Hypoglykemia

Hypoglykemia on lääketieteellinen termi matalalle verensokerille eli veren matalalle glukoosipitoisuudelle. 
Länsimaissa hypoglykemia on yleisin diabeetikoilla, joilla se johtuu yleensä liian suurista tai väärin ajoitetuista insuliinipistoksista. Nopeita hiilihydraatteja sisältävät ateriat saattavat aiheuttaa lievää hypoglykemiaa myös terveille ihmisille. 
Hypoglykemialla ei ole olemassa tarkkaa verensokeriarvoa rajana, mutta aikuisilla lievänä itsehoidettavana hypoglykemiana voidaan pitää alle 3,9 mM (70 mg/dl) pitoisuuksia, keskivakavana alle 3 mM (55 mg/dl) pitoisuuksia ja vakavana alle 2,2 mM (40 mg/dl) pitoisuuksia. Verensokeri laskee lievässä hypoglykemiassa enintään tasolle 3,5 mmol/l. 
"Reaktiivinen hypoglykemia" tarkoittaa 2–4 tuntia syömisen jälkeen esiintyvää matalaa verensokeria. 
Hypoglykeemisen diabeetikon tulisi nauttia heti hiilihydraattipitoista ravintoa veren glukoosipitoisuuden nostamiseksi. Jos henkilö on jo tajuton, ensiapuna voi sivellä suun limakalvoille esimerkiksi hunajaa tai sokeria. Vakavaa hypoglykemiaa poteva ei pysty hoitamaan tilaansa ilman apua. Matala verensokeri johtaa heillä hoitamattomana pahimmillaan tajuttomuuden kautta kuolemaan. 
Oireet ja patofysiologia.
Ihmisillä on hyvin yksilöllisiä tapoja reagoida matalaan verensokeriin, ja siksi onkin tärkeää, että jokainen tunnistaa omat oireensa. Oireita ilmenee yleensä, kun verensokeritaso on alle 3,9 millimoolia glukoosia per litra verta. Näitä ovat muun muassa heikkous, uneliaisuus, sekavuus, hikoilu, tärinä, nälkä, ahdistus, kärsimättömyys, huimaus tai aggressiivisuus.
Tahdosta riippumaton hermosto reagoi hypoglykemiaan pyrkien adrenoreseptorivälitteisesti laukaisemansa stressitilan kautta kohottamaan verensokeria. Varhaisia stressitilan aikaansaamia oireita voivat olla kalpeus, hikoilu, nälkä, vapina, päänsärky, pistelevät tuntemukset, ahdistus, ärtymys ja huonovointisuus. Joitakin näitä "adrenergisia" oireita ilmenee jo lievässä hypoglykemiassa. 
Muita mahdollisia oireita ovat sokerinhimo, lihominen, keskittymisvaikeudet, ahdistuneisuus ja voimakas uupumus. Reaktiivinen hypoglykemia voi aiheuttaa aiheuttaa esimerkiksi näläntunnetta, heikotusta, vapinaa, sydämen tykytystä ja hikoilua.
Hermosolut tarvitsevat jatkuvasti verensokeria (tai ketoaineita), jonka vuoksi pidentynyt tai vakavampi puutos heikentää aivojen toimintaa aiheuttaen aluksi muun muassa sekavuutta, huimausta, puheen sammallusta, heikkoutta ja väsymystä. Näitä "neuroglykopeenisiä" oireita ilmenee adrenergisten oireiden ohella keskivakavassa hypoglykemiassa. Vakava hypoglykemia voi aiheuttaa muun muassa tajuttomuuden, epileptisiä kohtauksia ja kuoleman.
Kehon hormonivaste hypoglykeemisiin kohtauksiin alentuu kohtausten toistuessa usein. Tätä ilmenee eritoten diabeteksen insuliinihoitojen yhteydessä. Hypoglykemian adrenergiset oireet siten lievenevät, jolloin henkilön kyky havaita hypoglykemia heikkenee ja oireet voivat normaalia vaivihkaisemmin muuttua henkeä uhkaaviksi.
Vakava hypoglykemia voi tappaa hermosoluja ja siten aivovaurioiden kautta pysyvästi heikentää esimerkiksi muistia tai ajattelutoimintaa. Sen sijaan toistuvat lievät tai keskivakavatkin hypoglykeemiset kohtaukset eivät tiettävästi vaurioita hermostoa pitkälläkään aikavälillä.
