tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
John Keister

John Keister (s. 1. tammikuuta 1988 Freetown, Sierra Leone) on sierraleonelainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä.
Keister pelasi kotimaassaan Giants-joukkueessa. Vuonna 2003 hän osallistui Suomessa järjestettyihin alle 17-vuotiaiden MM-kilpailuihin ja jäi turnauksen jälkeen maahan saatuaan muutaman joukkuetoverinsa kanssa turvapaikan. Hän aloitti harjoittelun Suomessa Kuopion Palloseuran paidassa, mutta siirtyi Helsingin Jalkapalloklubin organisaatioon saatuaan pelilupa-asiansa kuntoon. Kaudesta 2006 hän pelasi pääosan HJK:n farmijoukkueen Klubi 04:n riveissä Ykköstä tehden 7 maalia. Hän pääsi myös pelaamaan HJK:ssa Veikkausliigaa 5 ottelua kausina 2006–2007. Syyskuussa 2007 Keister siirtyi loppukaudeksi Jippoon.
Keväällä 2008 Keister antoi näyttöjä Kuopion Palloseurassa. Toukokuussa 2008 Keister siirtyi elokuuhun 2008 asti kestävällä sopimuksella Iisalmeen PK-37:n riveihin. Kaudella 2009 hän pelaa PK Keski-Uusimaassa. Keväällä 2017 Keister siirtyi kolmosessa pelaavaan Hyvinkään Palloseuraan.
Sisämarkkinoiden, teollisuuden, yrittäjyyden ja pk-yritystoiminnan pääosasto

Sisämarkkinoiden, teollisuuden, yrittäjyyden ja pk-yritystoiminnan pääosasto (DG-GROW) on Euroopan komission pääosasto joka vastaa unionin toimintapolitiikasta sisämarkkinoiden, teollisuuden, yrittäjyyden ja pk-yritystoimintaan liittyvissä asioissa. Pääosaston tehtäviä hoitivat aikaisemmin sisämarkkinoiden ja palvelujen pääosasto (DG MARKT) ja yritys- ja teollisuustoiminnan pääosasto (DG ENTR).
Pääosaston poliittisena johtajana toimii Von der Leyenin II komission sisämarkkinoista vastaava komissaari Stéphane Séjourné. Pääosaston pääjohtajana toimii saksalainen Kerstin Jorna ja varapääjohtajina itävaltalainen Hubert Gambs sekä virolainen Maive Rute.
Yritys ja teollisuustoiminnan pääosaston aika.
Avaruustoiminnan kotipaikka Komissiossa.
Viidennessä (1998-2002) ja kuudennessa (2002-2006) tutkimuksen puiteohjelmassa Tutkimuspääosasto rahoitti kymmenillä ja sadoilla miljoonilla euroilla avaruustutkimusta painottaen sovellutuksia. Tuolloin puiteohjelma ei lainkaan rahoittanut satelliittien rakentamista. 
Avaruustoimisto siirtyi vuonna 2006 tutkimuksen pääosastolta DG ENTiin. 
7. puiteohjelmassa avaruustoiminnan tutkimusrahoitus tuli DG ENT:n kautta. Puiteohjelma rahoitti ESA:n teknisen johdon alla tehtävää GMES Sentinel-satelliittien suunnittelua ja rakentamista (ml. laukaisut avaruuteen) 700 miljoonalla eurolla ja avaruustoimintaa kaikkiaan 2007-2013 1,4 miljardilla eurolla. Samaan aikaan DG ENT rahoitti puiteohjelman ulkopuolella Galileo-paikannussatelliittijärjestelmän rakentamista 2-3 miljardin euron panostuksella. DG ENT perusti vuonna 2012 Prahaan European GNSS Supervisory Authority eli Satelliittipaikannusviraston, joka johtaa Galileon toimia. 
Horisontti 2020 puiteohjelmassa, vuosina 2014-2020, DG ENT rahoittaa avaruustutkimusta noin 1,5 miljardilla eurolla. Painotus on teollisessa avaruustoiminnassa, mutta 60% rahoituksesta panostettaneen Galileo- ja Copernicus-tutkimukseen. Copernicus on GMESin uusi nimi. DG ENT on myös perustamassa eurooppalaista avaruudessa kulkevien esineiden seurantajärjestelmää (SST, Space Surveillance and Tracking). Galileo-ohjelma saa kyseisenä kautena 7 miljardin euron rahoituksen, täten se on vuosikustannuksiltaan saman kokoinen kuin Yhdysvaltain GPS on ollut.
Turvallisuustutkimuksen kotipaikka Komissiossa.
Kuudennessa puiteohjelmassa EU aloitti turvallisuusalan tutkimusohjelman. Se siirtyi seitsemättä puiteohjelmaa valmistellessa DG ENTin vastuulle. , tämä jatkuu Horisontti 2020-puiteohjelmassa vuosina 2014-2020.
Miinanraivaaja DR-7

Hinaaja/Miinanraivaaja Pirttisaari oli alun perin Yhdysvalloissa Normandian maihinnousua varten rakennettu hinaaja "DR-7". Tyyppi oli niin merikelpoinen, että lisäpolttoainesäiliöin varustettuna se voitiin ajaa omin konein Yhdysvalloista Englantiin. Kuitenkin aluksia upposi monta tässä siirrossa.
Valmistus.
"ST-342" tilattiin American Machinery Corporationilta Beresfordista Floridasta. Se valmistui 1943.
Alustyyppi oli 150 tonnin uppoamainen, 21 metriä pitkä, 6,2 metriä leveä ja syväys 2,6 metriä. Koneena oli 400 hevosvoiman diesel suoralla kytkimellä; alustyypin erikoisuus oli se, ettei siinä ollut alennusvaihteita eikä edes peruutusta, vaan peruutusta varten kone piti sammuttaa ja käynnistää uudelleen päinvastaiseen suuntaan.
Palvelus.
Kansanhuoltoministeriö osti 12. kesäkuuta 1946 Yhdysvaltain asevoimien selvittelyelimeltä kahdeksantoista ST-luokan hinaajaa sodanjälkeiseen miinanraivaukseen. Aluksen matka Suomeen alkoi 28. heinäkuuta Schiedamin Wilhelminahavenista. Se saapui 8. elokuuta Hankoon.
Meivoimat vuokrasi aluksen 30. marraskuuta 1946 nimeten sen "DR-7:ksi". Alus varustettiin miinanraivaukseen ja se palveli koko raivauskauden ajan. Sen päätyttyä merivoimat osti aluksen 27. joulukuuta 1951 ja se sijoitettiin Turun laivastoasemalle hinaajaksi nimellä "Pirttisaari".
"Pirttisaari" poistettiin alusluettelosta 1980 ja se myytiin yksityiselle keväällä 1981. Merimiesammattikoulun opettajina Suomen Joutsenella toimineet merikapteenit ja konemestarit ostivat Pirttisaaren, varta vasten perustetulle Suomen Joutsenen kannatusyhdistykselle turkulaiselta romukauppiaalta. Alus nimettiin tuolloin Auraksi. Alusta käytettiin oppilaiden harjoitusaluksena. Hinauksia tehtiin ruokapalkalla ympäri Suomen, jotta lainaa pystyttiin lyhentämään. Hinauksia oli ajoittain niin paljon, että tuli pula päälliköstä. Apuun kutsuttiin Pirttisaaren viimeinen päällikkö Aimo Helminen. Merimiesammattikoulun lopettamisen jälkeen Aura myytiin Turun Aurajoessa vanhasta rahtilaivasta kuunari Estelleä rakentavalle "Eestaas" yhdistykselle. Se sai uudelta omistajaltaan nimekseen "Normandia" ja sen kotisatamana on Kotka.
Kotisatamana on Punkaharju, Putikko vuodesta 2010.﻿
Tähtiportti (elokuva)

