Mindaugas

Mindaugas (myös Mendog ja Mindowe) (1200–1263) oli ensimmäinen tunnettu Liettuan suuriruhtinas ja ainoa Liettuan kuningas. Mindaugasin valtakausi kuninkaana kesti kymmenen vuoden ajan, kunnes hänen veljenpoikansa Treniota ja herttua Daumantas murhasivat hänet. Vaikka hänen valtakautensa olikin levotonta aikaa, nykyään Liettuassa Mindaugasia pidetään maan perustajana ja länsimaisen kulttuurin tuojana.
Suuriruhtinas.
Mindaugasin sukutaustasta ei tiedetä kuin se, että Liivinmaan riimikronikan mukaan hänen isänsä oli merkittävä kuningas ("ein kunic grôβ"). Liettualaisen historioitsija Tomas Baranauskasin mukaan Mindaugasin isä oli mahdollisesti Henrikin Liivinmaan kronikassa vuonna 1213 mainittu nimeämätön ruhtinas.
Mindaugas hallitsi aluksi Aukštaitijaa eli niin sanottua Varsinais-Liettuaa. 1200-luvulla Kalparitaristo, paavi sekä Saksan keisari kiinnostuivat kaikki Liettuan alueista ja vuonna 1236 se mainitaan yhtenä valloitettavana pakana-alueena. Paavi Gregorius IX julisti erityisen ristiretken Liettuaan ja Žemaitijaan vuonna 1236. Volkwinin johtamat kalparitarit hävisivät Mindaugasin kilpailija Vykintasin johtamille žemaitijalaisille Saulen taistelussa 22. syyskuuta 1236. 
Liivinmaan riimikronikan mukaan Mindaugas oli vuoteen 1238 mennessä koonnut valtansa alle kaikki liettualaiset maat. Muissa lähteissä yhdistämistä tapahtui vielä myöhemmin 1230-luvulla ja vielä 1240-luvullakin. Rusilaisissa lähteissä Mindaugasia kutsutaan suuriruhtinaaksi ("Veliki knjaz"), mikä tarkoittaa, että hän oli useamman ruhtinaan pää. Vuodesta 1245 häntä kutsutaan latinankielisissä lähteissä nimellä "Supreme Rex" ja että hän hallitsi kaikkia liettualaisia maita, sekä niiden lisäksi eteläistä Seloniaa, Mustaa Rusia ja mahdollisesti Minskiä ja Breslavia. Vuonna 1239 hän oli lähettänyt poikansa Vaišvilkasin hallitsemaan Novgorodia. Mindaugasin vallan tunnustivat myös ilmeisesti muinaispreussilaiset Nadruvia, Skalvia sekä jotvingialaiset Sudovian pohjoisosassa.
Kuninkaana.
Vuonna 1248 Mindaugas lähetti veljenpoikansa Tautvylasin, Edivydasin ja Saulen taistelun voittaja Vykintasin valtaamaan Smolenskia, mutta yritys epäonnistui. Sittemmin Mindaugasin pyrkimys vallata näiden alueet Liettuassa johtivat sisällissotaan, jossa Tautvylas, Edivydas ja Vykintas solmivat Mindaugasin vastaisen liiton Saksalaisen ritarikunnan ja Galitsian ja Volynian kanssa. Mindaugas puolestaan lahjoi ritarikunnan Andreas von Stirlandin puolelleen. 
