Berda

Berda (), myös Berd (), Berl () ja Berdo () (1692), Suuri Berda () (1701), Berdynka () (1745-1746), Kajali Bert () ja Buda () (1746), Suhije Berdy () (1769) tai Berdynskin joki () on Ukrainassa, Zaporižžjan alueella virtaava joki.
Berda on Obytitšnan, Konkan ja Molotšnan ohella yksi neljästä merkittävimmistä joista Zaporižžjan alueella. Joen varrella sijaitsee Berdjanskin kaupunki, joka yhdessä Berdjanskin kynnään kanssa on nimetty joen mukaan. Vuonna 1954 joelle lähellä Osipenkon kylää rakennettiin Berdjanskin tekojärvi, joka on kaupungin tärkein vesivarojen ja kastelulähde.
Joen nimi.
Legendan mukaan historioitsija Herodotos vieraillessa näillä mailla, alkoi Berdajokea kutsua Agaraksi tai Agaariksi, mikä tarkoittaa "antelias", "hedelmällinen" tai "runsas". Tämä muinaisten kreikkalaisten antama nimi johtui siitä, että jokilaaksossa löytyi runsaasti kaikkea, muun muassa reheviä yrttejä, puhtaita lähteitä ja erilaisia eläimiä. Samoin voi olettaa, että joki sai nykyisen nimensä Kultainen ordan kaanin Berdi bekin mukaan, jonka tytär kaanitar Tūlūn Beg Khanum oli naimisissa sotilasylipäällikön ja Pryasovan alueen hallitsijan Mamain kanssa. Vuonna 1380 Toktamyš-kaani voitti Mamain jäljellejäänyt sotilasjoukot Kalka- tai Kaltšyk)joella. Tämän voittajakaanin kahdeksasta pojasta kolmen nimessä esiintyi ”berdi”: Karīm Berdi, Jabbār Berdi ja Qādir Berdi, minkä turkinkielinen tulkinta on "Jumalan antamaa" ja mikä saattoi myötävaikuttaa vesinimeen. 
Zaporižžjan paikallishistorioitsija V. Šovkun olettaa, että nimi voi olla peräisin tadžikinkielisesta sanasta "bakhridag", mikä tarkoittaa "mertä" tai merellistä, ja että myöhemmin sana muunnettiin sanaksi "berdag" tai "berda". Iranin kielestä tutkija löysi sanan "barjaste", mikä tarkoittaa ”erottuu muiden joukosta”. Tutkijan mielestä muinaiset kansat todellakin pystyivät erottamaan kauniin ja syvän joen muista arojen vesistöistä. Paikallinen historioitsija kiinnitti huomiota myös sanaan "berdysh" tai "berdinka" eli taistelukirves, jota käyttivät vartijat. Toisin sanoen "berda" on ollut etuvartiopaikka, mistä käsin suojeltiin jokea ylittäneitä kauppakaravaaneja. Kerrotaan myös, että Haminassa syntyneen Asova-alueen tutkijan Filip Jakob Bruunin tutkittuaan huolellisesti keskiaikaisia italialaisia karttoja, löysi Berdan alueelta vesinimen Liport. Ja teoksessa "Jäljet muinaisesta jokireitistä Dnepriltä Asovanmerelle" tiedemies kirjoitti, että joki saattoi saada nimensä keskiaikaisen turkkilaisen berendei-heimon mukaan, joka vaelsi juuri näillä seuduilla. Eräällä vanhalla kartalla joen nimi oli Kajaly Bert ja senkin oletetaan johtuneen turkinkielisestä sanasta "kaya", mikä tarkoittaa "kalliota" ja "kayalik" tarkoittaa "kalliomaista".
