tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Artur Lõoke ja Herman Treial

Artur Lõoke () ja kapteeni Herman Konstantininpoika Treial () olivat kaksi neuvostovirolaista loikkaria, jotka ylittivät Suomen ja Neuvostoliiton rajan Ilomantsissa 28. heinäkuuta 1949 ja pyysivät Suomesta poliittista turvapaikkaa. Lõoke palautettiin Neuvostoliittoon ja tuomittiin myöhemmin kuolemaan. Treial kuoli Helsingin lääninvankilan vankisairaalassa rajalla sattuneen ammuskelun seurauksena saamiinsa vammoihin, keuhkokuumeeseen (”molemminpuolinen keuhkopussin tulehdus, johon liittyi tuberkuloottisia oireita”) ja suolistosairauteen. Tapaus sai maailmanlaajuista huomiota ja aiheutti vaikeuksia Suomen hallitukselle.
Artur Lõoke.
Lõoke työskenteli rautateillä Rakkessa. Viron saksalaismiehityksen aikana vuodesta 1941 Lõoke komensi Rakken kylän Omakaitse-joukkuetta. Saksalaisten paetessa Lõoke pyrki pakolaisena Ruotsiin siinä kuitenkaan onnistumatta. Viron ollessa neuvostovallan alla Lõoke piileskeli viranomaisia viiden vuoden ajan. Lõoke pyrki Suomen kautta länteen, vaatteisiin oli ommeltu matkaa varten kultarahoja. Kuolemantuomion jälkeen Lõoken vaimo ja tytär karkotettiin viideksi vuodeksi Siperiaan Novosibirskin alueelle.
Herman Konstantininpoika Treial.
Treial oli armeijan kapteeni ja oli toiminut ennen kadettikouluun menoaan kansakoulunopettajana. Vuoteen 1940 saakka Treial toimi muun muassa Peipsijärven rannikkopuolustuksen komentajana ja Viron saksalaismiehityksen aikana vuosina 1941–1944 virolaisen vapaaehtoisjoukon komentajana Hitlerin Saksan armeijassa. Sodan päätyttyä Treial oli ”maan alla” mukana Viron metsäveljissä. 
Treial on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaan vanhalle alueelle kortteliin 26. Siunaus pidettiin Hietaniemen krematorion kappelissa.
Treialin vapauttamisyritys.
Tom Östlingin tapahtumista tekemässä televisiodokumentissa "Loikkari" haastatellaan silloista sairaanhoitajaopiskelijaa Sirppa-Leena Elorantaa (o.s. Laurio), joka oli Treialin hoitaja ja auttoi tätä paossa Helsingin yleisen sairaalan sisätautien osastolta Unioninkatu 38:sta ja sai itsekin neljän kuukauden vankeustuomion. Vapauttamisyritykseen osallistuivat myös filmimies Leo Hildén ja mainostoimistoyrittäjä Jaakko Ketola sekä Treialia kotonaan Tarkk’ampujankadulla piilotellut ranskalainen leskirouva Marguerite Tuderus. Vapauttamisyrityksen johdosta pidätettiin myös kolme muuta henkilöä. Leskirouva Tuderus vapautui syytteistä muiden avustajien saadessa neljästä kymmeneen kuukautta vankeutta. Hovioikeus muutti rangaistukset myöhemmin ehdollisiksi.
Sirppa-Leena Eloranta sai vapauttamisyrityksestä vuosikymmeniä myöhemmin kunniamerkin kiitokseksi Viron kansalta. Kunniamerkin luovutti hänelle Viron presidentti Lennart Meri Viron itsenäisyyspäivän vastaanotollaan. Myös toinen vapauttamisyritykseen osallistunut hoitaja sai samalla kertaa kunniamerkin.
Tuuli Reijonen kirjoitti Treialin pakoyrityksestä romaanin "Kenen on syy?", jonka pohjalta Veikko Itkonen ohjasi vuonna 1962 dramatisoidun elokuvan "Vaarallista vapautta".
Jokiharjasluikka

Jokiharjasluikka, aikaisemmin kellusluikka, ("Isolepis fluitans") on mätästävä ja hento vedessä kasvava kasvilaji. Sen lehdet ovat hyvin ohuita, rihmamaisia ja usein kelluvia. Lajin vanha tieteellinen nimi on "Scirpus fluitans".
Levinneisyys.
Jokiharjasluikka kasvaa Pohjoismaissa melko harvinaisena Tanskassa, Etelä-Ruotsissa ja Etelä-Norjassa. Sitä ei tavata Suomessa. Euroopassa jokiharjasluikka esiintyy länsi- ja eteläosassa.
Kiehkurakielo

Kiehkurakielo ("Polygonatum verticillatum") on parsakasvien (aiemmin ruskuskasvien) heimoon ja torvikielojen sukuun kuuluva kasvilaji. Kiehkurakielo on kooltaan suurehko ja se kasvaa lehdoissa. Lehdet ovat kapeita, suippoja, silposuonisia ja ne ovat asettuneet säteittäisesti. Kukat ovat vihertävänvalkoisia ja ne ovat kiinni lehtihangoissa yleensä pareittain. Kiehkurakielon hedelmä on punainen, myrkyllinen marja. Suomessa kiehkurakieloa kasvaa vain koristekasvina.
Kartiokalkkikämmekkä

Kartiokalkkikämmekkä eli pyramidikämmekkä eli "kartiosaalepjuuri" ("Anacamptis pyramidalis") on kämmekkäkasvien heimoon kuuluva kasvilaji. Se on noin 15–45 senttimetriä korkea ja sen lehdet ovat suikeita ja kouruisia.
Kartiokalkkikämmekän kukinto on tiheä, tyvestä puolipallomainen ja latvasta kartiomainen. Kukat ovat ruusun- tai purppuranpunaisia ja kasvi kukkii maaliskuusta kesäkuuhun.
Kartiokalkkikämmekkä kasvaa Pohjois-Afrikassa, Länsi-Aasiassa sekä Keski- ja Etelä-Euroopassa, mutta sitä ei tavata Suomessa.
Same Day, Different Shit

Same Day, Different Shit on rap-artisti Kuruptin kuudes studioalbumi, joka julkaistiin 20. kesäkuuta 2006. Hän julkaisi sen nimellä Young Gotti, joka on Tupac Shakurin hänelle antama lempinimi. Kurupt lähti Death Row Recordsista johtuen hänen edellisen albuminsa Against tha Grainin huonosta myynnistä ja arvosteluista. Hän liittyi Daz Dillingerin D.P.G. Recordziin vuoden 2005 joulukuussa. Albumi sijoittui sijalle 59. Billboardin Top R&amp;B/Hip-Hop -albumilistalla.
Lumileinikki

