisia näkyjä, joiden aikana hän vastaanotti kokonaisia lauluja, joihin oli tehty valmiiksi sanat ja musiikki. Godric kirjoitti keskiaikaisella englannin kielellä, ja hänen lyhyt laulunsa "Sainte Nicholaes" on yksi vanhimmista englannin kielellä laadituista. Godricille attribuoituja lauluja ovat myös "Sainte Marie virgine moder", "Kyrieeleyson: Crist and Sainte Marie" ja "Welcume Symond". 
Godric sai vanhuutensa päivinä huolenpitoa durhamilaisilta munkeilta. Hänet haudattiin Finchalen St John the Baptist -kappeliin. Godriciin yhdistettyjä yliluonnollisia kykyjä olivat näkyjen saamisen ohella kyvyt parantaa sairaita ja profetoida. Hänen väitettiin kykenevän näkemään satojen tai tuhansien mailien päässä tapahtuvia asioita. Yksi Godriciin yhdistetty ominaisuus oli myös läheinen villien eläinten tuntemus.
Godric kulttuurissa.
Finchalen Godricia käsitteli kirjailija Frederick Buechner fiktioteoksessaan "Godric" (1980), joka eteni vuonna 1981 Pulitzer-finalistiksi.
Kotkan jätteenpolttolaitos

Kotkan jätteenpolttolaitos on Kotkan Korkeakoskella sijaitseva jätteenpolttolaitos, jonka omistaa Kotkan Energia. Laitoksen kapasiteetti on 100 000 tonnia jätettä vuodessa ja teho 36 MW. Suurin osa hyödynnetystä jätteestä on yhdyskuntajätettä, minkä lisäksi polttoaineena käytetään Sonoco-Alcoren prosessijätettä. Vuosina 2018-2020 voimalaitos tuotti sähköä noin 25 GWh, minkä lisäksi laitos tuottaa kaukolämpöä (vuosina 2018-2020 tuotanto oli 62-99 GWh) ja prosessihöyryä (vuosina 2018-2020 111-126 GWh).
Prosessi.
Jäte saapuu autoilla bunkkeriin, josta se syötetään kahmarilla arinakattilaan. Palamisessa vapautuneen lämpöenergian avulla tuotettu höyry johdetaan turbiiniin, jossa tuotetaan sähköä. Osa höyrystä syötetään Sonoco-Alcore Oy:lle, kaukolämpövaihtimeen sekä laitoksen omaan käyttöön.
Savukaasujen puhdistus, tuhka ja kuona.
Savukaasujen puhdistuksessa typenoksideista on käytössä ammoniakkivesi. Tämän jälkeen on reaktorista ja letkusuodattimesta koostuva puhdistusjärjestelmä, joka poistaa savukaasuista rikkidioksidia, happamia aineita sekä raskasmetalleja. Laitoksella on myös savukaasupesuri, joka savukaasujen puhdistuksen lisäksi ottaa talteen savukaasujen sisältämää lämpöä. Laitoksella syntyy myös tuhkaa ja pohjakuonaa sekä savukaasujen puhdistuksessa muodostuvaa APC:tä (Air Pollution Control residue), jotka toimitetaan käsiteltäväksi tai maanrakennuskohteisiin.
Fiano

Fiano () on kunta Italiassa Piemonten alueella sijaitsevassa Torinon metropolikaupungissa. Vuoden 2022 alussa kunnassa oli arviolta 2 672 asukasta.
Smart10

Smart10 on suomalaisen Martinexin vuonna 2017 julkaisema tietokilpailulautapeli.
Pelin ovat ideoineet itävaltalaiset Arno Steinwender ja Christoph Reiser, jotka esittelivät konseptin Martinexin edustajalle pelialan messuilla vuonna 2015. Pelin ulkoasun on suunnitellut suomalainen Aleksi Michelsson, ja se on käännetty 18 kielelle.
Peliä on myyty yli miljoona kappaletta. Huhtikuussa 2022 itävaltalaisella ORF1-televisiokanavalla alkoi Smart10:n pohjalta luotu visailuohjelma.
Pelin kulku.
Jokaiseen kysymykseen on 10 vastausvaihtoehtoa, ja kukin pelaaja pääsee vuorollaan vastaamaan jokaiseen kysymykseen. Jokaisesta oikeasta vastauksesta saa vastausmerkin, ja kierroksen lopuksi niistä merkitään jokaiselle pisteet. Jos pelaaja on epävarma, hän voi passata kysymyksen ja pitää jo kerätyt vastausmerkit. Jos pelaaja vastaa väärin, hän menettää nykyisen kierroksen pelimerkit ja pisteet. Edellisten kierrosten pisteet kuitenkin säilyvät. Ensimmäisenä 30 pistettä kerännyt voittaa pelin.
Polkin piirikunta (Iowa)

Polkin piirikunta () on Yhdysvaltojen Iowan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 492 401 vuonna 2020. Piirikunnan hallintokeskus on Des Moines, osavaltion pääkaupunki ja suurin kaupunki. Piirikunta on perustettu vuonna 1846. Polkin piirikunta on väkiluvultaan Iowan osavaltion suurin piirikunta.
Väestö.
Vuonna 2020 Polkin piirikunnan 492 401 asukkaasta valkoisia oli 84,9 %, mustia 7,2 %, aasialaisia 5,0 % ja alkuperäisasukkaita 0,4 %. 13,4 % asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 9,1 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Giovanni Lanfranco

Giovanni Lanfranco (myös "Giovanni di Steffano", "Il Cavaliere Giovanni Lanfranchi"; 26. tammikuuta 1582 Parma – 30. marraskuuta 1647 Rooma) oli italialainen taidemaalari. Hän oli tärkeä Bolognan koulukunnan seuraaja.
Lanfranco oli Agostino Carraccin oppilaana Parmassa vuosina 1600–1602 ja opiskeli myöhemmin myös Annibale Carraccin johdolla Roomassa. Hän maalasi siellä 1610-luvulla Palazzo Mattein kattofreskot, joissa hän yhdisteli Annibale Carraccilta opittuja tekniikoita ja tyylejä itsenäisen tutkimuksen kautta Antonio da Correggiolta ja Caravaggiolta omaksuttuihin vaikutteisiin. Vuosina 1621–1625 Lanfranco maalasi taidetta Sant'Andrea della Vallen kupoliin.
Lanfranco työskenteli vuodesta 1633 tai 1634 vuoteen 1646 Napolissa. Siellä hän teki tunnetuimman työnsä Reale cappella del Tesoro di san Gennaron kupoliin vuosina 1641–1646. Lanfranco oli sekä Roomassa että myöhemmin Napolissa Domenichinon kilpailija.
Prääsänjärvi

Prääsänjärvi () on Suojoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Prääsän piirin Prääsän kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 3,6 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 56,2 neliökilometriä, keskisyvyys 4,1 metriä ja suurin syvyys 7,5 metriä.
Prääsänjärveen virtaa Degensjoki. Se laskee puron kautta Sänkimäjärveen (ven. "Šangima"). Kalalajeja ovat hauki, särki, salakka, lahna, made, ahven ja kiiski. Prääsän taajama ottaa järvestä käyttövetensä. Vedessä on paljon humusaineita ja rautaa, mutta sen laatu on enimmäkseen tyydyttävä.
Harkovan romanttinen koulukunta

