tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Viipurin konepaja

Viipurin konepaja oli Viipurissa 1861 toimintansa aloittanut konepaja. Konepaja toimi Pantsarlahden kaupunginosassa vuosina 1864-1939 sekä edelleen Neuvostoliiton ja Venäjän aikana eri nimellä. Yritys tunnettiin myös nimellä Wiborgs Mekaniska Verkstad, Aktiebolaget.
Historia.
Yritys perustettiin vuonna 1861 ja se valmisti esimerkiksi maatalouskoneita, ajoneuvoja, lukkoja ja nauloja. Vuonna 1864 yhtiö myytiin osakeyhtiölle, jonka eräänä osakkaana oli Hackman &amp; Co. Yhtiöstä tuli sittemmin Viipurin Konepaja Oy. Konepajalle valmistui uusi valimo vuonna 1867. Vuonna 1869 rakennettiin iso telakka, höyrykattilatehdas, laituri ja suuri nosturi laivateollisuuden vahvistamiseksi. Yrityksen tuotteena oli tässä vaiheessa pääosin höyrylaivat. Se oli alansa johtava teollisuusyritys Suomessa, mutta ajautui ahdinkoon 1883. Tällöin sen vuokrasi E. Filemon Gallén. Hänellä oli jo vuodesta 1875 ollut ollut oma konepaja talossaan (Fredrikinkatu 14) Viipurissa. 
Gallénin kuoltua vuonna 1893 konepaja teki vararikon ja se jaettiin kahtia. Gallénin poika insinööri Jalmar Gallén lunasti osan tehtaasta konepajaksi, jonka erikoisalana oli höyrylaivojen rakentaminen. Vuonna 1899 Viipurin konepaja siirtyi belgialaisen yhtiön omistukseen, joka laajensi yritystä merkittävästi.
Konepajan toiminta lakkasi vararikkoon 1908. Toiminta jatkui kuitenkin keskeytyksen jälkeen, sillä vielä 1930-luvun alussa Viipurin Konepaja ja Laivatelakka ilmoitti valmistavansa höyrykattiloita ja höyrykoneita. 
Viipurin konepaja oli Gottfried Strömbergin ohella merkittävä suomalaisen sähköteknisen teollisuuden uranuurtaja. Se valmisti generaattoreita, moottoreita ja muuntajia. Myös höyrykoneiden ja -laivojen valmistajana telakka on ollut erittäin merkittävä.
Vuonna 1909 yritys aloitti paperikoneiden rakentamisen ja toimitti ensimmäisen Suomessa valmistetun paperikoneen Kissakosken paperitehtaalle Hirvensalmelle. Myös Leppäkosken ja Myllykosken tehtailla oli Viipurin konepajan valmistamia paperikoneita. Viipuri jouduttiin luovuttamaan sodan jälkeen ja yrityksen toiminta siinä muodossa päättyi siihen. Nykyäänkin Viipurin konepajan rakentamia laivoja on sisävesillä käytössä useita kymmeniä. Suuri osa Suomen teräsrunkoisista höyrylaivoista on rakennettu kyseisellä telakalla. Näitä ovat esimerkiksi S/S Salama ja S/S Hurma. Viipurin konepaja oli toimittanut myös Imatrankosken turistiköysiradan, joka oli toiminnassa vuosina 1872-1883.
Tuotteet.
Yrityksen toiminta oli jaettu kolmeen pääliiketoiminta-alueeseen: Konepaja, kattilapaja ja laivavarvi.
Myllykosken paperitehdas, Paperikone PKI ja Paperikone PKIII
Kissakosken paperitehdas, Paperikone 
Kangaskosken paperitehdas, Paperikone
Loimijoen paperitehdas, Paperikone
Tuokslahden paperitehdas, Paperikone
Leppäkosken paperitehdas, Paperikone PKIII
Konepaja.
Viipurin Konepaja on valmistanut myös muita Suomeen toimitettuja paperikoneita 1900-luvun alussa.
Magnus Hirschfeld

Magnus Hirschfeld (14. toukokuuta 1868 Kołobrzeg, Puola – 14. toukokuuta 1935 Nizza, Ranska) oli saksalais-juutalainen seksologi ja aktivisti. Häntä pidetään Alfred Kinseyn ja Havelock Ellisin ohella yhtenä merkittävimmistä ja ensimmäisistä seksuaalisuuden tutkijoista ja tärkeänä niin sanotun seksuaalisen vapautumisen pioneerina. Hän oli myös ensimmäisiä homoseksuaalien oikeuksien puolustajia.
Vuonna 1897 Hirschfeld perusti "Tieteellis-humanitäärisen komitean" Max Spohrin, Franz Josef von Bülowin ja Eduard Obergin kanssa. Se tunnetaan ensimmäisenä homoseksuaalien oikeuksia puolustavana organisaationa. Sen päätavoite oli taistella Saksan keisarillisen rangaistussäädöksen 175 pykälää vastaan, jossa kiellettiin miesten väliset seksuaaliset kontaktit. Hirschfeld aloitti vuonna 1899 vuosikirjan julkaisemisen, jossa tarkasteltiin seksuaalisia suuntautumisia. Alan ensimmäistä julkaisua julkaistiin säännöllisesti vuoteen 1923 asti.
Magnus Hirschfeld julkaisi myös tutkielman transvestiiteistä vuonna 1910. Hirschfeld oli eräs Seksuaalisten tieteiden ja eugeniikan lääketieteellisen yhdistyksen perustajista vuonna 1913. Seuraavana vuonna Hirschfeld julkaisi tutkielman "Die Homosexualität des Mannes und des Weibes", joka perustui hänen johtamiinsa homoseksuaalisuutta tutkiviin tilastollisiin kyselyihin. Seksologiaa ja seksuaalisia uudistuksia koskevien julkaisujen lisäksi Hirschfeld kirjoitti myös rasismista, politiikasta ja moraalin historiasta.
Hirschfeld avasi vuonna 1919 Berliinissä maailman ensimmäisen seksologisen instituutin, "Institut für Sexualwissenschaftin". Natsi-mielenosoittajat tuhosivat instituutin ja huomattavan osan sen kirjaston kokoelmasta. Hirschfeld osallistui myös homoseksuaalisuuden dekriminalisointia ja hyväksymistä käsittelevän ensimmäisen elokuvan tuotantoon vuonna 1919. Elokuva herätti paljon keskustelua ja Saksan viranomaiset kielsivät sen vuoden kuluttua sen julkaisemisesta. Vuonna 1928 Hirschfeld perusti yhteisön nimeltä World League for Sexual Reform (WLSR), jonka juuret olivat hänen aikaisemmin vuonna 1921 perustamassaan organisaatiossa. Liitto edisti seksuaalisen lainsäädännön uudistamista, oikeutta ehkäisyyn ja sukupuolikasvatukseen, sekä sukupuolten lakiperusteista ja sosiaalista tasa-arvoa.
Potšinok

Potšinok on ’uudistilaa, uudiskylää’ merkitsevä venäjänkielinen sana. Se voi viitata seuraaviin paikkakuntiin:
Potšinok on myös seuraavien henkilöiden sukunimi:
Jontti

