Kujalnykin estuaari

Kujalnykin estuaari tai Kujalnykin limaani () on Odessan lahden luoteisosassa Mustanmeren pohjoisrannikolla, Velykyi Kujalnykjoen suulle muodostunut erittäin suolainen, suljettu suisto eli estuaari lähellä Odessan kaupungin rajoja, Ukrainassa.
Kujalnykin estuaari sijaitsee noin 13 kilometriä Odessasta pohjoiseen päin ja on maan suolaisin suljettu vesistö. Mustastamerestä suistoalueen erottaa hiekkainen maakaistale. Ukrainan Verh’ovna Rada hyväksyi 5. joulukuuta 2018 suiston luonnonalueet kansallisesti tärkeiksi lomakohteiksi, joiden piirissä on ”kiellettyä kaikki työ, joka johtaa maaperän, ilman ja veden saastumiseen, vahingoittaa viheralueita, edistää eroosioprosessien kehittymistä ja vaikuttaa kielteisesti alueen luonnon parantaviin resursseihin, terveys- ja ekologiseen tilaan”. Vuodesta 2022 lähtien estuaari on Kujalnykin kansallispuiston ydin. 
Neuvostoliiton aikainen lasten scifi-minisarja ”Elektronikin seikkailut” vuodelta 1979, tarkemmiin sarjan päähahmon pako kuvattiin Kujalnykin suiston rannoilla.
Nimi.
Joidenkin lähteiden mukaan toisaalta slaavilaisten kansojen kirjallisuudessa nykyisiä Odessan suistoja kutsuttiin "suolajärviksi". Niistä Kujalnykin rannalla sijaitsi yksi vilkkaan, Kiovasta Ros-Etelä-Bug-Kodyma-Kujalnik-jokia pitkin Bulgarian ja Kreikan rannoille kulkevan kauppareitin laitureista. Joten toisaalta venäläisen kielitieteilijän Aleksei Sobolevskin kirjoittamassa "Kielitieteellinen ja arkeologinen tutkimus"-teoksessaan väitetään muinaisten slaavien kutsuneen tätä suistoa laituripaikaksi tai laituriksi. Myös Guillaume Le Vasseur de Beauplanin kirjassa "Ukrainan kuvaus" todetaan, että Jezero Kujalnik tai Kujalnykjärvi on vain kahdentuhannen askeleen päässä merestä, kuhisee kaloja ja täältä löytyi "uskomattoman kokoisia" karppeja ja haukia. Niitä pyydystääkseen paikalle matkustivat ”kokonaiset karavaanit 80 kilometrin takaa tai kauempaakin”. Toki joidenkin lähteiden mukaan jo 1800-luvun alussa oli joitakin kansalaisia, jotka muun muassa pelkäsivät pulahtaa estuaarin veteen, koska siellä ei ollut kalaa. 1200-luvulla suistoa hallitsivat mongoli-tataarit ja sen vasemmalla rannalla kohoavalla tasangolla käytiin vuoden 1299 lopulla ja 1300 alussa ratkaiseva taistelu oikeudesta hallita Mustanmeren alueella. Taisto käytiin Tšingis-kaanin jälkeläisten, Jotši-kaanin pojan, Kultaisen ordan Nogai-kaanin ja yksisilmäisen temnikin Toqtan välillä. Joten tämän Beauplanin mainitseman nimen oletetaan liittyneen veden korkeaan suolapitoisuuteen viittavasta tataarinkielisestä sanasta "куелык", so. Kujelyk, mikä tarkoittaa tiheää, sakeaa tai pitoisuutta. 
Vuoteen 1917 asti suistoa kuitenkin kutsuttiin ruhtinas Mihail Vorontsovin saksalaistaustaisen henkilökohtaisen että sotilaslääkärin ja balneologian perustajan Erast Stepanovitš Andrejevin (tai Andrejevskin) mukaan Andrejevin estuaariksi. Hän kehotti ruhtinasta rakennuttamaan maan ensimmäisen mutakylpylän haavoittuneiden ja sairaiden avuksi ja toimi laitoksen johdossa alkaen vuodesta 1834. Pian kylpylän yhteydessä rakennettiin vesihuoltojärjestelmä, rautatie ja arkkitehti Papulovin suunnittelema Kujalnykin rautatieasema. Rakennusten ympärille perustettiin puisto ja ruusutarhoja, avattiin ravintoloita, järjestettiin kadunvalaistus ja veneretkiä. 
