tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Maantiepyöräilyn maailmanmestaruuskilpailut 2009

Maantiepyöräilyn maailmanmestaruuskilpailut 2009 järjestettiin Sveitsin Mendrisiossa 23.–27. syyskuuta 2009. Kilpailujen ohjelmassa olivat miesten, naisten ja alle 23-vuotiaiden miesten maantie- ja aika-ajokilpailut.
Tulokset.
Miesten aika-ajo.
Miesten aika-ajo käytiin 49,8 kilometrin reitillä 24.9.2009. Kilpailussa ajettiin kolme 16,6 kilometrin kierrosta. 
Naisten aika-ajo.
Naisten aika-ajo käytiin 26,8 kilometrin reitillä 23.9.2009. Kilpailussa ajettiin kaksi 13,4 kilometrin kierrosta. 
Alle 23-vuotiaiden aika-ajo.
Alle 23-vuotiaiden aika-ajo käytiin 33,2 kilometrin reitillä 23.9.2009. Kilpailussa ajettiin kaksi 16,6 kilometrin kierrosta.
Miesten maantieajo.
Miesten maantieajo käytiin 262,2 kilometrin reitillä 27.9.2009. Kilpailussa ajettiin yhdeksäntoista 13,8 kilometrin kierrosta.
Naisten maantieajo.
Naisten maantieajo käytiin 124,2 kilometrin reitillä 26.9.2009. Kilpailussa ajettiin yhdeksän 13,8 kilometrin kierrosta. 
Alle 23-vuotiaiden maantieajo.
Alle 23-vuotiaiden maantieajo käytiin 179,4 kilometrin reitillä 26.9.2009. Kilpailussa ajettiin kolmetoista 13,8 kilometrin kierrosta.
Luettelo valtioista lentoasemien määrän mukaan

Tämä luettelo valtioista lentoasemien määrän mukaan perustuu pitkälti The World Factbookin tietoihin kesäkuulta 2008.
Valtiot joissa ei ole lentoasemaa.
Seuraavissa valtioissa ei ole kansainvälistä tai paikallista julkista lentoasemaa. Useissa valtioissa on oma julkinen helikopterikenttä josta voi lentää läheiselle lentoasemalle.
Pirkko Aitoaho

Pirkko Helinä Aitoaho (o.s. "Ylitalo"; 29. joulukuuta 1946 Raahe – 20. maaliskuuta 2018 Vaasa) oli sairaanhoitajan ja lastentarhanopettajan koulutuksen saanut kirjailija. Aitoaho julkaisi kaksi novellikokoelmaa ja kaksi romaania. Hän oli Rovaniemeltä lähtöisin ja sittemmin pohjalaistunut. Aitoahon asuinpaikka oli Mustasaari (Iskmo). Harrastuksiin kuuluivat pyöräily, hiihto, metsässä kulkeminen, lukeminen, kirjoittaminen ja kädentyöt.
Hyvinkään taidekoulu

Hyvinkään taidekoulu oli vuosina 1966-2025 toiminut taidekoulu.
Vuoden 2000 jälkeen koulusta valmistuttiin kuva-artesaaniksi (kuvallisen ilmaisun perustutkinto). Hyvinkään keskustassa sijainneessa koulussa oli vuonna 2009 runsaat 70 opiskelijaa. Koulu oli tuolloin osa Hyria koulutus Oy:tä. 
Päiväkoulun ohella taidekoulussa toimi iltalinja. Aiemmin koulussa oli opetusta vain iltaisin.
Koulu luonnehti itseään perinteiseksi, käden ja silmän taitojen vaalimista arvostavaksi opinahjoksi. Opetusaineita olivat piirustus, maalaus, taidegrafiikka, kuvanveisto, valokuvaus ja elokuvailmaisu.
Vaude

VAUDE (Vaude Sport GmbH &amp; Co. KG) on saksalainen outdoor-tuotteiden valmistaja. Se on perheyritys jonka pääkonttori sijaitsee Tettnangissa Etelä-Saksassa. Yhtiön on perustanut Albrecht von Dewitz vuonna 1974. Nykyinen pääjohtaja on perustajan tytär Antje von Dewitz. Yhtiön nimi on johdettu perustajan nimestä (V, D).
Tuotteet.
Vauden tuotevalikoima kattaa kaiken retkeilyyn ja vuorikiipeilyyn liittyvän. Kiipeilytuotteet valmistaa Vauden tytäryhtiö Edelrid.
Yhtiön filosofiaan kuuluu, että tuotteet valmistetaan yhtä teknisinä sekä miehille, naisille että lapsille.
Lisäksi valikoimiin kuuluvat myös:
Vaude on myös tunnettu yhtiön panostuksesta vihreisiin arvoihin. Yhtiölle on myönnetty ainoana outdoor-valmistjana ISPO Award – ”The Most Sustainable Company! Vaude on myös Bluesign®-member. Bluesign® on Euroopan kattavin ympäristömerkki.
Suomessa merkkiä edustaa Vaude Finland. Yhtiön kotipaikka on Rovaniemi.
Aiguille Blanche de Peuterey

Aiguille Blanche de Peuterey on Grajisilla Alpeilla Italiassa sijaitseva vuori. Se on osa Mont Blancin massiivia sijaiten Mont Blancista jonkin verran kaakkoon.
Vuori käsittää kolme huippua:
Sen kanssa samaan Mont Blancilta haarautuvaan harjanteeseen kuuluvat myös mm. Aiguille Noire de Peutereyn (3 773 m), Pointe Guglierminan (3 891 m) ja Les Dames Anglaisesin (3 601 m) huiput.
John Harvard (poliitikko)

John Harvard, PC, OM (4. kesäkuuta 1938 Glenboro, Manitoba – 9. tammikuuta 2016) oli kanadalainen toimittaja ja poliitikko. Hän toimi kansanedustajana Kanadan parlamentissa vuosina 1988–2004. Hänet nimitettiin Manitoban varakuvernööriksi vuoden 2004 parlamenttivaalien alla.
Harvard toimi suuren osan urastaan radiojuontajana, vuosien 1957–1988 aikana. Hän juonsi suosittua "Talk Back" -ohjelmaa Winnipegissä sijaitsevalla CJOB-radioasemalla ja työskenteli Canadian Broadcasting Corporationin palveluksessa kahdeksantoista vuotta.
Hänet valittiin Kanadan parlamenttiin neljä kertaa, vuosien 1988, 1993, 1997 ja 2000 vaaleissa. 7. huhtikuuta 2004 julkistettiin hänen nimittämisensä Manitoban varakuvernööriksi. Hän vannoi virkavalan 30. kesäkuuta. Virkakauden päätyttyä hänen seuraajansa Philip S. Lee astui virkaan 1. heinäkuuta 2009.
Harvard kuoli syöpään 77-vuotiaana 9. tammikuuta 2016.
Smarhon

Smarhon (, IPA: [smarˈɣonʲ]) eli Smorgon (; ; ) on pienehkö kaupunki ja samanniminen piiri Hrodnan alueella Valko-Venäjän länsiosissa. Kaupungin väkiluku on 36 700 ja koko piirin 56 900. 
Piirin eteläosien läpi kulkee pääkaupunki Minskistä luoteeseen Liettuan Vilnaan johtava tärkeä valtatie M7 (eurooppatie ) ja kaupungin kautta kulkee samansuuntainen rautatie. Kaupungissa on rautatieasema. Minsk sijaitsee Smarhonista maanteitse runsaan 110 kilometrin päässä kaakossa.
Smarhornin piirin eteläosissa sijaitsee Liettuan suuriruhtinaskunnan ja Puolan kuningaskunnan välisissä historiallisissa tapahtumissa merkittävä paikka, nykyinen Krevan kylä. Kivinen, nyttemmin raunioina oleva Krevan linna rakennettiin ilmeisesti sesti suuriruhtinas Gediminasin kaudella (1316–1341). Nykyisin tämä vain noin 1,5 kilometrin päässä Liettuan rajalta Vilnan suunnalta Minskiin johtavalta valtatieltä M7 (E28) sijaitseva Krevan linna on raunioina.
Henkilöitä.
Smarhonissa on syntynyt muun muassa israelilainen runoilija Abraham Sutzkever.
Suojeluskuntain päällystökoulu