Jontti on helsinkiläinen rap-artisti. Hänen kiinnostuksensa rap-musiikkiin alkoi, kun hän kuunteli Ice-T:tä, Tim Dogia sekä Hijackia. Hän kuuluu rap-artisti Shakan kanssa Jontti &amp; Shaka -nimiseen rap-duoon. Duo on julkaissut kaksi albumia ja yhden EP:n. Jontti on esiintynyt aiemmin myös nimellä Jonas ja Natural High.
Jontti julkaisi Kemmurun Jodarokin kanssa yhteisen "Uuden ajan avaruususkonto" -nimisen albumin vuoden 2009 alussa 3rd Rail Musicin kautta.
Jontin ensimmäinen sooloalbumi "Yhden miehen kultti" julkaistiin 26. lokakuuta 2011 3rd Rail Musicin kautta. Albumin kappaleesta "Sota on sairautta" on julkaistu musiikkivideo. Albumi nousi julkaisuviikollaan (44/2011) Suomen virallisen listan 26. sijalle. Albumi julkaistiin vinyyliversiona 7. maaliskuuta 2012. Samana päivänä julkaistiin myös musiikkivideo albumin kappaleesta "Vapaus &amp; totuus".
Jontin aiheet ammentavat usein kontroversiaaleista teemoista, esimerkkinä muun muassa jo vuodesta 2008 joka vuosi syyskuun 11. päivänä julkaistut kappaleet, joissa Jontti ottaa kantaa syyskuun 11. päivän iskuihin. Aiheita löytyy myös epävarmasta globaalista tulevaisuudesta, valtarakenteista, henkisyydestä, mielipiteen vapaudesta, riippumattomasta hiphopmusiikista ja kulttuurista ja usein myös työttömyydestä, alkoholin käytöstä ja muista sosiaalisista ongelmista. Ulosanti on toisinaan julistuksellista joskin usein itseironista ja tekstit ovat hieman epätyypillisiä muiden rap-artistien tyyleihin verrattuna. Vuonna 2014 Jontti on myös ollut mukana erikoisnuorisotyössä Kris R.Y:n kautta.
Erkki Hervo

Erkki Johannes Hervo (11. kesäkuuta 1924 Helsinki – 5. syyskuuta 1994 Espoo) oli suomalainen kuvataiteilija, taidemaalari ja taidegraafikko. Hänet tunnetaan suurikokoisista ja värikkäistä puupiirroksistaan, joilla hän teki läpimurtonsa 1960-luvulla.
Erkki Hervo oli taiteilijoiden Lyyli ja Väinö Hervon poika. Hän opiskeli Vapaassa taidekoulussa ja Suomen Taideakatemian koulussa 1940-luvun lopulla, sota toi katkosta opiskeluun. Taideakatemiasta hän valmistui taidemaalariksi. Hervon ensimmäinen näyttely oli Helsingissä pian valmistumisensa jälkeen 1949 ja hän osallistui aktiivisesti ryhmänäyttelyihin muun muassa Ryhmä X/10:n jäsenenä.
Hervo teki ensimmäisen puupiirroksensa sikarilaatikon kanteen ja sen seuraksi sarjan mustavalkoisia puupiirroksia. Ensimmäisen värillisen puupiirroksen hän teki 1949, minkä jälkeen hän alkoi tehdä tyylitellyn esittäviä väripuupiirroksia. Hervo kävi 1950-luvun puolivälissä katsomassa Venetsian biennaalia, jossa Piet Mondrian, Jackson Pollock, Giorgio de Chirico ja Carlo Carrà herättivät hänen ihailunsa.
Hervon puupiirrokset muuntuivat 1960-luvulla abstraktimpaan suuntaan ja niiden koko kasvoi. Ajankohtainen informalismi näkyi myös Hervon teosten tyylissä. 1960-luvun loppupuoliskolla puupiirrokset muuttuivat pelkistetymmiksi ja värit voimakkaammiksi. Hervo käytti myös liukuvia bokashi-värejä ja kokeili japanilaistyyppistä vesiväripuupiirrosta.
Hän opetti useita vuosikymmeniä 1972 alkaen puupiirrosten tekemistä Taideteollisessa korkeakoulussa. Opetuksen ohella Hervolla oli monia luottamustoimia muun muassa valtion kuvataidelautakunnan jäsenenä ja Suomen taidegraafikoiden liiton puheenjohtajana.
Hervo sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1974 ja valtion taiteilijaeläkkeen 1986. Graphica Creativa -palkinnon hän sai vuosina 1978 ja 1990.
Theocracy

Theocracy on yhdysvaltalainen kristillinen, progressiivinen power metal -yhtye, jonka Matt Smith perusti vuonna 2002 Athensissa, Georgiassa. Theocracy oli aluksi yhden miehen yhtye – Smith lauloi ja soitti itse kaikki instrumentit esikoisalbumilla "Theocracy", jonka julkaisi Metal Ages Records. Smithin lisäksi nykyisessä kokoonpanossa ovat Patrick Nickell, Jared Oldham, Jonathan Hinds ja Val Allen Wood. Yhtyeen esittämässä power metalissa on vaikutteita yhtyeiltä Iron Maiden, Edguy, Iced Earth ja Helloween sekä progressiivisia vaikutteita yhtyeiltä Dream Theater, Symphony X, Kansas ja Rush.
Yhtye esiintyi ensimmäistä kertaa Suomessa Vappugospelissa 2012. Seuraavan kerran yhtye esiintyi Suomessa Maata näkyvissä-festareilla marraskuussa 2013.
Yhtye esiintyi ProgPower USA VII -festivaalien Pre-Partyssa Atlantassa, Georgiassa. Live-esitykset kappaleista ”The Serpent’s Kiss” ja ”Mountain” julkaistiin "ProgPower VII" -DVD:llä. Vuonna 2008 yhtye kiinnitettiin ruotsalaiselle Ulterium Records -levymerkille ja se äänitti toisen albumin "Mirror of Souls", joka masteroitiin Suomessa. Kansitaiteen teki metallikuvittajana tunnettu Robert G. Wilson, Jr. "Mirror of Souls" julkaistiin 26. marraskuuta 2008 Japanissa Soundholic Recordsilla. Japanin versio sisältää lisäkappaleen ”Wages of Sin”. Yhdysvalloissa albumi julkaistiin 9. joulukuuta 2008. Ensimmäiset albumit ovat saaneet kriitikoilta ylistäviä arvioita, kuten myös vuonna 2011 julkaistu uusin albumi "As the World Bleeds".
Matt Smith tunnetaan myös tekemästään kappaleesta, joka parodioi Metallican "St. Anger" -albumia. Theocracy on perinteisesti julkaissut joka jouluna metallisovituksia joululauluista kuten ”O come, O come, Emmanuel” ja ”Little Drummer Boy” sekä tehnyt kappaleen ”Deck the Joy”, jossa on yhdistetty laulut ”Deck the Halls” ja ”Joy to the World”. Matt Smith on yksi metallimuusikoista, jotka valittiin kertomaan kristillisestä uskostaan "Metal Bible" -kirjassa. Theocracy on tehnyt kappaleen John O'Connellista (lempinimeltään Jack-O), joka on suosittu vieras ESPN-kirjoittaja Bill Simmonsin podcast-ohjelmassa "The B.S. Report". Kappale on nimeltään ”The Gregarious Raconteur”.
KK Crvena zvezda

Košarkaški klub Crvena zvezda () on serbialainen koripalloseura. Sen nimi "Crvena zvezda" tarkoittaa ’punaista tähteä’, ja se on osa Belgradin Punainen tähti -suurseuraa. Seuran faneja kutsutaan nimellä Delije. Seura pelaa ottelunsa Beogradska arenalla.
Seura on kilpaillut tasaisesti KK Partizanin takana, mutta joutuu yleensä olemaan Partizanin varjossa. Seura voitti vuosina 1946–1955 Serbian mestaruuden 10 kertaa perättäin. Joukkueen viimeisin Serbian mestaruus on vuodelta 1998.
Rolf Hernberg

Rolf Gustaf Runarsson Hernberg (11. helmikuuta 1947 – 4. kesäkuuta 2009) oli Tampereen teknillisen yliopiston professori, fysiikan laitoksen pitkäaikainen johtaja ja optiikan laboratorion esimies. Hänen omaa tutkimusalaansa oli optinen spektroskopia, jota hän myös opetti. Aiemmin Rolf Hernberg oli tehnyt tutkimustyötä muun muassa plasmafysiikan ja magnetohydrodynaamisen voimansiirron alalla.
Hernberg toimi Ortodoksisen kirkon diakonina, johon tehtävään hänet vihittiin tammikuussa 2006.
Hernbergin jälkeen sovelletun optiikan ryhmän toimintaa Tampereen teknillisen yliopiston Fysiikan laitoksella on johtanut dosentti Juha Toivonen.
Carolus Enckell