Kujalnykin suiston vesi muuttuu ajoittain vaaleanpunaiseksi levien kausittaisen lisääntymisen, suolalehtijalkaisten lisääntymiskauden ja halofiilisten eliöiden läsnäolon vuoksi. Siitä johtuvasti estuaaria kutsutaan myös vaaleanpunaiseksi mereksi. 
Synty.
Alun perin tämä suistoalue Mustanmeren luoteisrannikolla oli Velykyi Kujalnykin jokisuuta, mistä ajan myötä kehittyi meren rantaviivasta sisään pistävä lahti. 1300-luvulla joki- ja merihiekkakerrostumista muodostui särkkä tai kapea niemi, mikä erotti lahden merestä ja siitä tuli suljettu suisto. Vedenpinta ja suolapitoisuus estuaarissa vaihtelivat säännöllisesti ja kuivina vuosina suisto kuivui. Siitä johtuvasti vuosina 1907, 1925 ja 2014 Kujalnykin estuaari yhdistettiin Mustaanmereen.
Kuvaus.
Kujalnyk on lähellä Odessan kaupungin rajaa sijaitsevasta seitsemästä estuaarista neljänneksi suurin. Sen pituus on 28 tai 30 ja leveys 2,5–3,0 tai leveimmässä kohdassaan jopa 3,3 kilometriä. Estuaarin syvyys 1–2,6 tai jopa 7–7,5 metriä, sen vedenpinta on alhaisempi kuin meressä ja so. 5 tai keskimäärin 5,3 metriä merenpinnan alapuolella. Tämän vesistön alueella sijaitsee Ukrainan matalin paikka merenpinnan alapuolella. Pinta-alaltaan estuaari on 52 tai se vaihtelee 56–60 neliökilometrin välissä. Hiekkasavi- ja kalkkikivestä rannat ovat enimmäkseen 30–40 metriä korkeita. Veden lämpötila kesällä on +28–30 °C ja talvella 0–+3 °C. Vesi sisältää kalsium-, magnesium-, kalium-, jodidi-, bromidi-, kloridi- ja rikki- jne. yhdisteiden suoloja. Suolapitoisuus keskimäärin on 74,3 ppm ja enimmäismäärin jopa 296 prosenttia. Pohja on mutainen ja lähellä rantoja se on sekä mutaista että hiekkaista. Pohjasedimenttejä edustaa musta ja tummanharmaa muta, minkä kerroksen paksuus 0,5–2,5 metriä ja minkä kokonaisvarannot noin 24 tuhatta kuutiometriä. Kujalnykin estuaaria sanotaan liete-, muta- ja suolavesialtaaksi, jonka parantavat ominaisuudet ovat verrattavissa Kuolleeseenmereen.
Kujalnykin suiston tärkein ravinnonlähde on maanalaiset pohjavesikerrokset. Suistoon virtaavat 150 kilometrin pituinen Velykyi eli Suuri Kujalnykjoki ja useat pienet joet, joista suurimpien joukkoon kuuluvat Krasnosilkan ja Iljinkan alueiden joet. Keskimäärin jokien, lukuisten purojen, suiston rannoilla olevien rotkojen ja rannikkokylien valumien ansiosta suisto saa 17–26 miljoonaa kuutiometriä vettä vuodessa. Lisäksi Kujalnyk täyttyy jopa 23 miljoonan kuutiometrin verran sateiden ja lumensulamisvetten kustannuksella. Samaan aikaan Kujalnykin suistosta haihtuu vuosittain noin 42 miljoonaa kuutiometriä vettä. Eli kuivina vuosina, kun talvet ovat vähälumiset, suisto kuivuu, ja täyttyy yksinomaan yhden tai useamman voimakkaan kevättulvan aikana, minkä jälkeen vedenpinta pysyy vakiona 5–7 vuotta.