Lumileinikki ("Ranunculus nivalis") on pienikokoinen, leinikkikasvien heimoon kuuluva arktinen kasvilaji. Muiden leinikkien tavoin lumileinikki on myrkyllinen laji.
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotinen lumileinikki kasvaa 2–15 cm korkeaksi, joskin hedelmävaiheessa kasvi voi kasvaa jopa 25 cm korkeaksi. Varsi on pysty, haaraton ja yläosastaan ruskeakarvainen. Aluslehdet ovat pitkäruotisia. Lehtien lapa on tavallisesti 1–3 cm leveä, kolmijakoinen ja tavallisesti herttatyvinen. Lehtilavan keskiliuska on ehyt ja sivuliuskat 2–3-halkoisia. Varsilehdet ovat ruodittomia, ja niiden lehtien lavan liuskat ovat kapeanpuikeita tai lähes soikeita. Keltaisia kukkia on vain yksi ja niissä on kaksi kehäkiehkuraa. Sekä teriö että verhiö ovat viisilehtisiä. Pitkään säilyvät verholehdet ovat n. 5 mm pitkiä ja tiheään ruosteenruskeakarvaisia. Tummankeltaiset terälehdet ovat 7–12 mm pitkiä ja mesikuopallisia. Kukkapohjus on kalju, tai sen kärjessä on muutamia ruskeita karvoja. Suomessa lumileinikki kukkii heinä-elokuussa. Hedelmistössä on noin 1,5–2 mm pituisia pähkylöitä, joissa on jokseenkin suora, pähkylän pituinen ota.
Lumileinikki muistuttaa suuresti Suomessa hyvin harvinaista rikkileinikkiä ("Ranunculus sulphureus").
Levinneisyys.
Lumileinikki on arktinen laji, jonka levinneisyysalue on varsin rajoittunut pohjoisella pallonpuoliskolla. Euroopassa sitä kasvaa ainoastaan Norjan ja Ruotsin vuoristoalueilla, Huippuvuorilla sekä paikoitellen Pohjois-Venäjän arktisilla alueilla. Levinneisyysalue jatkuu Venäjällä Aasian puolelle ja ulottuu Pohjois-Siperian läpi Tyynellemerelle. Pohjois-Amerikan puolella lajia kasvaa Alaskassa ja Pohjois-Kanadassa. Lumileinikki on tavanomainen laji myös Grönlannissa.
Suomessa lumileinikki on harvinainen pohjoisen Lapin kasvi. Sitä tavataan ainoastaan Enontekiöllä ja Utsjoella. Runsaimmillaan laji on Kilpisjärven alueen suurtuntureilla.
Elinympäristö.
Lumileinikin kasvuympäristöä Suomessa ovat tunturikosteikot. Sitä tavataan paljakkavyöhykkeen lumenviipymäpaikoilla, kosteissa niittypainanteissa, pajuviidoissa ja rannoilla.
Peltopillike

Peltopillike ("Galeopsis bifida") on huulikukkaiskasvien heimoon kuuluva kasvilaji. Peltopillike muistuttaa karheapillikettä ("Galeopsis tetrahit"), mutta sen kukat ovat kellanvalkoisia tai vaaleanpunaisia. Kukan teriön alahuulen keskiliuska on pitkähkö ja lovikärkinen.
Peltopilliketta kasvaa Pohjois- ja Keski-Euroopassa sekä Pohjois-Aasiassa. Suomessa se on yleinen, alkuperäislajina tai muinaistulokkaana Oulun läänissä ja sen eteläpuolella sekä Perä-Pohjanmaan eliömaakunassa ja vakiintuneena uustulokkaana pohjoisimmassa Suomessa.
Pikkulaukku

Pikkulaukku ("Rhinanthus minor") on näivekasvien heimoon kuuluva yksivuotinen kasvilaji. Pikkulaukku on muiden laukkujen tapaan puoliloinen, sillä se imee ravintoa muiden kasvien juurista.
Ulkonäkö.
Pikkulaukun lehtien muoto vaihtelee kapeanpuikeista kapeansoikeisiin. Lisäksi ne ovat hammaslaitaisia. Kukat sijaitsevat varsien latvoissa ja ovat kiinni lehtihangoissa. Kukat ovat väriltään tummankeltaisia, mutta teriön ylähuulen hampaat ovat sinipunaisia. Kukkien tukilehdet ja verhiöt ovat yleensä tumman- tai ruskeanvihreitä. Kukan teriö on 13–15 mm pitkä ja ylähuuli on alahuulta pidempi, sivuilta litistynyt ja suoratorvinen. Verhiö on pullea ja myös sivuilta litistynyt. Pikkulaukku kukkii Suomessa kesä-syyskuussa. Pikkulaukun erottaa isolaukusta ("Rhinanthus angustifolius") mm. erilaisten kukkien avulla. 
Esiintyminen Suomessa.
Suomessa pikkulaukulla on kolme alalajia, kesäpikkulaukku ("Rhinanthus minor" ssp. "minor"), syyspikkulaukku ("Rhinanthus minor" ssp. "stenophyllus") ja lapinpikkulaukku eli lapinlaukku ("Rhinanthus minor" ssp. "groenlandicus"). Lapinlaukku luokitellaan monissa teoksissa omaksi lajikseen. Pikkulaukku kasvaa Suomessa yleisenä ja alkuperäisenä tai muinaistulokkaana koko maan alueella.
Lähteet.
Arto Kurtto, Leena Helyranta, Otavan värikasvio, 2005, Otava, uudistettu laitos, sivu 218.
Lahnanruohokasvit

Lahnanruohokasvit (Isoëtaceae) on sanikkaisiin kuuluva kasviheimo, johon kuuluu erilaisia vesikasveja. Lajeja on yhteensä 125 ja ne jaetaan yhteen tai kahteen elossa olevaan sukuun.
Lahnanruohokasvit aina- tai kausivihantia maa- tai vesikasveja. Varret ovat puutuvia ja niitä peittää kaarnamainen kerros, josta kehittyy usein itusilmuja. Lehdet siajitsevat kierteisesti, ovat neulasmaisia, rihmamaisia, litteitä tai liereitä ja muodostavat sutimaisen ruusukkeen. Lehden johtojännettä ympäröi neljä ilmakanavaa. Lehdet ovat kielekkeellisiä, kielekkeet kiinnittyvät itiöpesäkkeen yläpuolelle. Avautumismekanismia vailla olevat tiöpesäkkeet ovat enemmän tai vähemmän pallomaisia ja sijaitsevat lehden tyvien yläpuolella. Itiöt ovat joko iso- tai pikkuitiöitä, ja ne kehittyvät tavallisesti eri pesäkkeissä. Isoitiöissä on kolmihaarainen ituaukko ja niiden pinta on eri tavoin kuviollinen. Pikkuitiöiden ituaukko on yksinkertainen. Munasoluja sisältävä alkeisvarsikko eli naarasgametofyytti kehittyy isoitiön sisään, josta se vapautuu ottamaan vastaan pikkuitiöiden tuottamia siittiöitä. Pikkuitiö ei idä alkeisvarsikoksi.
Levinneisyys.
Lahnanruohokasveja tavataan globaalisti eri puolilla maapalloa. Tavallisimmin niitä esiintyy niukkaravinteisissa järvissä, joissa ja tilapäisissä lammikoissa. Osa lajeista kasvaa maalla kosteissa vuoristo-olosuhteissa.
Suomessa kasvavia lahnanruohokasvien heimoon ja lahnanruohojen sukuun kuuluvia kasvilajeja on vain kaksi: tummalahnanruoho ("Isoëtes lacustris") ja vaalealahnanruoho ("Isoëtes echinospora"). Tummalahnanruoho on yleinen koko Suomessa ja vaalealahnanruoho kasvaa paikoitellen koko Suomessa.
Evoluutio.
Heimon ainoa suku (lahnanruohot, "Isoêtes") muodostaa kaksi kehityslinjaa, kladia. Alasuku "Stylites" käsittää kaksi Etelä-Amerikan Andeilla maalla kasvavaa lajia. Toisen kladin useimmat lajit ovat vesikasveja, mutta monet niistä kasvavat ajoittain kuivuvissa vesissä; kuivan kauden yli ne selviävät lepoversoina. Lahnanruohofossiileja on löytynyt triaskaudelta, ja useat niistä ovat itiöfossiileja. Nykyisiä lajeja tunnetaan noin 140.
Käyttö.
Eräät linnut, kalat ja nisäkkäät, muun muassa siat, käyttävät ravinnokseen lahnanruohoja. Ihminen ei kuitenkaan ole kelpuuttanut niitä ruokavalioonsa niiden kehnon maun vuoksi, vaikka ne ovatkin ravinteikkaita sisältämiensä öljyjen ja tärkkelyksen vuoksi, eivätkä ole myrkyllisiä.
Virpapaju