Harkovan romanttinen koulukunta tarkoittaa ryhmää nuoria ukrainalaisia runoilijoita, jotka olivat 1830–1840-luvulla Harkovan yliopiston opettajia ja opiskelijoita. Heidät nimesi koulukunnaksi Ahapi Šamrai, joka tutki ja julkaisi heidän runojaan. Koulukuntaan kuuluivat Izmail Sreznevskyi, Amvrosi Metlynskyi, Mykola Kostomarov, Levko Borovykovskyi, Myh’ailo Petrenko ja Opanas Špyhotskyi. Romantiikan ajan muiden eurooppalaisten runoilijoiden tavoin heidät valtasi alkava kansallinen tietoisuus, ja se sai heidät tutkimaan oman kansansa etnografiaa. He keräsivät, julkaisivat ja jäljittelivät kansanlauluja, tarustoa ja kertomuksia ja kehittivät omia, lähinnä historiallisia teemoja.
Etnografisen harrastuksen vuoksi heidän näkemyksensä kansasta erosi heidän edeltäjiensä Ivan Kotljarevskyin ja Hryhori Kvitka-Osnovjanenkon holhoavasta asenteesta. He eivät kohdelleet kansaa luonnonlapsina vaan henkisen uudistumisen, voiman ja runollisen inspiraation lähteenä. Näkemystä kannattivat nekin, joita, kuten Amvrosi Metlynskyita, pelotti Kyrilloksen ja Methodioksen veljeskunnan tukahduttava vaikutus ja jotka eivät uskoneet Ukrainan kansan kansallisen renessanssin toteutumisen mahdollisuuteen.
Vaikka Harkovan romantikot eivät täysin hylänneet perinteistä monisanaisuutta, he kuitenkin torjuivat edellinen sukupolven harrastaman kirjallisen burleskin ja muistuttivat koulutettuja ukrainalaisia siitä, että heidän ”äidinkieltään ei ole tarkoitettu käytettäväksi pelkästään saamattomien talonpoikien sättimiseen”, kuten Panteleimon Kuliš kirjoitti. Uudesta suhtautumisesta kansaan sai alkunsa ukrainalainen messianismi, joka sai ilmaisunsa Mykola Kostomarovin teoksessa "Knyhy bytija ukraïnskoho narodu" (’Kirjoja Ukrainan kansan synnystä’).
Eysteinn Ásgrímsson

Eysteinn Ásgrímsson (n. 1310 – 14. maaliskuuta 1361 Helgisetrin luostari, Norja) oli islantilainen munkki ja runoilija. Hän kirjoitti uskonnollisen runoteoksen "Lilja".
Eysteinn vangittiin vuonna 1343 todennäköisesti apotin lyömisestä ja mahdollisesti lisäksi siveysvalan rikkomisesta. Vuonna 1349 hänet nimitettiin Skálholtin piispanistuimen virkamieheksi, ja hän oli mukana piispan matkalla Norjaan (1355–1357). Tämän jälkeen hän palveli piispanistuinta, kunnes joutui ekskommunikoiduksi vuonna 1360. Eysteinn palasi Norjaan, jossa kuoli pian tämän jälkeen. Tiedossa olevat yksityiskohdat hänen elämästään ovat kuitenkin vähäisiä, ja on myös liitetty jonkin verran epävarmuutta siihen, oliko korkea kirkon virkamies edes sama henkilö kuin kuriton munkki.
Eysteinnin teos "Lilja" kuvaa kristinuskoon pohjautuvan historiankäsityksen valossa ajan kulkua luomisesta viimeiseen tuomioon. Tämän perään on liitetty katumuksen kuvaus sekä Neitsyt Marialle osoitettu rukous. "Lilja" oli kunnianhimoisin ja suosituin Islannin uskonnollisista runoista ennen Hallgrímur Péturssonin luterilaisia kirjoituksia 1600-luvulta.
Florence Baker

Florence Barbara Maria Finnian Baker (o.s. von Sass tai von Szász; 6. elokuuta 1841 Nagyenyed, Transilvania, Itävallan keisarikunta – 11. maaliskuuta 1916 Newton Abbot, Devon, Iso-Britannia) oli unkarilaissyntyinen brittiläinen tutkimusmatkailija, joka tutki Afrikan sisäosia yhdessä aviomiehensä Samuel Bakerin kanssa. He löysivät ensimmäisinä eurooppalaisina Albertinjärven vuonna 1864 etsiessään Niilin lähdettä.
Florence von Sass syntyi sotilasperheeseen Nagyenyedissa Transilvaniassa Unkarin saksankielisessä osassa (nykyään Aiud Romaniassa). Muun perheensä jouduttua surmatuksi vuosien 1848–1849 vallankumouksen aikana hän päätyi lapsena Osmanien valtakunnassa sijainneelle pakolaisleirille, josta armenialainen orjakauppias vei hänet orjuuteen. Von Sass varttui orjuudessa haaremissa. Tammikuussa 1859 häntä oltiin myymässä orjamarkkinoilla Bulgarian Vidinissä nimellä Finnian, kun kaupungissa Punjabin maharadžan Duleep Singhin seurassa vierailemassa ollut englantilainen seikkailija ja metsästäjä Samuel Baker löysi hänet. Kertoman mukaan paikallinen pašša teki huutokaupassa korkeimman tarjouksen, mutta Baker auttoi von Sassin pakoon ja kuljetti tämän pois maasta. Toisen version mukaan Baker osti hänet itse. Heistä tuli pari suuresta ikäerosta huolimatta. Bakerin ensimmäinen vaimo oli kuollut muutamaa vuotta aiemmin.
Vuonna 1861 Baker ja von Sass lähtivät Afrikkaan etsimään Niilin lähdettä. Sujuvaa arabiaa osannut von Sass toimi matkalla tulkkina. Hän sai myös suostuteltua Gondokorossa kapinaan nousseet retkikunnan kantajat palaamaan työhönsä. Baker ja von Sass löysivät vuonna 1864 ensimmäisinä eurooppalaisina Albertinjärven ja Murchisonin putouksen, jotka he nimesivät. Palattuaan Englantiin he menivät virallisesti naimisiin marraskuussa 1865 Lontoossa. Florence Baker oli miehensä mukana tämän palatessa vuosiksi 1869–1873 Niilin yläjuoksulle, nyt Egyptin kediivin alaisena kuvernöörinä ja pyrkimyksenään orjakaupan lopettaminen alueella.
Vuodesta 1873 Bakerit asuivat Sanford Orleigh’n kartanossa Devonissa. Samuel Baker kuoli vuonna 1893 ja Florence vuonna 1916.
Ma Zhiyuan

Ma Zhiyuan (; n. 1250–1321), kohteliaisuusnimeltään Dongli (), oli kiinalainen Yuan-dynastian runoilija ja näytelmäkirjailija. Hän oli kotoisin Dadusta, nykyisen Pekingin alueelta.
Ma kehitti ja teki suositummaksi sanqu-runomuotoa. Hänen katsotaan kuuluneen ”neljään suureen Yuan-näytelmäkirjailijaan” Guan Hanqingin, Bai Renfun ja Zheng Guangzun ohella. Man tuotantoon kuuluu neljätoista näytelmää.
Yellowstonen piirikunta

Yellowstonen piirikunta () on Yhdysvaltojen Montanan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 164 731 vuonna 2020. Piirikunnan hallintokeskus on Billings, osavaltion suurin kaupunki. Piirikunta on perustettu vuonna 1883. Yellowstonen piirikunta on väkiluvultaan Montanan osavaltion suurin piirikunta.
Väestö.
Vuonna 2020 Yellowstonen piirikunnan 164 731 asukkaasta valkoisia oli 90,5 %, alkuperäisasukkaita 4,9 %, aasialaisia 0,8 % ja mustia 0,8 %. 3,7 % asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 1,9 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Kansallisen muistin instituutti

Kansallisen muistin instituutti (, lyh. IPN) on Puolan valtion ylläpitämä virasto ja tutkintalaitos, joka vastaa lustraatiosta, sekä kommunistien ja natsien Puolassa suorittamien rikosten tutkinnasta. Puolan parlamentti perusti viraston 18. joulukuuta 1998 ja sen toiminta aloitettiin vuonna 2000.
Historioitsija Karol Nawrocki on johtanut virastoa heinäkuusta 2021 lähtien.
Hermann Finck

