Olivia de Havilland

Olivia Mary de Havilland () oli brittiläis-yhdys­valtalainen kahdesti Oscar-palkittu näyttelijä. Hän oli viimeinen elossa ollut Hollywoodin kulta-ajan filmi­tähti ja yksi aikansa johtavia nais­tähtiä. Hänen tunnetuin elo­kuvansa oli "Tuulen viemää" (1939), jossa hän näytteli yhtä pää­osista, Melanie Hamilton Wilkesiä.
De Havillandin ura kesti 53 vuotta, vuodesta 1935 vuoteen 1988. Hän esiintyi kaikkiaan 48 koko­illan elo­kuvassa ja kolmessa Broadway-näytelmässä. De Havilland sai urallaan viisi Oscar-ehdokkuutta, ja hän voitti kaksi parhaan nais­pää­osan palkintoa. Ensimmäisen Oscarin hän sai vuonna 1946 elokuvasta "Kuolematon rakkaus" ja toisen 1949 elo­kuvasta "Perijätär". Uransa loppupuolella hän näytteli enimmäkseen televisiossa. De Havilland on saanut elo­kuva­urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle.
Lapsuus ja nuoruus.
Olivia de Havilland syntyi Tokiossa brittiläisten vanhempien esikois­tyttärenä. Hänen isänsä oli asian­ajaja Walter de Havilland ja äiti näyttelijä Lilian Fontaine (o.s. Ruse). He olivat avioituneet vuonna 1914. De Havillandin sisko oli häntä 15 kuukautta nuorempi Joan Fontaine, josta tuli myös kuuluisa näyttelijä. Tytöt olivat syntymä­oikeutenaan Britannian kansalaisia. Olivian syntyessä hänen isänsä toimi englannin kielen professorina Tokion keisarillisessa yli­opistossa. Vanhempien avio­liitto kärsi Walterin uskottomuudesta, ja Lilian päätti palata tyttärineen takaisin Britanniaan vuonna 1919. Joanin sairastumisen vuoksi matka päättyi Kaliforniaan, jossa perhe asettui Saratogan kylään noin 80 kilo­metrin päähän San Franciscosta.
Sisarusten isä jätti lopulta perheen, palasi Japaniin ja avioitui talouden­hoitajansa kanssa. Lilian jäi lapsineen Kaliforniaan. Molemmat tytöt kasvatettiin taiteellisiksi, ja heidän äitinsä opetti heille näyttämö­taiteen alkeita. Olivia kävi lapsena baletti- ja pianotunneilla. Koulunsa hän kävi Saratoga Grammar Schoolissa, josta hän jatkoi Los Gatos High Schooliin. Hän oli hyvä oppilas ja menestyi luku­aineiden lisäksi niin koulu­näytelmissä kuin urheilussakin. Hän debytoi vuonna 1933 paikallisen harrastaja­teatterin näyttämöllä "Liisa Ihmemaassa" -näytelmän nimi­osassa, ja kesällä 1934 hän sai Puckin roolin Shakespearen "Kesäyön unelmassa". Olivia esiintyi niin ikään koulu­näytelmissä "Hannu ja Kerttu" ja "Venetsian kauppias".
Siskosten äiti Lilian avioitui George Fontainen kanssa vuonna 1925. Isä­puolen ankara asenne näyttelemistä kohtaan sai Olivian lähtemään kotoa lopullisesti. Hän muutti perhe­tuttavan luo ja näytteli koulussaan Elizabeth Bennetin roolin Jane Austenin romaanin "Ylpeys ja ennakkoluulo" näyttämö­sovituksessa.
Olivia valmistui high schoolista 18-vuotiaana vuonna 1934. Erinäisten sattumien kautta hänelle tarjottiin Hermian roolia "Kesäyön unelmassa", jonka ensi-ilta oli Hollywood Bowlissa. Kyseessä oli de Havillandin ensimmäinen rooli ammattilais­teatterissa. Näytelmän maineikas ohjaaja Max Reinhardt tarjosi Olivialle samaa roolia myös elo­kuva­sovituksesta, jonka hän ohjaisi Warner Bros. -yhtiölle. Tuolloin opettajan uraa suunnitellut Olivia empi aluksi, sillä hänet oli hyväksytty Oaklandin Mills Collegeen, mutta suostui lopulta viisi­vuotiseen sopimukseen Warner Brosin kanssa.