Carolus Sebastian Enckell (24. toukokuuta 1945 Helsinki – 25. syyskuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen kuvataiteilija.
Enckellin isä oli taiteilija Torger Enckell. Carolus Enckellin kolmas puoliso oli taidemaalari Silja Rantanen vuodesta 1991. He muuttivat 1990-luvun lopulla Helsingistä Karjaalle taloon, jossa puolisoilla on ateljeet.
Enckell opiskeli Vapaassa Taidekoulussa Unto Pusan ja Tor Arnen johdolla vuosina 1966–1969.. Vuonna 1970 hän alkoi opettaa siellä itse ja päätyi myöhemmin myös koulun rehtoriksi. Hänet tunnettiin maalaustensa lisäksi esseistään. Enckellin tuotantoon sisältyy sekä abstrakteja maalauksia ja geometrisia sommitelmia että maisemamaalauksia, jotka on luotu Claude Monet’n hengessä. Hänen tuotannossaan on nähty myös Piet Mondrianin ja Mark Rothkon vaikutusta. Keskeisin osa hänen tuotannostaan perustuu värimaalauksen perinteelle, jossa tutkitaan valon aiheuttamaa muutosta värihavainnossa. Useat hänen teoksensa ovat suurikokoisia. Enckell on tehnyt myös käsitetaidetta (kuten "Odysseus") ja myytti- ja rituaalitaidetta (näyttelyt New Yorkissa 1981 ja 1984).
Enckell toteutti useita julkisia teoksia muun muassa pääkaupunkiseudun kirkkoihin ja esimerkiksi Jyväskylän yliopiston kirjastoon.
Vuonna 1990 hän oli Helsingin Juhlaviikkojen Vuoden taiteilija. Vuonna 2001 Enckellille myönnettiin Carnegie Art Award, koska hän on vuosikymmenten kuluessa tuonut esseillään ja luennoillaan uutta amerikkalaista kuvataidetta tunnetuksi Suomessa. Enckellille myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 2009.
Yi-Fu Tuan

 
Yi-Fu Tuan (, 5. joulukuuta 1930, Tianjin, Kiina – 10. elokuuta 2022) oli kiinalais-yhdysvaltalainen maantieteilijä ja Wisconsinin yliopiston maantieteen emeritusprofessori. Hän on tullut tunnetuksi erityisesti humanistisen maantieteen tutkijana ja yhtenä alan pioneereista.
Tuan opiskeli maantiedettä ensin University College Londonissa ja suoritti alemman ja ylemmän korkeakoulututkinnon Oxfordin yliopistossa Englannissa vuosina 1951 ja 1955. Filosofian tohtoriksi Tuan valmistui vuonna 1957 Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä Kaliforniassa. Tämän jälkeen hän opetti mm. Toronton yliopistossa Kanadassa ja tuli professoriksi Minnesotan yliopistoon vuonna 1968. Vuosina 1982–1998 hän toimi professorina Wisconsinin yliopistossa Madisonissa. Eläkkeelle jäätyään Tuan on jatkanut kirjoittamista ja luennointia.
Jack Webb

Jack Webb () oli yhdysvaltalainen näyttelijä, jonka tunnetuin rooli oli etsivä Joe Friday radio-ja televisiosarjassa "Dragnet".
Webb aloitti näyttelemisen radiossa San Franciscon alueella, jossa hän muun muassa toimi komediasarjan isäntänä. Yhdessä käsikirjoittaja Richard L. Breenin kanssa hän loi rikossarjan "Pat Novak for Hire", jonka saaman julkisuuden ansiosta Webb pääsi myös elokuvarooleihin. Näiden elokuvien joukossa oli muun muassa "Hän kulkee öisin" vuonna 1948. Seuraavana vuonna Webb loi radiosarjan "Dragnet", josta tehtiin myös Webbin omistaman Mark VII Productionsin tuottamaa televisioversiota vuosina 1952–1959. Webb itse esitti "Dragnetissa" Los Angelesin poliisin kersanttia Joe Fridayta.
1950-luvulla Webb esiintyi muun muassa elokuvissa "Miehet ", "Auringonlaskun katu" ja "Okinawa". 1960-luvulla Webb toimi lyhyen aikaa Warner Brothersin televisiotuotannon johtajana.
Webbin kuoltua Los Angelesin poliisi poisti käytöstä Joe Fridayn "Dragnetissa" käyttämän virkamerkin numeron 714.
Jack Webb on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Tombstone (kaupunki)

Tombstone on Arizonan Cochisen piirikunnassa sijaitseva, vuonna 1879 perustettu kaupunki. Tombstonen asukasluku on 1 380 (2010).
Kaupungissa käytiin O. K. Corralin taistelu vuonna 1881 Wyatt Earpin ja Ike Clantonin joukkojen kesken. Taistelu päättyi Wyatt Earpin ja Doc Hollidayn joukkojen voittoon. Kaupungissa käy nykyään vuosittain yli 400 000 matkailijaa.
Simo Penttilän Punavyö-kirjojen tapahtumat sijoittuvat pääosin Tombstoneen ja sen ympäristöön.
O. R. Tambon kansainvälinen lentoasema

O. R. Tambon kansainvälinen lentoasema (tunnetaan myös nimellä Johannesburgin kansainvälinen lentoasema) on Afrikan mantereen suurin lentoasema, joka sijaitsee Johannesburgissa, Etelä-Afrikan tasavallassa. Lentoasema toimii solmukohtana South African Airways -lentoyhtiölle ja muutamalle muulle paikalliselle lentoyhtiölle.
Lentoasema perustettiin vuonna 1952 nimellä "Jan Smutsin lentoasema", entisen Etelä-Afrikan pääministerin Jan Smutsin mukaan. Nykyisin lentoaseman kautta lentää lähes viisikymmentä lentoyhtiötä lähes sataan kohteeseen. Lentoasema on nimetty uudelleen vuonna 2006 kunnianosoituksena eteläafrikkalaiselle kansalaisoikeusaktivistille Oliver Tambolle.
Valkoinen metsästäjä, musta sydän

Valkoinen metsästäjä, musta sydän ("White Hunter Black Heart") on vuonna 1990 ensi-iltaan tuotu elokuva, joka pohjautuu Peter Viertelin muistelmiin osallistumisestaan elokuvan "Afrikan kuningatar" (1951) kuvauksiin.
Elokuvan ohjasi Clint Eastwood, joka myös näyttelee elokuvan päähenkilöä, John Wilsonia. Hahmo on kehitetty "Afrikan kuningattaren" ohjaajaa John Hustonia enemmän tai vähemmän muistuttavaksi.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 elokuvaa kuvataan kiinnostavaksi seikkailuksi ja se saa kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Anna Nordell

Anna Sara Christina Engh (o.s. "Nordell") (s. 19. helmikuuta 1982 Gävle) on ruotsalainen laulaja ja ääninäyttelijä. Hän käyttää taiteilijanimeä Anorah. 
Ura.
Nordell esitti 14-vuotiaana Sound of Music -musikaalin Lieslin osaa Tukholman Göta Lejon -teatterissa. Hänen esittämänsä laulu "Giving Up" päätyi kokoelmalevylle "Fame Factory 4".
Hän on ollut tilapäisenä laulajana tanskalaisessa Johnny Deluxe -yhtyeessä, heidän kanssaan työstetty kappale "Drømmer jeg?" nousi MTV:n Pohjoismaiden top 5 -listalle. Hän laulaa myös kertosäkeen suomalaisen Mighty 44 -yhtyeen kappaleessa This Love Ain't Going On ja on mukana Bomfunk MC’s "Turn It Up"-kappaleessa. Nordell on myös ollut mukana Bratz Rock Angelz -levyllä. 
Nordell on laulanut taustoja useille maailmantähdille kuten Celine Dion, Victoria Beckham, Tata Young, Dannii Minogue, Enrique Iglesias, Fredrik Kempe, Mauro Scocco, G.E.S., E-type ja Vanessa Hudgens.
Ensimmäisen soololevynsä Anorah julkaisi 8. marraskuuta 2007. "Like He'd Do" julkaistiin ainoastaan sähköisessä muodossa ja yhden levyllä olevan kappaleen tuotot ohjattiin hyväntekeväisyyteen. 
Nordell on ääninäytellyt monissa ruotsiksi dubatuissa lastenelokuvissa ja tv-sarjoissa kuten Ben 10, Hannah Montana, Shrek kolmas, Ice Age 2 sekä Alvin ja pikkuoravat 2.
Yksityiselämä.
Nordell meni 13. kesäkuuta 2009 naimisiin muusikko ja laulunkirjoittaja Samuel Enghin kanssa ja otti käyttöön miehensä sukunimen. Heillä on kesällä 2010 syntynyt tytär.
Natja Brunckhorst