Hermann Finck (1527 Pirna – 28. joulukuuta 1558 Wittenberg) oli saksalainen säveltäjä ja urkuri.
Finck oli Heinrich Finckin sisaruksen lapsenlapsi. Hän sai todennäköisesti varhaisen koulutuksensa Böömin kuningas Ferdinandin kapellin jäsenenä. Vuonna 1545 Finck pääsi opiskelemaan Wittenbergin yliopistoon. Vuodesta 1554 hän opetti siellä musiikkia, ja vuonna 1557 hänestä tuli sen urkuri. Finckin julkaistuun sävellystuotantoon kuuluu saksankielisiä lauluja ja latinankielisiä motetteja. Finckin pääjulkaisuna on kuitenkin pidetty vuonna 1556 julkaistua viiteen kirjaan jaettua musiikkiteoreettista tutkielmaa "Practica musica". Siinä Finck nimeää Nicolas Gombertin imitatiivisen sävellystyylin suurimmaksi mestariksi ja arvostelee oman aikansa koristeellista saksalaista urkumusiikin tyyliä.
Kansallinen radikaalipuolue

Kansallinen radikaalipuolue oli vuosina 1991–1995 Suomessa toiminut äärioikeistolainen puoluehanke ja järjestö, jonka puheenjohtajana oli Tapio Linna. Järjestö ei onnistunut keräämään tarvittavaa määrää kannattajakortteja puoluerekisteriin pääsyä varten, mutta se osallistui kuitenkin vuoden 1992 kunnallisvaaleihin. Kansallisen radikaalipuolueen ideologia pohjautui antiliberalismiin, rodulliseen nationalismiin ja kansalliseen solidaarisuuteen. Järjestö julkaisi lehtiä "Uusi Suunta", "Kansallinen" "Suunta" ja "Kansakunta". 
Historia ja toiminta.
Kansallisen radikaalipuolueen juuret olivat Börje Himbergin ja Jarmo Saloseudun vuonna 1985 rekisteröimässä Kansallisen Yhtenäisyyden Järjestössä. "Uusi Suunta" -nimistä maahanmuutovastaista lehteä julkaisseen opiskelija Tapio Linnan tultua mukaan mukaan järjestön toimintaan Kansallisen Yhtenäisyyden Järjestön nimi vaihtui Kansalliseksi radikaalipuolueeksi. Linna valiittiin Kansallisen radikaalipuolueen puheenjohtajaksi ja hän jatkoi myös "Uuden Suunnan" päätoimittajana. Kansallinen radikaalipuolue osallistui vuoden 1992 kunnallisvaaleihin, joissa sen ehdokkaat saivat Helsingissä 314 ääntä ja Turussa 184 ääntä. 
Vuonna 1993 järjestön puheenjohtaja ja Uuden Suunnan päätoimittaja Tapio Linna tuomittiin kiihottamisesta kansanryhmän syrjintään ja uskonrauhan rikkomisesta 60 päiväsakkoon. Tuomioon johtaneissa kirjoituksissa levitettiin rotuoppia ja solvattiin juutalaisia. Tuomion jälkeen Kansallinen radikaalipuolue alkoi julkaisemaan "Kansallinen Suunta" -lehteä, joka muistutti tyyliltään lopetettua "Uutta Suuntaa".
Kansallinen radikaalipuolueen toiminta hiipui vuonna 1994 ja päättyi lopullisesti vuonna 1995. Järjestö kärsi talousvaikeuksista, eikä se onnistunut keräämään puoluerekisteriin pääsemiseksi vaadittavaa määrää kannattajakortteja. Lisäksi osa Kansallisen radikaalipuolueen toimijoista oli siirtynyt muihin ryhmiin.
Glencoen verilöyly

Glencoen verilöyly oli Skotlannin Ylämailla vuonna 1692 tapahtunut verityö, joka liittyi läheisesti vuoden 1688 vallankumoukseen.
Glen Coen laaksossa asuvan Glencoen Macdonaldin klaanin päällikkö oli viivytellyt uskollisuuden valan vannomista Vilhelm III:lle ja Marialle. Tämän johdosta laaksoon lähetettiin sotaväkeä, joka 13. helmikuuta 1692 petollisesti hyökkäsi väestön kimppuun ja surmasi ainakin 38 miestä; joukko naisia, lapsia ja vanhuksia hukkui lumeen paetessaan vuorille.
Benjamin Moore

Benjamin Moore &amp; Co. on yhdysvaltalainen maalien ja petsin valmistaja. Yhtiö on nimetty yhdysvaltalaisen Benjamin Mooren mukaan, joka perusti yhtiön Brooklynissä vuonna 1883.
Yhdysvaltalainen sijoitusyhtiö Berkshire Hathaway osti Benjamin Mooren koko yhtiön vuonna 2000 reilun yhden miljardin dollarin valuaatiolla. Nykyään yhtiö on Sherwin-Williamsin, PPG:n ja Mascon ohella yksi Yhdysvaltain neljästä suuresta maalivalmistajasta, jotka hallitsivat vuonna 2019 noin 90 prosenttia maan maalimarkkinoista.
OTCBB

OTC Bulletin Board eli OTCBB oli yhdysvaltalainen arvopapereiden markkinapaikka. 
OTCBB-kauppapaikalla käytiin kauppaa pääasiassa niin kutsutuilla over-the-counter-osakkeilla, joita ei ollut listattu mihinkään merkittävään yhdysvaltalaispörssiin, mutta joiden osakkeilla käytiin silti Yhdysvalloissa kauppaa. OTCBB:llä kauppaa käydyt yhtiöt olivat usein senttiosakkeita, niillä oli huomattava volatiliteetti ja niiden likviditeetti oli heikko. Tämän vuoksi myös erilaiset huijaukset olivat OTCBB-kauppapaikalla yleisiä.
OTCBB-kauppapaikkaa ylläpitänyt yhdysvaltalainen finanssialan itsesääntelyelin FINRA sulki OTCBB-kauppapaikan marraskuussa 2021.
Daniel Hillel

Daniel Hillel (1930 Los Angeles, Kalifornia – 9. maaliskuuta 2021) oli israelilainen maataloustieteilijä.
Hillel oli nuorin vanhempiensa viidestä lapsesta. Isän kuoltua äiti muutti vuonna 1931 lasten kanssa omien vanhempiensa luokse Palestiinaan. Siellä Hillel asui kibbutzilla ja oppi maataloustöitä. Kibbutzilla vietetty lapsuus innoitti häntä etenemään kohti akateemista ja ammatillista uraa maatalouden parissa. Vuonna 1946 Hillel palasi Yhdysvaltoihin high schoolin suorittamista varten. Vuonna 1950 hän sai Georgian yliopistosta maataloustieteessä luonnontieteiden kandidaatin arvon, ja vuonna 1951 hän valmistui Rutgersin yliopistosta luonnontieteiden maisteriksi. Palattuaan Israeliin vuonna 1951 Hillel sai ensimmäisen viran Israelin maatalousministeriöstä, jossa osallistui ensimmäiseen maan resurssien kartoitustyöhön.
Hillel lähti Israelin maatalousministeriön palveluksesta ja osallistui maatalousyhteisö Sde Bokerin perustamiseen Negevin autiomaahan. Pääministeri David Ben-Gurion vakuuttui nuoren tieteilijän kyvyistä ja lähetti Hillelin myöhemmin matkoille edistämään kestävää maataloutta kehitysmaihin.
Vuonna 1957 Hillel sai filosofian tohtorin arvon maaperäfysiikassa ja ekologiassa Jerusalemin heprealaisesta yliopistosta. Vuosina 1959–1961 hän teki Kalifornian yliopistossa postdoc-työtä maaperäfysiikassa ja hydrologiassa. Hillel toimi muun muassa University of Massachusetts Amherstin maaperäfysiikan professorina. Hän työskenteli muun muassa Maailmanpankin, Yhdistyneiden kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestön ja Yhdysvaltain kehitysyhteistyöviraston kanssa edistääkseen vedenkäytön tehokkuutta kymmenissä eri maissa. Lisäksi hän teki töitä Yhdysvaltain International Food Policy Research Institutelle ja Kanadan International Development Research Centerille. Hillelillä oli "Senior Research Scientist" -asema Columbian yliopiston The Earth Instituten Center for Climate Systems Researchissa, ja hän toimi tutkijana myös NASA:n Goddard Institute for Space Studiesissa. 
Hillel sai vuonna 2012 Maailman ruokapalkinnon työstään kymmenien maiden kuivilla alueilla viljantuotantoa parantaneiden vedensäästömenetelmien kehittämisen ja edistämisen parissa. Maatalouden tuotantoon ja vedenkäytön tehokkuuteen kuivilla alueilla vaikuttivat keinokastelun tekniikat, joita Hillel oli kehittämässä 1960-luvulla. Hillel perehtyi työssään myös ilmastonmuutokseen ja sen potentiaalisiin vaikutuksiin maatalouteen. 
Vuoteen 2012 mennessä Hillel oli kirjoittanut 21 kirjaa, joita oli käännetty jo kahdelletoista eri kielelle. Tieteellisiä julkaisuja hänellä oli kaikkiaan yli kolmesataa. Vuonna 2015 World Scientific Publishingin kautta julkaistiin Hillelin muistelmateos "Memories and Reflections".
Pro et Contra

