Keski-Amerikan ja Pohjois-Andien intiaanit

Keski-Amerikan ja Pohjois-Andien intiaanit ovat Länsi-Intian, Keski-Amerikan eteläosien ja Etelä-Amerikan pohjoisrannikon alkuperäiskansoja. Alue ei vastaa mitään vakiintunutta maantieteellistä rajausta, mutta sen alkuperäiskulttuureilla ja -kielillä on useita yhteisiä piirteitä.
Alueella oli ennen eurooppalaisten saapumista suuri määrä päällikkökuntia ja paikalliskulttuureja, jotka harjoittivat metsästystä, kalastusta, keräilyä ja monilla alueilla myös maataloutta. Tärkeimmät viljelykasvit olivat maniokki, maissi, bataatti ja papu, ja osalla kansoista oli kehittyneitä kastelu- ja pengerrysjärjestelmiä. Metsästäjä-keräilijät muodostivat pieniä ja löyhiä yhteisöjä. Maanviljelyskulttuureilla oli jopa tuhansien asukkaiden kyliä ja suuria temppelikeskuksia. He valmistivat myös keramiikkaa ja metalliesineitä. Muiscat perustivat Kolumbian ylängölle feodaalisesti hallittujen pikkuvaltioiden liiton. Muilla alueilla päällikkökunnat koostuivat yleensä vain muutamista kylistä.
Eurooppalaisten valloitukset 1500-luvulta alkaen johtivat alkuperäisväestön rajuun vähenemiseen ja kulttuurien romahdukseen. Monet yhteiskunnalliset rakenteet, kielet ja perinteet hävisivät kokonaan, ja alkuperäiskansat sulautuivat siirtomaaväestöön tai vetäytyivät eristyneille alueille. Mantereen alkuperäiskansat ovat sopeutuneet valtakulttuureihin vaihtelevassa määrin, ja monet joutuvat kamppailemaan yhteiskunnallisen ja taloudellisen osattomuuden kanssa. Länsi-Intian saaristosta alkuperäiskulttuurit ja -kielet ovat hävinneet kokonaan.
Maantiede.
Keski-Amerikan ja Pohjois-Andien alue kattaa Länsi-Intian saariston, Keski-Amerikan Guatemalasta etelään, Etelä-Amerikan luoteisrannikon ja Orinocon suun. Alueeseen osittain tai kokonaan kuuluvia maita ovat El Salvador, Honduras, Nicaragua, Costa Rica, Panama, Kolumbia, Ecuador ja Venezuela sekä lukuisat Karibian saarivaltiot. Kyseessä on kulttuurimaantieteeseen perustuva rajaus, joka ei vastaa mitään vakiintuneessa käytössä olevaa poliittista tai geologista aluetta.
Alue sijaitsee kokonaisuudessaan tropiikissa. Vuodenajan vaihtelu näkyy lähinnä sademäärissä, ei niinkään lämpötiloissa. Alankojen ilmasto on kuuma, mutta Keski-Amerikan ja Pohjois-Andien vuoristossa ilmasto on lauhkea. Myös jotkin saarista ovat vuoristoisia. Suuri osa alueesta on trooppista metsää, mutta siihen kuuluu myös kuivia ruohomaita.
Historia.
Keski-Amerikka ja Pohjois-Andit ovat arkeologisesti rikasta seutua. Alueelle syntyi ajanlaskua edeltäneinä vuosituhansina lukuisia paikallisia kulttuureja. Noin vuosina 1000–1500 jaa. se oli tärkeä välittäjä Mesoamerikan ja Keski-Andien korkeakulttuurien välillä.