Tähtiportti () on Roland Emmerichin ohjaama yhdysvaltalainen tieteiselokuva vuodelta 1994.
"Tähtiportin" pohjalta kehitettiin vuonna 1997 alkanut televisiosarja "Tähtiportti", jota tehtiin kymmenen tuotantokautta ja joka sai myös muutaman spin-off-sarjan.
Juoni.
Vuonna 1928 Gizasta Egyptistä löydetään arkeologisten kaivausten yhteydessä erikoinen ympyrän muotoinen esine. Vuosikymmeniä myöhemmin tohtori Daniel Jackson, joka on arkeologi, egyptologi, lingvisti ja antropologi, kutsutaan ratkaisemaan esineen erikoisia hieroglyfejä. Tutkittuaan niitä hän ymmärtää, että merkit ovatkin hieroglyfien sijaan tähtikartastoja.
Pian tähtiporttia opitaan käyttämään. Sen läpi lähetetään armeijan erikoisjoukkue johtajanaan juuri poikansa menettänyt, itsetuhoinen eversti Jack O'Neill ja asiantuntijana myös Daniel Jackson. Tähtiportin toisella puolella odottaa planeetta Abydos, jonka kulttuuri muistuttaa muinaisen Egyptin kulttuuria aavikoineen ja pyramideineen. 
Seurue tutustuu paikallisiin asukkaisiin ja he oppivat, että näiden jumalina palvomat muinaisen Egyptin jumalat ovatkin vihamielinen muukalaisrotu goa'uldit. Goa'uld Ra hallitsee Abydosta ankarin ottein. O'Neilin joukko tuhoaa lopulta atomipommilla Ran, kun Ra yritti paeta avaruuteen, ja vapauttaa Abydoksen kansan.
Daniel Jackson on Abydoksella oleskelunsa aikana tutustunut Shau'ri-nimiseen naiseen, jonka kanssa hän on väärinkäsityksen vuoksi mennyt naimisiin. Jackson rakastuu Shau'riin ja päättää jäädä Abydokselle muiden palatessa takaisin Maahan.
Raate

Raate ("Menyanthes trifoliata") on monivuotinen märkien paikkojen kasvi, sukunsa ainoa Suomessa esiintyvä laji.
Ulkonäkö ja koko.
Raatteella on pitkä, mehevä maavarsi, josta nousee kolmisormisia lehtiä, kuin isoja apilanlehtiä. Kukinto on valkoisten tähtimäisten kukkien muodostama pystypäinen terttu. Raate kukkii keskikesällä kesä- ja heinäkuussa.
Levinneisyys.
Raate kasvaa Keski- ja Pohjois-Euroopassa sekä samoilla leveysasteilla Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Raate on yleinen koko Suomessa.
Elinympäristö.
Raate kasvaa suolla ja soistuvilla rannoilla.
Käyttö.
Raatetta on käytetty lääkerohtona mm. vatsa- ja ihovaivoihin. Raate sisältää runsaasti karvasaineita. Sen lehtiuutteella on ollut laaja käyttö ruokahalua lisäävänä rohtona sekä kuumetaudeissa, keripukkihaavojen lääkinnässä, matojen ja syöpäläisten karkottamisessa ja oluen maustamisessa.
Kelttiläinen risti

Kelttiläinen risti on symboli, jossa yhdistyvät risti ja ympyrä.
Se on tyypillinen kelttiläisen kristillisyyden symboli, joskin sen juuret ovat kauempana esikristillisessä ajassa. Kyseinen risti on merkittävä osa kelttiläistä taidetta. Samasta ristimallista käytetään myös nimitystä irlantilainen risti tai Ionan risti.
Alkuperä.
Irlannin ja Britannian kelttiläisille seuduille on pystytetty paljon kivisiä ristejä ainakin jo 600-luvulla. Joissakin niissä ’kelttiläisissä’ risteissä on riimukirjoitusta. Britanniassa on säilynyt kelttiläisiä ristejä Cornwallissa ja Walesissa, Ionan saarella ja Hebrideillä sekä useita myös Irlannissa. Muita kiviristejä on Cumbriassa ja Scottish Bordersissa, mutta jotkut niistä noudattavat samantyyppistä anglosaksista ristintekoperinnettä. Tunnetuimpia seisovia ristejä ovat Kellsin risti Irlannissa, Ardboe Auld -risti Irlannissa, ristit Monasterboicessa Irlannissa sekä Sanan risti (”Cross of Scriptures”) Irlannissa.
Ristejä, joissa on ympyränkehä, on useammanlaisia, ja osa niistä on peräisin kristinuskoa edeltävältä ajalta. Niitä sanotaan usein ”aurinkoristiksi”. Niitä esiintyy muun muassa Siperian kalliopiirroksissa ja Pohjois-Euroopan rautakautisissa koruissa (eräs lähde väittää symbolin olleen norjalaisten muinaistarujen Odin-jumalan tunnusmerkki) ja Pyreneillä sekä Iberian niemimaalla. Ei ole kuitenkaan todisteita, että niillä olisi jokin yhteys kristilliseen ristiin tai yhteistä alkuperääkään.
Muinaisenglannissa sanaa risti (”cross”) vastasi sana "rood". Englannin kielen risti tulee vain epäsuorasti latinan kielen sanasta "crux", "crucis" muinaisnorjan sanan "kross" kautta.
Irlantilainen tarina.
Irlannissa on suosittu tarina, että kelttiläisen ristin toi maahan Pyhä Patrick aikana, jolloin hän käännytti pakanalliset irlantilaiset kristinuskoon. Arvellaan, että hän yhdisti kristinuskon ristisymbolin auringon symboliin saadakseen pakanauskontojen kannattajat ymmärtämään ristin merkityksen yhdistämällä ristin pakanalliseen aurinkojumalaan.
Poliittinen symboli.
Äärinationalistiset ja uusfasistiset ryhmät ovat jo 1960-luvulla omineet kulttuuriset assosiaatiot, joita liittyy kelttiläiseen ristiin ja siitä johdettuun aurinkoristiin. Syynä tähän ovat siihen liittyvät kristilliset, länsimaisen kulttuurin ja vanhojen eurooppalaisten perinteiden merkitykset. Näiden ryhmien käyttämässä symbolissa on yleensä vain yksinkertaiset viivat ilman perinteisten kelttiläisten ristien koristeellisuutta. Näitä nykyaikaisia mukaelmia on joskus sanottu myös ”aurinkopyöräksi”.
Uusi poliittinen merkitys on lähes varjostanut symbolin perinteisen merkityksen Ranskassa, Italiassa ja monissa muissa Euroopan maissa. Ranskassa symbolin ovat omineet käyttöönsä ryhmät nimeltä Occident ja Groupe Union Droit. 
Kelttiläiset ristit on joskus liitetty myös sellaisiin poliittisiin liikkeisiin, jotka ajavat suurempaa riippumattomuutta kelttiläisille vähemmistöille, kuten bretagnelaisiin nationalisteihin.
Miinanraivaaja DR-10

Miinanraivaaja DR-10 oli alun perin Yhdysvalloissa Normandian maihinnousua varten rakennettu hinaaja.
Valmistus.
"ST-87" tilattiin John E. Matton and Sonsilta Choesista New Yorkista. Se valmistui 1943.
Alustyyppi oli 150 tonnin uppoamainen, 21 metriä pitkä, 6,2 metriä leveä ja syväys 2,6 metriä. Koneena oli 400 hevosvoiman Atlas Imperial -diesel suoralla kytkimellä; alustyypin erikoisuus oli se, ettei siinä ollut alennusvaihteita eikä edes peruutusta, vaan peruutusta varten kone piti sammuttaa ja käynnistää uudelleen päinvastaiseen suuntaan. Suomessa useimpiin näihin aluksiin asennettiin säädettävät KaMeWa-potkurit, joilla suunnanvaihto tuli mahdolliseksi konetta pysäyttämättä.
Palvelus.
Suomen kansanhuoltoministeriö osti 12. kesäkuuta 1946 Yhdysvaltain asevoimien selvittelyelimeltä kahdeksantoista ST-luokan hinaajaa sodanjälkeiseen miinanraivaukseen.
Kansanhuoltoministeriön hinaaja No. 10 vuokrattiin 21. marraskuuta 1945 merivoimille miinanraivaajaksi nimellä "DR-10". Alus selvisi ilman vaurioita operaatiosta, jonka päätyttyä siitä tuli Helsingin laivastoaseman hinaaja nimellä "Purha". Alus oli myös Mäkiluodon linnakkeen yhteysaluksena ja hinasi tarvittaessa laivaston sukeltajakurssin majoitusproomua, joka kantoi epävirallista nimeä MUSTA NUOLI. 
"Purha" osallistui 9. tammikuuta 1965 jäävaurioiden johdosta Porkkalan selällä uponneen troolari "Gurlin" etsintöihin. Hinaajan päällikkönä oli pursimies Pekka Kurki, joka kaapelilaiva "Putsaaren" päällikkönä johti karilleajossa 30. syyskuuta 1978 Hangon sisääntuloväylällä uponneen moottorivene "Viikingin" nostoa. 
Syksyllä 1981 alus myytiin yksityiselle omistajalle, kun uusi Valas-luokan sukeltajaemälaiva "Mursu" otti tehtävät hoitoonsa.
Se oli jonkin aikaa Helsingin Hernesaaressa tilausaluksena. 1980-luvun lopulla alus vaihtoi uudelleen omistajaa ja siirrettiin Porvoonjoelle. Talven 2009 se oli Sompasaaren kalasatamassa. 2010-luvulla aluksen laituripaikaksi vakiintui Jätkäsaaren Hietalahden puoleinen laituri.
Gurli (troolari)

