tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jama Masjid (Fatehpur Sikri)

Jama Masjid () on vuosina 1571–1572 rakennettu moskeija Fatehpur Sikrin kaupungissa Intian Uttar Pradeshin osavaltiossa. Kaupunki oli aikanaan suurmogulihallitsija Akbarin hallinnollinen keskus ja Jama Masjid kaupungin päämoskeija. 
Kaupunki ja sen moskeija ovat osa Unescon maailmanperintöluettelon kohdetta.
Historia.
Suurmogulien valtakunnan hallitsija Akbar rakennutti Fatehpur Sikrin palatsikaupungin vuosien 1571 ja 1573 välillä. Moskeija valmistui kaupungin ensimmäisten rakennusten joukossa vuosina 1571–1572. Akbar johti itse moskeijan rakennustöitä. Suuri osa rakennuksista tehtiin punaisesta hiekkakivestä. Moskeijan perusmalli on persialaista alkuperää. Etenkin yksityiskohdissa ja ornamentiikassa on kuitenkin intialaisia vaikutteita. Moskeijakompleksi käsittää myös kaupungin perustamistarinaan liitetyn muslimpyhimys Salim Chistin haudan. Suurmogulien valtakunnan pääkaupunki siirtyi Delhiin vuonna 1586 ja Fatehpur Sikri hylättiin. Monet Akbarin palatsikaupungin rakennuksista, kuten sen Jama Masjid-moskeija, säilyivät kuitenkin näihin päiviin saakka. Nykyisin moskeija on osa Fatehpur Sikrin kaupungin käsittävää Unescon maailmanperintöluettelon kohdetta.
Rakennus.
Moskeija käsittää suuren 110 x 134 metrin kokoisen pihan. Pihalle avautuu useampia portteja. Moskeijan Mekkaa symboloivaa mihrabinia vastapäätä on "Kuninkaan portti", jota hallitsija käytti moskeijalle saapuessaan. Etelästä pihalle avautuu "Voiton portti" tai Buland Darwaza. Vuonna 1575 valmistunut portti rakennettiin Gujaratiin suuntautuneen voittoisan sotareken muistoksi. Porttia on pidetty yhtenä parhaista Akbarin rakennuttamista kohteista ja se oli esikuva mogulien myöhemmin rakentamille monumentaaliporteille.
Moskeijan pihalla on Salim Chistin hauta. Valkoinen marmorinen hauta poikkeaa muun kompleksin punaisesta hiekkakivestä. Hauta valmistui vuosina 1580–1581. Hauta on edelleen pyhä.
Cecilia Beaux

Eliza Cecilia Beaux (1. toukokuuta 1855 Philadelphia – 17. syyskuuta 1942 Gloucester) oli yhdysvaltalainen taidemaalari. Beaux sai kuuluisuutta sillä, että hänen muotokuvansa tavoittavat erinomaisesti mallin ulkonäön. Monet kuuluisuudet teettivät hänellä muotokuviaan, mutta parhaiten hän tavoitti ystäviensä ja sukulaisten hahmon ja luonteen.
Elämänvaiheita.
Cecilia Beaux syntyi vauraan perheen tyttäreksi. Hänen isänsä oli ranskalainen silkkitehtailija Jean Adolphe Beaux ja äiti Cecilia Kent Leavit oli liikemiehen tytär. Perheessä oli myös yksi vanhempi tytär. Kaksitoista päivää Cecilian syntymän jälkeen hänen äitinsä kuoli ja isä päätti palata Ranskaan. Hän jätti kaksi tytärtään vaimonsa sukulaisten kasvatettavaksi. Tämän jälkeen isä kävi tapaamassa tyttäriään vain kerran.
Alkuopetuksensa Beaux sai kotonaan. Täytettyään 16 vuotta hän aloitti taideopintonsa. Häntä opetti hänen serkkunsa Catherine Drinker Janvier ja oppilaan taidot kehittyivät nopeasti. Myöhemmin hän sai opetusta Adolf van der Wheleniltä ja William Sartainilta. Hän avasi oman ateljeensa Philadelphiassa vuonna 1883. Hänen ensimmäiset merkittävät työnsä olivat esillä Philadelphiassa vuonna 1885 ja vuotta vuotta myöhemmin Pariisissa.
Vuodet 1888- 1889 Beaux matkaili ja opiskeli Euroopassa. Hän opiskeli taidetta Académie Colarossissa ja Académie Julianissa Pariisissa, missä hänen opettajiaan olivat Tony Robert-Fleury ja William-Adolphe Bouguereau. Palattuaan Philadelphiaan Beaux sai mainetta kaupungin parhaana muotokuvamaalarina ja maineen mukana seurasi taloudellista menestystä. Lisäksi hän otti itselleen opetustöitä Philadelphian taideakatemiasta. New Yorkiin hän muutti vuonna 1898.
Vuonna 1898 Beaux sai valmiiksi yhden parhaista töistään nimeltään "Dorothea ja Francesca". Työn valmistuttua hän katsoi voivansa kilpailla hyvistä asiakkaista tuolloin ylivertaisena pidetyn John Singer Sargentin kanssa. Työssä on monimutkainen kompositio ja esitää kahta tyttöä. Beauxiin oli tehnyt vaikutuksen ranskalainen impressionismi, mutta hän ei matkinut yhtäkään taiteilijaa, vaan kehitti oman tyylinsä.
New Yorkissa Beauxin asiakkaina oli mm. presidetti Theodore Rooseveltin perhe, Andrew Carnegie, Mary Adelaide Nutting ja monet muut merkkihenkiöt. Kansallinen taidekomitea pyysi häntä ensimmäisen maailmansodan jälkeen maalaamaan muotokuvia sodan johtajista. Tuolloin valmistuivat amiraali David Beattyn, Georges Clémenceaun ja kardinaali Mercierin muotokuvat.
Beaux vammautui vuonna 1924, minkä jälkeen hän maalasi enää vain vähän. Hän vietti paljon aikaa Gloucesteriin rakennuttamassaan vapaa-ajan asunnossaan. Hänen elämäkertansa "Beyond the Canvases" ilmestyi vuonna 1930. 1930-luvulla Beauxin maine oli korkeimmillaan. Hän sai useita huomionosoituksia, muun muassa presidentin puoliso Eleanor Roosevelt kunniotti häntä yhdysvaltalaisena naisena joka on tehnyt eniten maailman kulttuurille. Tämän ohella Pennsylvanian ja Yalen yliopistot myönsivät hänelle kunniatohtorin arvon.
Beaux`n kunniaksi järjestettiin vuonna 1934 hänen elämäntyötään esittänyt näyttely. Esillä oli 65 maalausta.
Karen Lynn Gorney