Virpapaju ("Salix aurita") on pajukasvien heimoon kuuluva Euroopassa tavattava kasvilaji.
Ulkonäkö ja koko.
Virpapaju on harittava- ja harvahaarainen pensas, joka kasvaa noin 50–250 cm korkeaksi. Sen haarat ovat hoikahkoja, ruskeanharmaita tai punaruskeita ja kaljuja. Vanhoissa haaroissa on kuoren alla selviä harjuja. Vuosikasvaimet ovat hoikkia, harvaan lyhytkarvaisia tai kaljuja. Lehtisilmut ovat 2–3 mm pitkiä, kaljuja tai karvaisia. Korvakkeet ovat isoja, munuaismaisia ja sahalaitaisia. Lehtilapa on 2,5–5 cm pitkä ja muodoltaan vastapuikea, vinokärkinen, lyhytsuippuinen tai tylppä, poimureunainen ja matalanyhäinen tai ehytlaitainen. Lehti on päältä himmeän tummanvihreä, kurttupintainen ja harvakarvainen, alta vaaleanvihreä ja tiheäkarvainen ja selvästi korkosuoninen. Virpapaju kukkii ennen lehtien puhkeamista touko-kesäkuussa. Norkkoperät ovat lyhyitä ja pienilehtisiä.
Virpapaju voi risteytyä useiden pajulajien kanssa. Suomesta tunnetaan risteymiä pohjanpajun ("S. lapponum"), tuhkapajun ("S. cinerea"), raidan ("S. caprea"), juolukkapajun ("S. myrtilloides") ja hanhenpajun ("S. repens" ssp. "repens") kanssa.
Levinneisyys.
Virpapajua kasvaa lähes koko Euroopassa aivan mantereen eteläisimpiä, itäisimpiä ja pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Suomessa virpapaju kasvaa paikoitellen hyvin yleisenä koko maassa aina Rovaniemen korkeudelle saakka. Pohjoisempana lajista on vain yksittäisiä havaintoja.
Elinympäristö.
Virpapaju kasvaa kosteilla paikoilla, esimerkiksi soiden korpimaisilla reunamilla, kalliosoistumissa, märillä niityillä ja rannoilla.
Käyttö.
Virpapajun nuoria oksia on ainakin Ruotsissa käytetty ennen muun muassa korien ja vanteiden raaka-aineena.
Adventiivinen alkionkehitys

Adventiivinen alkionkehitys eli adventiiviembryonia on toinen agamospermian sukupolvenvuorottelun esiintymisen mukaan jaetuista osa-alueista. Tällaista alkionkehitystä esiintyy suurella osalla tropiikin kasveista.
Lähteet.
http://www.joensuu.fi/biologia/mh/seed2001.pdf
Leith Stevens

Leith Stevens (13. syyskuuta 1909 Mount Moriah, Missouri – 23. heinäkuuta 1970 Hollywood, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvasäveltäjä, joka sävelsi myös paljon musiikkia radio-ohjelmiin.
Tunnetuimpia radiosarjoja, joissa hänen sävellyksiään on kuultu ovat 1956–1957 esitetty antologiasarja "The CBS Radio Workshop" ja "Big Town", jonka pääroolissa esiintyi Edward G. Robinson. Elokuvista tunnetuimpiin kuuluvat "Hurjapäät" ja "Maailmojen sota".
Stevens kuoli sydänkohtaukseen saatuaan hetkeä aikaisemmin kuulla vaimonsa kuolleen auto-onnettomuudessa.
Ranskalainen punnerrus

Ranskalainen punnerrus on lihaskuntoharjoite, jolla harjoitetaan ojentajalihaksia. Se harjoittaa ojentajia kyynärpäästä leveään selkälihakseen asti.
Suoritus.
1. Makaa vaakatasossa olevalla penkillä jalat maassa ja pää vain hieman penkin reunan yli.
2. Ota käsipainot tai levytanko myötäotteella (kämmenet pois päin vartalosta) ja pidä sitä suorilla käsillä. Kaiken painon pitäisi olla ojentajilla.
3. Koukista käsiä kyynärpäistä tuomalla tanko lähelle otsaa. Kyynärpäiden ei ole syytä liikkua mihinkään suuntaan koukistuksesta huolimatta.
4. Pidä kyynärpäät samassa asennossa, älä anna niiden levitä ulospäin.
5. Suorista kädet takaisin ylös. Kädet on syytä ojentaa aivan suoriksi, jotta ojentajalihas supistuu täysin.
Ei ole käytännön merkitystä tehdäänkö ranskalainen punnerrus suoralla tangolla vai mutkatangolla. Mutkatanko voi rasittaa suoraa tankoa vähemmän ranteiden sekä kyynärpäiden niveliä. Toisaalta suora tanko voi saada aikaan paremman lihastuntuman, ja se voi hyödyttää, kun harjoitetaan suurempia punnerrusliikkeitä.
Muunnokset.
Liikkeen voi tehdä myös käsipainoilla.
Ranskalainen punnerrus seisten.
Tässä muunnelmassa liike tehdään seisten tai istuen selkänojattomalla istuimella. Liike tehdään samalla tavalla kuten selinmakuullakin, mutta tankoa pidetään pään yläpuolella kasvojen sijasta.
Utnapištim

Utnapištim on muinaismesopotamialaisen sumerilais-babylonialaisen Gilgameš-eepoksen sankari, joka selvisi vedenpaisumuksesta. Jumalat, ankara myrskyn jumala Enlil etunenässä, päättivät hävittää ihmiset heidän pahuutensa tähden. Hyvä jumala Enki paljasti suunnitelman Utnapištimille, jonka tuli rakentaa valtava arkki ja pelastaa siihen maan eläimet, kasvit ja itsensä perheineen. Utnapištim tekikin niin ja pelastui seitsemän päivää kestävältä myrskyltä ja tulvalta. Näin Utnapištimista tuli jumala.
Utnapištim esiintyy Gilgameš-eepoksen 11. taulussa. Legendassa jumalat päättivät hävittää koko ihmiskunnan sen syntien tähden. Syntejä ei tarkemmin eritellä, mutta Atrahasis-legendan mukaan ihmiset olivat lisääntyessään käyneet niin meluisiksi, että se häiritsi Enlilin unta. Enki varoitti tulvasta ja kehotti Utnapištimia rakentamaan valtavan arkin pelastaakseen itsensä, sillä ylempien jumalten käskyä ei voinut peruuttaa. Utnapištim teettikin arkin.
Etelästä tuli pahalta näyttävän sään ja sanansaattajien jälkeen musta pilvi ja valtava myrsky, joka pyyhkäisi tulvana maan yli. Avara maa särkyi kuin saviruukku ja oli pimeää. Veli ei nähnyt veljeään, ihmisiä ei tunnettu taivaassa lainkaan. Hukkuneet ihmiset täyttivät meren kuin kalanpoikueet. Jumalat, muun muassa Ištar, kauhistuivat aikaansaamaansa vedenpaisumusta. Kun tulva oli kestänyt aikansa, vesi laski ja arkki laskeutui Nisirin vuorelle. Maa oli muuttunut saveksi. Utnapištim lähetti kaksi lintua tutkiakseen, onko vesi laskenut maan pinnalta. Korppi ei enää palannut.
Gilgameš-eepoksen "Utnapištim" vastaa sumerilaisen luomistarun Ziusudraa, assyrialaisen epiikan Atrahasisia ja "Raamatun" tulvakertomuksen Nooaa.
David Rapoport