Gurli oli helsinkiläinen yksityiseksi huvialukseksi muutettu troolari, joka upposi 9. tammikuuta 1965. Alus oli 16-metrinen tammipuinen tanskalaisvalmisteinen avomeritroolari. Se oli kuuden hengen miehistöineen matkalla kohti Kööpenhaminaa, jossa sen oli määrä mennä talvitelakalle ja jatkaa sieltä edelleen matkaa Kanariansaarille.
Onnettomuus.
Alus oli lähtenyt Helsingin Pohjoisrannasta. Viimeinen ulkopuolisen havainto aluksesta oli, kun se läpäisi Stor Träskön ja Sommarön välisen salmen. Noin puolen tunnin kuluttua tästä Mäkiluodon linnakkeelta havaittiin useita hätäraketteja, mikä käynnisti hälytyksen. Etsimään lähti ensimmäisenä yhteysalus "Purha" (pursimies Pekka Kurki). Porkkalanselkää peitti jo paikoitellen vahva jääpeite, joka esti kevyempien alusten liikennöinnin. Vain jäänmurtokuntoinen yhteysalus ja myöhemmin merivartioston kelirikkovene saattoivat toimia noissa oloissa. Yksi aluksen kuudesta miehestä löytyi laivan varustukseen kuuluneesta jollasta pahoin paleltuneena mutta hengissä. Loput miehistä katosivat. Jostain syystä hätään joutuneet eivät käyttäneet alukseen samana syksynä asennettuja radiolaitteita.
Kadonnut alus löytyi kuukauden kuluttua. Se oli pystyssä kölinsä varassa paikassa, josta on 0,7 meripeninkulmaa Snöbådaniin, 1,5 meripeninkulmaa Storresköhön ja 0,7 meripeninkulmaa Mäkiluotoon. Laivaston sukeltajat laskeutuivat hylylle ja totesivat, että aluksen kyljet olivat leikkaantuneet auki. 
Haverissa sai surmansa viisi miehistön jäsentä, joista ainoastaan kahden ruumiit löytyivät myöhemmin keväällä jäiden sulettua.
Myöhemmin "Purha" hinasi paikalle Valmetin uivan nosturin, joka nosti hylyn. Nosturin vaijereissa hylky matkasi Katajanokan telakalle, jossa se nostettiin maihin ja tutkittiin. Virallinen tutkimus osoitti, että Porkkalanselän ohut jääpeite oli leikannut aluksen kyljet auki.
Takahe

Takahe eli isosulttaanikana ("Porphyrio hochstetteri") on lentokyvytön, Uudessa-Seelannissa elävä ja sieltä kotoisin oleva rantakanojen heimoon kuuluva lintu. Sen luultiin kuolleen sukupuuttoon vuonna 1898. Geoffrey B. Orbell löysi kuitenkin 20. marraskuuta 1948 lintuja "uudestaan" tarkkaan suunnitellun etsimisprojektin päätteeksi läheltä Te Anau -järveä Murchisonvuorilta, Uuden-Seelannin Eteläsaarelta.
Koko ja ulkonäkö.
Takahe on suurin elossa oleva rantakanojen heimon lintu. Se on seisaaltaan noin 50 senttimetrin pituinen ja painaa enintään kolme kiloa. Se on tanakka, ja sillä on pienet siivet, vahvat jalat ja kookas nokka.
Aikuinen takahe on lähinnä violetinsininen lukuun ottamatta vihertävää selkää ja siipien sisäpuolia. Linnuilla on punainen rintakehä ja nokassa on punaista ja vaaleanpunaista. Myös jalat ovat vaaleanpunaiset. Sukupuolet ovat väritykseltään samannäköisiä. Naaraat ovat hieman pienempiä kuin urokset. Nuorilla poikasilla höyhenpeite on ruskea.
Lintujen ääntely koostuu kovaäänisestä rääkäisystä, hiljaisesta huhuilusta sekä varoitusäänenä toimivasta kumahduksesta.
Takahe elää tarhaolosuhteissa jopa 25 vuoden ikäiseksi, mutta luonnossa sen elinajanodote on huomattavasti lyhyempi.
Elinympäristö.
Takahet elävät alppiolosuhteissa ruohoisilla alueilla. Ne syövät erilaisia kasveja ja tilaisuuden tullen myös hyönteisiä.
Lintuja on yhä alueella, josta ne löydettiin uudelleen. Lintuja on sittemmin siirretty seitsemälle eri saarelle sekä muutamaan sijaintiin pääsaaren sisämaahan, jottei koko kanta olisi haavoittuvaisena yksittäisessä sijainnissa. Suojapaikkoina toimivia saaria ovat muun muassa Tiritiri Matangi, Kapiti, Maud ja Mana, joilla ei ole petoeläimiä.
Lisääntyminen.
Takahe on yksiavioinen, joskin luonnossa lintu usein ottaa uuden partnerin, mikäli pesintä epäonnistuu useina vuosina peräjälkeen. Lintu rakentaa ison pesän pensaiden alle, ja munii vuosittain 1–3 nahkaista munaa, joista 80 prosenttia kuoriutuu 30 päivän kuluttua. Molemmat vanhemmat huolehtivat ja ruokkivat poikasiaan kolmen kuukauden ajan. Tavallisesti vain yksi poikanen selviää hengissä talven yli. Nuoret yksilöt pysyttelevät usein vanhempiensa seurassa jopa 18 kuukauden ikäisiksi asti, ja auttavat seuraavan poikasen kasvatuksessa.
Takahe on pesimisen suhteen hyvin reviiriuskollinen, ja pesimispari puolustaa reviiriään ääntelemällä, tai tarvittaessa taistelemalla. Pesintä tapahtuu joka vuosi samalla pesimispaikalla.
Takahen päätyminen sukupuuton partaalle johtui useista eri syistä. Siihen vaikuttivat liiallinen metsästys, elinympäristön hävittäminen ja maahan tuodut petoeläimet. Lajin elinalue on kutistunut lyhyessä ajassa hyvin pieneksi ja sisäsiittoisuus on ongelma, joka voi joillakin naarailla johtaa hedelmättömyyteen. Kannan koko oli vuosien 2011–2012 aikana noin 276 lintua. Vuonna 2015 lisääntyviä pareja oli 90 kappaletta. Vuonna 2023 lintua laskettiin olevan 500, ja suojelutyön ansiosta kanta kasvaa.
Kaapelilaiva Putsaari