Pro et Contra on Valtiotieteellinen yhdistyksen julkaisusarja. VTY on julkaissut englanninkielistä sarjaa vuodesta 1983. Uudistetun sarjan julkaiseminen nimellä "Pro et Contra" aloitettiin vuonna 2018. Sarja on vertaisarvioitu ja verkossa vapaasti luettavissa, mutta saatavissa maksusta myös painettuna. Toisena julkaisijana on Helsinki University Press.
Antti Valkama

Antti Jalmari Valkama, vuoteen 1905 Vilkman (31. heinäkuuta 1889 Mäntsälä – 26. heinäkuuta 1974) oli suomalainen metsänhoitaja, virkamies ja ampuja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Valkaman vanhemmat olivat kauppias Antti Vilhelm Vilkman ja Elin Krakau ja puoliso 1920–1956 Ester Olivia Ingeborg Wiiala. Valkama tuli ylioppilaaksi Lahden yhteiskoulusta vuonna 1911 ja valmistui metsänhoitajaksi vuonna 1915. Hän oli valmistuttuaan avustava metsänhoitaja ja Metsähallituksen polttopuun hankintametsänhoitaja vuoteen 1918, sitten hankintatoimiston apulaisjohtaja ja vuodesta 1920 Rajajoen hoitoalueen aluemetsänhoitaja. Vuonna 1921 Valkamasta tuli piiritarkastaja Itä-Suomen piirikuntaan, vuosina 1930–1956 hän toimi Itä-Suomen piirikunnan päällikkönä ensin Viipurissa ja sitten Kuopiossa. 
Metsäneuvoksen arvonimen vuonna 1938 saanut Valkama osallistui jatkosotaan sotilashallinnon metsätoimiston palveluksessa. Hän oli samalla Viipurin kaupunginvaltuuston jäsen 1942–1944 ja myöhemmin myös Kuopion kaupunginvaltuuston jäsen. Valkama toimi myös puolustusvoimien metsäasiantuntijana ja hänellä oli useita muitakin alansa asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Valkama oli lisäksi ammunnan harrastaja, joka voitti vapaakiväärin Suomen mestaruuden vuosina 1924 ja 1925. Hän osallistui muun muassa Pariisin olympiakisoihin 1924 ja ammunnan maailmanmestaruuskilpailuihin 1924. Valkama oli myös Suomen Ampujainliiton liittohallituksen jäsen.
Myös Antti Valkaman poika Reino J. Valkama oli metsänhoitaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Lantbrukarnas Riksförbund

Lantbrukarnas Riksförbund (LRF) on ruotsalainen maataloustuottajien keskusliitto. Se muodostettiin vuonna 1971, kun vuonna 1929 perustettu Riksförbundet Landsbygdens Folk (RLF) ja vuonna 1917 perustettu Lantbruksförbundet (aiemmin Sveriges Allmänna Lantbrukssällskap, SAL) yhdistyivät.
Lantbrukarnas Riksförbund edustaa noin 140 000 yksilöjäsentä, jotka edustavat kaikkiaan noin 70 000 yritystä. Tämä tekee Lantbrukarnas Riksförbundista Ruotsin suurimman pienyritysten kattojärjestön. Toukokuussa 2017 Lantbrukarnas Riksförbundin puheenjohtajaksi valittiin Palle Borgström (s. 1960).
Veikko Valpas

Veikko Vilho Valpas (16. syyskuuta 1906 Viiala – 20. huhtikuuta 1983) oli suomalainen metsänhoitaja, virkamies ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen. 
Valppaan vanhemmat olivat työnjohtaja Valfrid Valpas, aiemmin Faenander, ja Ida Lovisa Wallin ja puoliso vuodesta 1934 Elli Esteri Pulkkinen. Toimittaja, kirjailija Hugo Valpas oli hänen veljensä. Metsänhoitajaksi Veikko Valpas valmistui vuonna 1932 ja kävi vielä sen jälkeen Sahateollisuuskoulun kurssin. Oltuaan ensin Metsähallituksen palveluksessa avustava metsänhoitaja hän toimi 1934–1942 Metsäliiton hankintapäällikkönä. Saastamoisen metsäpäälliköksi Valpas nimitettiin vuonna 1942 ja hoiti tehtävää aina vuoteen 1971, jolloin hän jäi eläkkeelle. Valpas oli myös Saastamoisen perustaman sahan johtaja 1961–1971. Jatkosodan aikana Valpas toimi myös Kuopion metsäpiirin johtajana ja Kuopion puutavarakuljetustarkastajana. Metsäneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1967.
Varjo ja riipus

Varjo ja riipus on nuorille suunnattu fantasiakirjasarja, jonka on kirjoittanut israelilainen Leigh Bardugo. Trilogian ensimmäinen osa julkaistiin Macmillan Publishersin kustantamana vuonna 2012. Teokset nousivat The New York Timesin bestseller-listan kärkeen ja saivat hyviä arvosteluja.
"Varjo ja riipus" sijoittuu kuvitteelliseen Ravka-nimiseen maailmaan. Maan halkaisee kahtia sysikuilu-niminen alue, jonka ylittäminen kuolematta on lähes mahdotonta. Päähenkilö Alina Starkov huomaa omaavansa voimia, joiden avulla sysikuilun voi tuhota. Mutta ennen sitä, hänen täytyy liittyä grishoihin, maan eliittiryhmään. Alina kamppailee tunteidensa ja järkensä välillä koettaessaan pelastaa maailman ja samalla myös itsensä.
Kirjasarjasta on tehty samannimistä televisiosarjaa, jonka ensimmäinen kausi ilmestyi 2021.
Sänkimäjärvi

Sänkimäjärvi () on Suojoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Prääsän piirin Prääsän kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 2,0 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 9,0 neliökilometriä, keskisyvyys 3,2 metriä ja suurin syvyys 5,6 metriä.
Sänkimäjärveen virtaa puro Prääsänjärvestä. Se laskee Sänkijoen kautta Pyhäjokeen. Kalalajeja ovat hauki, särki, salakka, lahna, made, ahven ja kiiski.
Tšogajärvi

