Gösta Theslöf

Carl Gustaf (Gösta) Theslöf () oli suomalainen kenraalimajuri ja itsenäisyysmies. Hän toimi vuoden 1905 suurlakon aikana Helsingin valkokaartin päällikkönä ja vuoden 1918 Suomen sisällissodan aikana valkoisen armeijan esikuntapäällikkönä sekä sodan jälkeen lyhyen aikaa Helsingin käskynhaltijana.
Perhetausta.
Theslöf kuului viipurinsaksalaisen Thesleff-suvun lounaissuomalaiseen haaraan, joka kirjoittaa nimensä muodossa "Theslöf". Hänen vanhempansa olivat sotakomissaari Alexander Theslöf ja Lydia Malmberg. Hänen veljensä Georg Theslöf oli ulkoministeriön virkamies ja tunnettu sanomalehtimies. Toinen veli oli amerikansuomalainen laulaja ja taidemaalari Jean Theslöf.
Varhainen ura ja toiminta.
Theslöf kävi Haminan kadettikoulun vuosina 1885–1892 ja palveli aliluutnanttina 4. Oulun tarkk’ampujapataljoonassa vuosina 1892–1893 sekä Rostovin 2. krenatöörirykmentissä Moskovassa vuosina 1893–1896. Hän kävi vuosina 1896–1899 Pietarissa Nikolain yleisesikunta-akatemian ja valmistui sieltä alikapteenina. Theslöf kävi Helsingin yliopistossa vuosina 1900–1901 voimistelunopettajakurssin ja suoritti vuonna 1901 filosofian kandidaatin tutkinnon aineinaan venäjän kieli ja kirjallisuus. Hän sai samana vuonna nimityksen Haminan kadettikoulun venäjänopettajaksi. Suomen sotaväen lakkauttaminen käänsi kuitenkin hänen suhtautumisensa Venäjän keisarikuntaan kielteiseksi. Kun kadettikoulun sotilasopetus lakkautettiin seuraavana vuonna, Theslöf erosi armeijasta ja hänet vapautettiin alikapteenin arvoisena.
Theslöf toimi Hangon ruotsalaisen yhteiskoulun venäjän kielen ja voimistelun opettajana vuosina 1903–1906 ja Hangon kansakoulujen tarkastajana vuosina 1904–1907. Hän hankki ensimmäisen sortokauden aikana yhteyksiä aktivisteihin, jotka suunnittelivat aseellista toimintaa Venäjää vastaan. Venäjän–Japanin sodan aikana Theslöf ja Jonas Castrén tarjosivat touko–kesäkuussa 1904 suomalaisten yhteistyötä Japanin asiamiehelle Motojirō Akashille, joka pyrki Ruotsista käsin tukemaan salaa Venäjän vallankumousliikkeitä.
”Theslöfin kaartin” päällikkönä.
Vuoden 1905 suurlakon aikana Theslöf toimi Helsingissä ylioppilaiden suojeluskaartin päällikkönä. ”Theslöfin kaarti” perustettiin lakon aikana 4. marraskuuta 1905 kapteeni Johan Kockin komentaman kansalliskaartin eli punakaartin vastapainoksi. Punakaarti tuki sosiaalidemokraattien ja Theslöfin kaarti perustuslaillisten tavoitteita. Perustuslailliset halusivat Theslöfistä Helsingin uuden poliisimestarin venäläismielisen Axel Fabian af Enehjelmin tilalle, ja kenraalikuvernööri Ivan Obolenskin luvattua nimittää hänet Helsingin kaupunginvaltuusto ja maistraatti valtuuttivat hänet vastaamaan kaupungin järjestyksenpidosta 6. marraskuuta alkaen.
Viimeisenä lakkopäivänä 6. marraskuuta kaartien välille oli vähällä syntyä aseellinen yhteenotto Senaatintorilla, kun punakaartilaiset yrittivät estää Kiseleffin talossa sijainnutta Stockmannin myymälää avautumasta muutamia tunteja ennen lakon päättymistä ja ajautuivat nujakkaan väkijoukon kanssa, jolloin Theslöf kärjisti tilanteen marssittamalla joukkonsa torille ja määräämällä ne paljastamaan revolverinsa ja valmistautumaan taisteluun. Tilanne laukesi Kockin määrättyä punakaartilaiset perääntymään. Theslöfin toiminta sai paljon arvostelua perustuslaillistenkin taholta ja vahingoitti hänen mainettaan. Työväenliikkeen vaatimuksesta Obolenski jätti hänet nimittämättä poliisimestariksi.
Alkuperäinen ylioppilaskaarti lakkautettiin suurlakon päättyessä, mutta joulukuun 1905 alussa perustettiin Helsingin kunnallinen suojeluskunta, jonka päälliköksi Theslöf jälleen kutsuttiin. Hän jätti suojeluskunnan johdon vuoden 1906 alusta, jolloin hänen seuraajakseen tuli ratsumestari Didrik von Essen.
Paluu siviiliuralle.