Kaapelilaiva Putsaari on vuonna 1966 Rauma-Repola Oy:n Rauman telakalla valmistunut, Suomen ensimmäinen varsinaisesti merikaapelin laskemiseen tai pois keräämiseen suunniteltu alus.
Taustaa.
Suomen rannikoilla on runsaasti meren pohjaan laskettuja kaapeleita, jotka vaativat jatkuvaa huoltoa ja vaihtamista. Aluksi työhön käytettiin monenkirjavaa työalusvalikoimaa, mutta lopulta kansanedustaja, kenraaliluutnantti Aksel Airo sai ajettua läpi budjettialoitteen varsinaisen kaapelilaivan rakentamiseksi, sillä hän todisti selvin numeroin, että väliaikaisratkaisut ja ennen muuta töiden viivästyminen tulisivat niin kalliiksi, että kaapelilaivan hankinta olisi selvää säästöä. 
Valmistus.
Alus on 45,6 metriä pitkä, 8,3 metriä leveä ja syväykseltään 2,8 metriä. Sen kaapeliruumaan mahtuu 90 tonnia kaapelia ja kannelle voidaan lisäksi ottaa 10 tonnia kansilastia. Aluksen pääkoneena on 510 hevosvoiman diesel. Keulaan on asennettu erityinen kaapelikela laskua varten ja aluksessa on kaksi 10 tonnin vahvuista kaapelivintturia. Venekannelle on sijoitettu aluksen työvene Jere. 
Miehistöä on 20, joista 10–12 varusmiehiä. Kaapelialukselle on tärkeätä tarkka ohjattavuus, ja Putsaaressa onkin keulaohjauspotkuri, sekä peräsimen lapaan liitetty erillinen sähkömoottorilla toimiva ohjauspotkuri (ns. aktiiviperäsin).
Palvelus.
"Putsaari" nosti 12. lokakuuta 1978 meren pohjasta Hangossa uponneen moottorivene "Viikingin". Alus peruskorjattiin 1987.
Käytöstä poistuminen.
"Putsaari" myytiin kesällä 2013 yksityiselle omistajalle ja poistettiin laivaston kirjoista. Kauppaan ei sisältynyt aluksen kannella normaalisti säilytetty ja työssä hyvin tärkeänä pidetty apuvene Jere. 
Elokuussa 2017 kaapelilaiva on kunnostuksen alaisena Helsingin Kruunuvuoren kärjessä. Uusi omistaja antoi 2013 alukselle uuden nimen "Suursaari." Aluksen uudesta nimestä järjestettiin äänestys Isosaaren kerholla järjestetyssä grilli iltamassa 3.8.2013. Äänestykseen osallistui harjoituksissa ollut merivoimien maakuntajoukkojen merikuljetusjoukkue.
Jäänmurtaja Apu (1899)

Jäänmurtaja Apu oli kautta aikojen pienin Suomen merenkulkuviranomaisten omistama jäänmurtaja. 
Alkuperä.
Aluksen rakennutti vuonna 1899 Saksassa, Kielin Howaldtswerke -telakalla turkulaisten laivanvarustajien muodostama ryhmittymä. Turun sataman liikennetehoa haluttiin nostaa muuttamalla se ympärivuotiseksi, eivätkä tuolloin vähälukuiset valtion jäänmurtajat ehtineet paikalle kuin satunnaisesti.
Uusi alus sai nimen "Avance". Se oli vain 900 tonnin uppoamainen, 24 metriä pitkä, 10,8 metriä leveä ja syväykseltään 2,6 metrin alus. Pääkoneena oli 1500 hevosvoiman höyrykone, ja höyrykattiloiden polttoaineena hiili. Miehistöä oli kaikkiaan 33 henkeä. Alukseen asennettiin perinteinen ns. lusikkakeula, jollainen oli myös ensimmäisessä valtion jäänmurtaja "Murtajassa". Keulan kulmaa oli kuitenkin loivennettu, mistä johtuen alus oli helpoissa jääoloissa hiukan "Murtajaa" parempi jäänmurto-ominaisuuksiltaan. Aluksessa oli ajan tavan mukaan myös purjeet, jotka poistettiin peruskorjauksessa 1920-luvulla.
Turun kaupunki ostaa aluksen.
Vuonna 1909 Turun kaupunki lunasti aluksen omakseen. Aiemmat omistajat totesivat ylläpidon käyvän turhan rasittavaksi saatuun hyötyyn nähden, ja koska kaupungilla oli varaa ylläpitoon, kauppa syntyi helposti. Nimi ja henkilöstö pysyivät ennallaan; itse asiassa henkilöstön asema jopa parani, koska heistä tuli nyt kaupungin virkamiehiä. 
Pakko-otto ja kovia kohtaloita.
Vuonna 1914 alkanut Ensimmäinen maailmansota muutti "Avancen" kohtaloa olennaisesti. Venäjän viranomaiset pakko-ottivat aluksen ja käyttivät sitä mm. veden kuljettamiseen sotalaivoille. Aluksen nimi maalattiin nyt kyrillisin kirjaimin. Kuten kaikki sotalaivat, myös "Avance" oli talviajat maalattu kalkkivärillä valkoiseksi.
Vallankumousvuonna 1918 "Avance" kulkeutui Suomesta pakenevien venäläisten mukana Pietariin, jonne se jäi kolmeksi vuodeksi. Alus palautettiin suomalaisille, kun Kotkassa takavarikoitu venäläinen jäänmurtaja "Silats" (Suomessa talven 1919 ajan "Ilmarinen") luovutettiin takaisin venäläisille.
Merenkulkulaitoksen haltuun.
"Avance" palautettiin surkeassa kunnossa syksyllä 1922. Turun kaupunki ei halunnut sitä vaivoikseen, mutta romuttaakaan ei alusta haluttu. Lopulta vuonna 1923 valtio osti aluksen ja se telakoitiin. Peruskunnostuksen jälkeen alus sai uuden nimen, "Apu".
Käytöstä poistaminen ja romutus.
Tämä merenkulkuviranomaisten kautta aikojen pienin jäänmurtaja ehti palvella valtiota 36 vuotta. Se oli loppuun asti hiilipolttoinen, eikä siihen edes suunniteltu asennettavan tuhkaejektoria.
Lopulta kesällä 1959 alus poistettiin käytöstä ja romutettiin.
Salattu sota

Salattu sota on Marvel-kustantamon julkaisema minisarja. Sarjan käsikirjoitti Brian Michael Bendis ja sen kuvitti Gabriele Dell'Otto. Salattu sota julkaistiin Suomessa "MEGA" -lehden numerossa 4 (2006). 
Tarinassa useat eri Marvel-kustantamon supersankarit kuten Hämähäkkimies, Kapteeni Amerikka, Wolverine, Luke Cage ja Nick Fury taistelevat monilukuista, korkeateknologisilla taisteluaseilla ja haarniskoilla varustautunutta superroistojoukkiota vastaan. 
Salattu Sota -tarinajatkumo ei liity mitenkään Marvel-kustantamon alkuperäiseen Salatut sodat -jatkumoon, siitäkin huolimatta, että Bendis on käyttänyt alkuperäisen tarinan nimikettä innoituksenaan. 
Synopsis.
Vuonna 2003 Nick Fury, YPKVV:n johtaja selvittää Latverian pääministerin, Lucia von Bardasin luoman juonen varustaa superroistoja korkeateknologisilla aseilla. Von Bardasin päämääränä on Amerikan heikentäminen ja terrorismin tukeminen (tarinan tapahtuma-aikana Latverian diktaattori Tohtori Doom oli oletettavasti kuollut). 
Fury esittää löytönsä välittömästi maansa korkeille viranomaisille, mutta hallitus haluaa vaalia ystävyyssuhdetta Latverian kanssa eikä halua toimia tiukasti Latveriaa vastaan. Fury raivostuu ylemmilleen ja päättää toimia itse vastoin ylempiensä käskyä. 
Fury värvääkin Kapteeni Amerikan, Hämähäkkimiehen, Daredevilin, Mustan Lesken, Luke Cagen, Wolverinen ja YPKVV:n supervoimaisen agentin, Daisy Johnsonin avukseen yrityksessään tuhota von Bardasin juonet. 
Tuhottuaan raa'asti Latverian pääkaupungin Doomstadtin Daisy Johnsonin voimien avulla, Fury aivopesee järkyttyneet sankarit unohtamaan kokemansa. 
Vuosi tapahtumien jälkeen von Bardas kuitenkin iskee New Yorkiin superroistoarmeijansa kera, mutta sankarit onnistuvat voittamaan tämän. Furyn aivopesu kuitenkin tulee ilmi ja raivostuneet sankarit vaativat hyvitystä (paitsi Musta Leski ja Daisy Johnson, jotka YPKVV:n agentteina saivat säilyttää muistinsa). Tapahtumien vuoksi Nick Fury siirtyi piiloon ja Maria Hill otti hänen paikkansa YPKVV:n johtajana. 
Osallistuneet hahmot.
Seuraavassa tapahtumiin osaa ottaneet sarjakuvahahmot:
Kypäräsukellus