Tšogajärvi (myös "Tsokajärvi", ) on Suojoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Prääsän piirin Prääsän kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 1,4 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 4,4 neliökilometriä, keskisyvyys 4,1 metriä ja suurin syvyys 10,5 metriä.
Järvellä ei ole tulojokia. Se laskee Tšogaojan kautta Suojokeen. Kalalajeja ovat hauki, särki, made, ahven ja kiiski.
Tymko Padura

Tymko Padura, myös: Tomasz Padura t. Padurra, , (21. joulukuuta 1801 Illintsi, Radomyšlin piiri, Kiovan kuvernementti – 20. syyskuuta 1871 Kozjatyn, Berdytšivin piiri, Kiovan kuvernementti) oli puolalaistaustainen ukrainalainen runoilija. Puolan kirjallisuudessa hän on ukrainalaisen koulukunnan edustaja.
Padura valmistui Kremenetsin lyseosta 1825. Hän oli yhteydessä dekabristeihin ja kannatti Ukrainan autonomiaa. Sen vuoksi Venäjän viranomaiset vangitsivat hänet vuosiksi 1830–1832. Padura sai vaikutteita ukrainalaisesta folkloresta. Muita vaikutteiden antajia olivat Julian Ursyn Niemcewicz, George Byron ja Ossian. Hän kirjoitti puolaksi ja latinalaista kirjoitusta käyttäen ukrainaksi. Tuotanto käsittää lyyrisiä runoja ja lauluja, ja hän tulkitsee Ukrainan historiaa slavofiilisestä ja polonofiilisestä näkökulmasta. Runoja ovat säveltäneet esimerkiksi Mykola Lysenko ja Karol Lipiński.
Archie Renaux

Archie James Beale (s. 22. marraskuuta 1997) on brittiläinen näyttelijä ja malli. Hän on näytellyt Netflix-sarjassa "Varjo ja riipus". Renaux esiintyi myös BBC One -minisarjassa "Gold Digger".
Ura.
Renaux aloitti uransa mallina erilaisilla keikoilla, kuten Topman, Nasir Mazhar, Moss Bros, Gay Times Magazine ja Men's Fashion Week. Vuonna 2017 Renaux sai roolin dystooppisessa elokuvassa "Zero". Hän teki televisiodebyyttinsä vierailemalla Amazon Prime -sarjassa "Hanna" ja sai ensimmäisen suuren televisioroolinsa vuonna 2018 Leo Dayn pääroolissa vuoden 2019 BBC One -minisarjassa "Gold Digger". Hän näytteli Alexia vuoden 2021 elokuvassa "Voyagers" ja vuoden 2021 elokuvassa Marvelin" Morbius".
Lokakuussa 2019 ilmoitettiin, että Renaux näyttelee Malyen "Mal" Oretsevaa vuoden 2021 Netflix-sarjassa" Varjo ja riipus", joka on tehty Leigh Bardugon kirjojen pohjalta.
Nuoruus ja koulutus.
Renaux on kotoisin Tolworthista Kingston upon Thamesista. Hänen äitinsä perhe on anglointialainen. Hänellä on kaksi siskoa ja veli. Renaux kävi Richard Challonerin koulua ennen kuin meni Unseenin, draamakouluun Lontooseen. Hän lopetti työnsä ryhtyäkseen näyttelijäksi.
Yksityiselämä.
Renaux ilmoitti Instagramissa kesäkuussa 2020, että hän ja hänen tyttöystävänsä Annie odottavat lasta. Heidän tyttärensä, Iris syntyi lokakuussa 2020.
Peltoisenjärvi

Peltoisenjärvi () on Suojoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Prääsän piirin Pyhäjärven kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 5,7 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 162 neliökilometriä, keskisyvyys 5,5 metriä ja suurin syvyys 11,3 metriä.
Peltoisenjärvi on yhteydessä kapeikkojen kautta Pyhäjärveen. Se laskee Suojokeen Pyhäjoen kautta. Kalalajeja ovat muikku, hauki, särki, salakka, lahna, made, ahven, kiiski ja kivisimppu.
Järven eteläpuolella sijaitsee Pyhäjärven taajama. Länsirannalla on autioitunut Peltoisen kylä.
Saimaa Stadiumi

Saimaa Stadiumi on maaliskuussa 2018 Mikkelin Kalevankankaalle avautunut monitoimiareena. Lähes 11 000 neliön Saimaa Stadiumi on tuonut Kalevankankaalle runsaasti uusia sisäliikuntavaihtoehtoja. Areenan muunneltavat tilat mahdollistavat myös kulttuuritapahtumien, messujen ja hyvinvointipalveluiden järjestämisen. Areenan varustelussa on huomioitu SM- ja maailmanliigatasoiset urheilutapahtumat sekä maaottelut.
Hankkeen juuret ovat yhteistyössä Mikkelin kaupungin, Kaakkois-Suomen ammattikorkeakoulu Xamkin sekä Suomen Nuoriso-opiston välillä. Ammattikorkeakoulu myös käyttää tiloja osana kampustaan. Mikkelin kaupunki rakensi erillishankkeena alueelle yli 600 autopaikkaa käsittävän pysäköintialueen. Mikkelin Jukurien noustua jääkiekon SM-liigaan liikennemäärä Kalevankankaalla on selvästi lisääntynyt. 
Saimaa Stadiumin palveluihin kuuluvat:
Liikunta ja hyvinvointi.
Saimaa Stadiumin halliosan koko on noin 5200 neliömetriä. 225 metriä pitkän juoksuradan ympäröivälle keskialueelle mahtuu esimerkiksi kolme salibandykenttää tai seitsemän lentopallokenttää. Saimaa Stadiumi muodostaa yhdessä Kalevankankaan ympärivuotisten ulkoliikuntamaastojen, Let's go Areenan, Mikkelin raviradan sekä jääkiekon ja jalkapallon harjoitushallien kanssa ainutlaatuisen kokonaisuuden. 
Tiloista voi varata vuoroja mm. kuntosalille, pelaamiseen, juoksuun tai ryhmäliikuntaan. Saimaa Stadiumilla on myös mahdollisuus kuntotestauksiin ja erilaisten hyvinvointipalveluiden hyödyntämiseen. Palveluita tarjotaan yhteistyössä paikallisten yritysten ja Xamk Active Life Labin kanssa.
Saimaa Stadiumin 12,5 metriä korkea ja lähes 30 metriä leveä Walltopia-kiipeilyseinä on alueen ensimmäinen. Seinällä on 4 itsevarmistavaa automaattilaitetta. Erillisellä boulder-kiipeilyseinällä on leveyttä jopa 16 metriä. 
Saimaa Stadiumissa toimii myös yli 1100m² käsittävä SuperCorner, joka koostuu kolmesta eri alueesta kahdessa kerroksessa. 
Tapahtumat.
Saimaa Stadiumin 1500 kiinteää katsomopaikkaa ja yhteensä 5000 asiakaspaikkaa tuovat Etelä-Savoon ja Mikkeliin mahdollisuuksia järjestää konsertteja näyttävissä sisätiloissa ympäri vuoden. Konsertteja varten on tarjolla erilaisia vaihtoehtoja: esiintymislava voi olla hallin pitkällä sivulla tai sen päädyssä. Hallissa voidaan järjestää niin urheilutapahtumia, messuja kun konserttejakin. Yritykset voivat huomioida omia asiakkaitaan ja sidosryhmiään korkealuokkaisissa tiloissa erilaisten VIP-palveluiden muodossa.
Ilmari Wäre