Natja Brunckhorst (alk. Nadja Brunckhorst) (s. 26. syyskuuta 1966 Berliini, Saksa) on saksalainen näyttelijä ja käsikirjoittaja. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa "Christiane F. - tyttö metroasemalta" (1981), "" (1982) , "Babylon" (1992), "Eine Fast Perfekte Liebe" (1995), "The Warrior and the Empress" (2000) ja "Mein" (2009). Hän on näytellyt myös sarjassa "Etsivä Lea Sommer". Brunckhorst on käsikirjoittanut elokuvan "Never Mind the Wall" (2001).
Yksityiselämä.
Brunckhorstilla on yksi tytär joka on syntynyt vuonna 1991, suhteesta näyttelijä Dominick Haakeen joka kesti vuodet 1988-1993.
Nachtflug

Nachtflug on itävaltalaisen Falcon kahdeksas studioalbumi, joka julkaistiin 24. syyskuuta 1992. Albumi debytoi Itävallan albumilistan ensimmäisellä sijalla, ja pysyi listalla yhteensä kaksitoista viikkoa.
Albumin tunnetuimpana kappaleena voidaan pitää "Titanicia". "Titanic" voitti useita palkintoja ja melkein nousi Slovakian Top 25:n joukkoon, jonka johdosta se olisi oletettavasti levinnyt muiden Euroopan maiden listoille, joten kappale saavutti suosiota vain Itävallassa nousten listalle sijalle 3. Kappaleesta tehtiin erillinen englanninkielinen versio kappaleen musiikkivideoon Amerikkaa varten. Albumin toinen kappale "Dance Mephisto" saavutti Itävallan listoilla sijan 17. Nimikkokappale "Nachtflug" ei saavuttanut listasijoitusta.
Mussius Aemilianus

Lucius Mussius Aemilianus (k. 262) oli roomalainen usurpaattori eli vallananastaja keisari Gallienuksen aikana.
Aemilianuksen uran vaiheet ovat selvinneet erään piirtokirjoituksen perusteella. Hän oli ritarisäätyläinen ja luultavasti italialaista alkuperää. Aemilianus toimi keisarillisen postilaitoksen, "cursus publicuksen", päällikkönä ("praefectus vehiculorum trium provinciarum") Galliassa Philippus Arabsin aikana. Myöhemmin hän oli prokuraattorina Egyptissä ("procurator Alexandreae Pelusi Paraetoni") ja vuonna 247 Ostiassa ("procurator portus utriusque Ostiae"). Keisari Valerianuksen aikana Aemilianus toimi Egyptin prefektinä vuodesta 259 alkaen. Hän pani tuolloin käytäntöön Valerianuksen määräämät kristittyjen vastaiset lait. Kun Valerianus vangittiin persialaisten hyökkäyksessä kesällä 260, kenraali Macrianus julisti poikansa Macrianus nuoremman ja Quietuksen keisariksi. Aemilianus päätti tukea Macrianuksia, mutta nämä saivat surmansa taistelussa Illyriassa vuonna 261, jolloin Aemilianus päätti kapinoida keisari Gallienusta vastaan. Gallienuksen kenraali Aurelius Theodotus kuitenkin kukisti Aemilianuksen maaliskuussa 262 ja teloitutti hänet. 260-luvun alun tapahtumat ovat hyvin epäselviä, eikä ole varmaa julistautuiko Aemilianus ollenkaan keisariksi. Hänet saatettiin teloittaa vain, koska hän oli tukenut Macrianuksia.
Aale Hakava

Aale Bernhard Hakava (vuoteen 1933 Hagberg) (19. helmikuuta 1909 Rovaniemi – 15. maaliskuuta 1995 Espoo) oli suomalainen taidemaalari. 
Hakavan vanhemmat olivat ylikonstaapeli Juho Hagberg ja Ida Peuraniemi. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Siviä Niemelä ja toinen Hilkka Simolinna. Hakava opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1922–1928, Helsingin yliopiston piirustussalissa 1929–1930 ja Italiassa Accademia di belle arti di Firenzessä 1937–1939. Hän toimi opettajana Taideakatemian koulussa 1941–1947, Imatran taidekoulussa 1958 sekä yli 30 vuoden ajan monissa kuvataiteen seminaareissa. Reidar Särestöniemi oli hänen yksityisoppilaansa ennen taideopintojaan Helsingissä.
Hakava maalasi paljon muotokuvia ja pohjoissuomalaisia maisemia raikkain värein. Lisäksi hän maalasi freskoja ja monen pohjoissuomalaisen kirkon alttaritaulut. Hakava piti ensimmäisen yksityisnäyttelynsä vuonna 1930 ja osallistui lukuisiin yhteisnäyttelyihin Suomessa ja ulkomailla. Hänen julkisia teoksiaan ovat muun muassa seuraavat:
Hakava sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1969 ja professorin arvonimen vuonna 1977. Taiteilijaeläke Hakavalle oli myönnetty 1975. Hän oli pitkään Suomen Taideyhdistyksen hallituksen jäsen, yhdistyksen kunniajäsäneksi hänet nimitettiin 1993.
Stepanoz I

Stepanoz I (, k. 627) oli Iberian (Georgian itäosan Kartlin) ruhtinas guaramidi-dynastiasta vuosina n. 590–627. Hän sai surmansa taistellessaan maahan hyökkääviä Bysantin joukkoja vastaan.
Stepanoz oli Guaram I:n poika ja seuraaja. Toisin kuin Roomaa kannattanut isänsä, hän alkoi harjoittaa Iranille myötämielistä politiikkaa ja onnistui yhdistämään Iberian valtansa alle, vaikka hän joutuikin pysymään uskollisena sassanidi-isännilleen. Hän teki Tbilisistä pääkaupunkinsa ja puolusti sitä georgialais-iranilaisin joukoin, kun Bysantin keisari Herakleios hyökkäsi yhdessä kasaarien kanssa Iberiaan vuonna 626. Stepanoz otettiin taistelujen aikana vangiksi ja Herakleios määräsi hänet nyljettäväksi elävältä. Valtaistuimelle nostettiin Adarnase I, Stepanozin sukulainen vanhasta Khosroiani-suvusta. 
Stepanozin hallituskaudella tapahtui toinenkin Georgian historian kannalta ratkaiseva episodi. Kun Stepanoz päätti Rooman sijaan tehdä yhteistyötä Iranin kanssa, hän alkoi uskonnollisesti vastustaa Khalkedonin kirkolliskokouksen päätöksiä. Iberian katolikos omaksui tämän viralliseksi kannakseen vuonna 598 tai 599. Vuoteen 608 mennessä Georgian ortodoksinen kirkko kuitenkin palasi Khalkedonin kokouksen päätösten kannattajaksi, jolloin sen sisarinstituutio Armenian apostolinen kirkko katkaisi siihen välinsä ja ekskommunikoi sen katolikoksen Kirion I:n. Khalkedonilaisuus saavutti lopullisen voiton Iberiassa kuitenkin vasta Herakleioksen kampanjan myötä. 
Stepanoz I oli ensimmäinen georgialainen hallitsija, joka lisäsi lyömiensä "iberialais-sassanidilaisten" drakmojen klaavapuolelle nimikirjaimensa. Ne lyötiin symmetrisesti kolikoiden reunoille tyylitellyin georgialaisin kirjaimin. Erään lyömänsä kolikon klaavapuolelle hän asetti zarathustralaisuuden tärkeimmän symbolin eli pyhän liekin (atar) sijaan ristin, kristinuskon voiton tunnuksen. Se oli merkittävä poliittinen teko, joka ei kertonut niinkään Stepanozin suhteesta Iraniin vaan pikemminkin siitä, että hän yritti lisätä Itä-Georgian poliittista itsehallintoa ja vahvistaa kristittyä kirkkoa. 
Kivilaatassa Džvarin luostarissa Mtskhetassa mainitaan kirkon tärkeimmät rakentajat: Stepanoz "patricius", Demetre "hypatos" ja Adarnase "hypatos". Georgialaiset tutkijat ovat perinteisesti pitäneet heitä samoina henkilöinä kuin Guaramin poika Stepanoz I, Stepanoz I:n veli Demetre ja Adarnase I. Professori Cyril Toumanoff on tästä kuitenkin eri mieltä: hänen mielestään kyse on Stepanoz II:sta, Stepanoz I:n veljestä Demetrestä ja Stepanoz II:n pojasta Adarnase II:sta.
Kuningashymni