Kypäräsukellus on maailman vanhimpia käytössä olevia sukellusmenetelmiä. Menetelmässä käytetään tiivistä sukelluspukua ja siihen eri menetelmin kytkettyä metallista tai nykyisin lujitemuovista sukelluskypärää.
Kypäräsukeltajalla on yleensä hyvin raskaat rinnalle ja selkään kiinnitetyt painot, koska pukuun pumpattava ilma aiheuttaa hyvin voimakasta nostetta. Pohjassa tai työlavalla työskennellessä varustukseen kuuluvat noin kymmenen kiloa kappale painavat metalliset painokengät; asennustyössä avovedessä ne korvataan yleensä räpylöillä ja nilkkapainoilla.
Menetelmään on alusta alkaen kuulunut pinnalta käsin pumpattu ilma; ilma siirtyy eräänlaista umbilikaalia pitkin. Kevyimmillään yhteeseen kuuluu ilmaletku, puhelinkaapeli, valaisimen syöttö ja erillinen varmistusvaijeri.
Vedenalaisessa rakennustyössä, esimerkiksi kivenporauksessa tai raudoituksessa, kypäräpuku usein suojataan erillisellä suojahaalarilla. 
Täydelliseen nykyaikaiseen varustukseen kuuluvat lisäksi kypärään asennetun kameran kaapelit sekä sukeltajan elintoimintoja jatkuvasti seuraavien lääketieteellisten laitteiden johdot. Jos hengityskaasuna on helium, puhelimeen liittyy erillinen elektroninen selvennyslaite, koska normaali ääni muuttuu heliumkaasukehässä vaakkuvaksi ja vaikeasti tunnistettavaksi. 
Hyvin kauan käytettiin käsipumppuja, nykyään pinnalla on erillinen varastosäiliö, johon tarpeen mukaan pumpataan lisää ilmaa tavallisimmin sähkökäyttöisellä ilmanpuristimella. Nykyajan turvamääräysten johdosta kypärävarustukseen kuuluu myös selässä olevat varailmasäiliöt. 
Menetelmä vaatii suuren pintamiehistön ja sukeltajalta ammattitaitoa, mutta se on työkäytössä, kuten vedenalaisten putkien asentamisessa tai kallion poraamisessa, oikeastaan ainoa mahdollinen.
Nykyään on olemassa myös ns. puolikypäröitä; niissä on kypärän kasvo-osa, mutta päähineosa on joko kuminen tai sen paikalla on moninkertainen hihnasto. Tällaisen kypärän - jota kutsutaan myös kypärämaskiksi - voi kytkeä myös kannettavaan sukelluslaitteeseen, joskin se on ensisijaisesti tarkoitettu käytettäväksi pintasyötön kanssa. Näistä laitteista tunnetuimpia on EXO.
Coop Norden

Coop Norden (usein käytetään lyhyempää muotoa "Coop") oli suuri pohjoismainen osuuskauppa, jonka omistajat olivat ruotsalaisia, norjalaisia ja tanskalaisia kuluttajaosuuskuntia. Yrityksellä oli yhteensä noin 1 080 myymälää ja vuosittainen liikevaihto oli yli 15 miljardia euroa. Coop Nordenin palveluksessa oli noin 25 000 työntekijää.
Coop Norden toimi osakeyhtiömuotoisena, mutta osakkeenomistajien ollessa osuuskuntia, kyseessä oli myös osuustoimintayritys. Ruotsissa liiketoiminnasta vastasi Coop Nordenin tytäryhtiö Coop Sverige. Coop Norden lopetti toimintansa vuonna 2008.
Pampakissa

Pampakissa ("Leopardus colocola") on pieni juovikas kissaeläin, joka elää Etelä-Amerikan pampalla Ecuadorista ja Chilestä Andien yli Argentiinaan ja sen naapurimaihin ulottuvalla alueella. Se elää heinäpampalla mutta myös metsässä. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että sekä pampakissan että eteläamerikkalaisen chilenpussirotan ("Dromiciops gliroides") suomenkielisiksi nimiksi vaihdettaisiin "kolokolo". Suomen kielessä kyseinen sana on perinteisesti tarkoittanut Mancala-lautapeliä.
Pampakissan saalistamis- ja lisääntymistavoista tiedetään hyvin vähän, mutta sen arvellaan saalistavan yöaikaan lähinnä pieniä nisäkkäitä ja lintuja. Patagonian rannikolla sen on havaittu ryöstävän munia ja poikasia patagonianpingviiniyhdyskunnista. 
Pampakissa on pieni, vain 55–70 senttiä pitkä, häntä 35–50 senttiä, ja se painaa 3–7 kiloa. Turkin väri vaihtelee harmaasta, keltaisesta ja jopa valkoisesta tummanruskeaan, ja siinä voi olla tummanruskeita juovia tai täpliä. Turkki on pitkäkarvainen, ja sillä voi olla kaulassa harja. Niitä metsästetään niiden turkin vuoksi. Pentuja syntyy yleensä kaksi. Pampakissa elää keskimäärin yhdeksän vuotta, vankeudessa jopa 16 vuotta.
Edith González

Edith González Fuentes (10. joulukuuta 1964 Monterrey, Nuevo León, Meksiko – 13. kesäkuuta 2019) oli meksikolainen näyttelijä.
Hän kuoli munasarjasyöpään 54-vuotiaana.
Hoffmannin kertomukset

Hoffmannin kertomukset () on Jacques Offenbachin säveltämä ooppera, jossa on prologi, 3 näytöstä ja epilogi. Teos on vuodelta 1880, Offenbach ehti saada teoksesta vain pianopartituurin valmiiksi ennen kuolemaansa. Tämän jälkeen Ernest Guiraud orkesteroi sen ja vei sen Pariisin Opéra-comiqueen. Oopperan kantaesitys oli vuonna 10. helmikuuta 1881. Teos esitettiin Suomessa ensimmäisen kerran 14. huhtikuuta 1912 Kotimaisessa oopperassa.
Henkilöt.
Huom. Lindorfin, Coppeliuksen, Mirakelin ja Dapertutton, Andresin, Cochenillen, Franzin ja Pittichianaccion sekä Olympian, Antonian, Giuliettan ja Stellan osat esittää yleensä sama laulaja.
Synopsis.
Tapahtumapaikka ja -aika.
Prologi ja epilogi Lutherin kellariravintolassa Nürnbergissä, ensimmäinen näytös Spalanzanin luona, toinen näytös Crespelin asunnossa Münchenissä ja kolmas näytös Giuliettan palatsissa Venetsiassa; 1800-luvun alku.
Kultainen kukko

Kultainen kukko () on Nikolai Rimski-Korsakovin säveltämä ooppera, hänen viimeisensä. Teos kantaesitettiin kaksi vuotta Rimski-Korsakovin kuoleman jälkeen Pietarissa 1909. 
"Kultainen kukko" on meriupseerina toimineen ja Venäjän–Japanin sotaa vastustaneen Rimski-Korsakovin vastalause tsaarinvallalle, minkä vuoksi hän menetti virkansa konservatorion johtajana.
Synopsis.
Kuvitteellisessa todellisuudessa
Astrologi esittäytyy illan kulun ohjailijaksi ja näyttelijäksi. Hän kehottaa yleisöä kuuntelemaan alkavaa tarinaa tarkkaavaisesti.
Tsaarin palatsi. Tsaari Dodon oli nuorempana hurja mies mutta kaipaa vanhemmiten vain rauhaa. Duuma ei keksi keinoa maan suojelemiseksi vihollisilta, eivätkä keksi tsaarin pojatkaan. Astrologi auttaa lahjoittamalla tsaarille kultaisen kukon. Kukko vartioisi valtakuntaa ja korottaisi äänensä varoitukseen aina vihollisten uhatessa. Tsaari lepää, kunnes kukko kiekuu. Kahden ensimmäisen kiekumisen jälkeen Dodon lähettää poikansa yksi kerrallaan vihollista vastaan, mutta kolmannella hänen täytyy itse käydä taisteluun.
Öinen taistelukenttä. Dodon löytää lyödyt joukkonsa. Hänen poikansa ovat tappaneet toisensa, mutta vihollista ei näy missään. Aamunsarastuksesta ilmestyy kaunis nainen, joka kertoo olevansa Šemahan kuningatar, ilman kuninkaan tytär. Dodon rakastuu häneen oitis.
Pääkaupungin kadulla. Dodon palaa morsiamensa kanssa. Astrologi vaatii tsaarin morsianta korvaukseksi kukosta. Tsaari ei suostu esitykseen vaan surmaa astrologin. Kukko surmaa tsaarin yhdellä nokaniskulla ja katoaa Šemahan kera. Kansa jää miettimään neuvottomana ja pois tolaltaan, kuinka elää ilman tsaaria.
Astrologi tulee esiripun eteen ja ilmoittaa varaavansa elossa olemisen oikeuden itselleen ja Šemahalle; muut tarinana henkilöt hän kiroaa varjojen valtakuntaan.
Radio Aalto