Ilmari Wäre (26. tammikuuta 1911 Turku – 3. syyskuuta 1982 Turku) oli suomalainen metsänhoitaja ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen. 
Wäreen vanhemmat olivat Waldemar Aleksander Wäre, aiemmin Wikman, ja Rauha Rautalin ja puoliso vuodesta 1940 Kirsti Eva Ulrika Jäämeri, aiemmin Järnström. Wäre tuli ylioppilaaksi vuonna 1932 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta vuonna 1939. Hän toimi yliopistolla assistenttina ja osallistui sotiin, ennen kuin tuli harjoittelijaksi Nokian palvelukseen vuonna 1945. Yhtiössä hän toimi sitten aina eläkkeelle jäämiseensä saakka. Wäre oli Nokian piirimetsänhoitaja vuoteen 1960, apulaismetsäpäällikkö 1960–1963, metsäpäällikkö 1964–1976 ja sitten vielä yhtiön puutavaramyynnin johtaja. Wäre vaikutti myös merkittävästi Nokian ja G. A. Serlachius Osakeyhtiön yhteisen Puulaaki-yrityksen perustamiseen, jonka ensimmäiseksi toimitusjohtajaksi tuli myöskin metsäneuvoksen arvonimen sittemmin saanut Väinö Niku. Tämän arvonimen Wäre sai itse vuonna 1970. Sotilasarvoltaan Wäre oli reservin majuri (1967).
Vuoden 1812 Turun tapaaminen

Vuoden 1812 Turun tapaaminen viittaa Venäjän keisari Aleksanteri I:n ja Ruotsin kruununprinssi Kaarle Juhanan kohtaamiseen Turussa vuonna 1812.
Ruotsin kruununperilliseksi vuonna 1810 valittu Kaarle Juhana eli Jean-Baptiste Jules Bernadotte arvosteli Ruotsin silloista ulkopolitiikkaa, jonka mukaan liittoutuminen Eurooppaa valloittaneen Napoleon I:n kanssa olisi turmiollinen. Mikäli Napoleon voittaisi käynnissä olleen sodan, Ruotsi joutuisi Ranskan vasalliksi. Näissä oloissa olisi siis viisaampi liittyä Napoleonin vastaiseen liittoumaan. Ruotsin ja Bernadotten mahdollisuus hakea Napoleonin vastaista liittoumaa syntyi Napoleonin joukkojen miehitettyä tammikuussa 1812 Saksassa olleen viimeisen ruotsalaisalueen eli Ruotsin Pommerin. Tämän perusteella Bernadotte lähetti helmikuussa 1812 kreivi Carl Löwenhielmin Pietariin tunnustelemaan mahdollista yhteistyötä ja tsaari Aleksanteri I:n ystävyyttä. Ruotsi oli valmis yhteistyöhön keisarillisen Venäjän kanssa, mikäli Ruotsi saisi hyvitykseksi Norjan. Suomen takaisinvalloittaminen ei siis ollut enää kiinnostuksen kohteena. Hyvitykseksi Bernadotten johtama Ruotsi auttaisi Venäjää mahdollisessa sodassa Napoleonia vastaan. Tsaari Aleksanteri I suostuikin ehdotukseen, ja Ruotsin ja Venäjän välillä solmittiin huhtikuussa 1812 liittosopimus. Napoleon yritti vielä taivuttaa Ruotsia ja Bernadottea Ranskan johtaman liittouman puolelle lupaamalla Pommerin, Suomen ja rahoitusta avun palkaksi. Bernadotten vaatimus Norjan saamisesta ei ollut Napoleonille mahdollinen johtuen silloisesta liitosta Norjan silloisen omistajan Tanskan kanssa. Kesäkuussa 1812 Napoleon aloitti sotaretken Venäjälle kohteena valloittaa Moskova. 
Tsaari Aleksanteri I ehdotti kesällä 1812 hallitsijakokousta Bernadotten kanssa, jossa sovittaisiin ajankohdan vaatimista yhteisistä toimenpiteistä. Kokouspaikaksi valittiin Turku, jonne hallitsijat saapuivat 24. elokuuta 1812. Turku oli tällöin Suomen suuriruhtinaskunnan hallinnollinen keskus. Hallitsijoiden käymien keskustelujen perusteella täsmennetty liittosopimus laadittiin 30. elokuuta, jossa sovittiin Ruotsin osallistumisesta Euroopan mannermaalla käytävään sotaan Napoleonia vastaan ja Venäjän tuettava ruotsalaisten Norjan valloitusta.
Tapaaminen sinetöi Suomen jo aiemmin sovitun siirtymisen Venäjän vallan alle ja muutti Itämeren alueen ja Euroopan suurvaltojen keskinäisiä suhteita perusteellisesti. Historiantutkija Matti Klinge on todennut, että tällä sopimuksella luotiin pohja uudelle Euroopalle ja Itämeren alueen rauhalle ja ystävyyden politiikalle.
Veistos.
Venäläisen kuvanveistäjä Andrei Kovaltšukin pronssiveistos "Tapaaminen Turussa 1812" sijaitsee Aurajoen rannassa. Teoksessa Aleksanteri I istuu tuolilla ja tarjoaa Kaarle Juhanalle istumapaikkaa vieressään tuolilla. Veistos paljastettiin tapaamisen 200-vuotisjuhlan kunniaksi järjestetyn seminaarin yhteydessä vuonna 2012.
Suopa-aaloe

Suopa-aaloe ("Aloe maculata") on eteläafrikkalainen, soihtukasvien heimoon kuuluva aaloelaji.
Kuvaus.
Suopa-aaloe on hyvin mukautuva laji ja hybridisoituu helposti muiden samankaltaisten aaleoiden kanssa, mikä vaikeuttaa joskus tunnistamista. Lehtien väri vaihtelee punaisesta vihreään, mutta niissä on aina erottuvia täpliä. Kukat vaihtelevat väriltään kirkkaan punaisesta keltaiseen, mutta ne ovat aina nipussa tasoterttuna. Kukinto kasvaa korkean, monihaaraisen varren päässä ja sen siemenet ovat myrkyllisiä.
Taksonomia.
Laji tunnettiin aiemmin nimellä "Aloe saponaria" (nimi, joka tuli latinan sanasta "sapo", joka tarkoittaa saippuaa, koska sen mahla muodostaa saippuavaahdon vedessä). Etelä-Afrikan kansallisen biodiversiteettiinstituutin (SANBI) mukaan sen hyväksytty nimi on Aloe maculata ("maculata" tarkoittaa pilkullista tai merkittyä).
Taksonomisesti se on osa aaloeiden sukua yhdessä "Aloe petrophilan", "Aloe umfoloziensisin", "Aloe greatheadiin" ja "Aloe davyanan" kanssa.
Levinneisyys.
Suopa-aaloe on erittäin sopeutuvainen ja sitä esiintyy luonnollisesti monissa elinympäristöissä Etelä-Afrikassa, Zimbabwesta Kapin niemimaalle.
Kasvia on istutettu ympäri maailmaa suosittuna maisemakasvina lämpimillä aavikkoalueilla – erityisesti Yhdysvalloissa, missä se on suosituin koristeaaloe Arizonan Tucsonissa ja Kaliforniassa.
Käyttö.
Suopa-aaloen lehdistä saatavaa geeliä on käytetty perinteisesti lääkkeenä mm. infektioiden, ruoansulatuskanavan sairauksien ja ihovaurioiden hoidossa.
Viljely.
Alle 0 °C:n lämpötilat vahingoittavat kasveja, mutta ne toipuvat nopeasti. Sopivassa ilmastossa suopa-aaloe vaatii vain vähän huomiota. Suopa-aaloe on erittäin suolankestävä, mikä tekee siitä hyvän kasvin merenrantapuutarhoissa kasvatettavaksi.
Suopa-aaloen ja raita-aaloen hybridi on erittäin suosittu puutarhanhoidossa ja sitä käytetään maailmanlaajuisesti vesistöjen maisemointiin. Suopa-aaloet (ja jotkut sen monista hybrideistä) ovat matalakasvuisia ja leviävät tyviversojen avulla. Annettaessa kasvaa vapaasti, se muodostaa hyödyllisen maanpeitteen kuivilla alueilla. Sen pilkulliset lehdet houkuttelevat pölyttäjiä myös silloin, kun kasvit eivät ole kukinnassa. Suopa-aaloe kukkii kesällä usean viikon ajan, jolloin pölyttäjinä toimivat linnut ja hyönteiset vierailevat kukissa nektaria ja siitepölyä etsimässä.
Islie Hirvonen