Karen Lynn Gorney (s. 28. tammikuuta 1945 Beverly Hills, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen tunnetuimpiin rooleihinsa kuuluu naispääosa musiikkielokuvassa "Saturday Night Fever" vuonna 1977.
Ura.
Gorney debytoi elokuvassa "David and Lisa" (1962). Hänen seuraava valkokangasroolinsa oli elokuvassa "The Magic Garden of Stanley Sweetheart" (1970), minkä jälkeen hän on näytellyt paitsi useissa kokoillan elokuvissa, myös muutamissa lyhytelokuvissa. Gorney on tehnyt mittavan uran myös televisiosarjoissa, mukaan lukien Tara Martinin rooli saippuasarjassa "All My Children", jossa hän näytteli 1970-luvulla. Maailmanlaajuista mainetta Gorney sai Stephanie Manganon roolistaan elokuvassa "Saturday Night Fever" (1977).
Gorney on näytellyt myös erinäisissä Off Broadway -tuotannoissa.
Belleville (Illinois)

Belleville on kaupunki Illinois'n St. Clairin piirikunnassa, Yhdysvalloissa. Kaupungissa asuu 41 571 asukasta, ja sen pinta-ala on 58,9 neliökilometriä. Kaupungin väestötiheys on 706 asukasta neliökilometrillä. Kaupunki perustettiin vuonna 1814. Kaupungin nimi tulee ranskan kielen sanoista, jotka tarkoittavat "kaunis kaupunki".
Väestö.
Kaupungin väkiluku oli 41 571 asukasta vuonna 2021. Vuonna 2020 se oli 42 333 asukasta, ja vuonna 2010 44 478 asukasta. Kaupungin väkiluku on siis laskussa. Täysi-ikäisistä asukkaista noin 53 prosenttia on naisia. 14,4 prosenttia asuu köyhyydessä. Asukkaiden keski-ikä on noin 37 vuotta, joka on hieman osavaltion keskiarvoa matalampi. Asukkaiden palkat ovat selvästi muuta osavaltiota matalampia, ja asunnon arvo on puolet osavaltion keskiarvosta.
Asukkaista kaksi prosenttia on syntynyt ulkomailla, ja 99 prosenttia on maan kansalaisia. Asukkaista suurin osa kannattaa demokraatteja ja molemmat osavaltion senaattorit ovat demokraatteja.
Ilmasto.
Bellevillessä on kuumat kesät ja viileät talvet. Ilmasto on kostea ja subtrooppinen. Lunta sataa eniten joulu-helmikuussa.
Karkujärvi