Radio Aalto oli Sanoma-konserniin kuuluvan Nelonen Median omistama lifestyle-tyyppinen puolivaltakunnallinen kaupallinen radiokanava, jonka kuuntelijat olivat suurimmaksi osaksi kaupunkilaisia. Joulukuussa 2020 kerrottiin radiokanavan lopettavan vuodenvaihteessa ja korvautuvan uudella kanavalla Me Naiset Radio.
Historiaa.
Radio Aalto aloitti toimintansa 11. tammikuuta 2007. Toimiluvan se peri vuoden 2006 kierroksella lupansa menettäneeltä MTV Median Sävelradiolta. Aallon konsepti pidettiin salassa viime hetkiin saakka.
Alun perin kanava kulki työnimellä ”LadyFM”, ja sen piti aloittaa samaan aikaan Radio Rockin kanssa 1. tammikuuta 2007.
Radio Aallon alkuperäinen formaatti oli "pehmeät suosikit", joka vaihdettiin 24. elokuuta 2009 "rockiin ja tyylikkääseen poppiin". Aalto uudistui jälleen maaliskuussa 2011, kohdistaen ohjelmistonsa nyt 20–44-vuotiaisiin sekä monipuolistaen musiikkitarjontaansa. Kanavan ydinkohderyhmää ovat nykyisin 25–44-vuotiaat. Aallon tunnuslauseena oli vuodesta 2011 "Värikästä kuultavaa", josta luovuttiin vuodenvaihteessa 2016. Vuodesta 2016 vuoteen 2019 tunnuslause oli "Paras sekoitus". Tätä seurasi tunnuslause ”Kaikki suosikkisi”, joka jäi kanavan viimeiseksi. Myös kanavan viimeinen logo, joka oli yhdenmukainen muiden Nelonen Mediaan kuuluvien kanavien kanssa, jäi erittäin lyhytikäiseksi.
Radio Aallon musiikkipäällikkö oli Jussi Mäntysaari, joka seurasi tehtävässään Mikko Koivusipilää.
Ohjelmat ja musiikki.
Radio Aalto uudisti ohjelmiaan ja juontajiaan tammikuussa 2020.
2010-luvun lopulla Radio Aallolla oli tapana soittaa pelkkää joulumusiikkia useita viikkoja aina tapaninpäivään saakka.
Palkinnot.
Radio Aalto palkittiin vuoden 2009 Radio Gaalassa kategoriassa :
Taajuudet.
Radio Aallon taajuudet 1. tammikuuta 2020 alkaen.
ECall

eCall on eurooppalainen, EU:n alueella toimiva hätäpuhelupalvelu liikenneonnettomuuden sattuessa. eCall-hätäsoiton voi soittaa joko joku henkilöautossa olija, tai vakavan tieonnettomuuden seurauksena ajoneuvon sensorit voivat aktivoida yleiseurooppalaisen 112-hätäsoiton hätäkeskukseen automaattisesti. Ajoneuvon eCall-napin painaminen käynnistää hätäpuhelun, ja onnettomuuspaikan perustietojen lähettämisen. Vaikkei kukaan ajoneuvossa olijoista puhuisi, hätäkeskukselle lähetetään perustiedot onnettomuuspaikalta: tapahtumapaikan sijaintitiedot, ajoneuvon tunnistustiedot, aikaleima sekä ajoneuvon senhetkinen ja edeltävä sijainti. 31. maaliskuuta 2018 lähtien kaikissa uusissa EU-alueella myytävissä henkilöautoissa ja kevyissä kuljetusajoneuvoissa (M1- ja N1-luokan ajoneuvot) on pitänyt olla eCall-ominaisuus. Tästä syystä arvioidaan, että vuonna 2035 eCall-hätäviestipalvelu toimii miltei kaikissa EU-alueella tuolloin liikenteessä olevissa henkilöautoissa.
eCall-palvelun toivotaan säästävän 2 500 liikenteen kuolonuhrilta ja helpottavan kymmenien tuhansien loukkaantuneiden toipumista vuosittain. Joidenkin arvioiden mukaan eCall-palvelu voisi säästää jopa 20 miljardia euroa EU-alueen noin 160 miljardin euron tieliikenneonnettomuuksien kustannuksista.
Järjestelmän tiedonvälitys perustui alkuvaiheessa 2G- ja 3G-verkkoihin, mutta näiden matkapuhelinverkkojen sulkeutuessa on tapahtunut siirros 4G- ja 5G-mobiiliverkkoihin pohjautuvaan tiedonvälitykseen.
Ludwig Guttmann

Ludwig ”Poppa” Guttmann (3. heinäkuuta 1899 – 18. maaliskuuta 1980) oli saksalaissyntyinen neurokirurgi, joka on paralympialaisten perustaja ja vammaisurheilun keskeisiä vaikuttajia.
Guttmann oli Saksan johtavia neurokirurgeja ennen toista maailmansotaa. Hän työskenteli Breslaun juutalaisessa sairaalassa vuoteen 1939, jolloin hän joutui pakenemaan Englantiin. Guttmann aloitti työskentelyn Stoke Mandeville -sairaalan selkäydinvammaosastolla vuonna 1944. Guttmann pyrki kuntouttamaan potilaitaan, joista monet olivat entisiä sotilaita, siten, että he pystyisivät palaamaan normaalielämään mahdollisimman nopeasti. Yhdeksi keskeiseksi kuntoutusmuodoksi muodostui urheilu.
28. kesäkuuta 1948 Guttmann järjesti vammaisille ensimmäiset Stoke Mandeville -urheilukilpailut, joita järjestettiin tämän jälkeen vuosittain. Vuonna 1952 kilpailut muuttuivat kansainvälisiksi hollantilaisen joukkueen osallistuessa niihin. Vuonna 1960 kilpailut järjestettiin ensimmäistä kertaa paralympialaisten nimellä välittömästi varsinaisten olympialaisten jälkeen niiden isäntäkaupungissa Roomassa.
Maureen O’Hara

Maureen O’Hara (oik. Maureen FitzSimons, ) oli irlantilainen näyttelijä.
Ura.
O’Hara teki urallaan usein töitä ohjaaja John Fordin ja pitkäaikaisen ystävänsä John Waynen kanssa. Hänen ensimmäinen suuri elo­kuvansa oli "Jamaica Innin rannikkorosvot" (1939), jonka ohjasi Alfred Hitchcock. Samana vuonna hän näytteli Esmeraldan roolin elo­kuvassa "Notre Damen kellon­soittaja". Hän näytteli John Fordin ohjaamassa elo­kuvassa "Vihreä oli laaksoni" (1941), joka voitti parhaan elo­kuvan Oscarin vuonna 1941.
O’Hara puhui sujuvasti iiriä ja käytti sitä elo­kuvissa "Vaitelias mies" (1952), "Suuri paraati" ("The Long Gray Line", 1954) ja "Äitini on naiseni" ("Only the Lonely", 1991). Hänen muihin tunnettuihin elo­kuviinsa kuuluu muun muassa "Rio Grande" (1950).
O’Hara lopetti näyttelijän­uransa 1970-luvun alussa, mutta palasi näyttelemään 1990-luvun alussa. Vuonna 1991 hän esiintyi "Äitini on naiseni" -elo­kuvassa John Candyn ja Ally Sheedyn kanssa. Hänen viimeinen televisio­työnsä oli televisio­elo­kuva "The Last Dance" yhdessä muun muassa Eric Stolzin kanssa. Vuonna 2014 O’Haralle myönnettiin Oscar-kunnia­palkinto.
Yksityiselämä.
O’Hara oli naimisissa kolme kertaa, ja hänellä oli yksi lapsi.
Hullu Hatuntekijä