Edellämainitun pohjalta uskotaan, että Berdajokea mainitaan Kajalana proosarunoelmassa Laulu Igorin sotaretkestä ruhtinaan uskollisen Jaroslavna-vaimon itkulaulussa. Perinteisen pakanuuden mukaan niin kuollut kuin elävä vesi olivat välttämättömiä haavojen tai kuolleen soturin ruumiista leikattujen osien parantamiseen, ja aikoinaan skandinaavit saattoivat tuoda itäslaavilaisille ajatuksen jompaakumpaa toimittavasta linnusta, korpista, lokista tai "ruumiiden käestä". Joten kun Kajalajoella venäläisten ja kumaanien välillä käydyssä verisessä taistelussa Igorin armeija oli kärsinyt tappion ja ruhtinas itse oli kuoleman partaalla, yhden tulkinnan mukaan Jaroslavna valitti, kutsui tai loitsi: Muiden eri tulkintojen mukaan varhain aamulla joko vuorella Putyvlin lähistöllä tai Tonavalla, kaukana Putyvlista kuului vaikeroivan Jaroslavnan ääni. Vaimo moitti kaikkia luonnonvoimia siitä, että ne eivät auttaneet hänen rakastaan. Joko hän oli valmis itse muuttumaan linnuksi, käeksi, lokiksi tai pääskyseksi tai hän oli tunnistamaton nopea lintu tai salama, ja valmistautui lentämään Tonavalle ja Kajalalle eli Berdajoelle hakemaan sekä elävää että kuollutta vettä sanottaessaan: ”"Minä lennän", sanon, zegzitziä Tonavaa pitkin, kastan hihani Kajalajoessa; pyyhin pois veriset haavat ruhtinaan julmasti haavoittuneesta ruumiistaan"”. Tässä ”zegzitzi” eli siksak tarkoittaa joko kaksinkertaista salamaa eli kuljen kuin salama tai nopeaa lintua tai käkeä. Taikuuttaan Jaroslavna suorittaa salaa juuri kristinuskoon kääntyneessä maassaan, aikaisin aamulla, hän kutsuu salamaa tai lentää itse pitkin Tonavaa, mikä on elävää vettä, kastelee joko majava- tai tiikerinturkilla reunustetun tai valkoisen silkkihihansa Kajalaan eli Berdaan, mikä on kuollutta (tai kyynelten) vettä, jotta niiden parantavalla voimalla hoitaa Igorin haavat.. Näin hänen taikuus onnistui, Igor pääsi pakoon vankeudesta ja palasi kotiin.
Muinaisen Agaran tai Agaarin ylä- ja keskijuoksulla oli kivisiä huippuja ja kalliomaista, paikoin oli jopa kanjoneita. Sen takia myös oletetaan, että joen nimi johtuu ukrainalaisesta kansanmaantieteellisestä termistä "berdo" eli kukkula tai vuori, rotko tai kallio. Joidenkin lähteiden mukaan ”berdo”-nimen ensisijainen merkitys on "virtaa jyrkkien rantojen välissä". Vasemmanpuolisten sivujokien Karatjuk ja Karatyš nimet viittaavat joen vuoristoiseen ympäristöön ja mustiin kivimuodostelmiin, koska turkinkielinen sana "kara" tarkoittaa mustaa. Puolustaessaan oikeuttaan Asovan alueisiin Donin kasakat kirjoittivat 1700-luvulla, että "entisinä aikoina sotilaalliset joukkomme vaelsivat Berdyssä". Paikalliset asukkaat yhdistivät edelleen joen pienet sivujoet sen lähteiksi ja kutsuivat niitä Berdyksi monikossa. Kartalla sota-alueesta Venäjän ja Turkin sodassa vuonna 1737 näkyy neljä jokea, joiden nimet ovat tulleet vesinimestä Berda: Bolšaja Berda, Krasnaja Berda (nykyinen Kiltitšija), Srednaja Berda (nykyinen Obytitšna) ja Berdinka (nykyinen Lozovatka). Yksi tuon ajan asiakirjoista sisältää kuvauksen, jonka mukaan Venäjän ja Turkin sotilasjohtajien väliset neuvottelut käytiin "Bolšaja Berdan ylävirralla".
Mielenkiintoista on myös se, että vuonna 1614 julkaistussa ensimmäisessä Etelä-Venäjän maantieteellisessä kartassa joki on nimetty Bogdanin mukaan, eli Jumalan antama. Arvellaan, että silloin arojen kansat kutsuivat tätä vesitietä sillä nimellä.
