John Broadus Watson

John Broadus Watson (9. tammikuuta 1878 – 25. syyskuuta 1958) oli behaviorismin, yhden psykologian suuntauksen perustaja. Behaviorismi oli psykologian pääsuuntaus Yhdysvalloissa 1920- ja 1930-luvuilla. Amerikkalaisia psykologeja korostetusti esilletuovassa vertailussa (2002) Watson listattiin sadan merkittävimmän psykologin joukkoon sijalle 17.
Taustaltaan Watson oli maanviljelijäperheen lapsi. 
Vuonna 1894 Hän aloitti yliopisto-opiskelunsa 16-vuotiaana Furman-yliopistossa opiskellen erityisesti filosofiaa. Hän suoritti korkeakoulututkinnon tässä yliopistossa 21-vuotiaana. Tämän jälkeen hänellä oli tilapäistöitä. Hän oli muun muassa kansakoulunopettaja, joka vapaa-aikanaan teki rottakokeita. 
Hän pääsi Chicagon yliopistoon, ja valmistui psykologian tohtoriksi tältä työpaikaltaan vuonna 1903 silloin nuorimpana tästä yliopistoista valmistuneena tohtorina. Hän sai psykologian professuurin vuonna 1908 Johns Hopkinsin yliopistolta ja perusti pian tutkimuslaboratorion vertailevan tai eläinten psykologian tutkimiseksi. Hänen ensimmäisiin behavioristisen psykologian julkaisuihinsa kuului artikkeli "“Psychology as a Behaviorist Views It”" (1913), jossa hän väitti että psykologia oli ihmisten käyttäytymistä - eläinten käyttäytymisen tavoin - tutkiva tiede, jota tulisi tutkia laboratorio-oloissa.
Vuonna 1914 julkaistiin eräs hänen pääteoksistaan "Behavior: An Introduction to Comparative Psychology". 
Watson lopetti melko varhain akateemisen uransa pahennusta herättäneen avioeroskandaalin jälkeen. Hän suoritti tarkkailevaa lapsitutkimusta ja loi uran mainonnan parissa (vuodesta 1921).
Watsonin mukaan psykologian tehtävä on ennustaa käyttäytymistä, käyttäytyminen on ulkoisesti näkyvää, tietoisuus ei kuulu psykologian tutkimusalueisiin. Ajattelu on puhe-elinten pientä liikettä, sikäli se kuuluu havaittavaan käyttäytymiseen. Kurkunpäähän sijoitettujen elektrodien avulla hän yritti rekisteröidä ”nielaistua” puhetta. 
Sittemmin hänen koeasetelmiaan, hänen kokeidensa eettisyyttä ja niiden johtopäätöksiä on vahvasti kyseenalaistettu. Esimerkiksi Watsonin klassisen ehdollistamisen kokeessa käytetyn, 11-kuukautisen "Pikku-Albertiksi" kutsutun pikkupojan identiteetti on jälkikäteen selvitetty suurella todennäköisyydellä. On osoitettu, että tällä lapsella oli jo pienenä neurologista kehitystä häirinneitä sairauksia (hydrokefalia ja aivokalvontulehdus). Nykyisin monessa suhteessa epäeettiisenä pidetyn kokeen johtopäätösten yleistettävyys on siksi puutteellista. On esitetty myös, että lapsen äiti on myös ollut alistetussa asemassa työnantajaansa edustaneeseen professori Watsoniin, ja ehkä siksi sairas lapsi on saatu Watsonin koehenkilöksi.
Käyttäytymisen Watson näkee ärsyke-reaktio-kytkentänä. Hän toi amerikkalaiseen psykologiaan pavlovilaisen ehdollisen refleksin käsitteen. Ihmisen muuttamisessa ja ulkopäin ohjailtavuudessa Watson meni melko pitkälle: käyttäytymistä voitiin hänen mukaansa muuttaa ulkoisten ärsykkeiden avulla mielin määrin. Watsonin mukaan käyttäytyminen on aina opittua ja koostuu ympäristön ehdollistamista reflekseistä (S-R, stimulus-reflex) ilman tarvetta ”epätieteellisille” käsitteille kuten ajatukset, tunteet tai tietoisuus. Behaviorismi syrjäytti nopeasti vallalla olleen freudilaisen viettipsykologian.