Hullu Hatuntekijä (Jervis Tetch) on fiktiivinen rikollinen DC Comicsin sarjakuvamaailmassa ja Batmanin vihollinen. Hän esiintyi ensi kerran "Batman"-lehdessä nro 49, ja hänet loivat Bob Kane ja Bill Finger. Hahmon alkuperä on Lewis Carrollin kirjassa "Liisan seikkailut ihmemaassa" (Hatuntekijän hahmo). Hän on myös tiedemies, joka keksii ja käyttää teknisiä mielenhallintalaitteita vaikuttaakseen uhriensa mieliin ja manipuloidakseen niitä. Hän on yksi Batmanin kestävimmistä vihollisista ja kuuluu vastustajakollegioon, joka muodostaa Batmanin rikollisten gallerian.
Taustaa.
Jervis Tetch syntyi köyhään perheeseen mutta oli hyvin älykäs. Hän ihastui alakoulussa Alice-nimiseen tyttöön. Kerran hän pyysi tyttöä tanssiaisiin mutta Alice ei ollut kiinnostunut Jervisistä "sillä tavalla". Tämä särki Jervisin sydämen. Hän onkin kidnapannut tämän monta kertaa.
Ensiesiintymisessään Hulluna Hatuntekijänä Tetch yrittää varastaa pokaalin Gothamin huviveneklubilta ja aloittaa rikosharrastuksen, joka päättyy Batmanin huijatessa häntä hänen yrittäessään ryöstää katsojia korkean yhteiskunnan hevosnäytöksestä. Tetch lähetetään myöhemmin Arkham Asylumiin (vaikka hänen kohtalonsa paljastetaan vasta Detective Comics #510:ssä). Hullua Hatuntekijää ei tämän jälkeen enää nähty Silver Agen sarjakuvissa. Myöhemmissä Silver Agen tarinoissa esiintyi huijarihahmoja, jotka väittivät Batmanille olevansa Hullu Hatuntekijä, kunnes oikea Jervis Tetch onnistui pakenemaan Arkhamista ja paljastamaan totuuden.
Tapani Kärkkäinen

Tapani Kärkkäinen (s. 1962) on suomalainen kääntäjä, toimittaja ja kustannustoimittaja, joka on perehtynyt erityisesti Puolan kulttuuriin ja kirjallisuuteen. Hän toimii myös av-kääntäjänä ja kouluttajana.
Kärkkäinen on suomentanut muun muassa Ryszard Kapuścińskin, Bruno Schulzin, Andrzej Sapkowskin, Hanna Krallin, Witold Szabłowskin ja Olga Tokarczukin teoksia.
Vuonna 2008 Kärkkäinen sai Erkki Reenpää -palkinnon ” taitavasta puolalaisen kirjallisuuden suomennostyöstä”. Samana vuonna hän sai Puolan kulttuuriministeriltä ansiomerkin Puolan kulttuurin edistämisestä. Vuonna 2011 Puolan presidentti myönsi Kärkkäiselle Puolan tasavallan ansiomerkkiritarikunnan ritarimerkin. Vuonna 2013 Kärkkäinen palkittiin Mikael Agricola -palkinnolla Tokarczukin "Vaeltajat"-romaanin suomennoksesta. Hänelle myönnettiin 2021 valtion viisivuotinen taiteilijaprofessoriapuraha.
Kari Salmelainen

Kari Salmelainen (s. 26. joulukuuta 1948 Kotka) on suomalainen televisiojuontaja. Hän juonsi "Napakymppiä" vuosina 1985–2002 sekä vuonna 1994 "Tosihemmot"-viihdeohjelmaa ja vuonna 2012 "eX-sinkku"-deittiohjelmaa. Alun perin hän tuli MTV:hen äänitysapulaiseksi. 
Ura.
Kari Salmelaisen isä oli autonasentaja, ja hänen äitinsä työskenteli myyjänä ensin kukkakaupassa, sittemmin naistenvaateliikkeessä. Perheeseen kuului myös Karin veli. Kansakoulun jälkeen Salmelainen työskenteli aluksi Kotkan satamassa ja rakennusmiehenä Kotkan ympäristössä. Myöhemmin hän toimi poikatyön ohjaajana Kymin seurakunnassa sekä nuoriso-ohjaajana Alppilan seurakunnassa Helsingissä ja Keuruulla. Irtisanouduttuaan hän kiersi Suomea kolme vuotta keikkamuusikkona eri yhtyeissä.
Lehti-ilmoituksen perusteella Salmelainen siirtyi MTV:lle aluksi lavastepajan työntekijäksi ja pari vuotta myöhemmin filmiryhmien äänittäjäksi, kunnes ohjaaja Ere Kokkonen pestasi hänet viihdetoimitukseen. Salmelaisen saatua mainetta verbaalisesti lahjakkaana hän ohjasi muiden muassa "Yökyö-peli-, Valehtelijoiden klubi"- ja "Soitellaan, soitellaan" -ohjelmia, joista viimeksi mainitussa hän esiintyi myös itse. Vuonna 1985 Salmelainen oli aloittamassa "Napakymppi"-ohjelmaa Markku Veijalaisen ja Markus Similän kanssa. Veijalainen oli tuonut ohjelmaformaatin Yhdysvalloista. Similän toimittua "Napakympin" juontajana ensimmäiset puoli vuotta hänen tilalleen tuli Salmelainen. 
Salmelainen on toiminut myös laulajana. Vuonna 1986 julkaistiin hänen ensimmäinen studioalbuminsa "Tahdon olla sun napakymppis". Salmelainen oli ehdolla vuoden 2004 europarlamenttivaaleissa keskustan listalla saaden 2 412 ääntä.
1990-luvun alussa Salmelainen rakensi itselleen Kanadan Vancouveriin talon, josta oli tarkoitus tulla hänen omien sanojensa mukaan loppuelämän pakopaikka. Kanadasta käsin Salmelainen matkusti puolen vuoden välein Suomeen nauhoittamaan "Napakympin" uudet jaksot. Hirmumyrsky Katrina vaurioitti Salmelaisen taloa pahoin loppukesällä 2005, ja myöhemmin hän myi talon.
Salmelaisen puoliso on ohjaaja Sirpa Teräs. Pari asuu Hämeenlinnassa. Salmelaisella ja Teräksellä on kummallakin aikaisemmasta suhteestaan yksi lapsi.
Kari Salmelainen oli marraskuussa 2014 vierailemassa suomalaisessa viihdeohjelmassa "Putous".
Palkinnot.
Salmelainen sai 1988 Telvis-palkinnon parhaana miespuolisena televisioesiintyjänä. Salmelainen palkittiin elämäntyöstään Venla-gaalassa tammikuussa 2018.
Televisiojuontaja