Historiallisia seikkoja.
Muinaisina aikoina Berdan rannoille asettuivat erilaiset kansat ja heimot, näillä asuivat pronssikauden skyytit, kimmerialaiset ja niiden jälkeläiset taurit. Joen varrelle Asova-alueen laajoille aroille nomadit jättivät jälkeensä kulttuurinsa aineellisia jälkiä, lukuisia hautakumpuja. Vielä 1700-luvulla Berdaa pitkin kulki raja puoliautonomisen kasakkojen valtion Zaporižžjan Sitšin ja Krimin kaanikunnan nogaiden asuttamien maiden välillä. Joen vasemman rannan maat kuuluivat Kalmiuksen palankaan, mutta zaporižžjalaisilla kasakoilla ei silloin ollut täällä pysyviä asutuksia. Täällä he pääasiassa laidunsivat karjaa, harjoittivat kausikalastusta ja suolantuotantoa Berdjanskin kynnäällä. Berdalla sijaitsi kasakkojen partio tarkkailemassa nogaita ja ilmoittamassa kaikesta näkemästään Sitšiin. Kasakat kävivät Karatyšjoen ja Tokmak-Mohylan aroilla metsästämässä kettuja, josta heidän maineensa levisi koko Ukrainaan, Venäjälle ja Puolaan. Pitkin jokea ”niinä ankarina vuosina” heidän lokki-alukset palasivat Sitšiin Krimin Kaanikuntaa ja Turkkia vastaan käytyjen sotaretkien jälkeen. Vuodesta 1770 lähtien rannoille alkoi ilmestyä maatiloja, jotka myöhemmin muuttuivat kyliksi. Yksi ensimmäisiä oli Aleksejevin (Oleksiivkan) sloboda, johon asettui asumaan rakentajia, vankeja ja eläkkeellä olevia sotilaita.
Näillä rajamailla kasakkojen, nogaiden ja krimin tataarien välisille yhteenotoille lisäksi oli erimielisyyksiä Zaporižžjan ja Donin kasakkojen välillä ja joistakin näistä "tapauksista" kerrotaan säilyneen aineistoa jopa arkistoissa. Niiden mukaan 1740-luvulla Zaporižžjan ja Donin kasakkojen välillä syttyi riitoja Berdan lähellä olevien maiden omistajuudesta. Pitkien kiistojen jälkeen Zaporižžjan kasakat lähtivät neljällä kärryllä ostamaan kalaa Kalmiusjoelle. Matkalla, kun he pysähtyivät yöksi Berdan yläjuoksulle, kuusikymmentä Don-kasakkaa hyökkäsi heidän kimppuunsa. Silloin heiltä vietiin viisi hevosta, minkä jälkeen donilaiset ylittivät rajan eli Berdan ja anastivat myös nogaiden hevoset.
Berdajoki oli purjehduskelpoinen, mistä on maininta Zaporižžjan kasakkojen kronikoissa "syksyllä 1616 pitkin Dnepriä Mustanmereen saakka kasakkojen "lokeilla" ja kahdentuhannen kasakan joukolla tehdyn sotaretken” kuvauksissa. Silloin joukko mm. tulella ja miekalla kulki Istanbulin esikaupunkien halki ja palasi Sitšiin Kertšinsalmen, Asovanmeren, Berdan ja Konkan kautta.