Suojeluskuntain päällystökoulu (SkPK) oli vuosina 1919–1944 toiminut Suomen suojeluskuntien päällystökoulutusta tarjoava oppilaitos. Se toimi käytännössä koko historiansa ajan Koivikon tilalla Tuusulassa.
Koulu teki runsaasti yhteistyötä Taistelukoulun kanssa, ja päällystökoulun toiminnan lakattua Taistelukoulu muutti sen vanhoihin tiloihin.
Alue Tuusulassa.
Päällystökoulu aloitti toimintansa jääkärikapteeni Erkki Raappanan johdolla syksyllä 1919 Hämeenlinnassa linnakasarmien puurakennuksissa. Armeija kuitenkin otti tilat käyttöösä vuonna 1920, jolloin päällystökoulun oli pakko muuttaa. Uudeksi paikaksi valikoitui Koivikon tila Tuusulassa, joka oli perustettu vuonna 1880. Bertha Sandberg, tamperelaisen rautakauppiaan Wilhelm Sandbergin leski, oli rakennuttanut tilalle edustavan huvilan, josta tuli myöhemmin esikunta- ja upseerikerhorakennus. Sandberg myi tilan vuonna 1913 ja usean kaupan jälkeen suojeluskuntajärjestö osti sen 300 000 markalla vuonna 1921.
Tila oli varsin sopiva sotilaskoulutukseen, sillä asutusta oli lähistöllä verrattain vähän. Rakennuksia korjattiin ja laajennettiin sekä lisätontteja hankittiin huomattavasti 1920- ja 1930-luvuilla. Vuonna 1926 alueelle valmistui K. E. Levälahden suunnittelema urheilurakennus, joka oli tiettävästi Suomen ensimmäinen urheilutalo. Martti Paalasen suunnittelema Päällystökoulun päärakennus valmistui vuonna 1934.
Päällystökoulun kurssi- ja koulutustoiminta oli aktiitivista ja jatkuvaa Moskovan välirauhaan saakka, jolloin kaikki suojeluskunnat lakkautettiin. Estääkseen omaisuuden päätymisen vieraalle vallalle suojeluskunnat luovuttivat kaiken kiinteän omaisuutensa Tuusulan tila mukaan lukien Suomen Punaiselle Ristille vuonna 1944.
Punainen risti käytti aluetta invalidien hoitolaitoksena, mutta koska sen taloudellinen tilanne oli huono, jäivät rakennukset huonoon kuntoon ja ampumaradat käyttökelvottomiksi. Valtio alkoi pian käydä neuvotteluja tilojen palauttamisesta sotilaskäyttöön, ja Taistelukoulu muutti tiloihin vuonna 1949. Virallisesti rakennukset siirtyivät valtion omistukseen vuonna 1952.
Alueella toimii nykyisin Maanpuolustuskoulutusyhdistys.
Jakovahvuus

Jakovahvuus on se määrä puolustusvälineitä, joka joukolle kyetään jakamaan liikekannallepanossa sodan sattuessa. Käytännössä se voi tarkoittaa heikompaa varustusta ja vanhempaa aseistusta kuin mihin joukko on sotilaskoulutettu sen mukaan, miten tarpeelliseksi joukolle välineet katsotaan.
Vanhoja aseita ja vähäisempiä määriä varusteita on mm. viime sodissa jaettu mm. selustassa toimiville joukoille ja niille joukoille, joiden pääaseistus ei koostu ajanmukaisista jalkaväkiaseista tai niitä tukevien tai huoltavien joukkojen aseista, vaan esimerkiksi viestijoukoille tai rannikkotykistön joukoille.
Glenboro

Glenboro on kylä Kanadassa, Manitoban provinssissa. Kylä sijaitsee noin 80 km kaakkoon Brandonin kaupungista. Glenboron väkiluku on 633 (2006). Kylän läheisyydessä on Spruce Woods Provincial Park luonnonpuisto, jossa on aavikkomaisia maisemia. Vaikka alueella onkin tuulenkasaamaa hiekkaa ja kaktuksia, niin todellinen aavikko se ei ole, sillä alueella sataa 300–500 mm vettä vuodessa (aavikon kuivuusrajana pidetään 250 mm).
Historia.
Ensimmäinen eurooppalainen alueella oli tiettävästi Pierre La Vérendrye joka kulki tutkimusmatkoillaan alueen läpi 1730-luvulla. Kaksi englantilaista turkiskauppiasta perustivat ensimmäisen linnoituksen vuonna 1768, perustettu "Pine Fort" nimettiin "Epinette Creek"in mukaan (ranskankielinen nimi Epinette tarkoittaa mäntyä, eli englanniksi Pine). Linnoitus sijaitsee nykyisen "Spruce Woods Provincial Park" luonnonpuiston rajojen sisällä.
Vuonna 1798 kanadalainen tutkimusmatkailija David Thompson vieraili alueella ja pani merkille alueen maanviljelyyn soveltuvan maaperän. Ensimmäisinä siirtolaisina alueella asettuivat Jonas Christie ja James Duncan vuonna 1879. Vuonna 1886 Canadian Pacific Railway ilmoitti rakentavansa rautatien alueen halki ja Jonas ja James päättivät luovuttaa osan omistamastaan maa-alueesta kylän perustamista varten. Vuonna 1885 viimeinen Assiniboinejokea pitkin kulkenut höyryläiva ajoi karille kylän lähettyvillä. Virallisen kylän aseman Glenboro sai vuonna 1950.
Suomen sotahistorialliset museot

Suomen sotahistorialliset museot ovat Suomessa toimivia museoita, jotka tallentavat, tutkivat ja esittelevät sodankäyntiin ja maanpuolustukseen liittyvää historiaa ja perinteitä. Suomessa on kymmeniä sotahistoriallisia museoita, joista ammatillisesti hoidettujen lisäksi osa on yksityisiä ja harrastajien tai keräilijöiden ylläpitämiä. Näiden lisäksi myös monien muiden museoiden kokoelmissa ja näyttelyissä on sodankäyntiin tai sota-aikoihin liittyvää aineistoa.
Suomen sotahistoriallisia museoita ovat:
Viestikiltojen liitto