Karkujärvi on ylänköjärvi Posiolla Lapin maakunnan kaakkoisosassa. Sen pinta-ala on 1,5 neliökilometriä. Etäisyys Rovaniemeltä on 117 kilometriä itäkaakkoon ja Posion keskustasta nelisen kilometriä pohjoiseen.
Maantiede.
Karkujärven pituus etelästä pohjoiseen on 3,6 kilometriä. Järven leveys vaihtelee huomattavasti, leveimmät kohdat ovat noin 600 metriä. Noin 15 prosenttia Karkujärvestä on vähintään kymmenen metriä syvä. Syvin alue sijaitsee järven pohjoispuoliskolla, järven eteläpuolisko on melko matala.
Karkujärven saariluku on kaksi. Laajin saarin on järven keskivaiheilla sijaitseva noin 70 aaria laaja nimetön saari. Järven eteläisimmässä osassa sijaitsee muutaman aarin laajuinen nimetön saari. Karkujärven itärannalla kohoaa Karkuvaara, jonka laki on noin 345 metriä merenpinnan yläpuolella. Pohjoisrannalla kohoaa Venäjänvaara ja länsirannalla on muutamia pientaloja. Seututie 947 kulkee järven länsipuolitse.
Karkujärveen laskee Kännäkänpuro luoteesta. Karkujärvi laskee järven eteläkolkasta alkavaa Karkujokea etelään Nilojärveen (244,0 metriä mpy).
Karkujärven vesitilavuus on 8 560 000 kuutiometriä.
Karkujärvi (73.034.1.010) kuuluu Nilojoen valuma-alueeseen (73.034), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Koutajoen vesistössä (73). Toinen jakovaihe on Posiojärven valuma-alue (73.03). Nilojoen valuma-alueella on 20 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Karkujärvi on laajin. Seuraavaksi laajimmat ovat Nilojärvi, Haukijärvi ja Kuoppajärvi.
Tšasiv Jar

Tšasiv Jar (; ) on kaupunki Ukrainan Donetskin alueen pohjoisosan Bah’mutin piirissä. Tšasiv Jar sijaitsee noin 15 kilometriä piirikeskus Bah’mutin keskustasta länteen ja 75 kilometriä aluekeskus Donetskista pohjoiseen. Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 12 557 asukasta (2021).
Tšasiv Jar on Ukrainan vuonna 2020 tehdyn aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Bah’mutin piiriin. Tätä ennen se on ollut Bah’mutin (Artemivskin) kaupunkipiirin alaisuuteen kuuluva kaupunki.
Tšasiv Jarissa on toiminut suuri tulenkestäviä savituotteita valmistava tehdas. Se hyödyntää raaka-aineena korkealaatuista paikallista saviesiintymää. Kaupungissa on myös teräsbetonituotantoa, tutkimuslaitos ja aluemuseo.
Marraskuussa 2024 kaupunkia lähestyy Venäjän aloittaman hyökkäyssodan miehitysjoukot. Venäjä kutsuu hyökkäyssotaa sotilaalliseksi erikoisoperaatioksi, jonka tavoitteena on demilitarisoida, sekä toteuttaa Ukrainan denatsifikaatio. Venäjän asevoimat ovat ilmoittaneet kaupungin valloitetun 31. heinäkuuta 2025. Kaupunki on lähestulkoon tuhoutunut hyökkäyssodan vuosien aikana infrastruktuuriltaan.
Donets–Donbass-kanava kulkee kaupungin itäosien läpi.
Aasiansaitanpuu

Aasiansaitanpuu ("Alstonia scholaris") on Aasiasta kotoisin oleva oleanterikasveihin kuuluva puu, jotka kasvatetaan tropiikissa koristekasvina. Sitä on käytetty myös rohdoskasvina.
Ulkonäkö ja koko.
Aasiansaitanpuu kasvaa yleensä noin 20 m korkeaksi, sen lehvästö on 10 m leveä ja rungon paksuus noin metrin. Runko on vaaleanruskea, lehdet päältä tummanvihreät, alta vaaleanharmaat. Kukat ovat valkoisia tai kermanvärisiä. Yksittäisen kukan tuoksu on mieto, mutta kukkiva puu tuoksuu paahdetulta sokerilta. Kukissa on paljon hyönteisiä houkuttelevaa mettä.
Käyttö.
Aasiansaitanpuun kuorta ja lehtiä on käytetty Aasiassa lääkkeenä erilaisiin kipuihin, vatsavaivoihin ja ihovaurioihin. Puuainesta kutsutaan nimellö "pulai". Puu erittää runsaasti valkoista maitiaisnestettä, jota on käytetty sekä lääkinnässä että purukumin raaka-aineena.
Kuoppajärvi (Posio)