Täällä elää harvinaisia eläimiä ja kasvaa suolaista ympäristöä kestäviä kasveja. Kujalnykin suiston kasvit kuten kevätruusuleinikki, tataarikaali, isohöyhenheinä, lakritsikasvit ym. edustavat Ukrainan aroaluetta. Tällä hetkellä suiston arokasvit ovat suojeltuja Kujalnykin kansallispuiston alueella.
Käyttö.
Ensimmäiset asutukset Kujalnykin estuaarin alueella ovat peräisin ensimmäisen vuosituhannen alusta eaa. ja lähistöltä on löytynyt skyyttien kumpuja että kreikkalaisen asutuksen jäänteitä 3.–4. vuosisadalta eaa. Aikoinaan merestä "irronneen" estuaarin suolaiset vedet tiivistyivät suolavedeksi tai kylläiseksi suolaliuokseksi, minkä esiintymät määrittelivät jonkin aikaa tämän paikkakunnan historiaa. Keskiajalla 1400-luvun puolivälissä suistoalueesta tuli laajamittaisen suolalouhinnan paikka. Joidenkin lähteiden mukaan ensimmäinen maininta estuaarista on vuodelta 1442, jolloin Jan Długosz teoksessaan "Puolan historia" kuvaili, kuinka Władysław III lopetti aateliston kanssa käydyn kiistan estuaarin ja meren omistuksesta. Jo vuonna 1484 turkkilaiset valloittivat Mustanmeren pohjoisalueen. Vuonna 1540 Krimin kaani Sahib Giray ja Puolan kuningas Sigismund II Augustus allekirjoittivat sopimuksen, mikä koski ja salli suolan tullimaksutta kuljettamista Puolaan ja Länsi-Eurooppaan, missä suola oli tuolloin kullanarvoista. Suolapitoisuutensa vuoksi Kujalnykin suistoalueesta tuli 1600–1700-luvun puolivälissä zaporižžjalaisten kasakkojen ja tšumakkien eli Ukrainan keskiaikaiset suolakauppiaiden ”kalastusalue”, josta toimitettiin ja myytiin suolaa eri puolilla Eurooppaa. 1800-luvun lopulla alkoi halvempi Krimin ja Donetskin kivisuola syrjäyttää Odessan suolan markkinoilta. Tämän jälkeen vuonna 1931 Odessan pormestari lopetti Kujalnykissa suolalouhinnan, koska sekä Krimillä että Donetskissa onnistuttiin laajentamaan vuorista suolan louhintaa ja myyntiä. Kujalnykin suolakaudesta jäivät jäljelle suistossa edelleen törröttävät puiset pylväät. 
Estuaarin toinen ainutlaatuinen piirre piilee sen pohjassa, missä on sekä lietettä että mustaa ja tummanharmaa mutaa, jonka varannot ovat erityisen suuret. Ensimmäinen lääketieteellinen laitos rakennettiin estuaarin oikealle rannalle vuonna 1833 tai 1834 ja virallisesti sitä kutsuttiin "Limaanin loka- ja hiekkakylpyjen terveydenhuoltokeskukseksi". Kujalnykin varrella sijaitseva mutakylpylä ja lomakeskus oli yksi maan vanhimmista balneologisista lomakohteista. Laitoksen kerrotaan tuoneen suistoalueelle merkittävää mainetta, jolloin sen rannoilta saatavaa "Kujalnyk"-nimistä vettä juotiin yleensä hiilihapotetun kivennäisveden "Boržommin”, kauppamerkiltään Borjomin rinnalla. Vielä ennen Itä-Ukrainan sotaa parantolan pääasiakkaita olivat Donbassin kaivostyöläiset ja Krimin merimiehet. Vuonna 2014 varsinaisia lomailijoita täällä ei enää käynyt, mutta lähes kaikkiin tyhjiin tiloihin asettuivat tilapäisesti näiltä edellämainituilta paikkakunnilta saapuneet uudelleenmuuttajat. Helmikuussa vuonna 2015 heitä asui täällä noin sataviisikymmentä ihmistä, joista 32 oli pyörätuolin käyttäjiä. Vapaaehtoiset auttoivat saamaan rahat riittämään. Tällä hetkellä mutakylpylärakennuksessa on irrotettu kaikki metalliset osat ja myyty keräyksiin, paikat ovat kasvaneet umpeen kasvillisuutta. Ihmiset lääkitsevät itse itseään, polskuttelevat uima-altaassa ja sotkevat itseään mutaan.