Diabeetikoilla hypoglykeemiset kohtaukset voivat lisätä riskiä kuolla sepelvaltimotaudin tapaisiin sydän- ja verisuonitautien komplikaatioihin. Kuolleisuus johtuu ehkä hypoglykemian laukaisemasta adrenergisesta stressitilasta. Tämä lisää sydämen toimintaa, verenpainetta ja muutenkin verenkiertoelimistön rasitusta aiheuttaen siten esimerkiksi sydäninfarktin.
Syyt.
Diabeetikoilla yleisiä hypoglykemian syitä ovat insuliinin pistäminen lihakseen ja liian suuret tai huonosti ajoitetut insuliiniannokset. Muita tilaa aiheuttavia diabeteslääkkeitä ovat insuliinin tuottoa lisäävät sulfonyyliureat, kuten glibenklamidi, ja glinidit, kuten repaglinidi. 
Reaktiivinen hypoglykemia johtuu yleensä siitä, että nopeasti verensokeria nostavien korkean glykemiaindeksin hiilihydraattien nauttiminen saa aikaan tavallista voimakkaampaa insuliinineritystä. Insuliinin verensokeria laskeva vaikutus jatkuu vielä kun nopean hiilihydraatin verensokeria nostava vaikutus on ohi, jolloin verensokeri laskee herkästi.
Erilaiset maksan- tai munuaisten toimintaa heikentävät tilat altistavat myös hypoglykemialle ne, jotka käyttävät diabeteslääkkeitä tai muita verensokeritasoihin vaikuttavia lääkkeitä, kuten kiniiniä. Maksa nimittäin käsittelee useat lääkkeet toimimattomiksi ja osa lääkkeistä poistuu sellaisenaan munuaisten kautta virtsaan. Siksi näiden elinten vajaatoiminta aiheuttaa lääkkeiden kertymistä kehoon näiden vaikutusta voimistaen.
Edellä mainittujen lisäksi myös monet muut tekijät voivat itsessään aiheuttaa hypoglykemian tai pahentaa tilaa muiden riskitekijöiden läsnä ollessa. Joitakin näistä pää- tai osatekijöistä ovat
Diagnosointi.
Hypoglykemia voidaan todeta oireiden, potilaan sairashistorian ja verensokeriarvon (alle 3,9 mM) perusteella. Ilman verensokerimittausta tilan toteaminen pelkkien oireiden perusteella voi olla vaikeaa.
Reaktiivinen hypoglykemia voidaan todeta oireiden aikana tehdyllä verensokerin mittauksella. Sitä ei voida todeta sokerirasituskokeen avulla.
Kotimittauksessa käytetyt verensokerimittarit eivät välttämättä havaitse hypoglykemiaa tehokkaasti.
Hoito ja ennaltaehkäisy.
Hypoglykemian ensihoitoon kuuluu verensokeritason välitön normalisointi.
Tajuissaan olevalle voi antaa 10–20 grammaa nopeasti imeytyviä hiilihydraatteja. Hyviä vaihtoehtoja ovat muun muassa 1 ruokalusikallinen hunajaa, 1–2 desilitraa tuoremehua, 8 veteen liuotettua sokeripalaa tai hedelmä. Leipäkin käy, jos muuta ei ole saatavilla.
Jos henkilö on tajuissaan, mutta ei suostu syömään, annetaan 1 milligrammaa (mg) glukagonia pistoksena lihakseen tai ihon alle vaikkapa reiteen tai olkavarteen – pistos voidaan antaa myös vaatteen läpi. Alle 25 kg:n painoiselle lapselle annetaan 0,5 mg glukagonia.
Jos potilas ei ole tajuissaan, suun kautta ei tule antaa mitään tukehtumisvaaran vuoksi. Tällöin annetaan 200 millilitraa 10 prosentin glukoosiliuosta (20 grammaa glukoosia) nopeana tiputuksena suonensisäisesti. Tämä toistetaan kunnes verensokeritaso on 4 mM. Mikäli suoniyhteyttä ei saada avattua tai paikalla ei ole ammattilaisia, jotka sen voisivat tehdä, annetaan glukagonipistos kuten edellä.
Hypoglykemian toistumisen estäminen riippuu sen syistä. Verensokerin tasapainon suuria vaihteluita pitäisi pyrkiä välttämään ja syödä normaalia terveellistä ruokaa sopivin ja tasaisin väliajoin.