Viestikiltojen liitto on 3. maaliskuuta 1963 perustettu Suomen yhtätoista viestikiltaa edustava keskusliitto, jonka tarkoituksena on lisätä jäsentensä maanpuolustustahtoa ja viestimieshenkeä, vaalia viestialan perinteitä sekä tukea ja edistää jäsentensä vapaaehtoista maanpuolustustoimintaa. Yhdistyksen alkuperäinen nimi on ollut Viestikilta. Nykyinen nimi tuli voimaa 1989. 
2017 perustettu Päijät-Hämeen Viestikilta on hyväksytty Viestikiltojen liiton jäseneksi, kun taas 2018 on lakkautettu yhdistysrekisteristä Pohjois-Karjalan Viestikilta 2018 pidetyllä jäsenkokouksella. Pohjois-Karjalan Viestikillan perinnettä jatkaa radioamatööriyhdistys Pohjois-Karjalan Radioamatöörit ry.
Etelä-Savo.
Etelä-Savossa Mikkelissä toimii Kaakkois-Suomen Viestikilta ry. Mikkelin varuskuntaan siirrettiin 1979 Kouvolan varuskunnasta 3. Erillinen Viestikomppania, joka lakkautettiin. Mikkeliin Karkialammille perustettiin maavoimaesikunta, jossa on myös viestisuunnitteluosia.
Mikkelissä toimii Mikkelin Seudun Radioamatöörit ry, joka suunnittelee ja toteuttaa yhdessä Pieksämäen Radioamatöörit ry:n kanssa Etelä-Savon varaverkkoa Mikkelin kaupungin Etelä-Savon pelastuslaitoksen kanssa. Mikkelin Seudun Radioamatöörit ry:ssä on jäseninä myös Kaakkois-Suomen Viestikillan jäseniä. Kaakkois-Suomen Viestikilta tekee radioperinnetyötä ja on mukana toisen maailmansodan jatkosodan aikaisen viestikeskus Lokin ylläpitämisessä.
Kaakkois-Suomen Viestikilta ry:n puheenjohtajina on toiminut mm. yli-insinööri Jorma Suomalainen. Kaakkois-Suomen Viestikillan nykyinen puheenjohtaja on insinöörimajuri evp Tapio Teittinen.
Pohjois-Karjala.
Pohjois-Karjalan Viestikilta ry lakkautettiin jäsenkokouksen päätöksellä 2018. Sen perinnettä jatkaa Pohjois-Karjalan Radiokerho. Pohjois-Karjalassa oli aikaisemmin Pohjois-Karjalan Prikaati, jonka ja telelaitoksen toimintaan Pohjois-Karjalan Viestikilta ry:n toiminta aikaisempina vuosikymmeninä perustui.
Ego Anthem

Ego Anthem on suomalaisen metalliyhtyeen Tracedawnin toinen studioalbumi. Se julkaistiin Suomessa 24. syyskuuta 2009.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 29.
Kappaleet.
Sävellyksistä vastaavat Tuomas Yli-Jaskari, Perttu Kurttila, Pekko Heikkilä sekä yhtyeen entinen kitaristi Jeremy Qvick. Sanoituksista vastaa pääosin Antti Lappalainen lukuun ottamatta kappaletta "Brain Attack", jonka sanoituksista vastaa Pekko Heikkilä.
Poljuško-pole

Poljuško-pole () on neuvostovenäläinen laulu, jonka on säveltänyt Lev Knipper ja sanoittanut Viktor Gusev vuonna 1933. Suomeksi laulu tunnetaan nimellä Kasakkapartio. Englanninkielistä versiota () on tehnyt länsimaissa tunnetuksi muun muassa Ivan Rebroff. Suomalaisista artisteista muun muassa Frederik ja Viktor Klimenko ovat levyttäneet kappaleen.
King Edward VII -luokka

King Edward VII -luokka oli kahdeksan Britannian kuninkaallisen laivaston taistelulaivan muodostama alusluokka, jonka alukset laskettiin vesille vuosina 1903-1905.
Taustaa.
Vuosien 1892-1893 laivasto-ohjelmasta vuosien 1900-1901 laivasto-ohjelmaan oli Britannian kuninkaallisen laivaston suurta rakennuskautta. Kaikki Sir William Whiten suunnittelemien ensimmäisen luokan taistelulaivojen alusten pääaseina oli neljä 12 tuuman (305 mm) tykkiä perään- ja keulaan sijoitetuissa kaksoistykkitorneissa tai oikeammin katetuissa barbeteissa. Alusten apuaseina oli kaksitoista kuuden tuuman (152 mm) tykkiä keskilaivaan pää- ja yläkansille sijoitetuissa kasemateissa. Alukset olivat siten maailmanmerien valtiaita ja useat ulkovaltojen suunnittelijat kopioivat niissä toteutettuja innovaatioita. Ulkoisesta samankaltaisuudesta huolimatta alusluokissa toteutettiin erilaisia parannuksia kuten viimeiset Majestic-luokan alukset kykenivät lataamaan tykkinsä ilman latausasemaan siirtämistä, vuosien 1896-1897 Canopus-luokka varustettiin Krupp-panssaroinnilla sekä vesiputkihöyrykonein ja vuosien 1897-1898 Formidable-luokassa otettiin käyttöön paksumpi panssari sekä parannellut tykkimallit.
Vuonna 1897 ulkovallat saivat kurottua etumatkan kiinni. 1890-luvun lopulla Ranskan merivoimien alusten 12 tuumaiset oli sijoitettu torneihin, mutta alukset olivat pienempiä kuin brittien vastaavat ja niiden apuaseet olivat keveämpiä. Venäjä keisarikunnan laivasto valmisti joitakin loistavia aluksia lukuisten heikompien ohella. Yhdysvaltain laivasto ei ollut muodostanut aluksistaan yhtä kiinteitä luokkia kuin britit, mutta he pyrkivät luomaan laivastolleen riittävän määrän vahvasti panssaroituja ja aseistettuja aluksia. Italia laivasto, jolla oli käytössään runsaasti brittiteknologiaa, kärsi rahoitusvaikeuksista kyeten valmistamaan ainoastaan kaksi hidasta toisen luokan taistelulaivaa 1890-luvun alussa. Maa teki kuitenkin 1896-1897
aiemmasta politiikastaan poiketen päätöksen kahdesta suuresta, erittäin raskaasti aseistetusta ja nopeasta taistelulaivasta. Periaatteessa "RN Benedetto Brin" ja "RN Regina Margherita" olivat vain hieman suurempia kuin Canopus-luokan alukset, mutta nopeampia, raskaammin panssaroituja sekä samoin aseistettuja lisättynä neljällä 8 tuuman tykillä.
Hankinta.
Helmikuussa 1899 (lähes budjettikauden lopulla) Amiraliteetti tilasi Vickersiltä koeammuntoihin prototyypin 7,5 tuuman tykistä. Kaliiperi oli laivastolle uusi ja vastasi Ranskan merivoimien käytössä olevaa 194 millimetrin tykkiä. Kahdeksan tuuman tykkiin nähden suunnitellulla tykillä oli etunaan se, että sillä voitiin korvata kuusituumaiset yhden suhde kahteen. Samoin ammusten kuljettaminen oli mahdollista kahdella miehellä.
Harald Herlin