Kuoppajärvi on syvähkö ylänköjärvi Posiolla Lapin maakunnan kaakkoisosassa. Sen pinta-ala on 41,4 hehtaaria ja vesitilavuus noin 4,6 kuutiohehtometriä. Etäisyys Rovaniemeltä on 120 kilometriä itäkaakkoon. Järven itäpuolitse kulkee UKK-reitti.
Maantiede.
Kuoppajärven pituus lounaasta koilliseen on 1,3 kilometriä. Järvi koostuu saarettomasta selkävedestä, josta työntyy länteen kaksi pientä lahtea. Lahtien kohdalla järven leveys on noin puoli kilometriä. Noin kahdeksan hehtaaria Kuoppajärvestä on vähintään 20 metriä syvä. Syvin kohta sijaitsee altaan keskivaiheilla. Itäiset rantavedet syvenevät jyrkästi, läntiset lahdet ovat matalia.
Kuoppajärven itärannalta kohoavan Kuoppavaaran laki on noin 370 metriä merenpinnan yläpuolella. Länsirannalla 260 metrin korkeuskäyrä erkanee järven rantaviivasta. Kuoppajärvi laskee länsirannalta alkavaa Kuoppajokea länteen Karkujokeen, joka laskee Kuoppajärven lounaispuolella sijaitsevaan Nilojärveen (244,0 metriä mpy).
Kuoppajärvi (73.034.1.020) kuuluu Nilojoen valuma-alueeseen (73.034), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Koutajoen vesistössä (73). Toinen jakovaihe on Posiojärven valuma-alue (73.03). Niilojoen valuma-alueella on 20 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Kuoppajärvi neljänneksi laajin. Laajimmat ovat Karkujärvi, Nilojärvi ja Haukijärvi.
Borken

Borken on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa läntisessä Saksassa. Sen historia alkaa Kaarle Suuren valtakaudelta ja se on Borkenin piirikunnan hallintokeskus.
Maantiede.
Borken sijaitsee Westfalenin alangolla Nordrhein-Westfalenin luoteisosassa noin 70 kilometriä Düsseldorfista pohjoiseen, 55 kilometriä Münsteristä länsilounaaseen ja 150 kilometriä Amsterdamista kaakkoon. Etäisyys Hampurista on noin 285 kilometriä lounaaseen, maanteitse noin 355 kilometriä.
Nykyinen Borken syntyi 1969, jolloin siihen liitettiin Gemen / Kirchspiel Gemen, Weseke, Borkenwirthe, Grütlohn, Hoxfeld, Rhedebrügge, Westenborken ja Marbeck. Väestön painopiste on kanta-Borkenissa ja Gemenissä, jotka sijaitsevat kaupungin itäosassa toisiinsa kiinnikasvaneina.
Historia.
Borken sai kaupunkioikeudet 1220-luvulla piispa Dietrich von Isenbergilta. Oikeudet saadakseen paikkakunta oli kehittynyt ja kasvanut jo pitkään ja sen arkkitehtonisena keskipisteenä oli kirkko, jonka historia ulottuu vuoteen 800. Kaupunki ympäröitiin muurilla myöhäiskeskiaikana. Muurista on säilynyt pieniä osia. 1800-luvun alussa kaupunki kuului muun muassa Fürstentum Salm -nimiseen ruhtinaskuntaan, joka perustettiin 1802 ja lakkautettiin 1811. Preussiin Borken liitettiin 1815.
Toisen maailmansodan aikana Borkenin historiallinen keskusta kärsi huomattavia pommitusvaurioita. Sitä saneerattiin 1970-luvulla.
Borkenin historiallista arkkitehtuuria edustaa muun muassa romaaninen kirkko St. Remigius, joka rakennettiin vuoden 1160 tienoilla vanhan puukirkon tilalle. St. Remigiusin tornin korkeus on 76 metriä. Barokkia edustava St. Johannes valmistui 1649. Historiallisia kotiseututaloja (Heimathaus) on lukuisia. Gemenin osa-alue ei ollut koskaan virallisesti kaupunki, mutta se on arkkitehtuuriltaan varsin urbaani. Gemenissä sijaitsee muun muassa vesilinna Burg Gemen, joka ilmestyy aikakirjoihin 1200-luvulla.
Talous ja liikenne.
Borkenin logistinen sijainti on edullinen. Elinkeinorakenne nojautuu palveluammatteihin ja teollisuuteen. Borkenin rautatieasema, Bahnhof Borken (Westf), sijaitsee rataosuudella Winterswijk–Gelsenkirchen-Bismarck. Moottoritie BAB 3 kulkee kaupungin lounaispuolitse ja BAB 31 itäpuolitse. Moottoriteitä yhdistää Borkenin halki kulkeva Bundesstraße 67.
Lemgo