Ura.
Epookkielokuvien tähti.
De Havilland aloitti elo­kuva­näyttelijän uransa Warner Bros. -studion alaisuudessa vuonna 1935. Hänen aloitus­palkkansa oli 200 dollaria viikossa, ja hänen ensimmäinen roolinsa oli jo teatteri­lavalta tuttu Hermia "Kesäyön unelman" elo­kuva­sovituksessa. De Havilland opetteli filmi­näyttelemisen tekniikkaa ja sai rooli­suorituksestaan kiittävää palautetta. Seuraavaksi hän näytteli mies­päähenkilön ihastuksen kohdetta kahdessa komediaelokuvassa. Vaikka de Havilland tyypiteltiin usein juuri viehättäväksi sankarittareksi, hän ei itse pitänyt sen tyyppisistä rooleista.
De Havillandilla oli seuraavaksi naispääosa historiallisessa puku­draamassa "Kapteeni Blood" (1935). Hänen vasta­näyttelijänään oli aiemmin statistina toiminut Errol Flynn. De Havilland näytteli läpi­murto­roolissaan vahvatahtoista Arabellaa ja sopi hyvin osaan elegantin ja aristo­kraattisen olemuksensa vuoksi. Flynnin ja de Havillandin välinen kemia valko­kankaalla sekä heidän kunnioituksensa toisiaan kohtaan toimivat pohjana heidän yhteis­työlleen vielä seitsemässä elo­kuvassa. "Kapteeni Blood" oli de Havillandin ensimmäinen todellinen menestys­elo­kuva, joka sai neljä Oscar-ehdokkuutta.
Vuonna 1936 de Havillandilla oli naispääosat kahdessa epookki­draamassa: "Seikkailija – Anthony Adverse" vasta­näyttelijänään Fredric March ja "Ne 600 urhoollista", joka oli de Havillandin ja Flynnin toinen yhteis­elo­kuva. Ensin mainittu sai kaikkiaan kuusi Oscar-ehdokkuutta, muun muassa parhaan elo­kuvan kategoriassa. De Havilland näytteli viatonta tyttöä, josta tarinan kuluessa tulee menestynyt ooppera­tähti Mademoiselle Georges. Kriitikot suhtautuivat kaksi­jakoisesti hänen rooli­suoritukseensa. Elokuvan "Ne 600 urhoollista" ohjasi "Kapteeni Bloodin" ohjannut Michael Curtiz. Krimin sotaan ajoittuvasta elo­kuvasta tuli yleisö­menestys. Samana vuonna de Havilland neuvotteli itselleen palkan­korotuksen ja seitsen­vuotiseksi pidennetyn sopimuksen Warnerin kanssa.
Epookki­elokuvien jälkeen seurasi kolme komediaa: "Kevättä ilmassa", "Jälkeen puoliyön" ja "Suuri Garrick", jotka ilmestyivät 1937. De Havilland teki näissä elokuvissa tyypilliset kiltin ja rakastuvan tytön roolit, ja arvostelijat kehuivat hänen suorituksiaan. Seuraavana vuonna ilmestyi Curtizin ohjaama "Kulta­kuumeen ajoilta", joka oli de Havillandin ensimmäinen Technicolor-elo­kuva. Tähti­pari de Havillandin ja Flynnin suurin yhteinen menestys­elo­kuva sai ensi-iltansa touko­kuussa 1938. Sen kuvaukset oli aloitettu syys­kuussa 1937 ja saatu päätökseen tammi­kuuhun mennessä. Epookki­elo­kuvassa "Robin Hoodin seikkailut" de Havilland näytteli Marian-neitoa, joka on yhtä lailla kaunis kuin älykäskin. Elo­kuva nosti de Havillandin tähti­asemaa, mutta ei tuonut hänelle haastavampia rooleja Warner Brosilla. Hänen seuraavat osansa olivat pinnallisia rikkaita tyttöjä kahdessa komediassa, joiden ensi-ilta oli vuonna 1938. De Havilland oli kuitenkin väsynyt esittämään persoonattomina pitämiään ingénue-rooleja ja toivoi haasteellisempia tehtäviä.