David Rapoport (1883 Ukraina – 1943 Auschwitzin keskitysleiri, Puola) oli juutalaisaktivisti, joka pelasti juutalaisia Saksan miehityksen aikana Ranskassa.
Ukrainalaissyntyinen Rapoport oli nuoruudessaan sionisti-aktivisti. 
Rapaport perusti maanalaisen hyväntekeväisyysorganisaation nimeltä "Comité de la Rue Amelot" 15. kesäkuuta 1940 Pariisiin heti, kun kaupunki oli antautunut saksalaisille miehittäjille. Sen julkikuvana toimi lääkehuolto-organisaatio "La mère et l’enfant" (”Äiti ja lapsi”). Järjestö toimi julkikuvana Rapaportin vastarintatoiminnalle, jonka tarkoitus oli pelastaa mahdollisimman monia juutalaisia. Nimensä maanalainen järjestö sai osoitteestaan 36 Rue Amelot.
Natsien vainojen kiristyessä Rapaport menetti nopeasti omat rahansa, mutta onnistui keräämään ajoittain lahjoituksia Äiti ja lapsi-yhdistyksen avulla. Kun Rapaport sai tiedon natsien perustamien keskitysleirien vaikeista oloista hänen organisaationsa alkoi tukemaan myös leirien vankeja muun muassa vaate-, ruoka- ja lääkepaketeilla. Hän onnistui myös saamaan vakavasti sairaita leirivankeja vapaaksi ja hoitoon. 
Tammikuussa 1942 Rue Amelotin organisaatio jakoi noin 40 000 annosta ruokaa sen soppakeittiöistä ja kuljetti 2 000 avustuspakettia vangeille Drancyn, Pithiviersin, Beaune-la-Rolanden, Poitiersin ja Montsin keskitysleireille. Se oli jakanut yli 1 000 vaatekappaletta ja tarjonnut 900 lääkärillä käyntiä. Lisäksi organisaatio rahoitti pakolaislasten orpokotia ja lakiasiaintoimistoa. Rapaport oli myös alkanut jo salaisesti sijoittamaan juutalaislapsia kristittyjen perheisiin. 
SS-Obersturmführer Theodor Dannecker johti Gestapon juutalaisasioiden toimistoa Ranskassa. Tammikuussa 1942 pidetyn Wannseen konferenssin jälkeen Dannecker yhdessä muiden natsivirkailijoiden kanssa alkoi kiihdyttämään lopullista ratkaisua, juutalaisten täydellistä tuhoamista.
Rapaportin järjestö vei lähetyksiä Ranskaan sijoitetuille keskitysleireille vielä kesän 1942 jälkeen, kun natsit olivat kieltäneet vierailut leireillä varsinkin juutalaisilta. Tällöin Rapaport käytti avustusten kuljettamiseen Ranskan Punaista Ristiä.
Vuoteen 1943 mennessä Rapaportin järjestö oli sijoittanut noin tuhat juutalaislasta turvaan kristittyihin perheisiin ja auttanut kymmeniä tuhansia. Natsien toiminta kuitenkin koveni. Järjestön johtohenkilöitä oli pidätetty ja paine vaikeutti yhteistoimintaa muiden järjestöjen kanssa. 
Rapaport ja hänen vaimonsa pidätettiin 1. kesäkuuta 1943. Heidät vietiin Auschwitzin keskitysleirille, jossa he molemmat kuolivat. Vaikka osa Rapoportin järjestön keittiöistä suljettiin pidättämisen yhteydessä, jäljelle jääneet jakoivat kymmeniä tuhansia ruoka-annoksia kuukausittain hätää kärsiville lähes miehityksen päättymiseen asti.
Lia Sargent

Lia Sargent (s. Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) on Yhdysvallat yhdysvaltalainen ääninäyttelijä ja ääniohjaaja. Hän on työskennellyt etenkin englanniksi dubattujen animesarjojen ja elokuvien parista.
Sargentin isä on elokuvaohjaaja Joseph Sargent ja äiti Carolyn Nelson näyttelijä.
Elämäkerta.
Sargent halusi nuorena tulla teatterinäyttelijäksi, mutta heikon äänen vuoksi unelman toteuttaminen pitkittyi. Hän alkoi käydä laulu- ja äänitunneilla saadakseen ääneensä lisää vahvuutta. Opiskellessaan Los Angeles Valley collegessa radiotoimittajaksi Sargent sai tietää eräällä äänikurssilla, että ulkomaalaisten elokuvien englanniksi dubbaamista voisi tehdä työkseen. Hän huomasi myöhemmin kykenevänsä kuulostamaan hyvin samanlaiselta usean naisnäyttelijän kohdalla eräässä kiinalaissa elokuvassa ja koe-esiintyi tutun kautta elokuvan dubbaamiseen.
Sargent opiskeli myös pantomiimia Kanadassa.
Ääninäyttelijänä.
Sargent pääsi kokeilemaan ensimmäisen kerran ääninäyttelemistä 14-vuotiaana, kun hänen isänsä antoi tyttärensä tehtäväksi dubata elokuvaansa erään irlantilaistytön huonolta kuulostaneet repliikit.
Sargent ei kuitenkaan innostunut ääninäyttelemistä vaan halusi tulla näyttelijäksi. Kun hän myöhemmin opiskeli collegessa radiotoimittajaksi, hänen opettajansa kehottivat häntä menemään erään kiinalaisen toimintaelokuvan dubbaamisen koe-esiintymiseen. Sargent pääsi sen jälkeen tekemään työkseen ääninäyttelemistä useimmiten dubbaamisen ja videopelien parissa. Hänen dubbauslistaansa kuuluvat muun muassa "Brave Fencer Musashi", "", "Cowboy Bebop", ".hack", "The Big O", "Kidō senshi Gundam" ja "Kyborgi 009".
Sargent esiintyi myös televisiossa vuosina 1985–1991 useimmiten cameorooleissa.
Kukkakaalikorvat

Kukkakaalikorvat eli korvahematooma on termi kamppailu-urheilussa syntyneille hoitamattomien verenpurkaumien rustottamille korville.
Korvahematooma syntyy korvaan osuneen iskun seurauksena, jolloin korvalehteen tulee verenvuoto ihon ja ruston väliin. Hematoomaa pyritään hoitamaan punktoimalla verenvuoto neulalla. Verenpurkaumia voi ehkäistä kamppailu-urheiluun suunnitelluilla korvasuojuksilla.
Atrahasis

Kuningas Atrahasîs on päähenkilönä 1700- ja 1600 lukujen välillä eaa. kirjoitetussa muinaisbabylonialaisessa myytissä, joka käsittelee ihmisen luomista. Teoksen ensimmäiset fragmentit ajoittuvat Babylonian kuningas Ammişaduqan (1646-1626 eaa.) aikakaudelle, mutta kertomus itsessään on luultavasti hieman näitä fragmentteja vanhempi. Kertomuksessa on teemana myös vedenpaisumus. Tämä vedenpaisumusmyytti on toiminut todennäköisesti esikuvana niin Gilgameš-eepoksen kuin myös Vanhan Testamentin tulvakertomukselle.
Synopsis.
Teos alkaa kuvailemalla tilannetta, jossa jumalat asuvat maan päällä. Teoksen ensimmäinen säe kuuluukin:
(akkadiksi) "inuma ilū awīlum" :"Kun jumalat olivat niin kuin ihmiset."
He tekevät ruumiillista työtä ja ovat hyvin väsyneitä työskentelyyn. Jumalten yläluokka ("Anunnakū") teettää raskaita töitä jumalten alaluokalla ("Igigi"). Igigit menevätkin lakkoon ja valittavat tilanteestaan jumalien kuninkaalle Enlilille. Enlilin on pakko löytää ratkaisu ongelmiin, joita raskaat työt nostavat pintaan. Ratkaisuna Enlil keksii luoda ihmisen, jonka tehtäväksi tulee tehdä työt, jotka ennen kuuluivat jumalille.
Ihminen luodaan savesta. Jotta ihminen pystyisi tehokkaasti tekemään työtä jumalille, päättivät jumalat lisätä ihmiseen jumalan verta. Jumala nimeltä Wê, jota ei tunneta mistään muista lähteistä, uhrataan ja hänen verensä lisätään ihmisen rakennusaineeksi. Tämän johdosta ihmisille syntyy kuolematon henki ("eţemmu"). Ranskalainen assyriologi Jean Bottéro näkee Wê jumalan mukaan ottamisessa akkadinkielisen sanaleikin, jonka avulla selitetään ihmisen olemusta. "Wê" jumala lisättynä akkadinkieliseen sanaan jumala "ilu(m)" aikaansaa yhdistelmän "(a)wêlu(m)" tai "awīlum", mikä tarkoittaa ihmistä.
Ihmisen luomisen jälkeen tarina jatkuu ja kaikki näyttää olevan jälleen hyvin maan päällä. Ihmiset kuitenkin lisääntyvät kovaa vauhtia ja elävät jopa tuhansia vuosia. Tämän vuoksi ihmisten lukumäärä kasvaa liian suureksi ja se alkaa häiritä Enliliä, joka ei ihmisten aiheuttaman melun vuoksi kykene nukkumaan. Enlil päättää pienentää ihmisten lukumäärää epidemioiden, nälänhädän ja kuivuuden avulla, mutta kaikki nämä yritykset valuvat hukkaan, kun viisaudenjumala Ea suojelee ihmisiä. Epäonnistuminen ihmisten määrän vähentämisessä ajaa Enlilin käyttämään julmaa asetta – tulvaa – joka tulee tuhoamaan kaiken elollisen maan päältä. Ea neuvoo Atrahasîsta rakentamaan suuren veneen, minkä avulla hän pystyisi pelastamaan perheensä. Atrahasîs lastaa veneeseensä myös eläimiä, jotta eläimet eivät tuhoutuisi tulvassa. Näin ihmiskunta ja eläimet selviävät ja jatkavat eloaan. Jotta katastrofia ei sattuisi uudelleen, säätää Ea ihmisen eliniän nykyiseksi, tekee osan naisista hedelmättömiksi ja luo lisäksi lapsikuolleisuuden.
Audiosurf

