Irrationalismi

Irrationalismi (&lt; lat. "irrationalis" = epäjärjellinen) tarkoittaa yleisesti filosofisia virtauksia, jotka pitävät 
objektiivisen maailman rationaalisen ymmärtämisen sijaan tahdon ja yksilöllisyyden harjoittamisen tärkeämpänä. Termi sellaisenaan ei koske tiettyä koulukuntaa, vaan se kuvaa yleistä suuntausta filosofian historian kulussa. Määritelmää sovelletaan yleensä erilaisiin eksistentialismin ja nietzschelaisiin virtauksiin (kuten elämänfilosofia), jotka reagoivat positivismin ja uuskantilaisen filosofian hegemoniaa vastaan ​​1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Irrationalistit ovat irrationalismin kannattajia.
Irrationalismilla ilmenee usein taiteessa, teologiassa ja politiikassa rationalististen käsitysten vastakohtana. 
Yleiskatsaus.
Irrationalismi varsinaisessa merkityksessä viittaa maailmankatsomuksiin, joille on ominaista erityisesti irrationaalisuuden hetki ja jotka myös jättävät rationaalisen ajattelun sivuun vaihtoehtoisten, korkeampien kognitiivisten toimintojen - usein tietyn muodon intuition - hyväksi. Nämä voivat sisältää näkemyksen, että tietyt asiat ovat rationaalisen ymmärryksen ulkopuolella, että täydellinen rationaalisuus on riittämätöntä tai jopa haitallista ihmiselämälle tai että ihmiset eivät ole vaistomaisesti rationaalisia ja edistyksellisiä. Tässä suhteessa termi on löytänyt tarkemman käytön tietyille filosofisille kannanoille.
Irrationalismin ydinajatuksena on vastustaa rationalismin filosofiaa. Koska termiä irrationalismi käytetään usein halventavana syytöksenä kritisoimaan muita näkemyksiä kohtuuttomina, epätieteellisinä ja siten virheellisinä, se on tieteellisenä kategoriana kiistanalainen, varsinkin yksittäistapauksissa. Muuten termiä käytetään kuitenkin usein epäspesifisesti ja - kuten sen vastine, rationalismi - hyvin erilaisissa merkityksissä.
Sen mukaan, millä alueella irrationalismin teesit ovat edustettuina, voidaan erottaa metafyysinen (ontologinen) ja tietoteoreettinen (epistemologinen) irrationalismin asema: 
Rationaalisuuden hylkäämisellä ainoana merkityksellisen tiedon lähteenä on kauaskantoisia vaikutuksia tieteellisen metodologian arviointiin. Siksi irrationalistiset kannat kohdistuvat usein yksinomaan rationalistisia tieteellisiä ja sosiaalisia kehitys- ja edistysteorioita vastaan. Myös filosofian perinteitä arvioidaan erityisesti näiden lähtökohtien mukaan.
Irrationalismin alkuperä.
Irrationalismilla on juurensa antiikin filosofiassa, ja sen peruselementit ovat läsnä kouluissa, kuten skeptikoissa, sofismissa ja uusplatonismissa.
Rationalismin filosofia, erityisesti klassinen rationalismi, nousi esiin valistuksen aikana, ja sitä edustivat René Descartesin, Gottfried Leibnizin, Baruch Spinozan ja Immanuel Kantin teokset ja tutkimukset. Kuitenkin jopa valistuksen aikana näiden ajattelijoiden käsitykset olivat kyseenalaistettuja.
Nykyaikaiset irrationalistiset kannat juontavat juurensa saksalaisesta idealismista ja 1700-luvun romantiikasta. Johann Georg Hamann, Friedrich Heinrich Jacobi ja Friedrich Wilhelm Joseph von Schelling ovat aatteen edelläkävijöitä. Yhteinen tekijä heissä on älylliset näkemykset, jotka suosivat aatteita joita Immanuel Kant vastusti. György Lukács väittää että irrationalismin ensimmäinen aikakausi syntyi Schellingin ja Kierkegaardin myöten, ns. taistelussa saksalaisen idealismin omaksumaa dialektista edistyksen käsitettä vastaan.
Keskustelu 1900-luvun Irrationalismista.
Toisen maailmansodan jälkeen irrationalismista keskusteltiin erityisesti sen poliittisiin kytköksiin Euroopan tärkeimpien totalitaaristen valtioiden perustamisideologioihin. Tämä koskee Neuvostoliittoa (kommunismi), Italian kuningaskuntaa (fasismi) ja erityisesti Natsi-Saksaa (natsismi).
Natsismi viittasi avoimesti Friedrich Nietzschen aatteisiin, tai pikemminkin hänen sisarensa Elisabeth Förster-Nietzschen vääristämään versioon, ja myös Oswald Spenglerin teokseen "Länsimaiden perikato". Viitaten "saksalaisen vitalismin" (eli elämänfilosofian) irrationalistisiin teorioihin, nämä teokset rakensivat kertomuksen siitä, että kaikki sivilisaatiot käyvät läpi luonnollisen kehityksen, kukinnan ja rappeutumisen kiertokulkua ja että Eurooppa, joka oli kapean materialismin ja urbaanin kaaoksen uhri, oli viimeisessä elämänvaiheessa - ns. maailman talvi. Eurooppa joutuisi raakojen politiikkojen ja tuhosotien uhriksi, ellei se onnistu puhdistautumaan ja palauttamaan henkisiä arvojaan ja alkuperäistä väkikantaa. Goethen, Wilhelm Diltheyn, Nietzschen (erityisesti hänen ikuisen paluun teoriansa) ja kreikkalaisen ajattelun vaikutuksesta Spengler näki historian jatkuvana rappeutumisprosessina, johon oli reagoitava vahvasti autoritaarisen valtion perustamisella.
György Lukács viittasi Oswald Spenglerin, Martin Heideggerin (eksistenttialismi) ja Ludwig Klagesin (sotien välisen elämänfilosofia) yhdistettyihin käsityksiin, joka antoi natseille keinot mytologisoida historiaa heidän tahtoonsa. Lukács totesi että; ""Spenglerin myötä todellisen historian syrjäyttivät myytit; Heideggerin myötä se upposi epäaitouteen ja Klagesin myötä se esitettiin joukkona vertauksia ihmisen syntiinlankeemukseen, joka johtui järjen ja pahamaineisen älyn vallasta"."