Kuningashymni on joissakin kuningaskunnissa käytössä ollut tai oleva kansallismielinen laulu, jonka käyttötapa ja myös tunnearvo muistuttaa kansallislaulua. Kuningashymnillä tervehditään yleensä maan hallitsevaa monarkkia tai yleisesti kuningasperheen jäsentä. Kuningashymni on sisällöllisesti yleensä ylistyslaulu maan hallitsijalle tai kunnianosoitus edesmenneille hallitsijoille. Länsimaissa usein siinä myös pyydetään Jumalan siunausta hallitsijalle ja hänen maalleen. Sillä on yleensä seremoniallinen rooli esimerkiksi hallitsijan kruunajaisissa.
Kuningashymneistä vanhin on Britannian kuningashymni ”God Save the King”. Se on myös Britannian ja Uuden-Seelannin virallinen kansallislaulu. Myös Tanskan kuningaskunnan kuningashymnillä ”Kong Kristian” on virallinen kansallislaulun asema. Muiden maiden kuningashymnejä ei pidetä maidensa virallisina kansallishymneinä, vaikka niidenkin asema voi olla säädelty lailla. 
Keisarikunnissa vastaavaa hymniä kutsuttiin yleensä keisarihymniksi, esimerkiksi Itävallan keisarikunnan ja Itävalta-Unkarin ”Gott erhalte Franz den Kaiser”.
Tasavalloissa voi myös olla vastaavanlainen hymni, joka soitetaan presidentin kunniaksi.
Ärrävika

Ärrävika eli rotasismi ("rhotacismus") on r-äänteen tuottamiseen liittyvä puhevika. Se voi johtua tiukasta kielijänteestä, joka estää kielen liikkumisen hammasvallilla eli yläetuhampaiden takana. Syynä voi olla myös se, ettei ihminen ole vielä oppinut hallitsemaan täysin ääntöelimiään ja näin lausumaan äännettä. Ärrävikaa hoidetaan puheterapialla, ja lisäksi joissakin tapauksissa yksinkertaisella ja kivuttomalla leikkauksella, jossa ylikireä kielijänne katkaistaan.
Suhtautuminen ärrävikaan vaihtelee puhutun kielen mukaan, sillä kaikissa kielissä kirjainta r ei lausuta samalla tavalla. Samalla perusteella ärrävian yleisyyden kartoittaminen on hankalaa.
Biljal Mahov

Biljal Valerjevitš Mahov (, "Māhua Bilāl, Vālera i qua"; s. 20. syyskuuta 1987 Naltšik, Kabardi-Balkarian ASNT, Neuvostoliitto) on venäläinen vapaapainin olympiavoittaja sekä maailman- ja Euroopan mestari. Hän on MM-mitalisti myös kreikkalais-roomalaisessa painissa.
120 kilogramman painoluokassa Mahov voitti junioreitten vapaapainin MM-kultaa vuosina 2005 ja 2006. Lisäksi hän saavutti juniorien MM-pronssia kreikkalais-roomalaisessa painissa vuonna 2005. Ensimmäisissä aikuisten arvokilpailuissaan Bakun MM-kisoissa 2007 hän voitti kultamitalin kukistettuaan loppuottelussa kuubalaisen Alexis Rodríguezin. Tammikuussa 2008 Mahovilla todettiin elohopeamyrkytys ja häneltä jäivät arvokilpailut väliin. Vuosina 2009 ja 2010 Mahov voitti maailmanmestaruuden ja vuonna 2010 Euroopan mestaruuden. Vuonna 2011 hän saavutti MM-hopeaa ja Lontoon olympialaisissa 2012 kultaa. Alun perin hän voitti pronssia Lontoossa, mutta kun kultaa (Artur Taimazov) ja hopeaa (Davit Modzmanashvili) voittaneet painijat hylättiin dopingrikkeiden vuoksi, annettiin heinäkuussa 2020 Mahoville jaettu kulta yhdessä Komeil Ghasemin kanssa. 
Mahov saavutti MM-pronssia kreikkalais-roomalaisen painin 130 kg:n painoluokassa Taškentissa 2014. Seuraavan vuoden MM-kilpailuissa Las Vegasissa hän sai pronssia sekä kreikkalais-roomalaisen painin 130 kg:n sarjassa että vapaapainin 125 kg:n painoluokassa. Hän oli 42 vuoteen ensimmäinen painija, joka saavutti mitalin molemmissa lajeissa samoissa MM-kilpailuissa. Lopulta kuitenkin Mahovin vuoden 2015 MM-kisojen suoritukset hylättiin dopingin takia. Hän sai vuonna 2021 neljän vuoden kilpailukiellon.
Mahovin seura on Hasavjurtin Dynamo. Häntä valmentaa Hankala Gadžimagomedov.
The Campbell Playhouse

The Campbell Playhouse oli yhdysvaltalainen radiokuunnelmasarja, jota esitettiin CBS:n radioverkossa 9. joulukuuta 1938 – 13. maaliskuuta 1941 välisenä aikana. 
Orson Wellesin "Mercury Theatre on the Air" -radiokuunnelmasarjassa vuonna 1938 esitetty kuunnelma "Maailmojen sota" ja sitä seurannut julkisuus herättivät sponsoreiden mielenkiinnon sarjaa kohtaan. Sarja saikin sponsorikseen Campbell Soup Company -elintarvikeyrityksen ja sarja uudeksi nimeksi tuli "The Campbell Playhouse". Näyttelijöinä toimivat edelleen Mercury Playersin jäsenet, kuten Ray Collins, Agnes Moorehead, George Coulouris, Georgia Backus ja Everett Sloane. Sponsorointi kuitenkin mahdollisti myös tunnettujen elokuvatähtien esiintymisen sarjassa, mikä siirsi vakionäyttelijät sivurooleihin. Tuottajana toimi John Houseman ja ohjauksesta vastasi Orson Welles.
Ensimmäinen sarjassa lähetetty kuunnelma oli Daphne du Maurier'n kirjaan perustuva "Rebecca". Myöhemmin sarjassa esitettiin muun muassa dramatisointeja kirjallisuuden klassikkoteoksista "Jäähyväiset aseille", "Kurjat" ja Huckleberry Finnin seikkailut. Vierailleita näyttelijöitä olivat muun muassa Katharine Hepburn, Burgess Meredith, Walter Huston, Paulette Goddard ja Claudette Colbert. Kaikkiaan "The Campbell Playhousessa" esitettiin 56 tunnin kestoista kuunnelmaa ennen Wellesin lähtöä.
Wellesin lähdön jälkeen sarjasta tehtiin vielä kolmas ja viimeinen kausi, mutta se poikkesi tyyliltään huomattavasti aikaisimmista. Jaksot olivat puolen tunnin mittaisia ja niissä esitettiin dramatisointeja lähinnä vähemmän tunnetuista teoksista. Sarjan viimeisellä kaudella kuultiin muun muassa kuunnelmat "The Go-Getter" ja "The Nervous Wreck", ja näyttelijöinä olivat muun muassa Helen Twelvetrees, Randolph Scott, Frank Morgan ja Lionel Barrymore.
Valtteri Moisio