Bror Harald Herlin (30. elokuuta 1874 Helsinki – 25. heinäkuuta 1941) oli suomalainen insinööri ja teollisuusmies.
Herlinin vanhemmat olivat kauppias Gustaf Albert Herlin ja Hanna Wecksell. Hän pääsi ylioppilaaksi 1893 ja valmistui insinööriksi 1898. Herlin teki opintomatkoja Saksaan, Itävaltaan ja Englantiin vuosina 1900–1904.
Vesijohtoalan asiantuntijana ja yritysjohtajana.
Herlin oli Helsingin kaupungin rakennuskonttorin ja vesijohtolaitoksen apulaisinsinöörinä 1898–1904 ja perustamansa "Vesijohtoliike Oy":n toimitusjohtajana 1904–1920. Hän toimi Helsingin Laivatelakka Oy:n johtajana 1912–1928 ja Suomen Sähkö Oy Gottfrid Strömbergin johtajana 1924–1929. Strömbergin palveluksessa ollessaan Herlin laati tappiolliselle yritykselle tervehdyttämisohjelman jonka avulla yhtiö saatiin neljässä vuodessa kannattavaksi.
Herlin hankkii Kone Oy:n.
Vuonna 1924 Herlin osti Strömbergin omistaman hissejä valmistaneen Kone Oy:n. Kone Oy:n edeltäjä "Koneliike Tarmo" oli perustettu 1905 ja se oli harjoittanut käytettyjen koneiden ostoa, myyntiä ja korjausta. Strömberg osti vuonna 1910 liikkeen ja muodosti siitä Kone Oy -nimisen tytäryhtiön.Ensimmäisen maailmansodan aikana yhtiö valmisti sotatarvikkeita Venäjän armeijalle mutta se kärsi pahoja taloudellisia tappioita Venäjän vallankumouksen jälkeen kun tarviketoimitukset jäivät maksamatta. Sodan jälkeen Kone Oy aloitti pienimuotoisen hissien lisenssivalmistuksen.
Harald Herlin toimi Kone Oy:n johtokunnan puheenjohtajana 1924–1941. Vuodesta 1932 yhtiön toimitusjohtajana oli hänen poikansa Heikki H. Herlin. Kone Oy osti 1926 Sörnäisten rantatien varrella sijainneen Kokos Oy:n entisen saippuatehtaan ja aloitti sen tiloissa hissien valmistuksen. Tehtaan valmistusohjelmaan tulivat 1930-luvulla hissien ohella myös nosturit ja kuljetuslaitteet. Kone Oy valmisti itse myös hisseissä käytetyt sähkömoottorit. 1930-luvun lopulla Kone Oy valmisti noin 250 hissiä vuodessa ja työntekijöitä oli 300–400 välillä. Yhtiö aloitti 1930-luvulla myös tuotteidensa viennin ulkomaille mikä siihen aikaan oli harvinaista suomalaisessa metalliteollisuudessa. Kone Oy:n hissitehdas toimi Sörnäisten rantatiellä aina vuoteen 1967 jolloin hissien valmistus siirtyi Hyvinkäälle.
Harald Herlin oli Suomen metalliteollisuusyhdistyksen varapuheenjohtajana 1921–1930. Hän oli Suomen Teollisuusliiton johtokunnan jäsen ja kuului ajoittain jäsenenä valtion tullikomiteaan.
Muuta.
Harald Herlin hankki 1912 Thorsvikin kartanon Kirkkonummelta tilanomistaja Feodor Teriehoffin konkurssipesän huutokaupasta ja hän omisti kartanon kuolemaansa saakka.
Harald Herlin oli naimisissa vuodesta 1900 kansakoulunopettaja Minna Westerlundin kanssa. Heidän poikansa Heikki H. Herlin jatkoi Kone Oy:n johdossa isänsä jälkeen.
Aalto-yliopiston pääkirjasto nimettiin marraskuussa 2016 Harald Herlinin kunniaksi Harald Herlin -oppimiskeskukseksi
Stefan Majewski

Stefan Majewski (s. 31. tammikuuta 1956 Bydgoszcz, Puola) on puolalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. 
Ura.
Majewski loi pitkän peliuran Puolassa ja Saksassa. Hän aloitti kotikaupunkinsa Bydgoszczin seuroissa 1970-luvulla, mutta teki lopullisen läpimurtonsa Legia Varsovassa 1979–84. Hän oli voittamassa seuran kanssa kahta Puolan cupin mestaruutta 1980 ja 1981. Legiasta hän siirtyi 1984 Saksan Bundesliigaan 1. FC Kaiserslauterniin. Majewski pelasi Saksassa neljä kautta, joista viimeisen 2. Bundesliigan jumboksi jääneessä DSC Arminia Bielefeldissä.
1988 Majewski siirtyi kyproslaiseen Apollon Limassoliin palaten yhden kauden jälkeen takaisin Saksaan. Hän lopetti uransa Freiburger FC:n joukkueessa 1993. Puolan maajoukkueessa Majewski pelasi 40 maaottelua tehden niissä 4 maalia. Hän oli mukana MM-pronssilla 1982 ja toiselle kierrokselle päättyneissä MM-kisoissa 1986. 
Ura valmentajana.
Majewski aloitti valmennusuransa Freiburger FC:n juniorivalmentajana 1990. Varsinaisen päävalmentajadebyyttinsä hän teki 1994 Polonia Varsovassa. Pesti jäi lyhyeksi seuran vajottua putoamiskamppailuun Ekstraklasassa. Hän palasi seuraan kuitenkin 1995 ja nosti seuran takaisin pääsarjaan kauden 1995/96 päätteeksi. 
1997 Majewski palasi jälleen Saksaan ja valmensi kaksi kautta 1. FC Kaiserslauternin amatöörijoukkuetta. 1999 hän palasi kotimaahansa ja siirtyi Amica Wronkin päävalmentajaksi. Wronkissa hän teki lopullisen läpimurtonsa valmentajana luotsaten seuran Puolan cupin voittoon kaksi kertaa. Hän sai potkut kesken kauden 2000/01.
Amica-potkujensa jälkeen Majewski jatkoi uraansa Zagłębie Lubinin päävalmentajana. Pesti jäi yhden kauden mittaiseksi ja 2002 ura jatkui Świt Nowy Dwór Mazowieckissa. 2002–2003 Majewski toimi Puolan maajoukkueen apuvalmentajana palaten sen jälkeen jälleen Amica Wronkiin.
Heinäkuussa 2004 Majewski siirtyi Amicasta Widzew Łódźiin. Hän valmensi seuraa kaksi kautta Puolan II-Ligassa. Pesti huipentui nousuun kauden 2005/06 jälkeen, mutta Majewski sai menestyksetä huolimatta jättää tehtävänsä seurassa.
Lokakuussa 2006 Majewski palasi valmennustehtäviin siirtyen Cracovia Krakovan päävalmentajaksi. Majewskin johdolla Cracovia sijoittui kauden 2006/07 päätteeksi hienosti Ekstraklasassa neljänneksi ja seuraavallakin kaudella se oli seitsemäs. Kausi 2008/09 alkoi kuitenkin kehnosti ja Majewski sai lokakuussa 2008 potkut tehtävistään.
Vuonna 2009 Majewski siirtyi Puolan jalkapalloliiton palvelukseen alle 21-vuotiaiden maajoukkueen valmentajaksi. Syyskuussa 2009 hänestä tuli A-maajoukkueen päävalmentaja käynnissä olleiden MM-karsintojen ajaksi. Majewskin johdolla Puola hävisi molemmat viimeisistä karsintaotteluistaan. Lokakuussa 2009 Franciszek Smudasta tuli uusi maajoukkuevalmentaja ja Majewski jatkaa alle 23-vuotiaiden maajoukkueen peräsimessä.
Dav Pilkey

Dav Pilkey, oik. David Murray Pilkey, Jr. (s. 1966 Cleveland, Ohio, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen lastenkirjailija ja kuvittaja. Hän on julkaissut vuodesta 1987 lähtien useita kymmeniä kirjoja, joiden joukossa on myös lasten tietokirjoja. Hän on käyttänyt myös kirjailijanimeä Sue Denim, joka on sanaleikki englannin sanasta "pseudonym" (suom. salanimi). Hänet tunnetaan ehkä parhaiten kirjasarjoista "Dumb Bunnies", "Big Dog and Little Dog", "Dragon" ja "Captain Underpants", (suom. "Kapteeni Kalsari").
Pilkeyn kirjoitustyyliä voi kuvata suoraviivaiseksi, eläväksi kerronnaksi, joka sisältää runsaasti sanaleikkejä ja vitsejä. Osa hänen kirjoistaan on kirjoitettu runomuodossa. Hän on myös kuvittanut Adolph J. Moserin, Jerry Segalin ja Angela Johnsonin kirjoja.
Romaaninen filologia

Romaaninen filologia eli romanistiikka on kielitieteen ala, joka perinteisesti tutkii kaikkia latinasta periytyviä romaanisia kieliä, kuten ranskaa, italiaa, espanjaa ja portugalia. Filologia tarkoittaa suppeassa merkityksessä kielihistoriallisten tekstien tutkimusta. Oppiaineena se tarkoittaa laajemmin kielen, tekstien ja kulttuurien välistä yhteyttä.
Nykyisin Suomen yliopistoista ainoastaan Jyväskylän yliopistossa on oppiaineen nimenä romaaninen filologia. Oppiaine keskittyy ranskan kieleen ja ranskankieliseen kulttuuriin romaanisen kielialueen kontekstissa. Muissa yliopistoissa oppiaineen nimi vaihtelee. Helsingin yliopistossa oppiaineena on ranskalainen filologia. Yliopistossa on kuitenkin ollut romaanisen filologian professuuri. Turun yliopistossa oppiaine kulki alun perin nimellä romaaniset kielet, ja oppiaineen professori vastasi myös espanjan ja italian perusopinnoista. Turussa romaaninen filologia oli oppiaineen nimenä vuodesta 1962 aina 1990-luvulle saakka, jolloin nimi muutettiin ranskan kieleksi ja kulttuuriksi. Vuodesta 2005 Turussa oppiaineena on ollut ranskan kieli. Tampereen yliopistossa oppiaineena on ranskan kieli. Vuosina 1902–2001 Suomessa tehtiin 43 romanistiikan alan väitöskirjaa.
Romaanista filologiaa tai ranskan kieltä opiskelleet työskentelivät vielä 2000-luvun alussa usein kieltenopettajina, mutta viime aikoina ranskan suosio koulujen oppilaiden keskuudessa on vähentynyt huomattavasti.
Ismo Korhonen