Huippuvuodet.
Vuosi 1939 oli de Havillandin elo­kuva­uran käänne­kohta. Hän näytteli tuolloin ensimmäisessä western-elo­kuvassaan "Lännen valloittajat", jälleen Errol Flynniä vastaan, mutta itse rooli oli hänelle pettymys. Osa oli melko rajallinen ja toisti mies­pää­henkilön ”ihastuksen kohde” -tyypitelmää. Tuottaja David O. Selznick halusi lainata de Havillandia Metro-Goldwyn-Mayerin tekeillä olevaan epookki­elo­kuvaan "Tuulen viemää" (1939). De Havilland oli lukenut romaanin ja kiinnostunut Melanien hahmosta. Hän halusi ottaa roolin vastaan, sillä näki siinä mahdollisuuden ”elävään tulkintaan”. Warner Brosin johtaja Jack L. Warner ei olisi halunnut lainata tähteään kilpailijalle, mutta hänen vaimonsa Anne sai hänet muuttamaan mieltään. De Havilland näytteli Victor Flemingin ohjaamassa "Tuulen viemää" -elo­kuvassa Melanie Hamiltonia, rakastavaa ja myötä­tuntoista naista, joka uhkui sisäistä vahvuutta. "The New York Times" -lehti piti de Havillandin rooli­suoritusta ”luonne­tulkinnan helmenä”. Roolistaan hän sai parhaan nais­sivu­osan Oscar-ehdokkuuden. De Havillandin lisäksi elokuvan pää­osissa olivat Clark Gable, Vivien Leigh ja Leslie Howard. "Tuulen viemää" sai aikanaan kymmenen Oscaria ja on edelleen kaikkien aikojen tuottoisimpia elo­kuvia.
Saatuaan "Tuulen viemää" -elo­kuvan kuvaukset päätökseen de Havilland palasi Warnerille kuvaamaan historiallista draama­elo­kuvaa "Elisabeth ja Essex" (1939), jonka pää­osissa olivat Bette Davis ja Errol Flynn. De Havilland näytteli Davisin esittämän kuningatar Elisabet I:n kamari­neitoa. 1940-luvun alussa de Havilland hyllytettiin Warner Brosilta, sillä hän ei enää hyväksynyt studion tarjoamia käsi­kirjoituksia. Kaikkiaan hän oli hyllytettynä studiostaan kaksi kertaa. De Havilland teki kuitenkin kuudennen yhteis­elo­kuvansa Flynnin kanssa, western-seikkailun "Santa Fen sankari", joka oli vuoden 1940 katsotuimpia elo­kuvia. De Havilland ei päässyt elo­kuvan ensi-iltaan tulehtuneen umpi­lisäkkeen vuoksi. Vuonna 1941 hän esiintyi kolmessa menestys­elo­kuvassa. Niistä ensimmäinen oli romanttinen komedia "Kilpakosijat juhlimassa". De Havilland teki nais­pää­osan myös elo­kuvassa "Yö on liian lyhyt". Hänelle rooli tavallisena pikku­kaupungin opettajana oli erilainen ja mieluisa. Warnerin studio lainasi hänet Paramount Picturesille elo­kuvaa varten. De Havillandin ja Flynnin kahdeksas ja viimeinen yhteis­elo­kuva oli epookki "He kuolivat saappaat jalassa" (1941), joka oli Warner Brosin sen vuoden toiseksi suurin yleisö­menestys.
Vuonna 1942 de Havilland teki kaksi elokuvaa. Romanttisessa komediassa "Sydämet harhateillä" hän näytteli Henry Fondan kanssa. Elo­kuva oli arvostelu- ja yleisö­menestys. John Hustonin ohjaama "Tässä meidän elämässämme" kertoi sisaruksista, joiden elämä tuhoutuu toisen siskon vihan ja kateuden takia. De Havillandin siskoa näytteli Bette Davis. Kuvausten aikana de Havillandin ja Hustonin välille syntyi rakkaus­suhde. De Havilland ja hänen siskonsa Joan Fontaine olivat kumpikin parhaan nais­näyttelijän Oscar-ehdokkaana vuonna 1942. De Havilland oli ehdolla elo­kuvasta "Yö on liian lyhyt". Palkinto annettiin kuitenkin Fontainelle elo­kuvasta "Vaarallisia valheita" (1941). Oscar-kilpailu toi tiettävästi paljon pahaa verta sisarten välille.