Televisiojuontaja on henkilö, joka juontaa televisio-ohjelmia. Televisiojuontaja voi näkyä ruudussa joko osittain tai kokonaan. Jälkimmäistä tilannetta kutsutaan ammattitermistössä kokovartalojuonnoksi, kun taas aiempaa niin sanotuksi profiili- tai potrettijuonnoksi.
Juontajatyyppejä.
Ohjelman konseptista ja sen myötä juontajaksi valitun persoonallisuudesta riippuen juontajat toimivat erilaisissa rooleissa:
Hyvän juontajan ominaisuuksia.
Televisiokonkari Heikki Kahila koulutti 1990-luvun puolivälissä televisiojuontajia ja luetteli tuolloin "Helsingin Sanomille" edellytyksiä alalle. Hänestä hyvältä juontajalta vaaditaan karismaa, yleissivistystä, rohkeutta, vapautta maneereista ja hyvää suomen kielen hallintaa, joka on erityisen usein hukassa. Kahila kertoi tavanneensa monia alalle haluavia, jotka eivät näe omassa puheilmaisussaan vikoja. Kun he sanovat että näinhän kaikki puhuvat, Kahila kertoo vastaavansa että ”ne kaikki puhuvatkin päin helvettiä”.
Kuvitteelliset juontajahahmot.
"Suomen hovi"- ja "Pohjantähden alla" -televisiosarjojen tuottajana Heikki Kahila toi 1980-luvun lopulla suomalaiseen televisioon myös uudenlaisen juontajatyypin, Taina Westin esittämän karkeasti käyttäytyvän täti-ihmisen Aune Asplundin. Yleisö ei lämmennyt juontajalle, joka ei esiinny omalla nimellään, näyttelee roolia haastatellessaan oikeita henkilöitä eikä yritä miellyttää katsojia. Paremmin otettiin vastaan vain pari vuotta myöhemmin Heimo Holopaisen narsistinen, mutta myös pistävän ironinen juontajahahmo ohjelmassa "Frank Pappa Show".
Ranskan liigacup

Coupe de la Ligue eli Ranskan liigacup oli cup-muotoinen jalkapallokilpailu, jossa aina hävinnyt joukkue putoaa seuraavalta kierrokselta pois. Liigacupin voittaja saa osallistua seuraavalla kaudella Euroopan UEFA Europa League -kilpailuun. Menestynein seura cupissa on Paris Saint-Germain jolla on kymmenen mestaruutta. Ranskan Liigacup on tosin päätetty lakkauttaa, ja näin ollen 2020 pelattu PSG-Lyon finaali jäi toistaiseksi Ranskan Liigacupin viimeiseksi otteluksi.
Menestyneimmät seurat.
Paris Saint-Germain (10) 1995, 1998, 2008, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020
Girondins de Bordeaux (3) 2002, 2007, 2009
Olympique de Marseille (3) 2010, 2011, 2012
RC Strasbourg (3) 1997, 2005, 2019
Vera Zvonarjova

Vera Igorevna Zvonarjova (, s. 7. syyskuuta 1984 Moskova, Venäjä) on venäläinen tennispelaaja. Zvonarjova viihtyy yhtä lailla kaikilla pinnoilla. Hänen valmentajanaan toimivat Jens Gerlach ja Aleksei Agejev. Hänen äitinsä Natalia Zvonarjova on pelannut maahockeyta ja voittanut olympiapronssia Moskovassa 1980.
Hän toimii International Rett Syndrome Foundationissa, jonka tarkoituksena on lisätä lasten kehitystä hidastavan Rettin oireyhtymän tuntemusta.
Ura.
Zvonarjova selviytyi vuoden 2003 Ranskan avoimissa puolivälieriin voitettuaan neljännellä kierroksella Venus Williamsin erin 2–6, 6–2, 6–4. Maannainen Nadja Petrova kuitenkin esti Zvonarjovan etenemisen semifinaalivaiheeseen luvuin 1–6, 6–4, 3–6. Tämä säilyi lähes kuusi vuotta Zvonarjovan parhaana saavutuksena Grand Slam -turnauksissa. Australian avoimissa 2009 hän pääsi välieriin voitettuaan muun muassa neljännellä kierroksella Nadja Petrovan. Välierissä hän hävisi maannaiselleen Dinara Safinalle eräluvuin 3–6, 6–7(4). Vuoden 2010 Wimbledonin tennisturnauksessa Zvonarjova pääsi finaaliin kukistettuaan välieräottelussa Tsvetana Pironkovan 3–6, 6–3, 6–2. Loppuottelussa hän hävisi Serena Williamsille 3–6, 2–6. Hän pääsi finaaliin myös Yhdysvaltain avoimissa 2010 voittamalla puolivälierässä Kaia Kanepin ja välierässä Caroline Wozniackin. Finaalissa hän hävisi kuitenkin Kim Clijstersille luvuin 6–2, 6–1.
Pekingissä 2008 Zvonarjova voitti olympiapronssia, kun hän kaatoi Kiinan Li Nan pronssipelissä 6–0, 7–5. Marraskuussa 2008 hän selviytyi WTA:n mestaruusturnauksen loppuotteluun, jossa hän hävisi Venus Williamsille eräluvuin 7–6(5), 0–6, 2–6.
Zvonarjova on voittanut urallaan kaksitoista WTA-kaksinpeliturnausta. Toistaiseksi arvokkaimman voittonsa hän saavutti Indian Wellsissä maaliskuussa 2009. Hän voitti loppuottelussa Ana Ivanovićin eräluvuin 7–6(5), 6–2 ja sai palkintorahaa 700 000 dollaria. Nelinpelissä hän on voittanut viisi WTA-turnausta, joista arvokkaimmat ovat Yhdysvaltain avoimet 2006 ja Indian Wells 2009. Sekanelinpelimestaruuden hän on voittanut Yhdysvaltain avoimissa 2004 ja Wimbledonissa 2006.
I Love It Loud

I Love It Loud on yhdysvaltalaisen hard rock -yhtyeen KISSin kappale, joka julkaistiin heidän albumillaan "Creatures of the Night" (1982). Kappaleen kirjoittivat basisti/laulaja Gene Simmons ja kitaristi Vincent Cusano (taiteilijanimeltään Vinnie Vincent). Singlen b-raitana oli Gene Simmonsin laulama kappale "Killer". Myös a-raidan lauloi Simmons. Kyseessä on Kissin ainoa single, jolla Simmons laulaa sekä a että b-raidan. 
Single ”I Love It Loud” julkaistiin vuonna 1982 ja oli viimeinen yhtyeen pitkäaikaisen levy-yhtiön Casablanca Recordsin kautta ilmestynyt single. Musiikkivideossa esiintyvät Gene Simmons, Ace Frehley, Paul Stanley ja Eric Carr. 
Musiikkivideo oli myös KISSin viimeinen musiikkivideo maskien kanssa ennen vuotta 1996. Vaikka musiikkivideolla ja singlen takakannessa annetaan ymmärtää, että Ace Frehley soitti kappaleessa soolokitaraa, todellisuudessa yhtyeen uusi kitaristi ja lauluntekijä Vinnie Vincent vastasi soolokitaraosuuksista.
Laulussa tulee häivytys ulos, mutta musiikki tulee kovempiäänisenä takaisin, ja sitten laulussa tulee häivytys ulos toisen kerran. Tämä idea otettiin The Beatlesin kappaleista Helter Skelter ja Strawberry Fields Forever.
Richard Widmark

Richard Widmark (26. joulukuuta 1914 Sunrise, Minnesota − 24. maaliskuuta 2008 Roxbury, Connecticut) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella osoitteessa 6800 Hollywood Boulevard.
Widmarkin kuuluisimpia elokuvia ovat muun muassa "Kuoleman suudelma" (Kiss of Death, 1947), "Suurkaupungin yö" (Night and the City, 1950), "Draama hotellissa" (Don’t Bother to Knock, 1952), "Nürnbergin tuomio" (Judgment at Nuremberg, 1961), "Näin valloitettiin Villi Länsi" (How the West Was Won, 1962) ja "Idän pikajunan arvoitus" (Murder on the Orient Express, 1974).
"Kuoleman suudelman" sivuosa psykopaattitappaja Tommy Udona muodostui monella tavoin merkittäväksi: siitä tuli tyyppikuva 1950-luvun taitteessa suositulle tavalle kuvata gangstereita mielisairaina, kun ennen sotaa heidän tekojaan perusteltiin sosiaalisin syin. Rooli ei kuitenkaan erityisesti leimannut Widmarkia toisin kuin vastaavat eräitä muita paljon myöhemmin; tämä johtui paljolti siitä, että hän teki myös hyvien miesten rooleja, joista erityisesti muistetaan uhrialttiin ja itsestään mitään välittämättömän lääkärin osa elokuvassa "Pakokauhun vallassa" ("Panic in the streets", 1950) jossa hän etsii keinoja kaihtamatta New Orleansin sokkeloista rikollisia, jotka ovat saaneet tappavan ruttokeuhkokuumetartunnan. 
Widmarkin puoliso oli syyskuusta 1999 lähtien Susan Blanchard.