Ismo Korhonen (s. 10. helmikuuta 1962 Suonenjoki) on suomalainen entinen jalkapalloilija.
Maalivahtina pelannut Korhonen edusti uransa ajan lahtelaista Kuusysiä vuosina 1979–1991. Hänen aloittaessaan Kuusysi pelasi 1. divisioonassa, mutta seura nousi mestaruussarjaan kaudeksi 1982. Korhonen voitti heti nousun jälkeen Suomen mestaruuden ja vielä neljä lisää vuosina 1984, 1986, 1989 ja 1991. Suomen Cupin hän voitti kahdesti, 1983 ja 1987. Kaikkiaan Korhonen pelasi kymmenen kauden aikana 234 pääsarjatason ottelua.
Korhonen pelasi maajoukkueessa vuosina 1983–1986 yhteensä seitsemän maaottelua.
Korhonen toimi pelaajauran jälkeen Kuusysin maalivahtivalmentajana 1995 asti ja vuonna 2007 hänet valittiin FC Kuusysin puheenjohtajaksi. Ammatikseen hän työskentelee vakuutusalalla.
Matti Korhonen (jalkapalloilija)

Matti Korhonen (s. 17. toukokuuta 1938) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Maalivahtina pelannut Korhonen edusti urallaan Helsingin Palloseuraa 1959–1963 ja 1967 sekä Rosenlewin Urheilijoita 1964–1966. Hän voitti Helsingin Palloseurassa Suomen Cupin 1962. Kaikkiaan Korhonen pelasi viiden kauden aikana 67 pääsarjatason ottelua. 
Korhonen pelasi maajoukkueessa vuosina 1962–1963 kaksi A- ja kolme B-maaottelua.
Pekka Kosonen

Pekka Kosonen (s. 30. joulukuuta 1946) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Puolustajana pelannut Kosonen edusti urallaan Lahden Reipasta mestaruussarjassa 1965–1977 ja Lahden Palloseuraa alemmilla sarjatasoilla 1978–1981. Hän voitti Reippaassa kaksi Suomen mestaruutta 1967 ja 1970 sekä Suomen Cupin viidesti perättäin vuosina 1972–1976. Kaikkiaan Kosonen pelasi 13 kauden aikana 208 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 16 maalia. 
Kosonen pelasi maajoukkueessa vuosina 1971–1972 yhteensä yhdeksän maaottelua.
Viljo Kuhlberg

Viljo Kalervo Kuhlberg (1. syyskuuta 1910 Helsinki – 1. lokakuuta 1944 Tornio) oli suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä 10-paikalla (WM-järjestelmä) pelannut Kuhlberg edusti uransa ajan Helsingin Palloseuraa 1928–1937. Hän voitti seurassa neljä Suomen mestaruutta vuosina 1929, 1932, 1934 ja 1935. Kaikkiaan Kuhlberg pelasi kahdeksan mestaruussarjakauden aikana 70 ottelua, joissa hän teki 39 maalia. 
Kuhlberg pelasi maajoukkueessa vuosina 1929–1930 yhteensä viisi maaottelua.
Siviilielämässä Kuhlberg asui vuonna 1937 päättyneen urheilu-uran jälkeen Keski-Suomessa, jossa toimi SOK:n Vaajakosken tehtailla naulatehtaan konttoripäällikkönä vuodesta 1939.
Kapteeni Viljo Kuhlberg kaatui 1.10.1944 Lapin Sodan Tornion maihinnousussa yksikkönsä 11./JR 11 riveissä. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsingissä, kortteli H29, rivi 2, hauta 18.
Heikki Kultti

Heikki Ilmari Kultti (28. maaliskuuta 1916 Tampere – 19. joulukuuta 1994 Vaasa) oli suomalainen jalkapalloilija.
Tukimiehenä pelannut Kultti edusti urallaan Vaasan Palloseuraa 1933–1939 ja 1946–1948. Kaikkiaan hän pelasi kuuden kauden aikana 48 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki kolme maalia. Kultti pelasi maajoukkueessa vuosina 1938–1939 kaksi maaottelua.
Väinö Kultti

Väinö Kultti (12. joulukuuta 1917 – 20. maaliskuuta 1988) oli suomalainen jalkapalloilija.
Laitahyökkääjänä pelannut Kultti edusti koko uransa ajan Vaasan Palloseuraa 1937–1950. Hän voitti seurassa kaksi Suomen mestaruutta vuosina 1945 ja 1948. Kaikkiaan Kultti pelasi 11 kauden aikana 142 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 36 maalia. 
Kultti pelasi maajoukkueessa yhden maaottelun vuonna 1943.
Kiintopiste (maanmittaus)

Kiintopiste on maanmittauksessa maastoon pysyvästi merkitty maastonkohta, jonka sijainti tai korkeus on tarkasti määritetty suhteessa muihin kiintopisteisiin tai tiettyyn koordinaatistoon. Merkkinä voi olla esimerkiksi pultti kalliossa tai kadun pinnassa, maston tai majakan huippu, tai valtakunnan rajapyykki. Kiintopisteitä käytetään lähtökohtana, kun määritetään muiden maastonkohtien sijainteja tai korkeuksia. Kiintopiste voi olla tasokiintopiste, jolloin sen paikka tunnetaan tarkasti leveys- ja pituuspiirien suhteen, korkeuskiintopiste, jolloin sen paikka tunnetaan pystysuunnassa suhteessa keskimääräiseen merenpinnan tasoon tai teoreettiseen geoidiin, tai se voi olla molempia samanaikaisesti.
Suomessa valtakunnallista kiintopisterekisteriä pitää maanmittauslaitos. Kunnilla on omia kiintopisteverkkojaan.
Tasokiintopisteiden mittauksissa on aiemmin käytetty kolmiomittausta, kun taas nykyään käytetään erityisesti maanmittaustarkoitukseen suunniteltuja, tavallista tarkempia satelliittipaikannusmenetelmiä. Korkeuskiintopisteet on puolestaan määritetty vaaitsemalla.
Mittaustavoista johtuen kiintopisteen paikan epävarmuus on suurimmillaan korkeudessa. Vaakatasossa tarkkuus on parhaimmillaan millimetriluokkaa, samalla kun pystysuuntaan harvoin päästään satelliittejakaan hyödyntäen laajemmalla alalla edes alhaisiin senttimetreihin.
Petteri Kupiainen

Petteri Kupiainen (s. 26. helmikuuta 1960 Kuopio) on suomalainen, 1970- ja 1980-luvuilla Kuopion Palloseuraa ja belgialaista Club Bruggea edustanut jalkapalloilija.
Keskikenttäpelaajana ja puolustajana pelannut Kupiainen nousi Kuopion Palloseuran edustusjoukkueeseen 1978. Kahden kauden Kuopiossa vietetyn kauden jälkeen, syksyllä 1979, hän siirtyi belgialaiseen Club Bruggeen. Siirtyessään Bruggeen Kupiainen oli 19-vuotias ja siihen asti nuorin ulkomaille ammatikseen pelaamaan lähtenyt suomalainen. Kupiainen palasi Kuopion Palloseuraan kaudella 1981 ja edusti seuraa uransa päättymiseen, vuoteen 1989, asti. Hän voitti viimeisellä kaudellaan Suomen Cupin. Kaikkiaan Kupiainen pelasi Suomessa 11 kauden aikana 180 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki kahdeksan maalia. Belgian pääsarjassa hän pelasi 18 ottelua ja teki kolme maalia. 
Kupiainen pelasi maajoukkueessa vuosina 1979–1981 yhteensä 9 maaottelua.
John A. Bennett