Valtteri Moisio (s. 9. kesäkuuta 1984) on suomalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija. Hän on kilpaillut 74 ja 75 kilogramman painoluokassa. 
179 senttimetriä pitkä Moisio on voittanut painoluokkansa miesten SM-kultaa vuosina 2008 ja 2009. Ensimmäisissä aikuisten arvokilpailuissaan 2008 Tampereen EM-kisoissa hän eteni pronssiotteluun, missä kuitenkin hävisi Christophe Guenotille. Vuoden 2014 PM-kisoissa hän saavutti ykkössijan 75 kilon painoluokassa.
Moisio edustaa tamperelaista KooVeetä. Hänen valmentajanaan toimii Pertti Ukkola.
Aroldo

Aroldo on Giuseppe Verdin säveltämä nelinäytöksinen ooppera. Libreton kirjoitti Francesco Maria Piave. "Aroldo" on uusittu versio sensuurin kohteeksi joutuneesta "Stiffeliosta" (1850). "Aroldo" kantaesitettiin Riminissä 16. elokuuta 1857 kapellimestari Angelo Marianin johtamana.
"Aroldoa" esitetään yhä silloin tällöin. Se kuuluu kuitenkin Verdin heikoimmin tunnettujen oopperoiden joukkoon. Sen tapahtumat sijoittuvat noin vuoden 1200 Britanniaan, johon päähenkilö Aroldo palaa ristiretkelle osallistuttuaan.
"Aroldosta" on tehty levytyksiä. Philipsin vuonna 2001 levyttämässä versiossa Orchestra del Maggio Musicale Fiorentinoa johtaa Fabio Luisi ja sen kuoroa José Luis Basso. Aroldon pääroolin laulaa Neil Shicoff.
Neil Shicoff

Neil Shicoff (s. 2. kesäkuuta 1949) on yhdysvaltalainen oopperalaulaja, äänialaltaan tenori. 
Shicoff syntyi New Yorkin Brooklynissä juutalaiseen perheeseen ja opiskeli Juilliard School of Musicissa. Hänen isänsä oli hazzan, juutalainen kanttori. Shicoffin Metropolitan-debyytti tapahtui vuonna 1976. Tenori on naimisissa toisen vaimonsa, sopraano Dawn Kotoskin kanssa.
Shicoff on ollut levyttämässä Verdin oopperoista "Aroldoa", "Attilaa", "Macbethia", "Rigolettoa" ja "La Traviataa". Muiden levytysten joukossa on Bizet'n "Carmen".
Kanopus

Kanopus on venäläinen kaukokartoitussatelliittien sarja.
Kanopus V.
Kanopus V on NPO VNIIEMin totettama pieni, 410 kg painava, kaukokartoitussatelliitti. VNIEEM on tilannut alihankintaa - elektroniikkaa ja ohjelmistoja - englantilaiselta Surrey Satellite Technology -yhtiöltä. Satelliitti laukaistaneen vuonna 2015 ja sen tehtävä on havaita luonnonmullistuksia ja ihmisen aikaansaamia hätätilanteita. Satelliitti lentää aikanaan 510 km korkealla aurinkosynkroonisella radalla viiden vuoden ajan. Se laukaistaan Rockot-raketilla yhdessä BelKa 2 -mikrosatelliitin kanssa.
Aleutian tauti

Aleutian tauti on amdoviruksen aiheuttama eläintauti, jota esiintyy erityisesti minkillä mutta myös pesukarhulla, näädällä, hillerillä ja fretillä.
Taudin aiheuttajaviruksen koko nimi on "minkin aleutian tauti -virus". Taudin oireita ovat muun muassa pysyvä viremia, korkeat vasta-ainepitoisuudet, plasmasytoosi, infektiivisten immunokompleksien muodostuminen ja vaskuliitti.
Hervé Vilard

 
René Paul Hervé Villard (s. 24. heinäkuuta 1946 Pariisi) on ranskalainen laulaja, joka tunnetaan pseudonyymillä Hervé Vilard.
Elämäkerta.
René Villard kasvoi lapsuutensa ja nuoruutensa orpokodissa sekä useissa sijoituskodeissa, kunnes Daniel Cordier, taidekauppias ja ranskalainen historioitsija adoptoi hänet, joskin vasta aikuisiän saavuttaneena. 
Vilard tunnetaan parhaiten laulustaan "Capri, c’est fini", joka oli omana aikanaan todella suosittu. Hänen muita menestyksiään ovat olleet "Fais la rire", "Champagne", "Va pour l'amour libre", "T’es pas Dietrich", "La Vie est belle, le Monde est beau", "Rêveries", "Je l'aime tant", "Sayonara", "Mourir ou vivre" ja eritoten kolme ääniettä, jotka hänelle teki italialainen Toto Gutugne: "Nous", "Reviens" ja "Méditerranéenne".
Vuonna 1967 Hervé Vilard oli ensimmäinen ranskalainen laulaja joka tuli ulos kaapista ja kertoi avoimesti homoseksuaalisuudestaan.
Suuren kohun Ranskassa aikaansai hänen vuonna 1990 esittämänsä ja levyttämänsä laulu "L’Amour défendu", jossa puolustettiin voimakkaasti oikeutta seksiin ilman kondomia. 
Useat tunnetut musiikintekijät ovat tehneet hänelle musiikkia, kuten Didier Barbelivien, Michel Fugain, Danyel Gérard ja Jacques Revaux. Hän on niin ikään esittänyt useiden tunnettujen ranskalaisten runoilijoiden tekstejä. Näiden joukossa ovat esimerkiksi Louis Aragon, Marguerite Duras, Maurice Fanon, Eugène Ionesco, Jacques Prévert, Bernard Dimey ja Jean Genet.
Ironclad

Ironclad () on englantilainen termi, joka viittaa 1800-luvun jälkipuolella rakennettuihin panssaroituihin sotalaivoihin. Ironclad-termi korvautui 1800-luvun loppuun mennessä taistelulaivan ja panssariristeilijän kaltaisilla nimityksillä. 
Ironclad-alusten kehitys.
Räjähtävien kranaattien yleistyminen 1840-luvulla teki perinteiset puusotalaivat haavoittuvaisiksi. Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta käyttivät Krimin sodassa panssaroituja ”kelluvia pattereita”, joita on joskus pidetty ensimmäisínä ironclad-aluksina. Ne olivat kuitenkin hitaita ja merikelpoisuudeltaan heikkoja. Ensimmäinen todellinen "ironclad"-panssarilaiva oli Ranskan laivaston vuonna 1859 vesille laskema "La Gloire". Alus oli vielä puurunkoinen, mutta jo seuraavana vuonna Kuninkaallinen laivasto laski vesille rautarunkoisen panssarilaiva "HMS Warriorin". Nämä kaksi alusta edustivat vielä siirtymävaihetta purjelaivoista höyrylaivoihin. Niissä oli höyrykoneen ja potkurien ohella täystakilointi, ja niiden tykit oli sijoitettu perinteiseen tapaan tykkiportteihin pitkin aluksen kylkiä. 1860-luvulla valmistuivat kuitenkin jo ensimmäiset käännettävillä tykkitorneilla varustetut monitorialukset, minkä lisäksi purjeista alettiin luopua. 1880-luvulla suurvaltojen laivastot alkoivat rakentaa panssarikansiristeilijöitä, jotka jo muistuttivat 1900-luvun alkupuolen suuria sotalaivoja.
Taisteluissa.
Ironcladeja käytettiin ensimmäisen kerran laajamittaisissa sotatoimissa Yhdysvaltain sisällissodassa. Suurin osa Yhdysvaltain sotalaivastosta pysyi uskollisena Pohjoisvaltioille. Etelävaltiot päättivät ostaa ironcladeja ulkomailta saadakseen edun Pohjoisvaltioiden lähinnä puisia aluksia vastaan. Ensimmäinen taisteluun osallistunut ironclad oli CSS Manassas, ja pian valmistui suurempi "CSS Virginia". Pohjoisvaltiot vastasivat tähän rakentamalla oman ironcladinsa "USS Monitorin" ja useita muita kevyemmin panssaroituja aluksia.
Ensimmäinen ironcladien välinen kohtaaminen tapahtui 9. maaliskuuta 1862 Hampton Roadsin taistelussa, jossa "CSS Virginia" ja "USS Monitor" yrittivät upottaa toisensa törmäämällä, sillä kummallakaan ei ollut käytössään ammuksia, joilla olisi voinut ampua panssaroinnin läpi. Vaikka ironcladien välinen taistelu jäi tuloksettomaksi, "Virginia" onnistui upottamaan kaksi Pohjoisvaltioiden puualusta.
Lissan taistelu oli ensimmäinen meritaistelu, jossa molemmat osapuolet käyttivät useampaa ironcladia yhtä aikaa. Taistelu käytiin Itävalta-Unkarin laivaston kuuden ja Italian Regia Marinan kahdentoista ironcladin kesken. Itävaltalaiset hyökkäsivät italialaisia vastaan lähietäisyydeltä käyttäen törmäystaktiikkaa. Italialaiset menettivät kaksi ironcladia, kykenemättä upottamaan yhtään itävaltalaista alusta. Taistelun jälkeen monet maat alkoivat rakentaa ironcladeja varustettuna törmäystaktiikkaan soveltuvalla puskurikeulalla.
Parvovirukset