Lemgo on korkeakoulukaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa läntisessä Saksassa. Se on myös historiallinen hansakaupunki, jolla oli kauppasiteitä aina Turkuun ja Tukholmaan saakka. Lemgon vanhakaupunki on arkkitehtonisesti hyvin säilynyt.
Maantiede.
Lemgo sijaitsee Begajoen laaksossa Ostwestfalen-Lippen alueen keskiosassa. Alue kattaa Nordrhein-Westfalenin osavaltion koillisosan. Lemgon etäisyys Düsseldorfista on noin 170 kilometriä koilliseen, Hannoverista noin 70 kilometriä lounaaseen ja Bielefeldistä noin 25 kilometriä itään. Etäisyys Hampurista on noin 185 kilometriä etelälounaaseen, maanteitse noin 230 kilometriä.
Nykyinen Lemgo syntyi 1969 ja 1970, jolloin siihen liitettiin kolmetoista maalaiskuntaa. Niistä väekkäimmät ovat Brake, Lieme, Matorf-Kirchheide, Hörstmar, Voßheide ja Entrup. Valtaosa kaupungin väestöstä asuu varsinaisen Lemgon alueella.
Historia.
Lemgo perustettiin 1100-luvun lopulla. Sijainti kahden merkittävän kauppareitin risteyksessä teki siitä keskiaikana Lippen alueen suurimman kaupungin, jonka vaurautta lisäsi kuuluminen Hansaliittoon. Uskonpuhdistus saavutti Lemgon 1527. Seuraavalla vuosisadalla käyty kolmikymmenvuotinen sota aiheutti Lemgolle huomattavia rasituksia, ja uutta nousukautta saatiin odottaa aina 1800-luvulle. Kaupunki säästyi toisen maailmansodan aikaisilta pommituksilta, joten sen renessanssivaikutteinen vanhakaupunki on säilynyt eheänä..
Lemgon vanhakaupunki muodostaa historiallisen kokonaisuuden, johon kuuluu muun muassa arkkitehtonisesti epäyhtenäinen raatihuone (rakennettu vaiheittain 1300-luvulta aina 1600-luvulle). Keskiaikaisia kirkkoja ovat St. Nicolai ja St. Marien.. Vanhankaupungin läheisyydessä sijaitsee Weserin renessanssia edustava vesilinna Schloss Brake. Lemgon historiallisesta kaupunginmuurista on säilynyt joitakin osia, kuten Pulverturm.
Talous ja liikenne.
Lemgon talous nojaa pieniin ja keskisuuriin yrityksiin, joiden aloina ovat metalliteollisuus, koneenrakennus ja palvelut. Kaupungissa toimii teknillinen korkeakoulu Technische Hochschule Ostwestfalen-Lippe. Lemgon rautatieasema sijaitsee rataosuudella Bielefeld–Hameln. Lähin moottoritie on kaupungin länsipuolitse kulkeva BAB 2. Lemgon alueella risteävät Bundesstraße 66 ja Bundesstraße 238.
Tero Kurenmaa

Tero Veikko Kurenmaa (s. 25. kesäkuuta 1965 Helsinki) on suomalainen juristi ja virkamies, joka toimii kesäkuusta 2022 alkaen Finanssivalvonnan johtajana.
Kurenmaa työskenteli Helsingin poliisilaitoksessa rikosylikonstaapelina 1987–1997. Hän valmistui Helsingin yliopistosta oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1997 ja väitteli siellä vuonna 2003 tohtoriksi tutkielmalla "Sisäpiirintiedon väärinkäyttö".
Kandidaatintutkintonsa jälkeen Kurenmaa työskenteli Rahoitustarkastuksen markkinavalvojana 1997–2002, vakuutusyhtiö Varman yhtiölakimiehenä 2002–2005, keskusrikospoliisin apulaispäällikkönä 2005–2021 ja sisäministeriön poliisiosaston ylijohtajana 2019–2020. Finanssivalvonnassa hän työskenteli lakiasiayksikön päällikkönä kesäkuusta 2021 lähtien.
Kesäkuun 2022 alussa Finanssivalvonnan johtokunta valitsi Finanssivalvonnan uuden johtajan äänestyksessä, jossa vastakkain olivat Kurenmaa ja valtiovarainministeriön alivaltiosihteeri Leena Mörttinen, ja Eduskunnan pankkivaltuusto vahvisti Kurenmaan nimityksen.
Kurenmaan nimityksen on arveltu merkitsevän linjanmuutosta Fivan toiminnassa ja rikkeiden valvonnan tiukkenevan.
Löhne