Sotavuodet.
Toisen maailman­sodan vuosina de Havilland osallistui monenlaisiin sota­ponnistuksiin. Touko­kuussa 1942 hän myi valtion sota­obligaatioita Hollywood Victory Caravan -kiertueella. Vuonna 1943 hän lähti USO-järjestön kiertueelle Oseanian saari­valtioihin, joissa hän tapasi haavoittuneita sotilaita ja vieraili jopa eristettyjen saarten etu­rintamilla. Saarille matkustettiin huono­kuntoisella lento­koneella, ja de Havilland joutui keuhkokuumeen takia viettämään muutaman päivän kenttä­sairaalassa. De Havilland vieraili myös Hollywoodin sotilas­kanttiinissa sekä sota­sairaaloiden psykiatrisilla osastoilla ympäri Yhdys­valtoja.
Yksi de Havillandin viimeisistä rooleista Warnerilla oli romanttisessa komediassa "Rakkaus piileskelee" (1943). Hän esitti eurooppalaista prinsessaa, joka etsii itselleen avio­miestä Yhdys­valloista. De Havilland piti sitä yhtenä harvoista ”kunnollisista” rooleista, joita oli Warnerilta saanut. Kriitikot kehuivat hänen suoritustaan, ja elo­kuva oli lippu­kassa­menestys.
Vuonna 1943 de Havillandin seitsen­vuotinen sopimus Warnerin kanssa päättyi. Studio kuitenkin lisäsi sopimukseen vielä puoli vuotta, eli sen ajan­jakson jonka de Havilland oli ollut hyllytettynä. Tuohon aikaan Kalifornian laki oletetusti salli, että sopimus­näyttelijä voitiin hyllyttää studiosta työstä kieltäytyessä ja tauko voitiin lisätä sopimuksen voimassa­olo­aikaan. Laki­miehensä neuvosta de Havilland vei asian oikeuteen ja nosti elo­kuussa 1943 syytteen Warner Brosia vastaan. Kalifornian työ­lain­säädännön pykälän 2855 perusteella sopimus ei voinut sitoa häntä voimassa­olo­ajan yli. Kalifornian hovi­oikeus oli de Havillandin puolella, mutta Warner Bros. valitti asiasta. De Havilland voitti jutun noin vuoden kestäneen oikeus­kiistan jälkeen, ja studion oli vapautettava hänet alaisuudestaan. Samalla kaikkiin elo­kuva-alan sopimuksiin otettiin käytännöksi niiden sovitun pituuden noudattaminen. Kyseinen käytäntö tunnetaan De Havillandin lakina. Voitokkaan oikeusjutun jälkeen de Havilland ei tehnyt elo­kuvia lähes kahteen vuoteen, sillä hän oli joutunut elo­kuva­yhtiöiden mustalle listalle.
De Havilland sai Yhdys­valtain kansalaisuuden marras­kuussa 1941.
Uusi sopimus ja palkitut roolit.
Kesällä 1945 de Havilland allekirjoitti uuden sopimuksen Paramount Picturesin kanssa ja alkoi kuvata elo­kuvaa "Kuolematon rakkaus" (1946). Hän esitti nais­pää­osassa naimatonta äitiä, joka antaa lapsensa adoptioon ja yrittää koko loppu­elämänsä ajan perua päätöksensä. Elo­kuvassa de Havilland sai näyteltäväkseen ”kokonaisen” roolin; hän tulkitsi Jody Norrisia eri ikä­vaiheissa, nuorena ja viattomana tyttönä sekä keski-ikäisenä, yritykselleen omistautuvana liike­naisena. Roolia varten de Havilland opiskeli stanislavskilaista näyttelemis­metodia. Hän voitti vuonna 1947 roolistaan ensimmäisen Oscar-palkintonsa.