John Arthur Bennett (10. huhtikuuta 1935 – 13. huhtikuuta 1961) oli Yhdysvaltain armeijan korpraali, joka kuoli viimeisimpänä Yhdysvaltain armeijan teloittamana henkilönä. Hänet oli tuomittu raiskauksesta ja murhan yrityksestä.
Bennett syntyi Virginiassa ja liittyi epilepsiasta huolimatta armeijaan 18-vuotiaana. Joulukuussa 1954 hän poistui tukikohdasta Itävallassa juopuneena etsiäkseen bordellia. Hän päätyi sittenkin raiskaamaan 11-vuotiaan tytön, joka palasi tekemästä jouluostoksia. Raiskattuaan tytön Bennett yritti hukuttaa tämän. Hän sai kuolemantuomion tammikuussa 1955. Muiden muassa uhri ja tämän vanhemmat vaativat John F. Kennedyä säästämään Bennettin teloitukselta, mutta tämä ei auttanut, vaan tuomittu hirtettiin Kansasissa huhtikuussa 1961.
Bennettin äiti kertoi Bennettin kuulleen lapsena öisin ääniä, joiden lähdettä hän nousi vuoteestaan usein etsimään. Hänen yönsä olivat olleet muutenkin vaikeita. Hän oli kärsinyt yöllisistä kauhukohtauksista. Hän oli jättänyt koulun seitsemännellä luokalla ja alkanut käyttää alkoholia sekä aspiriinia. Ennen armeijaan lähtemistään hän oli saanut lapsen avioliiton ulkopuolella.
HMS Arethusa (1913)

HMS Arethusa oli Britannian kuninkaallisen laivaston Arethusa-luokan risteilijä, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Chathamin telakalta, missä köli laskettiin 28. lokakuuta 1912. Alus laskettiin vesille 25. lokakuuta 1913 ja otettiin palvelukseen elokuussa 1914.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin vasta muodostettuun Harwichin osastoon hävittäjien lippulaivaksi. Alus osallistui 28. elokuuta 1914 Helgolandin taisteluun, jolloin se oli kommodori Reginald Thyrwhittin lippulaivana. Se vaurioitui pahoin Saksan keisarikunnan laivaston risteilijöiden "SMS Frauenlobin" ja "SMS Stettinin" osumista, minkä vuoksi alus jouduttiin hinaamaan takaisin satamaan. Alus osallistui 25. joulukuuta Cuxhaveniin suunnatun hyökkäysosaston suojaamiseen ja 24. tammikuuta 1915 Doggermatalikon taisteluun.
"HMS Landtrail" hinasi huhtikuussa aluksen takaisin Helgolandin matalalikolta sen törmättyä "HMS Undauntedin" kanssa. Telakalla alukselle asennettiin lentokoneiden lähtöalusta, joka poistettiin elokuussa. Alus palasi kesäkuussa 1915 Harwichin osaston 5. risteilijäviirikköön, jonka mukana se suojasi heinäkuussa Borkumin tehtyä vesilentokoneiskua.
Alus osallistui 9. elokuuta Saksan laivaston miinalaivan "SMS Meteorin" upottamiseen. Alus määrättiin edelleen elokuussa viirikön lippulaivaksi. Se osallistui 30. syyskuuta kolmen saksalaisen troolarin valtaamiseen. Toiset kolme troolaria vallattiin 7. lokakuuta.
"Arethusa" osui miinaan 11. helmikuuta 1916 Felixstowen edustalla. Miinojen asettajaksi on sanottu Saksan laivaston sukellusvenettä "SM UC-7". Saamiensa vaurioiden vuoksi alus kellui avuttomana, kunnes apu saapui. Aallokossa kuitenkin touvi katkesi, jolloin alus ajautui Cutlerin matalikolle. Matalikolla aluksen köli murtui, minkä jälkeen se upposi.
Olavi Köykkä

Olavi Juhani Köykkä (21. kesäkuuta 1943 Oulu – 13. huhtikuuta 1997 Oulu) oli suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Köykkä edusti urallaan Oulun Työväen Palloilijoita 1963–1967 ja 1970–1978 sekä ruotsalaista Halmstadia 1967, Upon Palloa 1968 ja Lahden Reipasta 1969. Kaikkiaan hän pelasi yhdeksän kauden aikana 171 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 60 maalia. Vuonna 1972 Köykkä oli nostamassa kymmenellä maalillaan OTP:ta kolmannen kerran pääsarjaan. Köykkä pelasi maajoukkueessa vuosina 1973–1975 kaksi maaottelua.
Köykkä valittiin vuonna 1970 TUK:n parhaaksi jalkapalloilijaksi. Köykän muita lajeja olivat jääpallo ja paini. Hän oli ammatiltaan palomies ja hänen kotikuntansa oli Oulu.
ABC-piirustuskoulu

ABC-piirustuskoulu oli vuonna 1937 perustettu kirjeopisto, joka toimi Helsingistä käsin. Kirjekoulun johtajaopettajana vuosina 1946–1966 oli kuvataiteilija Unto Pusa. Kirjekurssi oli varsin suosittu, ja monet myöhemmin taiteilijoina tunnetuksi tulleet hankkivat ensimmäiset oppinsa sen avulla. Kurssia ovat käyneet muun muassa Kauko Lehtinen, Rafael Wardi ja Simo Hannula. ABC-piirustuskoulu ja Linguaphone-kielikoulu olivat mainostoimisto Erva-Latvalan perustamia ja sen omistuksessa vuosina 1941–1970.
ABC-piirustuskoulun opetus perustui pariisilaisen kirjekurssin nimeltä "École A.B.C. de dessin" menetelmiin. Kurssi oli kolmen vuoden pituinen. Siihen sisältyi 12 kirjettä tehtävineen, jotka lähetettiin kouluun palautetta varten. Pyrkimyksenä oli opastaa oppilaita taiteen ymmärtämisessä ja piirtämisen tekniikassa. Taitojen soveltamista käyttötaiteeseen rohkaistiin ja mukana oli muun muassa mainospiirtämiseen liittyviä tehtäviä. Muun hyödyn ohella toivottiin, että piirtämisestä tulisi hauska ja terveellinen harrastus, joka opettaa näkemään luonnon uudella tavalla. 
Tehtävät johdattelivat usein havainnosta piirtämiseen. Oppilaita kehotettiin toistuvasti piirtämään suoraan luonnosta niin muotokuvia, maisemia kuin eläimiä ja muuta ympärillä näkyvää, ja kehotettiin välttämään kirjeiden kuvituksen kopioimista, oli se sitten tietoista tai tiedostamatonta. Näkemisen taitoa harjoitettiin muun muassa piirtämällä aihe ensin tarkoin havainnon mukaan ja sen jälkeen muistista. Kurssiin liittyi vihkosia ja kirja, joihin oli koostettu monipuolisesti tietoa taiteesta, taiteen tekemisen filosofiasta, sommittelusta, tekniikoista ja eri taiteilijoista. Oppilaita kehotettiin myös käymään taidenäyttelyissä ja tutustumaan taidehistoriaan, sekä perustamaan taideyhdistyksiä eri puolille maata. Mukana oli valmis ehdotus yhdistyksen säännöiksi.
David Belenguer