Parvovirukset ovat parvoviridae-heimoon kuuluva virussuku. Parvovirukset ovat erittäin pienikokoisia, lineaarisia, segmentoitumattomia DNA-viruksia, genomaltaan keskimäärin 5 kbp. Parvovirukset ovat maailman pienimpiä luonnosta löytyviä viruksia (latinalainen nimi parvus tarkoittaa pientä), kooltaan 23–28 nm.
Yhdenkään parvovirusten perheen viruksen ei tunneta tarttuvan ihmiseen, mutta ihminen voi saada tartunnan kolmesta muusta parvovirusten perheen generasta. Ne ovat dependovirukset, erythrovirukset ja bocavirukset.
Alalajeja.
Parvovirinae (57 lajia).
"Parvovirinae" perheen kahdeksasta tunnetusta muodosta viiden on todettu tarttuvan ihmiseen.
Parvoviruksia ovat muun muassa koiran parvovirus ja kissarutto.
Simone de Beauvoir -palkinto

Simone de Beauvoir -palkinto () on kansainvälinen, vuodesta 2008 lähtien myönnetty palkinto henkilöille, jotka ovat kunnostautuneet naisten ihmisoikeuksien parantamiseen ja sukupuolten tasa-arvoistamiseen tähtäävässä työssä. Järjestäjien mukaan "palkinto jaetaan vuosittain huomattavalle henkilölle, jonka rohkeus ja ajatukset toimivat esimerkkinä kaikille ja uskollisina Simone de Beauvoirin ajatukselle, jonka mukaan ihmisen perimmäinen tavoite, johon ihmisten tulisi pyrkiä, on vapaus, ainut asia, jolle kaikki pitäisi perustaa."
Palkinnon perusti bulgarialais-ranskalainen filosofi ja kirjailija Julia Kristeva, ja se on nimetty ranskalaisfilosofi Simone de Beauvoirin mukaan, joka tunnetaan parhaiten naiseuden esille nostaneesta teoksesta "Toinen sukupuoli". Myös palkinnon perustamispäivä viittaa de Beauvoiriin: se perustettiin 9. tammikuuta 2008, de Beauvoirin satavuotissyntymäpäivänä. Palkinnon arvo on 20 000 euroa, ja sitä rahoittaa ranskalaiskustantamo Éditions Gallimard sekä CulturesFrance.
Palkintokomitea.
Palkinnon saajan päättää sekä ranskalaisista että muunmaalaisista oman alansa asiantuntijoista, koostuva komitea. Aiemmissa komiteoissa jäseninä ovat olleet perustajajäsen ja komitean puheenjohtaja Julia Kristevan lisäksi muun muassa Simone de Beauvoirin ottotytär Sylvie Le Bon de Beauvoir, Cambridgen yliopiston professori Juliet Mitchell ja kolumbialais-ranskalainen poliitikko Íngrid Betancourt.
Palkitut.
Lähde
Kalinka

Kalinka () on venäläinen laulu, jota on usein pidetty kansanlauluna. Sen on sanoittanut Ivan Larionov vuonna 1860.
Neuvostoliiton valtionhymnin säveltäjä Aleksandr Aleksandrov teki ”Kalinkasta” mukaansatempaavan kuorosovituksen, joka levisi neuvostoliittolaisten kuorojen kiertueilla ja äänilevyillä myös länsimaihin.
Laulu ylistää koiranheisipuuta (lumipallopensasta). Sen sanoituksia ei voi suoranaisesti kääntää muille kielille, koska ne sisältävät paljon ilmaisuja sekä monimerkityksisiä venäjänkielisiä sanoja, joille ei ole vastineita muissa kielissä.
Lauri Jauhiaisen tekemässä suomenkielisessä tekstissä lauletaan Kalinka-nimiselle tytölle. Kun tyttö on vielä nuori, laulaja päättää odottaa tytön kasvamista ja tulla poimimaan hänet myöhemmin, kun tyttö on kypsynyt: ”Kalinka, Kalinka, oot marjani mun...”
Калинка, калинка, калинка моя!
В саду ягода малинка, малинка моя!
Ах, под сосною, под зеленою,
Спать положите вы меня!
Ай-люли, люли, ай-люли,
Спать положите вы меня.
Калинка, калинка, калинка моя!
В саду ягода малинка, малинка моя!
Ах, сосенушка ты зеленая,
Не шуми же надо мной!
Ай-люли, люли, ай-люли,
Не шуми же надо мной!
Калинка, калинка, калинка моя!
В саду ягода малинка, малинка моя!
Ах, красавица, душа-девица,
Полюби же ты меня!
Ай-люли, люли, ай-люли,
Полюби же ты меня!
Калинка, калинка, калинка моя!
В саду ягода малинка, малинка моя!
Kalinka, kalinka, kalinka moja! 
V sadu jagoda malinka, malinka moja!
Ah, pod sosnoju, pod zeljonoju, 
Spat’ položite vy menja! 
Aj-ljuli, ljuli, aj-ljuli, 
Spat’ položite vy menja.
Kalinka, kalinka, kalinka moja! 
V sadu jagoda malinka, malinka moja!
Ah, sosenuška ty zelenaja, 
Ne šumi že nado mnoj! 
Aj-ljuli, ljuli, aj-ljuli, 
Ne šumi že nado mnoj!
Kalinka, kalinka, kalinka moja! 
V sadu jagoda malinka, malinka moja!
Ah, krasavitsa, duša-devitsa, 
Poljubi že ty menja! 
Aj-ljuli, ljuli, aj-ljuli, 
Poljubi že ty menja!
Kalinka, kalinka, kalinka moja! 
V sadu jagoda malinka, malinka moja!
Akaa (Suomen entinen kunta)