De Havillandin toinen merkittävä elokuva vuodelta 1946 oli psykologinen trilleri "Pimeä peili". Hän teki siinä erittäin haastavan kaksois­roolin kaksosina, joista toinen on normaali ja toinen psykoottinen. De Havilland sai suorituksestaan kiittävät arviot, mutta itse elo­kuva ei vakuuttanut kriitikoita. Vuonna 1948 de Havilland teki yhden uransa vaikeimmista rooleista elo­kuvassa "Käärmeenpesä". Se oli realistinen kuvaus mieli­sairaaloiden karuista olosuhteista. De Havilland näytteli Virginia Cunninghamia, joka joutuu parantolaan saatuaan hermo­romahduksen. Hän valmistautui rooliinsa huolellisesti; hän tapasi psykiatreja ja tutustui mieli­sairaala­potilaiden arkeen. De Havilland oli tästä roolista kolmannen kerran Oscar-ehdokkaana ja voitti New York Film Critics Circle -palkinnon. Hän sai myös parhaan nais­näyttelijän Volpi Cup -palkinnon Venetsian elo­kuva­juhlilla.
De Havilland ja Montgomery Clift näyttelivät vuonna 1949 pää­rooleja William Wylerin ohjaamassa historiallisessa draamassa "Perijätär". De Havilland tulkitsi nuorta, ujoa tyttöä, josta tarinan kuluessa kasvaa varautunut aikuinen nainen. Hän sai näyttelijän­työstään jälleen ylistävää palautetta ja voitti muun muassa parhaan nais­pää­osan Golden Globen sekä toisen Oscarinsa. Esikois­poikansa syntymän jälkeen de Havilland piti taukoa ja muutti vuonna 1950 New Yorkiin perheensä kanssa. Tuolloin hän kieltäytyi Blanche DuBois’n roolista elo­kuvassa "Viettelyksen vaunu" (1951). Osan sai Vivien Leigh, joka palkittiin Oscarilla suorituksestaan.
New Yorkissa de Havilland debytoi Broadwaylla Shakespearen klassikko­näytelmässä "Romeo ja Julia". Kriitikoiden mielestä 35-vuotias de Havilland oli Julian osaan liian vanha. Näytelmä menestyi heikosti ja lopetettiin jo 45 näytöksen jälkeen. Seuraavaksi de Havilland otti vastaan pää­osan George Bernard Shaw’n komediassa "Candida", jonka ensi-ilta oli Broadwaylla huhti­kuussa 1952. Noin kolmen­kymmenen näytöksen jälkeen hän lähti pitkälle kiertueelle, jolla näytelmää esitettiin 323 kertaa usein loppuun­myydyille katsomoille. "Candida" sai kriitikoilta risti­riitaisen vastaan­oton, mutta de Havilland sai myönteistä palautetta roolistaan. Suurten ura­saavutusten ohessa de Havillandin ja hänen ensimmäisen avio­miehensä, Marcus Goodrichin liitto oli alkanut rakoilla. Vuonna 1952 de Havilland haki eroa, joka tuli voimaan seuraavana vuonna.
Elämä Pariisissa.
De Havilland tapasi Cannesin elo­kuva­juhlilla vuonna 1953 ranskalaisen toimittajan Pierre Galanten, ja he avioituivat 1955. Uuden liiton myötä de Havilland muutti Pariisiin, jossa hän asui 65 vuotta. Hän matkusteli yhä paljon töiden perässä, vaikkei enää palannutkaan entiseen työ­tahtiinsa. De Havilland palasi valko­kankaalle Espanjan kuninkaallisista kertovassa elo­kuvassa "Luostarin vanki" (1955), joka kuvattiin pää­osin Segoviassa. Elokuvan heikkouksia olivat liian mutkikas juoni ja liiallinen dia­logi. De Havilland esiintyi 1950-luvun jälki­puoliskolla kaikkiaan viidessä elo­kuvassa, joista useimmat olivat kehnoja. Poikkeus oli vuonna 1958 ensi-iltaan tullut lämmin­henkinen western "Ylpeä kapinallinen", jossa de Havilland näytteli jälleen Michael Curtizin ohjauksessa. Elo­kuva sai kiittävän vastaan­oton niin yleisöltä kuin kriitikoiltakin.