Krimin kaanikunnan liittämisen jälkeen keisarikuntaan Venäjän hallitus yritti asuttaa nämä mannermaat ja Berdaa ympäröivästä alueesta oli melkein tulla ranskalaista seutua. Siten miten Krimiltä häädettiin kristittyä väestöä, jolle annettiin paikkoja lähelle Asovanmerta, saksalaiset siirtolaiset asettuivat Molotšnajoen varrelle ja bulgarialaiset kylät nousivat tulevan Nohaiskin kaupungin lähelle. Berdan oikean rannan maille hallitus aikoi asuttaa ranskalaisia. Vuoden 1789 vallankumouksen jälkeen monet ranskalaiset aateliset muuttivat ulkomaille, varsinkin, kun vuonna 1792 itävaltalais-preussilaiset joukot hyökkäsivät Ranskaan ja alkoi vallankumoussota. Tämän jälkeen heidän edustaja kääntyi Venäjän tsaarittaren Katariina II Suuren puoleen pyytämällä ranskalaisille poliittista turvapaikkaa, johon keisarinna suostui. Silloin Armand Emmanuel du Plessis de Richelieu kehitti uudelleensijoittamissuunnitelman, mutta hyvästä aineellisesta avustuksesta huolimatta ranskalaiset kieltäytyivät asettumasta Asova-alueelle. Kerrotaan, että he pelkäsivät näillä Taurian neitsytmailla pärjäämiseen vaadittavaa kovaa työtä. Joidenkin lähteiden mukaan Moskovan kaupungin muinaisten säädösten keskusarkisto sisältää asiakirjoja ja kartan, joka on päivätty 11. elokuuta 1803 ja siinä Berdajoen oikealla rannalla, tämänhetkisten Veršina Vtorajan, Smirnovojen, Titovon, Lantsevojen kylien alueelle on tehty merkintä "Maa on osoitettu ranskalaisille maahanmuuttajille".
Joidenkin lähteiden mukaan vuonna 1803 tai 1805 vaille tarkempaa päivämäärää arkistossa on säilynyt yksi asiakirja, joka antaa käsityksen alueen luonteesta ja sen ajan paikallisten asukkaiden toiminnasta: ”Kesällä Berda on kolme syliä eli noin 6,4 metriä leveä ja jopa kaksi arsinaa eli noin 140 senttimetriä syvä. Jossa on kalaa: haukea, ahventa, särkeä ja töröä. Maaperä on mustaamultaa, paikoin harmaata savea, ja parhaita viljelykasveja ovat ruis, vehnä, hirssi, ohra ja kaura; heinäntekoa on keskimääräisesti. Asukkaat harjoittavat viljanviljelyä ja karjankasvatusta, naiset pelto- ja kotitöitä: kehräävät pellavaa ja villaa, kutovat liinavaatteita ja kangasta. Pelloilla on susia ja jäniksiä, lintujen joukossa trappeja, viiriäisiä, peltopyitä, kiuruja, ja joissa on luonnonvaraisia ankkoja ja kahlaajia."
Syksyllä 1941 Neuvostoarmeijan yksiköt taistelivat Berdan keskivirroilla, piirittivät ja syksyllä 1943 etenevät joukkoyksiköt kaatoivat natsivalloittajien teetetyt esteet Zaporižžjan alueen vapauttamisen yhteydessä ja mursivat itärintamalla Saksan Wehrmachtin vuonna 1943 osittain rakennetun Ostwallin nimisen puolustuslinjan.
Joen kuvaus.
Berda saa alkunsa Asovan ylängöllä sijaitsevien Mohyla-Tokmakin ja Mohyla-Belmakin vuorten väliseltä alueelta lähellä Oleksiivkan kylää 203 metriä merenpinnan yläpuolella ja virtaa ensin itään, sitten se kääntyy etelään ja virtaa Asovanmereen lähellä Novopetrivkan kylää. Joen uoma kulkee läpi Zaporižžjan alueen, tarkemmin läpi entisen Bilmakin, nykyisen Polohyn ja Berdjanskin piirien ja myös läpi pienen osuuden Donetskin piiriä. Joen pituus on joko 120, 125 tai 130 kilometriä. Joen leveys on keskimäärin 6–10 ja suurimmillaan 25 metriä. Keskisyvyys on 1,5 metriä.