Theslöf palasi Hankoon, jossa hän toimi vuosina 1906–1911 Suomen Yhdyspankin paikallisen konttorin johtajana sekä vuodesta 1906 toiminimi Karl Boström -nimisen huolintayrityksen omistajana. Hangossa Theslöf meni vuonna 1907 naimisiin kunnallisneuvoksen tyttären Karin Korsmanin kanssa. Theslöf julkaisi vuonna 1910 viisinäytöksisen näytelmän "Georg Örne" salanimellä Gustaf Björling sekä vuonna 1911 runokokoelman "Blad för vinden".
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua elokuussa 1914 Theslöf pidätettiin ja tuomittiin kuolemaan osallisuudestaan aktivistien maanalaiseen toimintaan. Hänen korkeissa asemissa olleet tukijansa saivat kuitenkin tuomion lievennettyä karkotukseksi. Theslöf asui vuosina 1914–1917 maanpaossa Ruotsissa, josta käsin hän osallistui itsenäisyysaktivismia tukeneiden suomalaisten upseerien muodostaman niin sanotun sotilaskomitean toimintaan. Hän osallistui vuonna 1917 yhdessä eversti Nikolaj Mexmontanin kanssa Saksan yleisesikunnan edustajan kanssa käytyihin salaisiin neuvotteluihin Suomeen lähetettävästä sotilaallisesta avusta. Lisäksi hän loi yhteyksiä Ruotsin sotilastiedusteluun ja astui lopulta Ruotsin yleisesikunnan palvelukseen.
Toisaalta samaan aikaan Theslöf myös hankki tuloja järjestämällä Karl Boström -yrityksensä kautta Venäjän armeijalle tarkoitetun ulkomaisen sotamateriaalin kuljetuksen Norjan Yykeänperästä Suomeen Kilpisjärvelle ja edelleen Muonion kautta Karungin asemalle ja sieltä rautateitse Venäjälle. Kuljetukset keskeytyivät vuonna 1917 Venäjän vallankumouksen vuoksi, jolloin suuri määrä tarvikkeita jäi muun muassa Kilpisjärvelle.
Vuoden 1918 tapahtumat.
Suomen sisällissodan syttyessä vuoden 1918 alussa Theslöf oli edelleen Tukholmassa, jossa hänet nimettiin Suomen valkoisten ylipäällikön C. G. Mannerheimin edustajaksi Ruotsissa. Valkoisten päämajan etappipäällikkönä Theslöf järjesti aseiden, huoltotarvikkeiden ja kenttäsairaalan kuljettamisen Ruotsista päämajakaupunkiin Vaasaan. Hän suunnitteli myös Ahvenanmaan valtausta Ruotsista käsin. Mannerheimin kutsusta Suomeen siirtynyt Theslöf nimitettiin 6. maaliskuuta valkoisen armeijan yleisesikuntapäälliköksi everstin arvoisena. Hänellä oli keskeinen rooli valkoisten sodanjohdossa. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi sodan loppuvaiheessa 3. toukokuuta.
Sodan jälkeen Theslöf toimi 6. toukokuuta – 1. kesäkuuta 1918 Mannerheimin nimittämänä Helsingin käskynhaltijana ja Viaporin linnoituksen komendanttina. Tehtävällä oli melko vähäinen merkitys, sillä Helsinkiä pitivät hallussaan Saksan Itämeren-divisioonan joukot eivätkä suomalaiset valkoiset. Theslöfin komendantin- ja käskynhaltijanvirasto sijaitsi keisarillisessa palatsissa, nykyisessä Presidentinlinnassa. Saksalaiset luovuttivat hänen läsnäollessaan Suomenlinnaksi nimetyn Viaporin suomalaisille 12. toukokuuta.
Theslöfin antamilla tai vahvistamilla määräyksillä teloitettiin toukokuussa ilman oikeudenkäyntiä Helsingin kaupungissa ja Santahaminan vankileirissä noin 50 punavankia sekä Suomenlinnan vankileirissä 14 tai 17. Koska kenttäoikeuksien asettaminen oli virallisesti kiellettyä, Theslöf vältti allekirjoittamasta kuolemantuomioita ja antoi vain suullisia teloituskäskyjä. Suomenlinnan siviilikomendantti Carl von Wendt kuitenkin ilmoitti suorittamansa teloitukset Theslöfin määräämiksi, joskin kolme ensimmäistä teloitusta hän saattoi toimeenpanna omin luvin Theslöfin nimissä. Theslöf johti 21. toukokuuta Santahaminassa henkilökohtaisesti 11 vangin teloitusta, jossa ammuttiin muun muassa entinen Helsingin punakaartin päällikkö F. E. Johansson. Samaan vankijoukkoon kuulunut kirjailija Algot Untola oli ammuttu jo matkalla mereen pakoyrityksen yhteydessä.
Myöhempi ura.