De Havilland teki 1960-luvun parhaisiin kuuluvan rooli­suorituksensa elo­kuvassa "Kohtaus Firenzessä" (1962), joka sai erinomaiset arvostelut. Vuoden 1962 alussa de Havilland matkusti New Yorkiin esiintyäkseen kolmannessa Broadway-näytelmässään "A Gift of Time", jossa hän teki suuren roolin Henry Fondan esittämän kuolevan miehen vaimona. Näytelmää esitettiin 90 kertaa, ja lehdet ylistivät de Havillandin tunteikasta rooli­työtä. Niin ikään 1962 ilmestyi de Havillandin bestseller-kirja "Every Frenchman Has One", jossa hän kuvailee kepeästi ja viihdyttävästi sopeutumistaan ranskalaiseen elämän­tapaan. Kirjan ensimmäinen painos myytiin loppuun jo ennen sen julkaisua.
Myöhempi ura.
De Havilland teki vuonna 1964 viimeiset pää­roolinsa valko­kankaalla kahdessa trillerissä. Näistä ensimmäinen oli Robert Aldrichin ohjaama "Murha asuu sydämessä", johon de Havilland suostui vasta­hakoisesti Joan Crawfordin jätettyä projektin. Hänen rooli­hahmonsa oli julma juonittelija, mutta saman vuoden "Kiikissä"-elo­kuvassa hän puolestaan näytteli uhria. "Murha asuu sydämessä" sai pää­osin myönteisen vastaan­oton ja seitsemän Oscar-ehdokkuutta. De Havillandin vasta­näyttelijänä oli hänen läheinen ystävänsä Bette Davis. Hänen hillitty esiintymisensä oli sopiva vasta­paino Davisin kiivaudelle.
Ikääntyvien Hollywood-tähtien oli 1960-luvulla vaikea enää saada filmirooleja, minkä de Havilland sai myös kokea. Elo­kuva­töiden hiipuessa hän sai rooli­tehtäviä televisiosta. Hänen ensimmäinen projektinsa uudessa mediassa oli vuoden 1966 televisio­näytelmä "Noon Wine". Traaginen näytelmä sekä de Havillandin suoritus saivat hyvän vastaan­oton.
1970-luvulla de Havillandin filmi­roolit kutistuivat sivu­osiksi ja cameo-esiintymisiksi. Eräs hänen viimeisiä valko­kangas­roolejaan oli rikkaan, uhka­peliä rakastavan Emily Livingstonin osa katastrofi­elo­kuvassa "Kaappaus Bermudan kolmiossa" (1977), jossa hän näytteli pää­osaa esittäneen Jack Lemmonin rinnalla. Televisiossa de Havilland ja Henry Fonda työskentelivät vielä kerran yhdessä kaksi­osaisessa vuoden 1979 minisarjassa "Juuret – Seuraavat suku­polvet". Samana vuonna hän teki viimeisen roolinsa valko­kankaalla elo­kuvassa "Viides muskettisoturi". De Havilland aloitti puhe­kiertueen, joka sijoittui eri kaupunkeihin Yhdys­valloissa. De Havilland muisteli puheissaan elämäänsä ja näyttelijän­uraansa sekä muuttoaan New Yorkista Pariisiin, tai ”Tähtien kaupungista Valon kaupunkiin”, kuten hän itse asian ilmaisi.
1980-luvulla de Havilland esiintyi muun muassa Agatha Christien romaaniin perustuvassa televisio­elo­kuvassa "Murder Is Easy" (1982) sekä mini­sarjassa "North and South, Book II" (1986). Hän näytteli myös keisarinna Maria Fjodorovnaa televisio­elo­kuvassa "Anastasia" (1986), ja palkittiin rooli­suorituksestaan Golden Globella. De Havillandin viimeiseksi rooliksi jäi Bessie-täti vuoden 1988 televisio­elo­kuvassa "Vuosi­sadan rakkaus­tarina", johon hän päätti puoli vuosi­sataa kestäneen näyttelijän­uransa.
Eläkevuodet ja muistaminen.