David Belenguer Reverte (s. 17. joulukuuta 1972 Barcelona, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän edusti viimeksi Espanjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda Divisiónissa pelannutta Real Betisiä.
Aikaisemmin Belenguer on edustanut muun muassa Getafea, jonka kapteenina hän myös toimi. Hän on pelannut 18 kauden aikana yli 400 ottelussa Espanjan kahdella korkeimmalla sarjatasolla. Belenguer on pelannut myös epävirallisessa Katalonian maajoukkueessa. __notoc__
Ura.
Belenguer syntyi El Ravalin kaupunginosassa Barcelonassa, mutta muutti pian vanhempiensa kanssa läheiseen Vilassar de Mariin, jossa hän aloitti jalkapalloilun. Juniorina hän edusti muun muassa barcelonalaisseura UE Santsia. Hän oli nuoruudessaan lahjakas myös tenniksessä ja oli juniorivuosien lähestyessä loppua jättää jalkapalloilun kunnes sai tarjouksen siirtyä Real Madridiin. Kaudella 1992–1993 Belenguer pelasi Real Madridin C-joukkueessa, jonka kanssa hän nousi Segunda División B:hen, mutta ei koskaan esiintynyt seuran edustusjoukkueessa.
Lähdettyään Madridista Belenguer pelasi useissa joukkueissa Espanjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda Divisiónissa. Ensiesiintymisensä korkeimmalla sarjatasolla Primera Divisiónissa hän teki lopulta 25-vuotiaana Extremaduran riveissä 30. elokuuta 1998 ottelussa Real Valladolidia vastaan. Belenguer sai debyyttikaudellaan 1998–1999 runsaasti peliaikaa, mutta joukkue putosi sarjasta ja hän päätyi jälleen toiseksi korkeimmalle sarjatasolle. 2000-luvun alussa Belenguer oli nostamassa Real Betisiä takaisin Primeraan. Nousukaudella 2000–2001 hän oli yksi Betisin runkopelaajista, mutta korkeimmalla sarjatasolla vastuu väheni. Kaudella 2002–2003 hän pelasi vain kolmessa sarjaottelussa ja kaudella 2003–2004 ei yhdessäkään.
Tammikuussa 2004 Belenguer siirtyi Getafeen, jonka kanssa hän nousi Primeraan kauden päätteeksi ja vakiinnutti pitkän kiertämisen jälkeen paikkansa korkeimman sarjatason pelaajana. Kausina 2006–2008 Belenguer ylsi Getafen kanssa kahdesti peräkkäin Espanjan cupin Copa del Reyn loppuotteluun ja jälkimmäisellä kaudella myös UEFA-cupin puolivälieriin. Hänen sopimuksensa seuran kanssa päättyi kauteen 2009–2010.
Heinäkuussa 2010 Belenguer palasi entiseen seuraansa Real Betisiin, jonka kanssa hän teki yksivuotisen sopimuksen. Hän pelasi noin puolet otteluista kaudella 2010–2011, kun Betis voitti Segunda Divisiónin mestaruuden ja nousi takaisin Primera Divisióniin kahden kauden tauon jälkeen.
HMS Galatea (1914)

HMS Galatea oli Britannian kuninkaallisen laivaston Arethusa-luokan risteilijä, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin William Beardmore and Companyltä, missä köli laskettiin 9. tammikuuta 1913. Alus laskettiin vesille 14. toukokuuta 1914 ja otettiin palvelukseen joulukuussa 1914.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin laivueenjohtajaksi Harwichiin sijoitettuun 2. hävittäjälaivueeseen, jonka tehtävänä oli valvoa Kanaalin itäpään meriliikennettä. Alus siirrettiin helmikuussa 1915 Rosythiin 1. hävittäjälaivueen laivueenjohtajaksi, missä tehtävässä se oli aina syyskuuhun 1918.
"Galatea" ampui 4. toukokuuta 1916 alas yhdessä "HMS Phaetonin" kanssa saksalaisen ilmalaivan Zeppelin L 7:n. Alus osallistui Skagerrakin taisteluun 1. risteilijäviirikön komentajan kommodori E. S. Alexander Sinclairin lippulaivana. Alukselta havaittiin ensimmäisenä lähestyvät Saksan keisarikunnan laivaston alukset. Alus oli myös ensimmäinen, joka sai osuman, kun Saksan laivaston risteilijän "SMS Elbingin" tuli osui, mutta kranaatit eivät onneksi räjähtäneet. Alus joutui 12. heinäkuuta 1916 sukellusveneen maaliksi, mutta onneksi torpedot eivät osuneet. Alus muutettiin marraskuussa 1917 nopeaksi miinanlaskijaksi asentamalla sen kannelle 74 miinan kuljettamisen mahdollistavat kiskot. Se suoritti kolme miinanlaskumatkaa, joiden tuloksena se laski kaikkiaan 220 miinaa.
Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä alus lähetettiin Mustalle merelle. Alkumatkasta se törmäsi 10. joulukuuta 1918 Northumberlandin rannikolla "SS Maloon", joka upposi. Alus palveli Mustalla merellä viirikön mukana palaten huhtikuussa 1919 Britteinsaarille, missä se liitettiin 2. risteilijäviirikköön. "Galatea" poistettiin palveluksesta maaliskuussa 1920 ja se liitettiin Portsmouthin reserviyksiköihin. Alus myytiin romutettavaksi 25. lokakuuta 1921.
Yhteiskunnallinen realismi

Yhteiskunnallinen realismi tai sosiaalinen realismi eli kriittinen realismi viittaa maalauksiin tai muihin teoksiin, jotka kuvaavat arjen elämää ja sisältävät selvästi erotettavan yhteiskunnallisen kommentin tai viestin. Yhteiskunnallinen realismi yleistyi länsimaisessa taiteessa ainakin 1700-luvulta alkaen. Yhteiskunnallinen realismi vetoaa katsojan sosiaaliseen omaantuntoon. 
Yhteiskunnalista realismia ei saa sekoittaa sosialistiseen realismiin, jolla tarkoitetaan pääasiassa sosialistisissa yhteiskunnissa vuosina 1934-1991 tehtyä taidetta. Sosialististen yhteiskuntien taiteilijat eivät saaneet arvostella sosialismin heikkouksia ja heidän täytyi kuvata kapitalististen yhteiskuntien epäkohtia.
Grandes Jorasses

Grandes Jorasses on Grajisilla Alpeilla Italian ja Ranskan rajalla sijaitseva vuori. Se on osa Mont Blancin massiivia.
Vuori käsittää useita huippuja:
HMS Royalist (1915)

HMS Royalist oli Britannian kuninkaallisen laivaston Arethusa-luokan risteilijä, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin William Beardmore and Compnyltä, missä köli laskettiin 3. kesäkuuta 1913. Alus laskettiin vesille 14. tammikuuta 1915 ja otettiin palvelukseen maaliskuussa.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Suuren laivaston () 4. risteilijäviirikköön, jonka mukana alus osallistui 31. toukokuuta − 1. kesäkuuta 1916 Skagerrakin taisteluun. Alus selvisi taistelusta vaurioitta. Alus muutettiin helmikuussa 1917 nopeaksi miinalaivaksi, jolloin sille asennettiin kiskot 74 miinan laskemiseksi. Muutostyön jälkeen se liitettiin 1. risteilijäviirikköön. Se teki kuusitoista miinanlaskumatkaa, joiden aikana laskettiin kaikkiaan 1 883 miinaa.
Tammikuussa 1919 ensimmäisen maailmansodan päätyttyä alus siirrettiin Itämerelle, josta se palasi Britteinsaarille liitettäväksi Harwichin sijoitettuun 2. risteilijäviirikköön. Tammikuussa 1920 alus siirrettiin reserviin Portsmouthiin, missä se sijoitettiin poistolistalle toukokuussa 1922. Alus myytiin romutettavaksi 24. elokuuta 1922 Cashmorelle Newportiin.
Metsäjärvi (Naantali)