Theslöf erosi Suomen armeijasta pian ylipäällikkö Mannerheimin eron jälkeen ja palasi Ruotsiin. Mannerheimin tultua Suomen valtionhoitajaksi Theslöf palasi vuoden 1919 alussa Suomen armeijaan 2. divisioonan komentajaksi. Divisioonan joukot oli sijoitettu tuolloin epävakaalle rajavyöhykkeelle Karjalankannakselle, ja myös Venäjän puolella rajaa ”Kirjasalon tasavallassa” toimineet inkeriläiset separatistijoukot alistettiin nimellisesti Theslöfille. Kun inkeriläispataljoonan komentaja Georg Elfvengren suoritti omavaltaisia operaatioita, Theslöf palautti hänet ruotuun katkaisemalla heinäkuussa 1919 pariksi viikoksi Kirjasalon huollon Suomesta. Myös Theslöf kannatti innokkaasti Suomen osallistumista Venäjän sisällissotaan. Kun Mannerheim hävisi presidentinvaalin kesällä 1919, Theslöf ymmärsi, että hyökkäys itään ei toteutuisi, joten pian sen jälkeen hän erosi uudelleen armeijasta. Hän vietti loppuelämänsä Tammisaaressa harrastaen puutarhanhoitoa.
Kilpisjärven sotatarvikevarastojuttu.
Sotaylioikeus katsoi 19. maaliskuuta 1925 antamassaan päätöksessä Theslöfin syyllistyneen maanpetosrikokseen Kilpisjärven sotatarvikevarastoja koskevassa jutussa. Theslöf oli tehnyt 14. tammikuuta 1918 Tukholmassa norjalaisen liikemiehen Richard Björnsladin kanssa kirjallisen sopimuksen Karl Boström -yrityksensä Venäjän valtion laskuun rahtaamien ja Suomen alueelle jääneiden tavaroiden viennistä takaisin Yykeänperän satamaan. Tavaroita kuljetettiin sopimuksen nojalla Kilpisjärveltä Norjaan 8.–28. helmikuuta 1918 Suomen sisällissodan ollessa jo käynnissä. Jäljelle jäänyt osa tavaroista takavarikoitiin 28. helmikuuta jääkärikapteeni Vilho Suvirinteen johdolla ja ylipäällikön käskystä. Toiminimi Karl Boströmin silloinen johtaja Einar Alfred Theslöf teki vielä 4. maaliskuuta 1918 Richard Björnstadin kanssa lisäsopimuksen, jonka mukaan Norjaan takaisin viedyistä ja siellä osaksi englantilaisille ja osaksi muille myydyistä tavaroista saatu voitto oli jaettava tasan toiminimi Karl Boströmin ja Richard Björnstadin kesken. 
Oikeuden päätöksen mukaan Theslöf oli antanut viedä maasta sotatarvikkeita, joista varsinkin saappaat olisivat olleet Suomen valkoisen armeijan varustamista varten ehdottoman tarpeellisia. Theslöf oli oikeuden mukaan tällä toimenpiteellään tietoisesti vahingoittanut valtakuntaa vihollisen eduksi ja siten tehnyt itsensä syylliseksi maanpetosrikokseen. Norjaan kuljetettujen tavaroiden maastavienti oli ollut kielletty ja ne Venäjälle kuuluvina sotatarvikkeina olisi voitu takavarikoida, jos ne olisivat jääneet maahan. Oikeus päätti, että Theslöfin omaisuudesta oli näiden tavaroiden korvaukseksi suoritettava Suomen valtiolle kaikkiaan vaaditut 15 234 602 markkaa 57 penniä ja lisäksi korvauksia todistajapalkkioista.
Korkein oikeus kumosi huhtikuussa 1927 sotaylioikeuden Theslöfille antaman tuomion. Oikeuden mukaan Theslöf ei ollut tietoinen siitä, että kysymyksessä olevain tavarain kuljetus takaisin Norjaan tuotti viholliselle etua ja valtakunnalle vahinkoa, eikä hän hyötynyt rikoksesta. Sisällissodan alkaessa ei ollut täyttä selvyyttä myöskään siitä, vallitsiko Suomen valkoisten Vaasan hallituksen ja Venäjän välillä sotatila. Samoin englantilaisten viranomaisten taholta oli esitetty mainittujen tavarain suhteen omistusoikeutta koskeva vaatimus. Theslöf oli ilmoittanut Mannerheimille Kilpisjärvellä olevasta varastosta ja oli yrittänyt tehdä Tukholmassa olleen Englannin edustajan kanssa sopimusta tavaravaraston erään osan ottamisesta valkoisten armeijan laskuun. Tässä vaiheessa oli epäselvyyttä, voitiinko mainittuja tavaroita takavarikoida Venäjän valtiolle kuuluvina tai olisiko englantilaisten viranomaisten esittämiä vaatimuksia niihin otettava huomioon.
Kilpisjärven juttu sai lopullisen päätöksensä, kun korkein oikeus huhtikuussa 1928 hylkäsi Karl Boström -toiminimen omistajan, johtaja Einar Theslöfin sovinto-oikeuden vuonna 1922 tekemää päätöstä vastaan esittämät muistutukset ja jätti sovinto-oikeuden päätöksen voimaan. Päätöksen mukaan toiminimi ja sen omistaja joutuivat maksamaan Suomen valtiolle noin 3 miljoonaa markkaa.