Löhne on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa läntisessä Saksassa. Viidestä maalaiskunnasta vuonna 1969 muodostettu kaupunki tunnetaan keittiökalusteita valmistavista yrityksistään. Kaupunkirakenteeltaan Löhne on melko hajanainen. Merkittävä historiallinen rakennus on Ulenburgin vesilinna 1560-luvulta.
Maantiede.
Löhne sijaitsee Nordrhein-Westfalenin koillisosassa. Etäisyys Düsseldorfista on noin 170 kilometriä koilliseen, Hannoverista noin 70 kilometriä länsilounaaseen ja Bielefeldistä noin 25 kilometriä koilliseen. Etäisyys Hampurista on noin 175 kilometriä etelälounaaseen, maanteitse noin 230 kilometriä. Löhnen lounaisraja noudattaa Weserin sivujoen Werren uomaa, joka kääntyy kaupungin keskustan kohdalla itään ja virtaa keskustan halki kohti Weseriä.
Nykyinen Löhne syntyi 1969, kun maalaiskunnat Gohfeld, Löhne-Ort, Mennighüffen, Obernbeck ja Ulenburg liitettiin toisiinsa. Samassa yhteydessä Löhnestä tehtiin virallisesti kaupunki. Osa-alueista väekkäin on Gohfeld. Kaupunkiasutusta on etenkin Löhnen keskiosassa, josta se jatkuu katkeamattomana itään Bad Oeynhausenin kaupunkiin. Löhnen eteläosa on maalaismaista. Herfordin piirikunnan hallintokaupunki Herford sijaitsee Löhnen lounaispuolella.
Historia.
Löhne on kaupunkina nuori, mutta sen osa-alueilla on pitkä historia. Gohfeld mainitaan asiakirjoissa ensi kerran 1224. Kylää koetteli ruttoepidemia 1636. Seitsenvuotisen sodan aikana 1. elokuuta 1759 kylässä käytiin taistelu Schlacht bei Gohfeld. Mennighüffen mainitaan ensi kerran 1055. Holsteinin herttuat saivat kylässä valtaa 1600-luvun puolessavälissä. Löhne ilmaantuu aikakirjoihin vuonna 1150 muodossa Lenithe. Kylä sai rautatieyhteyden 1875 ja rautatieasemaa pommitettiin maaliskuussa 1945. Obernbeck mainitaan asiakirjoissa ensi kerran 1151. Osa-alueista nuorin ja vähäväkisin on Ulenburg, jonne rakennettiin vesilinna Wasserschloss Ulenburg 1568–1570..
Löhnen historialliseen arkkitehtuuriim kuuluu Ulenburgin vesilinnan ohella kirkkorakennukset, kuten Mennighüffenin evankelinen kirkko ja Gohfeldin barokkityylinen Simeonkirche. Historiallisia ristikkotaloja on useita.
Talous ja liikenne.
Löhnessä toimii lukuisia keittiökalusteiden valmistajia. Kaupungin logistinen sijainti on hyvä, moottoritie BAB 30 kulkee sen halki lännestä itään ja BAB 2 aivan sen itäpuolitse. Löhnen rautatieasema, Bahnhof Löhne, sijaitsee rataosuudella Hamm–Minden. Se oli aikoinaan yksi luoteisen Saksan rautatieliikenteen solmukohdista. Nykyisin asema kuuluu luokkaan 4 Saksan seitsenportaisessa rautatieasemaluokituksessa.
Chastreix

Chastreix on kunta Ranskassa Puy-de-Dômen departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee noin 58 kilometriä Issoiren kaupungista itään.
Chastreix’n kunnan rajalla on Ranskan keskiylängön korkein kohta Puy de Sancy. Sen länsirinteelle perustettiin vuonna 1969 Chastreix-Sancyn -talviurheilukeskus edistämään kunnan taloudellista kehitystä. Hiihtokeskuksessa on 18 laskettelurinnettä.
Lübbecke