Islie Hirvonen (s. 1. huhtikuuta 2007 Alberta) on kanadalainen näyttelijä ja tanssija. Hänet tunnetaan roolistaan "The Flash" -sarjassa sekä ääninäyttelystään "Llama Llama" -sarjassa.
Hirvosen vanhemmat ovat näyttelijä Heather Feeney ja stuntti-näyttelijä Kai Hirvonen. Hänen nuorempi sisarensa Madeline Hirvonen on myös näyttelijä. Hirvosen isän suku on kotoisin Suomesta, ja Hirvosen isovanhemmat ovat suomalaisia.
Audienssi

Audienssi on valtionpäämiehen kutsusta toteutettava kutsutilaisuus. Termiä käytetään lähinnä monarkioissa.
Tapaamisella tarkoitetaan muodollisesti arvokasta ja merkityksellistä kahden tai useamman henkilön välistä vastaanottoa tai puheillepääsyä, joka toimitetaan juhlallisen seremonian yhteydessä. Tilaisuus suoritetaan toteutuneiden tapojen sekä kulttuuristen perinteiden muodollisuuksia noudattamalla.
Tilaisuuden toimitus.
Tilaisuus suoritetaan kulloinkin sovitussa paikassa kuten hallitsijan kabinetissa tai kuninkaanlinnan avoimessa salissa. Toimitus tapahtuu perinteiden mukaan riittinä hallitsijan valtaistuimen edessä, ja läsnäolevien tulee noudattaa tarkkaa pukukoodia.
Pukukoodin nykyinen käytäntö.
Nykyisin pukeutumiskoodia noudattavat lähinnä vain diplomaatit, eikä perinteinen pukeutuminen ole enää pakollista.
Punasulkapyrstö

Punasulkapyrstö ("Hemiodus gracilis") on keilatetroihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan makeista vesistä Etelä-Amerikasta ja sitä pidetään myös akvaarioissa.
Koko ja ulkonäkö.
Punasulkapyrstö voi kasvaa suurimmillaan noin 16 pitkäksi. Ruumiinmuodoltaan laji on pitkänomainen ja hoikka. Väriltään punasulkapyrstö on hopeanharmaa. Selkäevän kohdalta alkaa haarautuneen pyrstön alaosaan ulottuva musta juova. Pyrstön alaosa on väriltään punainen.
Levinneisyys ja elintavat.
Punasulkapyrstöä tavataan joista Venezuelasta Brasiliaan. Se elää jokien virtapaikoissa. Punasulkapyrstön ravintoa ovat kasvit ja pienet selkärangattomat eläimet.
Mikko Mäntysaari

Mikko Mäntysaari (s. 1954 Tampere) on suomalainen yhteiskuntatieteilijä.
Vuonna 1991 Tampereen yliopistossa tarkastettu sosiaalipolitiikan, erityisesti sosiaalityön väitöskirja "Sosiaalibyrokratia asiakkaiden valvojana: byrokratiatyö, sosiaalinen kontrolli ja tarpeitten sääntely sosiaalitoimistoissa" käsitteli sosiaalitoimistojen sosiaalityötä.
Mäntysaari oli sosiaalityön professori Jyväskylän yliopistossa vuosina 2001–2018. 
Hän toimi vuosina 2002–2005 Jyväskylän yhteiskuntatieteellisen tiedekunnan dekaanina.
Mäntysaaren tutkimusaiheita ovat olleet sosiaalityön teoriat ja menetelmät, sosiaalihuolto, lähisuhdeväkivalta ja pitkäaikaistyöttömyys.
Patrik Ouředník

Patrik Ouředník (s. 1957 Praha) on tšekkiläis-ranskalainen kirjailija.
Ouředník on kirjoittanut parikymmentä kirjaa ja kääntänyt Rabelais’n, Jarryn, Queneaun, Beckettin, Michaux’n, Simonin ja Vianin teoksia tšekiksi. Vuonna 2001 hän julkaisi kirjan, joka kiersi maailmaa: "Europeana. 20. vuosisadan lyhyt historia".
Ouředník vietti nuoruutensa Tšekkoslovakiassa 1970-luvulla, keskellä ”normalisointia”, joka oli tehnyt lopun Prahan kevään toiveista. Poliittisten vankien vapauttamista koskevan vetoomuksen allekirjoittaja ja samizdatien julkaisija suljettiin yliopisto-opinnoista ”ideologisen poikkeavuuden” vuoksi. Vuonna 1984 hän lähti maanpakoon Ranskaan, jossa hän on asunut siitä lähtien.
Patrik Ouřednikin kaikkia teoksia – sanakirjoja, esseitä, romaaneja, runoutta – leimaa kiinnostus vallitseviin käsityksiin, ennakkoluuloihin ja stereotypioihin, joita tarkastellaan kielen kautta ja jotka ovat hänelle ”aikakauden totuuden” ilmaus.
Jyrki Käkönen

Jyrki Käkönen (s. 23. tammikuuta 1943) on suomalainen rauhan- ja konfliktintutkija.
Käkösen isän toiveena oli pojan ryhtyminen upseeriksi, mutta Käkönen valitsi yliopistouran. Hänen maailmankuvansa muokkautui vasemmistolaiseksi Vietnamin sodan ja kolmanteen maailmaan liittyneiden teemojen myötä. Käkönen kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1964. Filosofian kandidaatin arvon hän sai vuonna 1971, ja valtiotieteen tohtoriksi hän väitteli vuonna 1986. Käkönen oli Turun yliopistossa assistenttina (1976), apulaisprofessorina (1982) ja yliassistenttina (1983) ennen vuonna 1987 sinne saamaansa nimitystä kansainvälisen politiikan dosentiksi. Vuonna 1988 Käkösestä tuli myös Joensuun ja Oulun yliopistojen dosentti. Hän oli professorina Tampereen yliopistossa vuosina 1998–2007 ja Tallinnan yliopistossa (kansainväliset suhteet, Eurooppa-opinnot) vuosina 2007–2015.
Käkönen työskenteli Tampereen rauhan- ja konfliktintutkimuslaitoksen tutkijana vuodesta 1983 ja johtajana vuosina 1988–1998. Hän oli Suomen rauhantutkimusyhdistys ry:n puheenjohtaja vuosina 1986–1988 ja jatkoi sen jälkeen toimimista sen johtokunnan jäsenenä. Vuonna 1992 hänestä tuli European Peace Universityn (Itävalta) johtokunnan jäsen.
Käkönen on julkaissut lukuisia kirjoja. Vuonna 2020 hän julkaisi Palladium Kirjat -kustantamon kautta vuosina 1966–1969 kirjoittamaansa runoutta kokoelmassa "Paikkani maailmassa".
Cheek to Cheek (Irving Berlinin kappale)

"Cheek To Cheek" on Irving Berlinin säveltämä ja sanoittama Oscar-ehdokkuuden saanut kappale vuodelta 1934-1935. Berlin sävelsi laulun Fred Astairelle, joka laulaa kappaleen vastanäyttelijälleen Ginger Rogersille elokuvassa "Top Hat" roolihenkilöiden ollessa tanssimassa. Kappaleesta on tullut maineikas laulu ja se oli 11 viikon ajan listaykkönen Yhdysvalloissa, mikä teki siitä vuoden ennätyskappaleen.
Karnal