Elo­kuva­uran jälkeen de Havilland eli hiljais­eloa Pariisissa, mutta esiintyi silloin tällöin julkisuudessa vielä eläkkeelläkin. Hän esitteli voittajat vuoden 2003 Oscar-gaalassa, ja sai yleisöltä seisovat aplodit. De Havilland oli 1990-luvulta alkaen mukana "Tuulen viemään" uusinta­ensi-illoissa. Vuonna 2006 hän teki 90-vuotis­päivänsä kunniaksi esiintymisen Yhdysvaltain elokuva-akatemiassa. Vuonna 2008 presidentti George W. Bush myönsi de Havillandille National Medal of Arts -taide­mitalin.
Syys­kuussa 2010 de Havilland sai Ranskassa Kunnialegioonan kunnia­merkin. Seuraavana vuonna hän osallistui César-palkinto­gaalaan. 1. heinä­kuuta 2016 de Havilland juhli sata­vuotis­päiväänsä. Kesä­kuussa 2017 kuningatar Elisabet II aateloi hänet Brittiläisen imperiumin ritari­kunnan arvo­nimellä, kaksi viikkoa ennen hänen 101. syntymä­päiväänsä.
De Havilland kuoli 104-vuotiaana kotonaan Pariisissa 26. heinä­kuuta 2020. Hänen hautajaisensa pidettiin 2. elo­kuuta, minkä jälkeen hänet tuhkattiin Père-Lachaisen hautausmaan krematoriossa. De Havillandin uurna on haudattu suku­hautaan Guernseyn saarelle.
Yksityiselämä.
Rakkaussuhteet.
Olivia de Havilland ja Errol Flynn olivat aikanaan yksi Hollywoodin suosituimmista tähti­pareista ja tekivät yhdessä kahdeksan elo­kuvaa. Yksityis­elämässä he eivät kuitenkaan olleet romanttisessa suhteessa, vaikka olivatkin rakastuneita. De Havilland muisteli myöhemmin Flynnillä olleen häneen ”syvä vaikutus”. Flynn oli vuonna 1937 tunnustanut rakkautensa de Havillandiin heidän tanssiessaan los­angelesilaisen Ambassador Hotelin yö­kerhossa. De Havilland ei kuitenkaan halunnut aloittaa suhdetta, sillä Flynn ei ollut ottanut virallista avio­eroa puolisostaan Lili Damitasta. Myöhemmin samana vuonna Flynn palasi yhteen vaimonsa kanssa, eikä de Havillandin ja Flynnin välille koskaan syntynyt rakkaus­suhdetta.
Vuonna 1938 de Havilland seurusteli jonkin aikaa miljardööri Howard Hughesin kanssa. Joulukuussa 1939 hän alkoi seurustella näyttelijä James Stewartin kanssa, kun tämä kuljetti hänet "Tuulen viemään" ensi-iltaan New Yorkissa. Suhde päättyi vuonna 1941, kun de Havillandin ja ohjaaja John Hustonin välille syntyi romanssi "Tässä meidän elämässämme" -elo­kuvan kuvauksissa.
Avioliitot ja perhe.
De Havillandin ensimmäinen avio­mies oli Yhdysvaltain laivaston upseeri ja kirjailija Marcus Goodrich, joka oli häntä 18 vuotta vanhempi. He avioituivat 26. elo­kuuta 1946. Goodrichin epä­vakaa luonne rasitti liittoa, joka päättyi eroon 1953. De Havilland synnytti parin esikois­pojan Benjaminin 27. syys­kuuta 1949. Benjamin sairasti Hodgkinin lymfoomaa ja kuoli vuonna 1991 lymfooma­hoidoista tulleisiin komplikaatioihin. Hän oli kuollessaan 42-vuotias. Marcus Goodrich kuoli kolme viikkoa poikansa jälkeen 93-vuotiaana.
De Havilland avioitui toisen kerran ranskalaisen "Paris Match" -lehden pää­toimittajan Pierre Galanten kanssa 2. huhti­kuuta 1955. Paris­kunnan tytär Gisèle syntyi 18. heinä­kuuta 1956. Perhe muutti kolmi­kerroksiseen Pariisin Bois de Boulogne -puiston helmassa sijainneeseen taloon. De Havilland ja Galante erosivat vuonna 1962, mutta asuivat vielä kuusi vuotta saman katon alla ja kasvattivat tytärtään yhdessä. He ottivat virallisen avio­eron vasta 1979, mutta pysyivät läheisinä eron jälkeenkin. De Havilland oli entisen miehensä vierellä hänen viime hetkinään ennen kuolemaansa keuhkosyöpään vuonna 1998.