Estuaarin tämänhetkinen tilanne.
Tällä hetkellä Odessan alueella sijaitseva Ukrainan "kuollutmeri" on erityisen epäsuotuisassa kunnossa Velykyi Kujalnykjoen valuma-alueen kuivumisesta johtuvasti, estuaari kuivuu ja siirtyy hitaasti kohti "suolalätäkön" tilaa. Ennen vuotta 2014 viimeisten viiden vuoden aikana vesimassojen virtaus pienistä joista suistoon että sademäärä koki vähentymisen, mikä on johtanut suiston merkittävään madaltumiseen.Joidenkin vuonna 2012 julkaisemien tietojen mukaan Velykyi Kujalnykjokeen virtaavien jokien koko virtauksesta enintään 15% saavuttaa suiston. Jos vuosina 2008–2011 suistoalue madaltui 6–8 senttimetriä vuosittain, vuonna 2012 sen pinta laski yli 20 cm verran ja veden suolapitoisuus kolminkertaistui optimaaliseen verrattuna. Odessan ekologisen yliopiston tutkijoiden elokuussa vuonna 2012 julkaiseman arvioinnin mukaan kaikki tämä johtaa biologisesti aktiivisen lääkemudan tuhoutumiseen ja menetämme Kujalnykin estuaarin kuin ainutlaatuisen balneologisen kohteen seuraavien kahden tai kolmen vuoden aikana. Vuonna 2012–2013 vedenpinta laski 16 senttimetriä. Vuonna 2014 asennettiin estuaarin ja meren väliin 540 metrin pituinen putki, jonka kautta merivettä laskettiin matalaan suistoon useiden kuukausien ajan ja Kujalnyk täyttyi 6-8 miljoonalla kuutiometrillä merivedellä. Asiantuntijoiden laskelmien mukaan Kujalnykin suiston vedenpinta nousi tuolloin vuodessa 34 senttimetriä. Asiantuntija lisäsi, että laskelmien mukaan estuaarin ekosysteemi vakiintuu kolmen vuoden kuluessa, jos putki on käytössä koko tämän ajan. Syyskuussa v. 2020 raportoitiin, että Kujalnykin suisto kärsii edelleen kuivuudesta ja useista ympäristöongelmista enemmän kuin koskaan ja on täydellisen kuivumisen partaalla.
Lisäksi Velykyi Kujalnykjoen virtauksen mukana suistoon kantautuu suuri osa saasteista. Alueen erityispiirre on energian ja öljyn uudelleenlastauslaitosten sekä niiden kuljetusreittien läheisyys. Suistovesien saastuminen johtuu käsittelemättömän jäteveden, myrsky- ja sulamisveden, ihmisen toiminnan aiheuttamien likavesien, pohjaveden suodatuksen ja ilmakehän sateiden mukanaan tuomien suspendoituneitten hiukkasten laskeutumisesta.
Myös täällä yötä päivää kaivetaan laittomasti hiekkaa, mitä kuljetetaan rakennusmateriaaliksi kaikkialla Ukrainassa. Ekologisesti tämä pahentaa suiston rinteitä, missä on paljon lintujen pesimäpaikkoja. Lisäksi estuaarista uutetaan parantavaa mutaa, jota myydään Ukrainan ulkopuolella Kuolleenmeren mudan nimellä ja pidetään osana Kuolleenmeren kosmetiikkaa. Maaperää louhitaan ja kaivinkoneet lastaavat sitä suiston pohjalta jopa puolentoista metrin syvyydestä.