Audiosurf on Dylan Fittererin kehittämä rytmi- ja pulmapeli. Tavoitteena on kerätä radalta synkronoidusti musiikin kanssa tulevia palikoita. Peli julkaistiin ainoastaan Steamissa 15. helmikuuta 2008. Vuonna 2013 sille julkaistiin jatko-osa Audiosurf 2.
Pelaaminen.
"Audiosurfissa" pelaaja ohjaa leijuvaa avaruusaluksen kaltaista alusta. Pelaaja liikuttaa alusta vasemmalle ja oikealle monilinjaista värikästä rataa, keräten samalla palikoita linjoilta. Alusta voi liikuttaa hiirellä, näppäimistöllä tai peliohjaimella.
Pelaaja voi valita melkein minkä tahansa DRM-vapaan musiikkitiedoston omasta musiikkikirjastosta tai kappaleen CD:ltä. Lisäksi, "Audiosurfin" mukana tulee "The Orange Boxin" pelien soundtrackit. "Audiosurf Radio" välilehdeltä voi pelata "Audiosurf Overtunen" ja monia itsenäisten artistejen kappaleita.
Pisteiden saaminen.
Pelin tavoitteena on kerätä pisteitä keräämällä palikoita kolmen (tai enemmän) värilinjoissa. Mitä enemmän palikoita on linjassa, sitä enemmän pisteitä tulee. Kuumista väreistä kuten punainen ja keltainen saa enemmän pisteitä, kunnes taas viileistä väreistä kuten sininen ja magenta saa vähemmän pisteitä. Pelaajia myös palkitaan kappaleen lopuksi jos se on saavuttanut kappaleen päättyessä jotain. Tällaisia saavutuksia ovat esimerkiksi kappaleen lopettaminen ilman mitään jäljelle jääneitä palikoita ja kaikkien tietyn värin palikoiden kerääminen kappaleen aikana. Jokaisella kappaleella on eri tasoilla mitalit: pronssi, hopea ja kulta.
Kappaleen jälkeen pisteet lähetetään rankinglistalle mikäli pelaaja on tehnyt tunnukset. Pisteiden lisäksi listalle lähetetään kappaleen pituus ja radan ulkonäkö tarkistusta varten, jotta huijarit voidaan ilmoittaa pelissä olevalla toiminnolla.
Hahmot.
Pelissä on 16 hahmoa, jotka on jaettu kuuteen luokkaan.
Orazio Antinori

Orazio Antinori (28. lokakuuta 1811 Perugia Italia – 26. elokuuta 1882 Shewa Etiopia) oli italialainen tutkimusmatkailija ja eläintieteilijä.
Antinori opiskeli luonnonhistoriaa Perugiassa ja Roomassa. Myöhemmin hän teki yhteistyötä Charles Lucien Bonaparten kanssa ja kuvitti teoksen "Iconografia della Fauna Italica". 1840-luvun puolivälissä Antinori kiinnostui politiikasta ja toimittajan työstä. 1848 hän osallistui kapteenina hyökkäykseen napolilaisia vastaan, ja myöhemmin hänet karkotettiin maasta. Hän asui Ateenassa ja Smyrnassa ja perehtyi alueen linnustoon.
Vuonna 1854 Antinori matkusti Cristina Trivulzio Belgiojoson kanssa Syyriaan ja Vähään-Aasiaan. 1859 hän matkusti Egyptiin ja kulki ylös Niiliä yhdessä Carlo Piaggian kanssa. Sittemmin hän myi lintukokoelmansa Torinon luonnonhistorialliselle museolle. Antinori asui pitkään myös Tunisiassa, jonka jälkeen hän edusti Italiaa Suezin kanavan vihkiäisissä
Antinori osallistui Odoardo Beccarin tutkimusmatkalle Etiopiaan. Palattuaan Italiaan hänestä tuli Italian maantieteellisen seuran puheenjohtaja. 1876 hän otti osaa Gustavo Chiarinin ja Antonio Cecchin johtamalle retkelle Shewan provinssiin Etiopiassa, missä he tapasivat kuningas Menelik II:n, jolta he saivat luvan perustaa maantieteellinen tutkimusasema Let Marefiaan. Antinori kuoli Shewassa.
Antinori nimesi linnuista ruostehertun ("Cisticola troglodytes"), kelta-arokertun ("Eremomela canescens") ja ruohikkoruusupeipon ("Lagonosticta rara").
Johan Kunttu

Johan Evert Kunttu () oli suomalainen jääkärikapteeni, ylennettiin kapteeniksi saapuessaan Suomeen. Hän oli Saksassa sotilaskoulutuksensa saanut jääkäri, joka menehtyi sisällissodan taistelussa Kalevankankaalla.
Perhetausta.
Hänen vanhempansa olivat kauppias Antti Kunttu ja Maria Kristina Hämäläinen.
Opinnot.
Kunttu kirjoitti ylioppilaaksi Viipurin suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1910 ja liittyi Viipurilaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1910–1912 ja filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1912–1915.
Jääkärikausi.
Kunttu liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 8. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hän haavoittui Schmardenissa 25. heinäkuuta 1916. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen hän suoritti Vuonna 1917 Polangenissa järjestetyn erikoiskurssin (pommarikurssi).
Suomen sisällissota.
Kunttu saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, missä hän kaatui 28. maaliskuuta 1918. Hänet haudattiin Luumäen hautausmaahan.
Ghajini (vuoden 2008 elokuva)

Ghajini () on vuonna 2008 ilmestynyt intialainen jännityselokuva, jonka on ohjannut A. R. Murugadoss. Se on hindinkielinen versio saman ohjaajan vuonna 2005 ilmestyneestä tamilinkielisestä "Ghajini"-elokuvasta, joka sai inspiraationsa Christopher Nolanin elokuvasta "Memento". Elokuvan päärooleja näyttelevät Aamir Khan ja Asin Thottumkal.
Juoni.
Elokuva kertoo muistinsa vaurioittaneesta miehestä, joka etsii rakastettunsa murhaajaa. Hän selviää ainoastaan polaroid-kuvilla ja tatuoinneilla itselleen tekemien muistiinpanojen avulla.
Tuotanto.
Elokuvan kuvaukset aloitettiin Chennaissa toukokuussa 2007. Muita kuvauspaikkoja olivat Mumbai, Bangalore, Kapkaupunki ja aavikko Namibiassa.
Talvikkipaju