Metsäjärvi (tunnetaan myös nimellä Kultarannanjärvi) on pieni 2,3 hehtaarin järvi Luonnonmaalla Naantalissa.
Metsäjärvi sijaitsee alle kilometri etelään Suomen tasavallan presidentin kesäasunto Kultarannasta, ja se on kokonaan Kultarannan tilan omistuksessa.
Järvessä on pieni noin 15 m² saari ja järven rannalla on luhtaa. Järven eteläranta on soistunut. Järven läheisyydessä luoteispuolella sijaitsee muutamia puutarhaviljelmiä, sekä runsaasti omakotitaloja. Järven rannat ovat metsäistä ja sen rannalla on yksi talo, vuonna 1999 valmistunut Kultarannan turvamiesten asuntola.
Metsäjärven läheltä kulkee Seututie 189, jonka toisella puolella sijaitsee Viialanjärvi, joka laskee vetensä ojan kautta Metsäjärveen. Metsäjärvi laskee edelleen vetensä mereen.
Alf Krohn

Alf Abraham Krohn (13. joulukuuta 1913 Helsinki – 24. toukokuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja taidekriitikko. Hänet tunnetaan parhaiten Taide-lehden päätoimittajana. Hän oli myös Helsingin yliopiston valtiotieteellisen tiedekunnan kirjaston hoitaja vuosina 1957–1959.
Alf Krohn oli hovineuvos Leopold Krohnin pojanpoika ja hänen veljiään olivat professorit Eino Krohn ja Sven Krohn sekä taidemaalari Ernst Krohn. Alf Krohnin tyttäriä avioliitosta Elisabeth (Liisa) Cederströmin (1911–1992) kanssa ovat kirjailija Leena Krohn ja kuvataiteilija Inari Krohn.
Kielletty kohde

Kielletty kohde on J. Lee Thompsonin ohjaama ja Charles Bronsonin tähdittämä toimintaelokuva, jonka ensi-ilta oli vuonna 1989. Elokuva oli Thompsonin ja Bronsonin viimeinen yhteistyö ja samalla Thompsonin viimeinen elokuva.
Juoni.
Kovaotteinen komisario Crowe jahtaa lapsiseksirinkiä pyörittävää Duke-nimistä hyväksikäyttäjää Los Angelesissa. Samoihin aikoihin japanilainen, nuorista tytöistä fantasioiva yrittäjä Hiroshi Hada muuttaa perheineen Yhdysvaltoihin samaan kaupunkiin. Ollessaan eräänä iltana humalassa kaupungilla, hän päättää kokeilla frotterismia nuoreen tyttöön linja-autossa tietämättä, että Yhdysvalloissa naiset eivät salli sellaista, toisin kuin Japanissa. Tämä aiheuttaakin kaaoksen bussissa ja tyttö sattuu vieläpä olemaan Crowen tytär, mutta Hada jää pois bussista ja pääsee livohkaan. Kuultuaan tästä, Crowe käynnistää raivokkaan etsinnän mutta ei pysty löytämään Hadaa. Kohtalon oikusta Hadan ja Crowen tiet kuitenkin kohtaavat, kun Duke kidnappaa Hadan tyttären. Tämä saa myös aikaan Hadan halujen kääntymisen häntä itseään vastaan. Hän joutuu turvautumaan aasialaisista vastenmielisesti ajattelevan Crowen apuun, joka aikoo löytää Hadan tyttären ja lopettaa Duken likaisen ja sairaan liiketoiminnan.
Vastaanotto.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Kari Salminen totesi, ettei rasistisia, homofobisia ja seksistisiä ennakkoluuloja voisi juuri tätä elokuvaa ponnekkaammin julistaa. Tähtien sijasta hän antoi elokuvalle pommin, mikä vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”.
Claudio Nizzi

Claudio Nizzi (s. 9. syyskuuta 1938) on italialainen sarjakuvakirjoittaja. Hän on kirjoittanut tarinoita muun muassa kirjoihin Mister No, Tex Willer sekä Nick Raider.
Nizzi aloitti käsikirjoittajan uransa vuonna 1963 "Il Vittorioso" -lehdessä.
Jurot nuorisojulkkikset

Jurot nuorisojulkkikset – koko tuotanto, koko tarina 1980–1982 on suomalaisen Hassisen kone -yhtyeen kuuden CD:n levykokoelma, joka julkaistiin vuonna 2009. Kokoelma sisältää 110 raitaa, mukana kaikki yhtyeen levytykset sekä demoja ja live-taltiointeja.
Boksi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 32.
Kappaleet.
CD 1.
Täältä tullaan Venäjä (1980)
Single- ja kokoelmabiisit (1980)
CD 2.
Rumat sävelet (1981)
Single- ja kokoelmabiisit (1980–1981)
CD 3.
Harsoinen teräs (1982)
Single- ja kokoelmabiisit (1982)
CD 4.
Demo (1980)
High Tension Wire (1982)
CD 5.
Keikka: Vanha Ylioppilastalo, Helsinki, 16.8.1980
Keikka: Kulttuuritalo, Helsinki, 23.12.1980
CD 6.
Keikka: Provinssirock, Seinäjoki, 7.6.1980
Keikka: Kaivopuisto, Helsinki, 1.8.1982
Semjon Babajevski

Semjon Petrovitš Babajevski (; 6. kesäkuuta 1909 Harkovan läänin Kunjen kylä – 28. maaliskuuta 2000 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Semjon Babajevski kasvoi Kubanille muuttaneessa talonpoikaisperheessä. Hän työskenteli paikallislehden toimittajana, valmistui etäopiskelijana Gorkille nimetystä kirjallisuusinstituutista ja liittyi NKP(b):hen vuonna 1939. Toisen maailmansodan aikana hän toimi sotakirjeenvaihtajana.
Babajevskin ensimmäinen kertomuskokoelma ilmestyi Pjatigorskissa vuonna 1936. Hän tuli tunnetuksi sodanjälkeistä maaseudun jälleenrakentamista kuvaavista romaaneista ”Kultaisen tähden ritari” ("Kavaler Zolotoi Zvezdy", 1947–1948) ja "Svet nad zemljoi" (”Valo maan yllä”, 1949–1950). Ensimmäisestä romaanista kirjailija sai Stalin-palkinnon vuonna 1949 ja sen jatko-osista vuosina 1950 ja 1951. Juli Raizman ohjasi ”Kultaisen tähden ritarin” pohjalta samannimisen elokuvan, joka sai Stalin-palkinnon vuonna 1952.
Stalinin kuoltua Babajevskin romaaneja pidettiin malliesimerkkeinä sodanjälkeiselle neuvostokirjallisuudelle ominaisesta todellisuuden kaunistelusta (ks. ristiriidattomuuden teoria). Myöhemmin kirjailija julkaisi useita matkakirjoja sekä Kubanin maaseutua kuvaavia romaaneja ja kertomuksia. Wolfgang Kasackin mukaan Babajevski ”pysyi uskollisena triviaalille kirjailijanmaneerilleen, jossa hän puoluekantaisen propagandan nimissä luopui todenmukaisuudesta ja psykologisesta uskottavuudesta”.
Terry Gross

Terry Gross (s. 14. helmikuuta 1951 Brooklyn, New York, New York) on yhdysvaltalainen radiotoimittaja. Nykyään hän juontaa ja tuottaa "Fresh Air with Terry Gross" -keskusteluohjelmaa, jota National Public Radio on esittänyt päivittäin vuodesta 1987 alkaen. Gross on saanut Peabody-palkinnon.
Suomen sodan muistomerkit

Suomen sodan muistomerkit ovat vuosina 1808–1809 käydylle Suomen sodalle omistettuja muistomerkkejä. Niitä on runsaasti eri puolilla Suomea, muun muassa Heinolassa, Kauhajoen Harjankylässä, Kustavissa ja Vaasassa.