Berdan valuma-alueen pinta-ala on joko 1 743,0, 1 750 tai vuonna 1957 julkaistun Ukrainan jokikatalogin mukaan 1 760 neliökilometriä. Kaksi kolmasosaa jokilaaksosta ylävirralla on kapeaa, kanjonimaista ja puolisuunnikkaan muotoista, missä on pieniä vesiputouksia, kalliopaljastumia, voimakasta virtausta ja jyrkkiä vedenpinnan vaihteluja. Joessa on voimakas virtaus. Laaksossa on grafiitin, graniitin ja kaoliinin esiintymiä. Laakson alaosa on leveä, soinen ja siinä on paljon järviä. Jokilaakso on jopa 3, tulvatasanko 5 kilometriä leveä ja 50–75 metriä syvä. Berdajoen kaltevuus on 2–2,1 m/km. Joki saa täydennystä lumensulamis- ja pohjavesistä. Vedenpinnan nousu tapahtuu joskus jopa talvella, kun sulat alkavat, ja se aiheuttaa Berdaa peittävän jääkuoren epävakauden joulukuussa. Syynä joen vedenpinnan nousuun ovat tai sen virtausta säätelevät myös useiden Berdan rannoilla sijaitsevien kalanviljelylaitosten vesipäästöt, lammet ja vuonna 1954 rakennettu tekojärvi. Tyypillisiä ovat kevättulvat. Vettä käytetään kotitalouksien tarpeisiin. Berdajoen rannikkoalueet ovat pääasiassa aroja ja laajoja niittyjä, joiden lomassa löytyy välillä taimikon- ja metsänistutuksia, jotka vuorostaan ovat arvokkaiden ja harvinaisten kasvien kasvupaikkaa. Berdaa voi sanoa eräänlaiseksi käytäväksi, mikä yhdistää merenrannikon ja Asovan ylämaan, edistää luonnonvaraisten kasvien ja eläinten muuttoa ja asettumista.
Sivujoet.
Vuonna 1957 julkaistun Ukrainan jokikatalogin sivulla 133 ja 134 Berdan:
Vuonna 2012 Zaporižžjan kalastusviraston virallisella sivustolla 120 kilometrisellä Berdalla on sivujokena Gruzka (14,5 km), Gruzenka (14,5 km), Karatjuk (31 km), Karatyš (38,8 km) ja Berestova (22,3 km). Tunnetuin sivujoki on vasenpuolinen Karatyš, minkä yläjuoksulla Asovan ylängöllä sijaitsee 5. huhtikuuta 1927 perustettu "Skyytian kuningaiden kivihaudat"-niminen luonnonsuojelualue, joka koostuu kiviharjuista keskellä aavikkoista aroa.
Suojelualueita.
Skyytian kuningaiden kivihaudat.
Nämä kukkulat ovat Ukrainan kidekilven muinaisten graniittikivien paljastumia, joita arvellaan muodostuneen noin 2 miljardia vuotta sitten tulivuorenpurkauksen seurauksena. Ne kohoavat 50-70 metriä ympäröivän aron yläpuolelle. Vuoteen 1951 asti suojelualue kuului Mariupolin kotiseutumuseolle ja sitten siitä tuli Ukrainan SNT:n tiedeakatemian itsenäinen osasto. Nykyään se on kansallisen tiedeakatemian Ukrainan valtion steppien luonnonsuojelualueen tieteellinen osasto. Suojeltua pinta-alaa on 456 hehtaaria. Suurin osa, 304 hehtaaria sijaitsee Donetskin alueen Volodarsken, nykyisessä Nikolsken piirissä, pienempi osa Zaporižžjan alueen Polohyn piirissä. Aikoinaan polovtsit kutsuivat näitä Karatyšin kivihautoja Beš-Tašiksi. Sana "beštaš" tulenee turkinkielisestä ”"beş taş"” ja tarkoittaa viittä kiveä, mitkä vastaavat kivihaudan viittä tärkeintä graniittikukkulaa. Legendan mukaan näillä tienoilla sijaitsi kerran muinaisina aikoina polovtsien pääkaupunki.
Maisemasuojelualue "Berdan tulvatasanko".
Vuonna 1994 perustettu valtakunnallisesti merkittävä, 1416,9 hehtaarinen maisemasuojelualue "Berdan tulvatasanko" on osa Pryazovan kansallispuistoa. Maankäyttäjien joukkoon, joiden hallussa ja suojeluksessa on alue, kuuluu Berdjanskin kaupunkivaltuusto (556,1 ha), Ukrainan metsähallituksen Berdjanskin metsätalousyhdistys "Zaporižžjalis" (232 ha) ja Novopetrivkan kyläneuvosto (18 ha).