Talvikkipaju ("Salix pyrolifolia") on pajukasvien heimoon kuuluva isokokoinen pensas tai pieni puu, joka on levinnyt laajalle alueelle Euraasian taiga-alueella. Suomessa luonnonvarainen talvikkipaju on uhanalainen ja se on rauhoitettu. Laji kuuluu myös Euroopan neuvoston uhanalaisten kasvien listaan.
Ulkonäkö ja koko.
Talvikkipaju kasvaa 2,5–5 metriä korkeaksi. Varren haarat ovat ruskeita ja kaljuja, vuosikasvaimet karvaisia tai kaljuja. Silmut ovat 3 mm pitkiä ja kaljuja. Lehtien korvakkeet ovat isoja, munuaismaisia ja nystylaitaisia. Lehdet ovat lähes pyöreitä, sahalaitaisia ja kaljuja. Väriltään ne ovat päältä vaaleanvihreitä, alta kalpeanvihreitä. Suonipareja lehdissä on 8–10 kappaletta. Talvikkipaju kukkii toukokuussa ennen lehtien puhkeamista. Kukinto on norkko. Norkkoperät ovat lyhyitä ja lehdettömiä, ja norkkosuomut ruskeita. Sikiäin, palhot ja kota ovat kaljuja.
Talvikkipaju voi risteytyä muiden pajulajien, kuten esimerkiksi raidan ("S. caprea") kanssa.
Levinneisyys.
Talvikkipaju on itäinen taigakasvi, jonka yhtenäinen levinneisyysalue ulottuu Ääniseltä itään aina Kamtšatkan niemimaalle saakka. Laji on yleisimmillään Siperian eteläosissa. Talvikkipajun läntisimmät kasvupaikat ovat Suomessa Kuusamossa, jossa kasvaa vain yksi vanha puu, sekä Tervolassa. Nämä esiintymät löydettiin vuosina 1917 ja 1948. Epävarma havainto lajista tunnetaan myös Sallasta. Suomen erillisesiintymät lienevät seurausta siementen kaukoleviämisestä. Suomen kaikki talvikkipajut ovat emikasveja, minkä takia se ei voi tuottaa ja levittäytyä laajemmalle siemenistä Suomessa.
Elinympäristö.
Päälevinneisyysalueellaan talvikkipaju kasvaa kalkkiperäisillä tulvaniityillä ja -pensastoissa sekä lampareiden rannoilla. Suomessa laji kasvaa rinneletolla sekä lettokorven painanteessa. Suomen esiintymiä uhkaavat kasvien kuoleminen vanhuuteen sekä Tervolassa kasvupaikan vesitalouden muutokset metsänhoitotoimenpiteiden seurauksena.
Käyttö.
Talvikkipajua myydään koristekasviksi esimerkiksi pihoille.
Ohjelmanjulistus

Ohjelmanjulistus (TIK-3) on Lyijykomppanian vuonna 1992 ilmestynyt single ja järjestyksessään toinen julkaistu äänite. B-puolena on kappale "Avatkaa! (ovi välissä)". Singlen molemmat kappaleet julkaistiin uudelleenmiksattuina versioina vuonna 1993 ilmestyneellä albumilla "Lyijykomppania".
Kappaleet.
Sovitukset Lyijykomppania.
A-puoli
B-puoli
Pascalin laki

Pascalin laki on yksi hydrodynamiikan tärkeimmistä laista, jonka keksi ranskalainen tiedemies Blaise Pascal vuonna 1648. Lain mukaan fluidiin vaikuttava ulkoinen paine vaikuttaa tasaisesti jakautuen koko fluidimäärään. Esimerkiksi sylinterimäisessä astiassa (esim. vesilasi, juomapullo) ilmakehän paine kohdistuu yhtä suurena sekä nestepintaan että kohtisuorasti jokaiseen osaan sylinterin seinämää ja pohjaa.
Lakiin perustuu muun muassa hydrauliprässin toiminta.
Hannes Wahlroos

Hannes Erik Wahlroos (s. 7. heinäkuuta 1952) on entinen lääkehallinnon virkamies ja apteekkari. Hän toimi Lääkelaitoksen ylijohtajana vuonna 1993–2009. Koulutukseltaan hän on farmaseutti, proviisori ja farmasian tohtori.
Wahlroos irtisanoutui Lääkelaitoksen ylijohtajan virasta vuonna 2009, koska hän ei voinut hyväksyä poliitikkojen ajamaa Lääkelaitoksen lakkauttamista ja uuden viraston alueellistamista Kuopioon. Wahlroos toimi Euroopan Lääkearviointiviraston (EMEA) hallintoneuvoston puheenjohtajana 2004–2007 ja Kauniaisten Apteekin apteekkarina 2012-2021.
Hänelle myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki 2004 ja Suomen Apteekkariliiton hopeinen ansiomerkki 2021.
Wieluńin pommitus

Wieluńin pommitus oli toisen maailmansodan ensimmäinen sotatoimi, kun natsi-Saksan ilmavoimien Luftwaffen pommikoneet pudottivat ensimmäisen pommilastinsa siviilikohteisiin Wieluńin kaupungissa Puolassa aamulla 1. syyskuuta 1939.
Saksa aloitti hyökkäyksen Puolaan varhain aamulla 1. syyskuuta 1939. Vaikka Puolan hallitus oli julistanut liikekannallepanon vähän aiemmin, tuli hyökkäys sikäli yllätyksenä, ettei Saksa julistanut sotaa Puolalle. Ensimmäiset Luftwaffen pommit osuivat Wieluńin kaupunkiin viisi minuuttia ennen kuin taistelulaiva Schleswig-Holstein ampui ensimmäiset laukaukset kohti puolalaista Westerplatten varuskuntaa Danzigissa. Vaikka Schleswig-Holsteinin ampumaa laidallista on perinteisesti pidetty toisen maailmansodan lähtölaukauksena, Wieluńin pommitus oli varsinaisesti sodan ensimmäinen vihamielinen ja väkivaltainen toimi.
Pommitus.
Ensimmäiset pommit räjähtivät aamulla klo 04.40 paikallista aikaa. Klo 06.00 saksalaiset huomasivat kaupungin jo palavan, mutta jatkoivat pommitusta aina iltapäivään klo 14.00 saakka. Pommitus sisälsi kolme hyökkäysaaltoa. Mukana oli Espanjan sisällissodassa toimineeseen Legion Condoriin kuuluneita veteraaneja, jotka olivat osallistuneet samankaltaiseen terroripommitukseen Guernicassa. Paluulentojen aikana puolalaisen 36. jalkaväkirykmentin ilmatorjunta onnistui pudottamaan neljä saksalaista Stuka-syöksypommittajaa.
Tuhot.
Kaupungin 16 000 asukkaasta kuoli noin 1 200. Wielunissa ei ollut sotilaallisia, taktisia tai strategisia kohteita, ellei mukaan lasketa pientä sokeritehdasta. Saksalaiset pommittajat tuhosivat noin 90 % kaupungin keskustasta, mukaan lukien historiallisesti arvokkaan goottilaistyylisen kirkon. Arviolta 75 % koko Wielunin rakennuksista tuhoutui pommituksissa ja niitä seuranneissa tulipaloissa. Yksi ensimmäisistä rakennuksista, joihin osui pommeja, oli kaupungin sairaala, vaikka katolle oli maalattu suuri punainen risti. Joidenkin silminnäkijöiden todistusten mukaan saksalaiskoneet ampuivat lisäksi kaduilla juosseita siviilejä konekiväärein.
Pommituksen todellinen syy on hämärän peitossa. On esitetty, että kaupungissa olisi ollut puolalaisyksiköitä vielä ennen ensimmäistä iskua. Todennäköisempänä on pidetty sitä, että ainoa kaupungin lähellä ollut yksikkö oli ratsuväkiosasto, joka saapui Wieluniin myöhemmin samana päivänä.
Nykyaika.
28. tammikuuta 2009 Wielunin kunnanjohto asetti kaupungin ehdolle vuoden 2008 Nobelin rauhanpalkinnon saajaksi.
Lehtimuoto