Lübbecke on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa Saksan länsiosassa. Sen historia alkaa 770-luvulta.
Maantiede.
Lübbecke sijaitsee Nordrhein-Westfalenin koilliskolkassa matalahkon Wiehengebirge-vuoriston pohjoispuolella. Lübbecken etäisyys Düsseldorfista on noin 175 kilometriä koilliseen, Hannoverista noin 75 kilometriä länteen ja Bielefeldistä noin 30 kilometriä pohjoiseen. Lübbecke kuuluu Nordrhein-Westfalenin koillisosan kattavaan noin kahden miljoonan asukkaan Ostwestfalen-Lippen alueeseen, joka vastaa Detmoldin hallintopiiriä.
Nykyinen Lübbecke syntyi kuntaliitosten seurauksena 1973. Kaupunki koostuu kahdeksasta osa-alueesta, joista väekkäin on kanta-Lübbecke. Kantakaupungin itäpuolella sijaitsee toiseksi väekkäin osa-alue Gehlenbeck, jonka itäpuolella on Eilhausen ja Nettelstedt. Kantakaupungin länsipuolella sijaitsee Alswede, Stockhausen, Blasheim ja Obermehnen.
Historia.
Varhaisin asiakirjamaininta Lübbeckestä on vuodelta 775 muodossa Hlidbeki. Paikkakunta oli Mindenin hiippakuntaan kuuluneen kantaseurakunnan keskus ja se sai kaupunkioikeudet piispa Volkwinilta 1279. Lübbecken raatihuone mainitaan ensi kerran 1460, se tuhoutui vuoden 1705 kaupunginpalossa ja rakennettiin uudelleen 1709. Kaupunkia turvanneet keskiaikaiset linnoitukset muureineen, vallihautoineen ja vahtitorneineen purettiin 1800-luvun alkupuolella. Kaupunkikuva muuttui huomattavasti, ja uusia katuja rakennettiin osin linnoituksesta puretuista kivistä. Lübbecken talous alkoi kukoistaa teollisen toiminnan virittyä. Kaupunkiin perustettiin sikaritehdas 1863, se työllisti noin kuusi tuhatta henkeä vuonna 1938. Rautatieyhteyden Lübbecke sai 1899.
Toisesta maailmansodasta Lübbecke selvisi vähin vaurioin. Britit pitivät miehityshallintoaan Lübbecken hallintorakennuksissa aina vuoteen 1983. Kaupungin keskustaan valmistui jalankulkuvyöhyke vuonna 1975.
Lübbecken historiallisia kirkkoja ovat muun muassa kaksi St. Andreas -kirkkoa. Toinen sijaitsee kantakaupungissa ja toinen Alswedessa. Gehlenbeckissa sijaitsee myöhäisgoottilainen St. Nikolaus. Lübbecken vanhakaupunki ei ole säilynyt eheänä, sillä useita vanhoja ristikkotaloja purettiin 1900-luvun jälkipuoliskolla.
Talous ja liikenne.
Lübbeckessä harjoitetaan muun muassa koneenrakennusta ja siellä toimii peliautomaatteja kehittävä ja valmistava Gauselmann-Gruppe. Paikallinen olutpanimo on 1842 perustettu Privatbrauerei Ernst Barre.
Lübbecken rautatieasema, Bahnhof Lübbecke (Westf), sijaitsee rataosuudella Bünde–Bassum. Bundesstraße 65 ja 239 risteävät kaupungin alueella. Moottoritie BAB 2 kulkee kaupungin itäpuolitse ja Alankomaiden rajalta alkava BAB 30 eteläpuolitse.
Mercedes-EQ Formula E Team

Mercedes-EQ Formula E Team on saksalainen moottoriurheilutalli, joka kilpailee Kansainvälisen autoliiton organisoimassa Formula E -sarjassa. Mercedes-EQ liittyi sarjaan kaudeksi 2018–2019. Talli lopettaa toimintansa kauden 2021–2022 päätteeksi ja sen toiminnoista alkaa vastaamaan McLaren.
Talli kilpaili kaudella 2018–2019 nimellä HWA Racelab. Kaudella 2020–2021 talli voitti sekä valmistajien että kuljettajien (Nyck de Vries) maailmanmestaruuden.
Volpone eli Kettu

Volpone eli Kettu on Jaakko Pakkasvirran ohjaama suomalainen komedia- ja televisioelokuva vuodelta 1977. Se perustuu Ben Jonsonin näytelmään "Volpone eli Kettu" noin vuodelta 1605–1606. Elokuva on MTV-teatterin tuottama ja se sai ensi-iltansa Yle TV1:n "Aitiopaikka"-ohjelmapaikalla 19. marraskuuta 1977.
Elokuva sijoittuu 1600-luvun Venetsiaan, ja se kertoo kullan-, kunnian- ja lihanhimosta.
Uinnin maailmanmestaruuskilpailut 2022

Uinnin maailmanmestaruuskilpailut 2022 järjestettiin Budapestissa Unkarissa 18. kesäkuuta – 3. heinäkuuta 2022. Ratauinnin lisäksi ohjelmaan kuuluivat avovesiuinti, uimahypyt, korkeat uimahypyt, vesipallo ja taitouinti. Vesipalloa pelattiin Budapestin lisäksi Debrecenissa, Sopronissa ja Szegedissä.
Kilpailut oli alun perin tarkoitus järjestää Japanin Fukuokassa vuonna 2021. Tokion olympialaisten siirryttyä koronaviruspandemian vuoksi vuodelle 2021 siirrettiin MM-kilpailuja vuodella eteenpäin. Japanin edelleen huonon koronavirustilanteen vuoksi Fukuokan MM-kilpailut päätettiin tammikuussa 2022 siirtää vielä vuoteen 2023 ja Unkari sai järjestettäväkseen vuoden 2022 kilpailut.
Saint-Étienne-le-Molard

Saint-Étienne-le-Molard on kunta Keski-Ranskassa Loirein departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee noin 15 kilometriä Montbrisonin kaupungista pohjoiseen.
Kunnan nähtävyys on renessanssilinna Château de La Bâtie d’Urfé. Rakennus oli alun perin keskiaikainen linnoitettu talo, jonka Claude d'Urfé laajensi 1500-luvulla nykyisen kaltaiseksi linnaksi. Linnan erikoisuuksia ovat Ranskassa ainutlaatuinen 1500-luvulla kylmähuoneeksi rakennettu kallioluola, 1500-luvulta peräisin oleva kappeli, jossa on Girolamo Siciolante da Sermonetan maalauksia sekä aluetta vartioiva sfinksi. Linnaa ympäröi renessanssipuutarha. Linnassa asui Claude d'Urfén pojanpoika kirjailija Honoré d'Urfé, joka sai siellä inspiraation romaanilleen "L'Astrée".
Tina Nedergaard