Sisarussuhde.
De Havillandin suhde sisareensa Joan Fontaineen oli aina vaikea. Fontaine keksi lapsena sisarelleen lempinimen ”Livvie”, mutta tästä huolimatta sisarilla oli riitaisat välit jo lapsuudessa. Fontaine on kuvaillut sisar­suhdetta avoimesti oma­elämä­kerrassaan "No Bed of Roses" (1978). Hänen mukaansa de Havilland ei pitänyt siitä, että oli edes saanut pikku­siskon. Kun de Havillandista tuli tunnettu näyttelijä, Fontaine tunsi jäävänsä sisarensa varjoon. Kun hänelle tarjottiin elo­kuva­sopimusta, siskosten äiti Lilian sanoi Warner Bros. -yhtiötä ”Olivian studioksi” ja ettei Fontaine saisi käyttää elo­kuvissa suku­nimeä de Havilland. Kun Fontaine oli vuonna 1942 voittanut parhaan nais­pää­osan Oscar-palkinnon ennen sisartaan, de Havilland oli tiettävästi reagoinut asiaan armollisesti. Toisen lähteen mukaan tästä oli alkanut todellinen julkinen vihan­pito siskosten välillä.
Sisarten välit kiristyivät vuonna 1946 entisestään, kun Fontaine puhui toimittajalle kielteisesti de Havillandin silloisesta avio­miehestä, Marcus Goodrichistä. De Havilland loukkaantui tästä niin, ettei puhunut sisarelleen viiteen vuoteen. Kun hän voitti Oscar-palkinnon vuonna 1947, hän ei ottanut vastaan Fontainen onnitteluja gaalassa. De Havilland alkoi pitää taas yhteyttä Fontaineen avio­eronsa jälkeen 1953. He viettivät perheineen yhteisen joulun vuonna 1961. Fontainen sanojen mukaan lopullinen väli­rikko tuli Lilian-äidin muisto­tilaisuudessa 1975. Hän väitti, ettei de Havilland ollut ilmoittanut hänelle heidän äitinsä kuolemasta hänen näyttämö­kiertueensa aikana – todellisuudessa de Havilland oli lähettänyt sähkeen, mutta se tavoitti Fontainen vasta kaksi viikkoa myöhemmin.
Fontaine totesi eräässä haastattelussa: ”Minä menin naimisiin ensin, voitin Oscarin ennen Oliviaa ja jos minä kuolen ensin, hän tulee epäilemättä olemaan raivoissaan, koska päihitin hänet!”. Siskosten vihan­pito päättyi Fontainen kuolemaan 96-vuotiaana 15. joulu­kuuta 2013. Julkaisemassaan lausunnossa de Havilland kertoi olevansa ”järkyttynyt ja surullinen” kuolin­uutisesta.
Muu yksityiselämä.
De Havilland kasvatettiin episkopaaliksi, jona hän pysyi koko elämänsä ajan. Pariisissa hän kuului American Cathedral in Paris -kirkkoon.
De Havilland haastoi kesä­kuussa 2017 tuottaja Ryan Murphyn ja FX Net­workin oikeuteen. De Havillandin mukaan kanavan sarjassa "" hänet esitettiin valheellisesti, eivätkä tekijät olleet pyytäneet lupaa de Havillandin nostamisesta sarjan henkilöihin. De Havilland kuitenkin hävisi kanteen. Kuvitteellisen "Feud"-sarjan ensimmäinen kausi kuvaa Hollywoodin kulta-ajan filmi­tähtien Bette Davisin ja Joan Crawfordin välistä kuuluisaa yhteen­ottoa. De Havillandin mukaan sarja antoi hänestä valheellisen kuvan teko­pyhänä juoruilijana. Sarjassa nähtävät de Havillandin hahmon puheet Davisin ja Crawfordin tekemisistä eivät olleet tosi­pohjaisia vaan täysin käsi­kirjoittajien keksimiä. "Feud: Bette and Joan" -sarjassa de Havillandia näytteli Catherine Zeta-Jones.