Lehtimuoto eli lehtilavan yleinen muoto on yksi tärkeistä lehden ominaisuuksista kasvia tunnistettaessa ja sen lajia määritettäessä. Lehtien muoto kasvissa voi vaihdella selvästikin verson ja lehden iästä riippuen, kuten esimerkiksi metsähaavalla ("Populus tremula"), ja samassa kasvissa voi olla erimuotoisia lehtiä eri kohdissa kasvia. Kaiken kaikkiaan kasvien lehdet ovat hyvin monimuotoisia, ja lehtimuodon kuvailu sekä muotojen nimeäminen ovat toisinaan riippuvaisia kuvailijasta.
Lehden yleisen muodon lisäksi lehden tyvellä tai kärjessä saattaa olla jokin oma, pienempi muotonsa, joka ei käy ilmi lehden yleismuotoa kuvaavasta termistä. Tällöin lehden tyveä tai kärkeä voidaan kuvata erikseen omilla termeillään. Lehden tyvellä voi olla myös lajista riippuen erinäköisiä korvakkeita. Lehden muotoon liittyviä muita ominaisuuksia ovat lehtilaidan ulkonäkö sekä lehtiasento eli lehtien sijoittuminen toisiinsa nähden. Toisinaan lehden muotoa voidaan kuvata lehden liuskoittuneisuuden voimakkuudella, ja lehden liuskoiksi voidaan kutsua erilaisia lehtilavan ulokkeita lehdestä riippuen. Yleisesti ottaen hieman liuskoittunut vastaa tavallisesti muotona suurin piirtein pari- tai sormihalkoista ja voimakkaasti tai syvään liuskoittunut pari- tai sormiosaista.
Lehti voi olla jakautunut useiksikin erillisiksi lehdyköiksi, jolloin kaikki lehdykät yhdessä muodostavat yhden lehden. Lehdyköiksi jakautuneet lehdet voivat olla joko pari- tai sormilehdykkäisiä ja lehdyköiksi jakautuminen voi olla tapahtunut useaan kertaan. Parilehdykkäisesti jakautuneet lehdet voivat olla lehdyköiltään joko tasaparisia, jolloin jokaiselle lehdykälle on symmetrisesti sitä vastaava lehdykkä, tai päättöparisia, jolloin lehden kärjessä on yksi pariton lehdykkä. Sormilehdykkäisiä lehtiä voidaan kutsua myös lehdyköiden lukumäärän perusteella, esimerkiksi kolmisormisiksi, tai vain yleisesti monisormisiksi. Lehdyköiksi jakautuminen ei aina ole täydellistä, ja osa lehdestä saattaa olla vain syvään liuskoittunut. Lehdykkäisyyden erottaminen syvästä liuskoittuneisuudesta on välillä vaikeaa ja tulkinnanvaraista, kuten esimerkiksi myrkkykeisolla ("Cicuta virosa").
Useilla havupuilla tavattavat neulaset ovat kasvitieteellisesti lehtiä, jolloin niiden lehtimuoto on neulasmainen. Kaikkien havupuiden lehdet eivät kuitenkaan ole neulasmaisia; muun muassa monilla tuijilla ("Thuja") on neulasia leveämpiä, suomumaisia lehtiä. Havupuiden lisäksi lehtimuodoltaan neulasmaisia lehtiä voi olla muillakin kasveilla, kuten esimerkiksi kasuariinoilla ("Casuarina").
Lehtilaita

Lehtilaita tarkoittaa yleensä kasvin lehtilavan reunan ulkonäköä. Lehtilaidan kuvaamisessa käytetään usein vakiintuneita termejä, kuten ehytlaitainen, sahalaitainen, nirhalaitainen ja nyhälaitainen. Kaikilla kasveilla ei kuitenkaan ole lehdissään selkeää, tietynlaista lehtilaitaa, ja lehtilaidan ulkonäön kuvaileminen voi olla hankalaa etenkin silloin, jos lehtilapa on liuskoittunut. Mikäli kasvin lehtilapa on jakautunut lehdyköiksi, voidaan lehtilaitaa kuvaavilla termeillä kuvata myös lehdyköiden laitaa.
Yleisesti ottaen yksisirkkaistilla kasveilla lehtilaita on tavallisesti ehyt, kun taas kaksisirkkaisilla, joihin suurin osa Suomenkin luonnonvaraisista kasveista kuuluu, lehtilaita voi vaihdella.
Tietynlainen lehtilaita voi olla lajille tyypillinen ominaisuus, jolloin sitä voidaan käyttää tuntomerkkinä kasvin lajia määritettäessä. Esimerkiksi poimulehtien ("Alchemilla") lajinmääritys perustuu osittain lehtien liuskojen lehtilaidan ulkonäköön.
Mykeröneilikka

Mykeröneilikka ("Dianthus armeria") on kohokkikasvien heimoon kuuluva kaksivuotinen kasvilaji. 
Ulkonäkö ja koko.
Mykeröneilikka on noin 20–50 senttimetriä korkea. Sen kukat ovat punaisia ja valkopisteisiä ja se kukkii heinä-elokuussa. Mykeröneilikan kasvutapa on pysty ja sen lehdet ovat tasasoukkia. Kukat ovat tiheinä ryhminä ja niitä suojaavat ylälehdet. Kukan terälehdet ovat hammaskärkisiä. Kaksivuotinen kasvi kasvattaa ensimmäisenä vuonna tiheän kapealehtisen lehtiruusukkeen ja kukkii toisena vuonna. 
Levinneisyys ja elinympäristö.
Mykeröneilikan levinneisyysalue ulottuu Euroopasta Iraniin. Se on levinnyt ihmisen mukana Pohjois-Amerikkaan, Suomeen, Norjaan ja Japaniin sekä Argentiinaan.
Se kasvaa niityillä, satamissa ja kaatopaikoilla. Suomessa mykeröneilikka on hyvin harvinainen. Siitä on havaittu satunnaisesiintyminä Varsinais-Suomessa, Uudellamaalla, Satakunnassa ja Etelä-Pohjanmaalla. 
Mykeröneilikkaa on istutettu Suomeen myös koristekasvina.
28. sotasairaala

28. sotasairaala (28. SotaS) toimi Kokkolassa talvi- ja jatkosodan aikana. 
A-osastot ja sairaalat oli tarkoitettu kirurgisille potilaille, joiden hoitoon tarvittiin leikkaussalia, röntgeniä ja laboratoriota. B-osastoilla hoidettiin lievemmin haavoittuneita ja järjestettiin kirurgisten potilaiden kuntoutus. Lisäksi siellä hoidettiin sisätautien potilaita ja tartuntatauteja sairastavia. 
Talvisota.
Hakalahden kansakoulussa aloitti 14. lokakuuta 1939 liikekannallepanosairaala. Sairaala muuttui sotasairaalaksi 19. lokakuuta 1939. Toiminnan käynnistämistä vaikeutti se, että puolustusvoimat olivat ottaneet osan sairaalan käyttöön suunntelluista tiloista muuhun majoituskäyttöön. Sairaanhoitovälineistä oli pulaa. Sänkyjä, jakkaroita, patjapusseja, tyynypusseja, lakanoita ja sarkapeittoja saatiin sotilaspiiristä. Kokkolan puusepäntehtaalta tehtiin lisätilauksia. Sairaalaa ei oltu suunniteltu vaikeille kirurgisille potilaille, joten näitä hoidettiin Libeckin sairaalassa. Päällikkölääkärinä toimi Hj. Peder. Instrumentteja lainattiin aluksi Libeckin sairaalasta ja vasta myöhemmin niitä saatiin varikolta. Sidetarpeita kerättiin kaupunkilaisilta. Ensimmäiset potilaat saapuivat hoitoon 15. lokakuuta 1939 ja 1. kesäkuuta 1940 viimeiset potilaat lähetettiin hoitoon 27. sotasairaalaan. Päämajan lääkintäosaston määräyksellä sairaalan toiminta loppui 11. kesäkuuta 1940.
Jatkosota.
Jatkosodan alkaessa päämajan lääkintäosaston määräyksestä perustettiin sotavankeja varten 28. sotasairaala Kokkolassa 22. kesäkuuta 1941. 
Toiminnan aloittamisen johti kapteeni Evald Vainio (1889–1965), joka toimi samalla sairaalan talouspäällikkönä. Sairaala työllisti Kokkolassa noin 50 miehen vahvuisen vartiokomppanian ja noin 400 muuta ihmistä. Päällikkölääkärinä oli Hj. V. Peder. 
Rauhan tultua ensimmäiset sotavangit luovutettiin Neuvostoliittoon 15. lokakuuta 1944. Viimeinen ryhmä sotavankeja palautettiin 16. marraskuuta 1944. Sotasairaalan käytössä olleet tilat luovutettiin takaisin omistajilleen. Puolustusvoimien vahvuudesta 28. sotasairaala poistettiin 30. marraskuuta 1944.
Krytokratia