Paavi Innocentius IV kastoi Mindaugasin vuonna 1251 ja vastineeksi siitä Mindaugasista tuli kuningas. Kesällä 1251 Mindaugas ja hänen puolellaan olleet kalparitarit torjuivat Tautvylasin hyökkäyksen Vorutan linnaan. Tappion jälkeen Tautvylas pakeni Galitsiaan ja tehtiin rauha, jossa Mustan Rusin (lat. Ruthenia Nigra) hallitsijaksi nousi Galitsian ruhtinas Daniel Romanovitšin poika Roman ja Polotskin ruhtinaskunnan johtoon nousi Tautvylas. Mindaugasin ja hänen vaimonsa Mortan virallinen kruunaaminen tapahtui vuonna 1253 ja kruunauksen suoritti paavia edustanut Chelmnon arkkipiispa. Oletettua kruunauspäivää 6. heinäkuuta pidetään Liettuassa nykyin kansallisena juhlapäivänä. Mindaugas rakennutti kirkon Vilnaan nykyisen katedraalin paikalle, mikä viittaa siihen että Vilna oli jo tuolloin Liettuan keskus. Vuosina 1251–1261 Liettuan ja Liivinmaan välillä vallitsi pitkä rauha. Tänä aikana Liettua laajentui itään rusilaiselle alueelle. Mindaugas solmi rauhan myös Galitsian kanssa, jonka ruhtinas Daniel Romanovitšin poika Shvarnille hän naitti tyttärensä. Vuonna 1259 Kultaisen ordan mongolit hyökkäsivät Liettuaan pystymättä kuitenkaan alistamaan sitä.
Valtakauden loppu.
Žemaitijalaiset olivat Memelin (nyk. Klaipėda) perustamisen jälkeen vuonna 1252 hyökkäilleet jatkuvasti Saksalaista ritarikuntaa vastaan. Heidän voitettuaan ritarikunnan joukot Skuodassa 1259 kuurit kapinoivat ja semgallit irtautuivat ritarikunnan hallinnasta. Semgallien voitettua Durben taistelun vuonna 1260 kuurit vapautuivat kokonaan ja muinaispreussilaiset aloittivat kapinan. Ritarikunnan elpyessä vuonna 1261 žemaitijalaiset pyysivät apua Mindaugasilta tämän sisarenpojan Treniotan välityksellä. 
Mindaugas suostui ja keräsi sotaliittouman ritarikuntaa vastaan. Sota ritarikuntaa vastaan merkitsi Liettuan palaamista pakanallisuuteen, vaikka Mindaugas itse ei tiettävästi katolilaisuudesta luopunut. Mindaugasin sotakoalitioon kuului Liettuan hallitsemat rusilaiset ruhtinaskunnat Polotsk ja Vitebsk, sekä Novgorod. Hyökkäyksiä tehtiin Liivinmaalle, puolalaiseen Masoviaan ja ritarikunnan läntisille alueille muinaispreussilaisten tukemiseksi. Treniota omistautui sodalle lännessä, ja Mindaugas toimi puolestaan idässä. Kaksikon välit kiristyivät ritarikunnan kukistettua Liivinmaan kapinalliset. 
Perintö.
Mindaugasin tappoi lopulta hänen vaimokseen ensimmäisen puolison Mortan kuoleman jälkeen ottama vaimo, joka oli jo Nalšian ruhtinas Daumantasin aviopuoliso. Treniotan rohkaisemana Daumantas tappoi Mindaugasin ja hänen kaksi poikaansa vuonna 1263. Treniota nousi Mindaugasin seuraajaksi, vaikkakin hänen valtakautensa jäi melko lyhyeksi. Mindaugasin poika Vaišvilkas, joka oli aikanaan vetäytynyt luostariin, yritti kukistaa Treniotaa. Treniotan murhasi lopulta eräs Mindaugasin palvelija, ja Vaišvilkas hallitsi Liettuaa vuosina 1264-1267, mutta vetäytyi lopulta takaisin luostariin, jossa hänetkin murhattiin seuraavana jouluna.
Mindaugasiin on myöhemmin suhtauduttu ristiriitaisesti. Pakanallismieliset pitivät häntä petturina, kun taas kristityt ovat pitäneet hänen tukeaan kristinuskolle liian laimeana. Gediminasin tiedetään maininneen hänet vain ohimennen, kun taas Vytautas Suuri ei maininnut häntä koskaan. Häntä on jopa väitetty myöhemmin Puola-Liettuaan kohdistuneen tuhon aiheuttajaksi. 
Mindaugas oli puolalaisen Juliusz Słowackin näytelmä "Mindowen" aihe. Lisäksi hän on esiintynyt Martinš Zivertsin näytelmässä "Vara" (1944) ja Justinas Marcinkevičiuksen runossa "Mindaugas" (1969). Molemmissa teoksissa arvosteltiin Mindaugasin väkivaltaista Liettuan valtion synnyttämisprosessia.