Ariane 6

Ariane 6 on Euroopan avaruusjärjestö ESA:lle kehitetty kertakäyttöinen kantoraketti, jota operoi ranskalainen Arianespace. Sen on kehittänyt ranskalainen ArianeGroup, joka on myös sen valmistaja. Ariane 6 korvaa edellisen sukupolven Ariane 5 -kantoraketin osana Ariane kantorakettiperhettä.
Kaksivaiheinen raketti on varustettu nestehappea ja nestevetyä polttoaineenaan käyttävillä rakettimoottoreilla. Ensimmäisessä vaiheessa on päivitetty Vulcain-moottori ja toisessa vaiheessa käytetään uudelleensytytettävää Vinci-moottoria, joka on suunniteltu erityisesti Ariane 6:n käyttöön. Varsinaisten päävaiheiden lisäksi laukaisun alkuvaiheessa Ariane 6 käyttää kahta tai neljää P120C kiinteän ajoaineen boosteria. P120C boostereita käytetään myös pienemmässä Vega C -kantoraketissa ja on vanhemman P80 boosterin paranneltu versio.
Kehitys aloitettiin vuonna 2014 ja ensimmäinen laukaisu suunniteltii vuodelle 2020. Ohjelma kuitenkin kohtasi lukuisia viivästyksiä ja enimmäinen laukaisu tapahtui vasta 9. heinäkuuta 2024.
Ariane 6 suunniteltiin puolittamaan laukaisukustannukset ja kasvattamaan laukaisujen määrää seitsemästä yhteentoista laukaisuun vuodessa verrattuna edeltäjäänsä. Ohjelma on kohdannut kritiikkiä raketin kertakäyttöisyydestä ja korkeasta hinnasta verrattuna kilpailijoiden halvempiin ja uudelleenkäytettäviin kantoraketteihin kuten SpaceX-yhtiön Falcon 9 -kantorakettiin.
Kuvaus.
Kantoraketista on kehitetty kaksi versiota:
Ensimmäinen vaihe.
Ariane 6:n ensimmäinen (alempi) vaihe on nimeltään "Lower Liquid Propulsion Module" (LLPM). Sen voimanlähteenä toimii yksi Vulcain 2.1 -moottori, joka polttaa nestemäistä vetyä (LH2) nestemäisen hapen (LOX) kanssa. Moottorin työntövoima on 1 370 kN ja ajoaika 468 sekuntia.
Boosterit.
Lisätyöntövoimaa ensimmäiseen vaiheeseen saadaan joko kahdella tai neljällä P120-mallin kiinteän ajoaineen raketti-boosterilla, jotka tunnetaan Ariane 6 -nimikkeistössä nimellä "Equipped Solid Rockets" (ESR). Kukin boosteri sisältää noin 142 t polttoainetta ja tuottaa 3 500 kN työntövoimaa. Moottoreiden ajoaika on 130 s. P120-moottoria käytetään myös päivitetyn Vega C -kantoraketin ensimmäisessä vaiheessa. Käyttämällä samaa moottoria useammassa raketissa tuotantomääriä voidaan kasvattaa, mikä alentaa tuotantokustannuksia.
Toinen vaihe.
Ariane 6:n toista (ylempää) vaihetta kutsutaan nimellä "Upper Liquid Propulsion Module" (ULPM). Sen halkaisija on sama 5,4 metriä kuin LLPM:n, ja se polttaa myös nestemäistä vetyä nestehapen kanssa. Sen voimanlähteenä toimii Vinci-moottori, jonka työntövoima on 180 kN ja joka on mahdollista käynnistää uudelleen useita kertoja, mikä mahdollistaa ylemmän vaiheen tuomisen pois kiertoradalta vähentäen avaruusromun määrää.
Historia.
Päätös Ariane 6:n kehittämisen aloittamisesta tehtiin ESA:n neuvoston ministeritason kokouksessa joulukuussa 2014. Vuonna 2019 neitsytlennon ajankohdaksi ilmoitettiin vuosi 2020, mutta kuitenkin maaliskuussa 2020 laukaisun ilmoitettiin viivästyneen ja sitä siirrettiin vuodelle 2021. Lokakuussa 2020 ESA pyysi 230 miljoonan euron lisärahoitusta osallistuvilta jäsenmailta ohjelman loppuunsaattamiseksi ja ensimmäisen testilennon toteuttamiseksi, joka oli siirretty jo vuoden 2022 alkupuoliskolle. Kesäkuuhun 2021 mennessä neitsytlennon ajankohta oli siirretty loppuvuoteen 2022. Kesäkuussa 2022 ilmoitettiin, että neitsytlento tapahtuu "joskus" vuoden 2023 aikana, kertomatta tarkempaa syytä viivästykselle. Elokuussa 2023 ESA ilmoitti neitsytlennon ajankohdan siirtyneen jälleen, ja että lento tapahtuisi vuonna 2024.
Raketin ensimmäinen laukaisu tapahtui tiistaina 9. heinäkuuta 2024 Guayanan avaruuskeskuksesta Kourousta. Laukaisun hyötykuormana oli CubeSat-satelliitteja, jotka laukaistiin kiertoradalle. Kiertoradalla raketissa kuitenkin ilmeni vika, eikä toisen vaiheen Vinci-moottoria saatu käynnistymään uudelleen, jonka vuoksi palaaminen takaisin Maan ilmakehään ei onnistunut suunnitellusti. Raketin yläosa jäi maan kiertoradalle ja palaa sieltä ilmakehään vasta vuosikymmenien kuluttua.
Raketin ensimmäinen kaupalllinen lento tehtiin 6. maaliskuuta 2025. Sen hyötykuormana oli ranskalainen CSO-3 -vakoilusatelliitti, joka laukaistiin aurinkosynkroniselle kiertoradalle 800 kilometrin korkeuteen.