Karnal on kaupunki Intian Haryanan osavaltiossa. Sen asukasluku oli vuonna 2011 286 827.
Maantiede.
Karnal sijaitsee Intian Haryanan osavaltiossa Jamunajoen länsirannalla historiallisen Punjabin alueella.
Historia.
Karnalin kaupungilla on pitkä historia. Sen nimen sanotaan juontuvan eppos "Mahabharatan" soturihahmo Karnata, jota on kansanperinteessä pidetty kaupungin perustajana. Kaupungilla ei kuitenkaan ollut varhaisen historiansa aikana suurempaa merkitystä.
Karnalin merkitys kasvoi, kun Delhin sulttaani Firuz Šah Tughluq rakennutti kastelukanavan Jamanalta. Kanava kehitti alueen maatalutta, minkä lisäksi paikkakunta kasvoi tiellä Delhiin. Sama tie teki kuitenkin kaupungista hyökkäysreitin kohti Delhiä. Suurmoguleja vastaan kapinoineet sikhit ryöstivät kaupungin vuonna 1708. Vuonna 1739 sen kautta kulki puolestaan Nadir Šah, joka voitti suurmogulien armeijan kuuluisaksi tullessa Karnalin taistelussa. Suurmogulien valtakunta alkoi hajota Nadir Šahin sotaretken jälkeen. Sen omistuksesta kamppailivat myöhemmin sikhit ja marathat. Britit saivat sen haltuunsa voitettuaan marathat Delhin taistelussa vuonna 1803.
Brittivallan alla Karnalista tuli oman piirikuntansa hallinnollinen keskus. Kaupunki oli vuoteen 1841 saakka tärkein brittien sotilastukikohta heidän hallitsemiensa alueiden luoteisosissa. Intian sepoy-kapinan puhjetessa vuonna 1857 brittien onnistui pitää kaupunki hallinnassaan paikallisten hallitsijoiden avulla. Britit laajensivat myös Firuz Šahin rakennuttamaa kanavaa tehostaen alueen maataloutta.
Väestö.
Karnalin asukasluku oli Intian vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 286 827. Suurempi esikaupunkialue mukaan luettuna sen asukasluku oli 302 140. Väestöstä 274 498 eli 90,85 % oli hinduja. Suurempia vähemmistöjä olivat sikhit (21 033, 6,96 %) ja muslimit (3 938, 1,3 %). Paikalliset puhuvat länsihindiä.
Hauhon Sappeen Työväentalo

Hauhon Sappeen Työväentalo on Valkeakoskella Kauppilanmäen museoalueella sijaitseva työväentalo, joka on alun perin sijainnut Luopioisten Vattisissa, mistä se oli siirretty Hauholle Sappeen kylään. Vuonna 1968 Valkeakosken Työväenyhdistys osti tämän talon ja lahjoitti sen Valkeakosken kaupungille, joka puolestaan sitoutui siirtämään sen museoalueelle, mikä tapahtui vuonna 1969.
Kauppilanmäen museoalue sijaitsee Valkeakoskella osoitteessa Rinnekatu 5 ja se on avoinna kesäisin. 
Historia.
Valkeakoski-Seura perustettiin 1946. Seuran aloitteesta ryhdyttiin esinekeruuseen sekä aloitettiin vanhojen paikannimien talteenotto. Museoajatus virisi 1940-luvun lopussa ja vuonna 1956 kauppala päätti Valkeakoski-Seuran esityksestä varata museotarkoitukseen alueen Kauppilanmäestä. Sinne siirrettiin tyypillisimpiä purettavaksi määrätyistä taloista, ensimmäisenä 1957 ns. Niemen talo. Tontin ja sille siirretyt rakennukset omistivat kauppala ja tehdasyhtiö. Museon suunnittelu ja hoito annettiin Valkeakoski-Seuran tehtäväksi. Asiantuntija-apua saatiin mm. Hämeen Museosta Tampereelta. Museoesineistö kerättiin paikkakunnalta, työ tehtiin talkootyönä. Tavoitteena oli museo, joka kuvaisi Valkeakosken paperitehtaan työväestön asunto-oloja tehtaan perustamisvaiheesta 1870-luvulta ensimmäiseen maailmansotaan. Kauppilanmäen museo vihittiin kesällä 1960 valtakunnallisten kotiseutupäivien yhteydessä. Vastuu Kauppilanmäen ulkomuseosta siirrettiin kokonaan Valkeakosken kaupungille vuoden 1973 alusta.
Rakennus.
Työväenyhdistyksen piirissä virisi ajatus täydentää museoaluetta aidolla työväentalolla. Kun Valkeakosken oma vanha työväentalo oli ehditty purkaa, tarkoitukseen sopiva työväentalo löytyi Hauhon Sappeen kylästä. Talo oli alun perin rakennettu Luopioisten Vattisten kylään ja siirretty sieltä talkoovoimin Hauhon Sappeeseen. Nuoret miehet olivat tehneet siihen 6, perheelliset 3 ilmaista työpäivää. Lisävaroja oli koottu iltamin ja arpajaisin. Hauholla talon vihkiäiset pidettiin 23. elokuuta 1908. Taloon kuului myös kirjakaappi lainakirjoineen. Siinä on isohko sali näyttämöineen, jossa on säilynyt vanhanmallinen ”takafondi”. Eteistiloissa on pikkuinen kahvila keittiöineen sekä lipunmyyntikomero. Vuonna 1968 Valkeakosken Työväenyhdistys osti tämän talon ja lahjoitti sen kaupungille, joka puolestaan sitoutui siirtämään sen museoalueelle, jonne se siirrettiin vuonna 1969.
Talon mukana tuli vain niukasti irtaimistoa, täydennystä saatiin lahjoituksina Hauhon Kirkonkylän ja Tuittulan työväentaloista. Myös hauholaisten työväenyhdistysten arkistoa luovutettiin museossa säilytettäväksi, samoin Sappeen työväenyhdistyksen lippu. Työväentalomuseon vihkiäistilaisuus pidettiin elokuussa 1969.
Eliel Åberg

Eliel Wladimir Åberg (17. maaliskuuta 1861 Varkaus – 27. marraskuuta 1936 Kauniainen) oli suomalainen merikapteeni ja virkamies, joka sai merenkulkuneuvoksen arvonimen.
Åbergin vanhemmat olivat rakennusmestari Gustaf Fredrik Åberg ja Anna Lovisa Snellman ja puoliso vuodesta 1890 Edla Kristina Sundström. Åberg kävi Joensuun lyseota ja opiskeli sitten Polyteknillisessä opistossa, mutta keskeytti opintonsa ja pestautui vuonna 1880 oululaiseen fregatti "Toivoon". Hän suoritti perämiehen tutkinnon Oulun merikoulussa vuonna 1886 ja hankki merikapteenin pätevyyden vuonna 1888. Vuonna 1891 hän sai myös höyrylaivan päällikön pätevyyden. Åberg palveli useilla venäläisillä ja suomalaisilla aluksilla vuoteen 1899 asti. Luotsitarkastaja luotsi- ja majakkalaitoksen palveluksessa hänestä tuli vuonna 1900. Åberg toimi Saimaan merenmittausretkikunnan päällikkönä vuodesta 1907. Virastaan Åberg erosi vuonna 1912 ja toimi sitten vuoteen 1917 pankin virkailijana ja konttoripäällikkönä. Vuonna 1918 hänet nimitettiin Merenkulkuhallituksen merikartastolaitoksen vanhemmaksi assistentiksi ja vuonna 1819 koko merikartastolaitoksen päälliköksi. Tätä tehtävää hän hoiti vuoteen 1931 asti, toimien kuitenkin välillä muissa tehtävissä, kuten lyhyen ajan Merenkulkuhallituksen vt. pääjohtajana. Merenkulkuneuvoksen arvonimen Åberg sai vuonna 1931. Hän oli sotilasarvoltaan komentajakapteeni.
Butte

Butte voi tarkoittaa seuraavia:
Muita.
Butte, pieni pöytävuori