Suuri osa Keski-Amerikan ja Pohjois-Andien intiaaneista oli esikolumbiaanisen ajan lopulla järjestäytynyt päällikkökunniksi. Niistä merkittävimpiä olivat Kolumbian ylängön muiscat, Pohjois-Andien coconucot, pijaot, páezit, puruhát, canat ja paltat sekä Isojen-Antillien tainot. Asutus oli keskittynyt kyliin ja kaupunkeihin, joiden pääasiallinen elinkeino oli maatalous. Esikolumbiaanisen ajan lopulla Keski-Amerikan kansat joutuivat Costa Rican alueella kosketuksiin laajenevan Asteekkivaltakunnan kanssa. Pohjois-Andien tsáchilat ja páezit olivat kosketuksissa Inkavaltakunnan kanssa.
Eurooppalaisten valloitukset vuodesta 1492 alkaen aiheuttivat alueen alkuperäiskansoille suurta tuhoa. Keski-Amerikan ja Pohjois-Andien alue oli ensimmäinen, jonka ”Uuteen maailmaan” saapuneet espanjalaiset tutkivat. Suurimmassa osassa Latinalaista Amerikkaa intiaanikulttuurit säilyivät melko hyvin, mutta Keski-Amerikassa ja Pohjois-Andeilla alkuperäisväestön määrä laski nopeasti ja monet esikolumbiaaniset kielet ja kulttuurit hävisivät kokonaan. Romahdukseen vaikuttivat sekä espanjalaisten valloittajien julmuus että eurooppalaisten mukanaan tuovat kulkutaudit. Suurin vaikutus oli sairauksilla. Eurooppalaisten meriteitse käymän kaupan vuoksi Etelä-Amerikan pohjoisosien väestön painopiste alkoi siirtyä rannikoille. Valloittajien silmissä alue menetti nopeasti merkitystään, kun Meksikon ja Perun luonnonvarat ja alkuperäiskansat osoittautuivat rikkaammiksi ja helpommin hyödynnettäviksi.
Länsi-Intian alkuperäiskansat hävisivät eurooppalaisten saavuttua käytännössä kokonaan, mutta osa pakeni mantereelle, jossa eurooppalainen vaikutus oli vähäisempää. Saarille jäänyt alkuperäisväestö sulautui Afrikasta tuotuihin orjiin, jolloin alueen perinteiset kulttuurit ja etniset identiteetit katosivat. Rannikolle paenneiden karibien ja orjien jälkeläisistä syntyi garifuna-kansa. Sekä entiset orjat että rannikon alkuperäiskansat tekivät siirtomaa-ajalla yhteistyötä englantilaisten kanssa ja pyrkivät näiden kanssa heikentämään Espanjan valtaa alueella. Suurin osa mantereen päällikkökunnista romahti 1600-luvun loppuun mennessä, eikä yksikään ole säilynyt 2000-luvulle. Esikolumbiaaniset yhteiskunnat ja taloudelliset järjestelmät korvautuivat eurooppalaisella elämäntavalla, jonka omaksumiseen virallinen politiikka kannusti.
Keski-Amerikan ja Pohjois-Andien esihistorialliset kulttuurit tunnetaan heikosti. Eurooppalaistaustaiset seikkailijat, sotilaat ja lähetyssaarnaajat laativat joitakin kirjallisia selontekoja, mutta monet laajallekin levinneet kulttuurit tunnetaan vain arkeologisista lähteistä. Alueen kulttuureissa voidaan kaikesta huolimatta havaita tiettyjä yhteisiä piirteitä.
Esikolumbiaaniset kulttuurit.
Yhteiskunta.
Keski-Amerikan ja Pohjois-Andien alueella oli paljon pieniä päällikkökuntia mutta ei suuria valtioita. Suurin osa päällikkökunnista käsitti vain yhden kylän tai enintään muutamia lähekkäisiä kyliä. Ihmiset jakautuivat yhteiskuntaluokkiin, joista osa oli perinnöllisiä. Keskitetyimmät yhteiskunnat olivat yleensä maatalouteen perustuvia. Metsästäjä-keräilijöiden järjestäytyminen tapahtui vain paikallisyhteisön tasolla. Heillä ei yleensä myöskään ollut yhteiskuntaluokkia.