Akaa () oli nykyisen Akaan kaupungin alueella ennen Toijalan kauppalan perustamista vuonna 1946 sijainnut kunta ja sitä edeltänyt kirkkopitäjä. 
Kirkkopitäjänä Akaa itsenäistyi Sääksmäestä vuonna 1483. Urjala oli Akaan kappeliseurakuntana jo keskiajalla ja erosi omaksi kirkkoherrakunnakseen vuonna 1589. Kylmäkoski oli Akaan rukoushuonekuntana vuodesta 1666, tuli kappeliksi vuonna 1892 ja itsenäistyi vuonna 1897. Akaan kunta perustettiin pitäjänkokouksessa vuonna 1870 sen jälkeen, kun oli annettu asetus kunnallishallinnosta maaseudulla. Vuonna 1932 Akaan pohjoisosa erotettiin uudeksi Viialan kunnaksi, johon liitettiin myös osia Lempäälästä ja Vesilahdesta.
Akaan kunta lakkautettiin vuonna 1946, jolloin sen kirkonkylästä lähialueineen muodostettiin itsenäinen Toijalan kauppala. Muu osa kunnasta liitettiin Kylmäkoskeen, Viialaan ja Sääksmäkeen.
Vuoden 2007 alussa Toijala ja Viiala yhdistyivät, ja tämän kuntaliitoksen jälkeen uuden kaupungin nimenä on jälleen Akaa. Myös Kylmäkosken kunta liittyi uudelleen perustettuun Akaaseen vuoden 2011 alusta. Akaan kirkko ja seurakunta ovat kantaneet koko ajan Akaan nimeä.
Väkiluvun kehitys:
Sojuz TM-3

Sojuz TM-3 oli Neuvostoliiton lähettämä kolmas miehistö Mir-avaruusasemalle. Avaruusalus laukaistiin Baikonurin kosmodromilta 22. heinäkuuta 1987 ja se laskeutui maahan 29. joulukuuta 1987. Alus kuljetti avaruuteen Syyrian ensimmäisen avaruuslentäjän.
Miehistö.
Laukaistiin avaruuteen
Laskeutuivat
Heimo Tauriainen

Heimo Sakari Tauriainen (1. helmikuuta 1927 Helsinki – 30. elokuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen televisiotoimittaja ja uutisankkuri.
Tauriainen toimi Yleisradion televisiouutisten uutistenlukijana 1970-luvulla ja 1980-luvun alussa. Hän jäi eläkkeelle Yleisradion palveluksesta vuonna 1984. Tauriainen laati 1980-luvulla useiden "Mitä missä milloin" -vuosikirjojen uutiskatsaukset.
Veikko Isomäki

Veikko Kalervo Isomäki (20. kesäkuuta 1919 Punkalaidun – 21. toukokuuta 1989) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija.
Isomäki kirjoitti myös libreton Tauno Marttisen oopperaan "Jaarlin sisar", jonka ensiesitys oli Hämeenlinnassa 1979.
Grigori Vereštšagin

Grigori Jegorovitš Vereštšagin (; 11. lokakuuta 1851 – 27. elokuuta 1930) oli ensimmäinen udmurttilainen runoilija, proosakirjailija ja dramaturgi.
Vereštšagin syntyi talonpojan perheeseen nykyisen Udmurtian Kezin piirin Polomin kylässä. Hän valmistui Sarapulin reaaliopistosta ja työskenteli sen jälkeen opettajana. 1800-luvun lopussa hän toimi diakonina Jelabugassa ja vuosina 1900–1927 pappina ja opettajana Jelabugan kihlakunnan Buranovon kylässä.
Vuosina 1886 ja 1889 Vereštšagin julkaisi Venäjän maantieteellisen seuran sarjassa kaksi tutkimusta udmurttien kansatieteestä. Vuosina 1895–1896 hän toimi asiantuntijana udmurttitalonpoikia vastaan suunnatussa Multanin oikeusjutussa. Lokakuun vallankumouksen jälkeen hän ryhtyi kannattamaan bolševikkeja ja osallistui vuonna 1918 udmurttien ensimmäiseen edustajakokoukseen. Vereštšaginin vuonna 1889 julkaistua runoa "Čagyr, čagyr dydyke…" (”Siniharmaa kyyhkynen”) pidetään ensimmäisenä alkuperäisenä udmurtinkielisenä kaunokirjallisena teoksena.
Alarik Lehtonen

Alarik Valdemar Lehtonen (11. huhtikuuta 1921 Somero – 16. maaliskuuta 1972 Salo) oli suomalainen kirjailija.
Lehtosen romaanin "Kaikki luodit eivät vihellä" tapahtumat sijoittuvat jatkosodan vuosiin. Minä-muotoon kirjoitetun romaanin kertojana on alikersantiksi sodan myötä ylenevä Jalmar Hokkanen.
Alarik Lehtosen poika Lexi Hannu Lehtonen on kirjoittanut vuonna 2005 Vuoden urheilukirja -tittelin saaneen "Otto Brandtin tie" -teoksen.
Ha Jin

Jīn Xuěfēi (perinteisin kiinalaismerkein 金雪飛), kirjailijanimeltään Ha Jin (哈金), (s. 15. helmikuuta 1956) on kiinalais-yhdysvaltalainen nykykirjailija. Jin on kirjoittanut romaaneja, runoja, novelleja ja esseitä, ja on muun muassa voittanut PEN/Faulkner-palkinnon kahdesti vuosina 2000 ja 2005.
Elämä.
Ha Jin syntyi pienessä maalaiskaupungissa Liaoningin maakunnassa. Neljätoistavuotiaana hän värväytyi Kansan vapautusarmeijaan, jossa hän palveli Kiinan ja silloisen Neuvostoliiton rajalla Kiinan koillisosassa. Kolmantena vuonnaan armeijassa Jin opiskeli itsekseen keski- ja ylemmän koulun kursseja. Kuuden vuoden jälkeen Jin lähti armeijasta voidakseen opiskella korkeakoulussa, mutta kaikki korkeakoulut olivat edelleen suljettuja Kiinan kulttuurivallankumouksen takia. Opiskelun sijaan Jin työskenteli junayhtiön viestittäjänä, mutta opiskeli sivussa englantia. Motivaationa hänellä oli jonakin päivänä voida lukea Friedrich Engelsin teos "Työväenluokan asema Englannissa vuonna 1844" alkuperäiskielellä.
Korkeakoulujen auettua vuonna 1977 Jin haki ja pääsi opiskelemaan Heilongjiangin yliopistoon Harbiniin pääaineenaan englannin kieli, vaikka tämä oli ollut Jinin pääainevaihtoehdoista viimeinen. Hän valmistui alemmalla korkeakoulututkinnolla vuonna 1981 ja jatkoi opintojaan Shandongin yliopistossa, josta hän valmistui maisteriksi vuonna 1984. Jin muutti Yhdysvaltoihin ja valmistui tohtoriksi Brandeisin yliopistosta vuonna 1993.
Taivaallisen rauhan aukion verilöylyn jälkeen Jin totesi, ettei voisi kirjoittaa vapaasti Kiinassa, joten hän jäi Yhdysvaltoihin. Toisin kuin muut maanpaossa olevat kiinalaiskirjailijat, Jin kirjoitti englanniksi, vaikka kirjoittaminen vaatikin paljon työtä ja aikaa, mutta toisaalta myös vapautta. Jinin taiteilijanimen toinen osa tulee Harbinin kaupungin nimestä.
Nykyään Ha Jin on Bostonin yliopiston englannin kielen professori.
 – palkittiin PEN/Faulkner-palkinnolla
 – palkittiin PEN/Hemingway-palkinnolla
 – palkittiin Flannery O'Connor -palkinnolla
Mihail Možgin

Mihail Grigorjevitš Možgin (; 12. heinäkuuta 1890 – 22. huhtikuuta 1929) oli yksi ensimmäisistä udmurttilaisista runoilijoista.
Možgin syntyi nykyisen Tatarstanin Bavlyn piirin Potapovo-Tumbarlan kylässä talonpojan perheeseen. Vuonna 1906 hän valmistui Birskin opettajaseminaarista ja toimi sen jälkeen opettajana kotiseudullaan. Hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan ja Venäjän kansalaissotaan. Palattuaan kotiin vuonna 1923 hän jatkoi työskentelyään opettajana.
Možgin toimi udmurttien kansanperinteen kerääjänä, kääntäjänä ja julkaisijana. Kansanperinteen pohjalta hän laati vuonna 1909 julkaistun balladin "Begloi" (), jota pidetään yhtenä ensimmäisistä udmurtinkielisistä kaunokirjallisista teoksista.