Krytokratia on valtiomuoto, jossa valta on tuomareilla eikä poliitikoilla tai vaaleilla valituilla virkamiehillä.
Krytokratiassa tuomarit valitaan lakiosaamisensa ja -kokemuksensa perusteella. Heidän vastuullaan on lain tulkinta ja toteutus, kiistojen ratkaiseminen sekä yhteiskuntaan laajasti vaikuttavien päätösten tekeminen.
Krytokratiassa päätökset perustuvat lakeihin eivätkä poliittisiin tai henkilökohtaisiin intresseihin, ja päätöksissä pyritään puolueettomuuteen ja reiluuteen. Krytokratia ei kuitenkaan ole demokratiaa, sillä se ei perustu kansan tahtoon. Se voi myös olla hidas ja byrokraattinen järjestelmä, ja joskus tuomarien asenteellisuus ja henkilökohtaiset uskomukset voivat vääristää päätöksiä.
Eräs historiallinen esimerkki krytokratiasta on antiikin aikainen juutalaisten sanhedrin-tuomioistuin. Myös nyky-Israelin hallintojärjestelmässä on nähty krytokraattisia piirteitä, sillä maan korkeimmalla oikeudella on moderniksi demokraattiseksi maaksi ainutlaatuisen laaja ja rajoittamaton oikeus vaikuttaa parlamentin säätämiin lakeihin tai hallituksen päätöksiin ja myös kumota niitä.
Etenkin eurooppalaiset populistipoliitikot ovat ilmaisseet huolensa oikeuslaitoksen vallan kasvusta edustuksellisen demokratian vallan yli, ja ovat nimittäneet ilmiötä muun muassa krytokratiaksi, tuomarivallaksi ja juristokratiaksi.
Jörn–Arvidsjaur-rata

Jörn–Arvidsjaur-rata on lakkautettu rataosuus Ruotsin rataverkossa. Se kulkee -pääradalta Inlandsbananin pohjoiselle -osuudelle. Rataosan rakentaminen aloitettiin vuonna 1924 ja se avattiin yleiselle liikenteelle 1. joulukuuta 1928. Radan rahoitti Ruotsin valtio. Kun Inlandsbananin pohjoinen osuus Arvidsjauriin valmistui vuonna 1933, tuli rataosasta Ruotsin pohjoisin poikittaisrata.
Liikenne rataosalla lakkautettiin 27. toukokuuta 1990 lukuun ottamatta Arvidsjaurin ja Nordlundan välistä tavaraliikennettä. Tuolloin liikenteen järjestämisestä vastannut viranomainen, Länstrafiken i Norrbotten, piti liikenteen kilpailuttamisesta aiheutuneita kustannuksia liian suurina lipputuloihin nähden. Lopulta myös tavaraliikenne lakkautettiin 1990-luvun lopulla.
Lakkauttamisen jälkeen rataosalla on ollut elämysmatkailuliikennettä vuokratuin resiinoin.
Rautatieliikennettä hoitava Inlandsbanan AB on toivonut rataosan avaamista uudelleen junaliikenteelle. Rataosaa tultaisiin käyttämään malmin kuljettamiseen Sorselen ja Piitimen välillä.
Briareum

Briareum (syn. "Pachyclavularia") on pehmytkorallien suku, joka tunnetaan suomessakin englanninkielisellä nimellään "greenstar", ”vihertähti”. Se muistuttaa muodoltaan pientä kukkaa: Jokaisen korallieläimen keskellä on vaaleanvihreä pilkku ja sen ympärillä tähtimäiset lonkerot. Kun koralli vetää lonkeronsa kasaan, sen paikalla näkyy vain violetti nyppylä.
"Briareum"-koralleja kasvatetaan riutta-akvaarioissa, missä ne muodostavat usein vihreitä mattomaisia pintoja. Jos veden laatu on huono tai virtaus liian kova, ne eivät avaa lonkeroitaan.
Garamond

Garamond on tunnetuin medievaaliantiikvoihin kuuluva kirjainlaji, jonka ranskalainen kirjanpainaja ja kirjasinmuotoilija Claude Garamond suunnitteli Pariisissa noin vuonna 1540. Garamond-kirjaintyypit soveltuvat yleensä parhaiten kirjojen ja muiden painotuotteiden leipätekstiin.
Garamond pohjasi omat kirjaintyyppinsä venetsialaisen Francesco Griffon antiikvakirjaimiin. Garamond kuitenkin kehitti Griffon kirjainmuotoja edelleen, sitä mukaa kun hänen omat taitonsa kirjainten leikkaajana ja kirjakevalajana kasvoivat. Claude Garamond suunnitteli alkuperäisen Garamondin noin vuonna 1530. Garamond-kirjaintyypeissä nykyisin mukana oleva kursiivi ei ole Claude Garamondin, vaan Robert Granjonin leikkaama.
Claude Garamondin kuoltua vuonna 1561 hänen leikkaamansa kirjakkeet päätyivät Christoph Plantinin kirjapainoon Antwerpenissa, jossa niitä käytettiin vuosikymmenet. Nämä alkuperäiskappaleet ovat yhä tallessa Plantin-Moretus-museossa. Toiset Garamondin kirjakkeet taas hankittiin Egenolff-Bernerin kirjasinvalimoon Frankfurtissa, ja he julkaisivat vuonna 1592 niihin perustuvan version Garamondista. Vuonna 1621 ranskalainen kirjanpainaja Jean Jannon julkaisi kirjaintyyppejä, joissa oli useita Garamondin kirjasimia muistuttavia piirteitä, joskin näiden kirjaintyyppien kirjaimet olivat epäsymmetrisempiä. Lisäksi niiden kaltevuus ja akseli olivat epäsäännöllisemmät. Jannonin kirjaintyypit löydettiin uudelleen 1825, jolloin niiden tekijäksi nimettiin erehdyksessä Claude Garamond. Tämän virheen korjasivat vasta Beatrice Warden tutkimukset vuonna 1927.
Jannonin suunnittelemia kirjaintyyppejä käytettiin 1900-luvun alussa Ranskassa painetussa teoksessa, joka kertoi Ranskan kirjapainotaidon historiasta. Teos herätti suuren kiinnostuksen Garamond-tyyppisiä kirjaintyyppejä kohtaan, joista tehtiinkin useita modernisoituja versioita. Osa pohjautui Jannonin kirjaintyypeille, osa puolestaan perustui alkuperäisille Garamondin kirjaimille. Garamondin alkuperäisiin kirjaimiin perustuvat Garamond-kirjaintyypit ovat ryhdikkäämpiä, vahvempia ja kalligrafisempia kuin Jannoninin kirjaimiin perustuvat Garamondit. Jannonin kursiivit ovat myös selvästi horjuvampia kuin Granjonin leikkaamat kursiivit, joita käytetään alkuperäisten Garamondien kirjaintyypeissä.
Nykyisin käytössä on useiden tunnettujen fonttivalmistajien, kuten Adoben, Linotypen ja ITC:n, versioita Garamondista. Näistä esimerkiksi "Garamond 3", "ITC Garamond" ja "Simoncini Garamond" ovat vääriä Garamondeja, ja ne perustuvat joko Jannonin tai jonkun muun kirjaimille. Oikeita Garamondeja ovat puolestaan "Stempel Garamond", "Berthold Garamond", "Adobe Garamond" ja "Garamond Premier Pro".
Profeetta &amp; Uusi Maailmanuskonto

Profeetta &amp; Uusi Maailmanuskonto on Jyväskylästä peräisin olevan vuonna 2002 hajonneen Laulurastas-reggae-yhtyeen solistin Profeetan uusi projekti. 
Profeetan Ja Uuden Maailmanuskonnon musiikki on koottu monenlaisista aineksista. Rytmejä luodaan analogisilla syntetisaattoreilla sekä elektronisilla rummuilla, ja maustetaan dub-henkisillä kaikuefekteillä. Profeetan sanoitukset kertovat muun muassa uskonnoista, psykoosista ja mysteereistä.