Pohjois-Andien muiscat perustivat useita pikkuvaltioita, joiden hallintojärjestelmää on kuvattu feodaaliseksi. Ne kävivät laajaa kauppaa ja valmistivat korkeatasoisia savi- ja metalliesineitä. Markkinoita järjestettiin säännöllisesti, ja valuuttana käytettiin kaakaopapuja. Muilla alueilla päällikkökunnat muodostivat joskus löyhiä liittoja. Suuret liittokunnat olivat kuitenkin harvinaisia. Sosiaalinen liikkuvuus perustui sotimiseen. Joskus sodissa valloitettiin maa-alueita pysyvästi.
Päällikköä pidettiin puolijumalallisena. Hänellä oli paljon valtaa ja omaisuutta. Aatelisto oli yleensä perinnöllinen, mutta sen asema saattoi perustua myös omaisuuteen tai sodassa saavutettuun kunniaan. Aateliset nauttivat etuoikeuksista ja ihailusta, mutta heillä oli suhteellisen vähän poliittista valtaa. Tavallisen kansan alapuolella olivat orjat, jotka yleensä olivat sotavankeja. Vangitut miehet yleensä surmattiin. Naisvangeista tuli usein vaimoja tai jalkavaimoja, ja heidän lapsensa olivat vapaita yhteisön jäseniä. Arawakin kieli sai karibien yhteiskunnassa aseman naisten kielenä, kun vankivaimojen kulttuuri vaikutti valloittajien kulttuuriin. Korkea-arvoisilla miehillä oli joskus useita vaimoja. Asema ja omaisuus periytyivät yleensä äitilinjassa.
Talous.
Keski-Amerikan ja Pohjois-Andien yleisin elinkeino oli kaskiviljely, jota tuettiin keinokastelulla ja paikallisesti myös penkereiden rakentamisella. Tärkeimmät viljelykasvit olivat maniokki, maissi, bataatti ja papu. Lisäksi kasvatettiin vihanneksia, trooppisia hedelmiä ja puuvillaa. Maatalouden tuottavuus oli hyvä. Metsäalueen intiaaneista poiketen viljely oli pelkästään miesten työtä.
Joillakin alueilla maatalous oli hyvin yksinkertaista tai sitä ei harjoitettu lainkaan. Metsästyksellä ja kalastuksella eläneitä kansoja olivat esimerkiksi Antillien karibit, chocót ja motilónit.
Maalla matkustettiin kävellen ja jokia pitkin tai saaristossa kanootilla. Kanto- tai vetojuhtia ei ollut. Kauppareitit ulottuivat tästä huolimatta laajalle.
Uskonto.
Uskonto perustui luontoon ja sen ilmiöihin. Šamaanit harjoittivat taikuutta ja parannustaitoja. Tiheän asutuksen alueilla oli temppeleitä ja seremoniakeskuksia, joiden kulttia ammattipapit ylläpitivät. Nicaraguassa ja sitä pohjoisemmilla alueilla uskonnossa oli asteekkivaikutusta. Antillien arawakkien uskonnon omaleimainen piirre oli "zemiksi" kutsuttu kaiverrettu kiviesine, joka kuvasti kotitaloutta suojelevaa henkiolentoa. Muiscat harjoittivat ihmisten uhraamista ja antillien karibit rituaalista kannibalismia.
Asutus ja arkkitehtuuri.
Asumusten ja kyläyhteisöjen koko riippui elinkeinosta. Metsästäjä-keräilijöiden ja kalastajien väentiheys oli alhainen ja talot pieniä. Suurimmat asutuskeskukset syntyivät kehittyneen maatalouden alueilla. Talojen koko ja muoto vaihteli. Seinät tehtiin yleensä risuista ja oljista tai savitiilestä ja katto palmunlehvistä.
Muiscat ja ngäbet rakensivat isoja kyliä, joissa usein oli palatseja ja temppeleitä ja jotka oli ympäröity paaluvarustuksin. Suurimmat asutuskeskukset sijaitsivat antilleilla, missä arawakit asuivat jopa hengen yhteisöissä. Arawakit olivat Keski-Amerikan ja Pohjois-Andien ainoa kansa, joka rakensi uskonnollisiin kokoontumisiin tarkoitettuja suuria aukioita ja pallopelikenttiä.
Aineellinen kulttuuri.
Miltei kaikki Keski-Amerikan ja Pohjois-Andien kansat valmistivat keramiikkaa, jossa oli sekä Mesoamerikan että Andien sivilisaation vaikutusta. Mantereella se oli saaristoa runsaslukuisempaa ja monimuotoisempaa. Korkeatasoista keramiikkaa valmistivat muun muassa muiscat, chorotegat, ngäbet ja nicaraot. He työstivät myös jadea ja muita kivilajeja sekä kuparia, kultaa ja erilaisia lejeerinkejä. Metalleista valmistettiin koruja ja arvoesineitä mutta vain vähän käyttöesineitä.
Alueen alkuperäiskansojen merkittävä keksintö oli riippumatto. Muita huonekaluja käytettiin hyvin vähän. Korien punominen oli naisten työtä.
Vaatetus oli yksinkertaista. Miehillä oli yleensä vain lannevaate ja naisilla lyhyt hame. Arkeologisessa aineistossa on säilynyt hyvin vähän kankaita. Keho koristeltiin maalauksin, tatuoinnein ja koruin. Koruja ja muita somisteita valmistettiin sulista, jaloista ja puolijaloista kivistä sekä metalleista.
Väkiluku.
William Denevan on arvioinut, että Keski-Amerikassa asui 1400-luvun lopulla 5,6 miljoonaa ja Karibian saaristossa 5,8 miljoonaa ihmistä. Nykyisen Kolumbian alueella asui 1500-luvun alussa arviolta 2,5–12 miljoonaa ihmistä enimmäkseen Pohjois-Andien alarinteillä ja Karibianmeren rannikolla. Venezuelan esihistoriallisesta väkiluvusta ei ole tarkkaa tietoa, mutta summittaisena arviona on esitetty noin miljoona ihmistä lähinnä sisämaassa. Ecuadorissa asukkaita oli arviolta – .
Nykytilanne.
Länsi-Intian alkuperäiskulttuurit katosivat eurooppalaisvalloituksen seurauksena. Myös mantereen päällikkökunnat ovat hävinneet, ja alkuperäiskansat ovat joko omaksuneet valtakulttuurin tai elävät pienissä, eristäytyneissä yhteisöissä. Niiden väkiluku on esikolumbiaanista aikaa pienempi ja maatalous heikommin tuottavaa. Alkuperäiskulttuurien aikoinaan harjoittama metallurgia on unohtunut kokonaan. Esikolumbiaanisen ajan poliittiset rakenteet ovat kadonneet, eikä monumentaaliarkkitehtuuria tai järjestäytynyttä sodankäyntiä enää esiinny.
Osa alkuperäiskansoista on kyennyt vaikeuksista huolimatta menestymään. Panaman kunat ovat pitkälti espanjalaistuneet, mutta heidän värikäs pukeutumisensa on osoittautunut turismin kannalta edulliseksi. Myös Hondurasin lencat ovat espanjalaistuneet, mutta turismi ei heidän keskuudessaan ole merkittävä elinkeino. Koillis-Kolumbian goajirot luopuivat perinteisestä kaskiviljelystä jo 1550-luvulla ja alkoivat kasvattaa Euroopasta tuotuja vuohia ja nautakarjaa. Hondurasin ja Nicaraguan alkuperäiskansat kykenivät pitkän aikaa pysymään melko riippumattomina eurooppalaistaustaisesta väestöstä, mutta nykyään heidän taloudellinen ja poliittinen asemansa on heikko.
Pohjois-Andien ja Keski-Amerikan kulttuurialueella asuu nykyään noin 6 miljoonaa intiaania. Suurimmat alkuperäisväestöt ovat Ecuadorissa ja Kolumbiassa, missä molemmissa niihin kuuluu yli miljoona henkeä.