Tina Nedergaard (s. 28. maaliskuuta 1969 Aarhus) on tanskalainen Venstren poliitikko. Hän on istunut kansankäräjillä vuosina 2001–2015 ja toiminut Tanskan opetusministerinä vuosina 2010–2011.
Volta (tanssi)

Volta oli myöhäisrenessanssiajalla Ranskassa ja Englannissa suosittu intiimi paritanssi, joka oli läheistä sukua "galliardelle." Tanssin nimi tulee italiasta ja tarkoittaa kääntymistä tai pyörähdystä, jollaisia askelkuviot sisältävät. Tanssin aikana mies nostaa daamin pyörähtäen ilmaan pitäen kiinni tämän korsetin etureunasta. Liikkeessä paljastuvat rohkeasti polvet. Tanssi saa osallistujat hengästymään ja pyörryksiin. 
Tanssia arvosteltiin rivoksi ja siveettömäksi, ja propaganda väitti sitä Englannin kuningatar Elisabet I:n (1558-1603) mielitanssiksi. Musiikin asiantuntija Ian Pittaway toteaa, että historialliset lähteet eivät kerro mitään kuningattaren tanssiharrastuksista. Pittaway ei sen takia pidä Elisabetia koskevaa väitettä uskottavana.
Volta nykykulttuurissa.
Elokuvassa "Elisabet" (1998) Cate Blanchett (Elisabet I) ja Joseph Fiennes (Lordi Robert Dudley) tanssivat kahdesti voltaa, tosin koreografia poikkeaa oikeaoppisesta.
Paperimulperio

Paperimulperio eli paperimulperipuu ("Broussonetia papyrifera") on mulperikasvien heimoon kuuluva puulaji.
Paperimulperio kasvaa yleensä noin 10 metriä korkeaksi, suotuisissa oloissa jopa 20 metriin. Sen lehvästö on leveä. Lehtien muoto vaihtelee. Kukintoina on erikseen hede- ja emikukinnot.
Paperimulperio on kotoisin Kaakkois-Aasiasta. Sitä on kasvatettu laajoilla alueilla Aasiassa sen kuoresta saatavan kuidun takia. Sitä on kasvatettu koristepuuna muuallakin. Yhdysvalloissa se on haitallinen vieraslaji. Pakistanin pääkaupunkiin Islamabadiin istutettiin paperimulperioita, jotta kaupungista saataisiin nopeasti vihreämpi. Laji alkoi levitä nopeasti, syrjäytti alkuperäislajeja ja on nykyisin ongelma laajoilla alueilla.
Dikhas

Dikhas () eli hemipodion (, ”puolijalka”) oli antiikin kreikkalainen pituusmitta. Se vastasi kahdeksaa daktylosta tai puolta pusta eli jalkaa. Attikalainen (ateenalainen) dikhas oli nykymitoissa noin 14,79 senttimetriä.
Muuntotaulukko.
Muuntotaulukko, kun perusyksikkönä käytetään vanhaa attikalaista jalkaa (29,57 cm):
Khoiniks

Khoiniks tai "koiniks" (, ) oli antiikin kreikkalainen kuiva-aineiden tilavuusmitta, yhden päivän vilja-annos. Se vastasi neljää kotyleä, nykymitoissa noin 1,09 litraa.
Khoiniks-mitallinen viljaa oli tavallinen miehen päiväannos ja palkka päivän työstä. Tämä ilmenee jo Homeroksen "Odysseiassa". Yhtä khoiniksia päivässä pidettiin minimimääränä, jolla yksi mies pystyi elämään, ja myös orjat saivat saman annoksen. Esimerkiksi korinttilaisiin, joilla oli paljon orjia, viitataan kerran ”khoiniksinmittaajina”. "Raamatun" "Ilmestyskirjassa" ruoan kallistumista kuvataan ilmaisulla ”Koiniks-mitta nisuja yhden denarin, ja kolme koiniksia ohria yhden denarin!”, toisin sanoen päiväpalkka riitti pelkästään päivän ruoka-annokseen.
Khoiniksin koko vaihteli eri alueilla ja aikoina. Edellä mainittu mitta neljä kotyleä ja 1,094 litraa on attikalaisten eli Ateenassa käytettyjen mittojen mukainen. Aiginalaiset mitat olivat attikalaisiin suhteessa : 8, ja aiginalainen khoiniks oli näin noin 1,516 litraa. Saman kokoinen oli boiotialainen khoiniks. Syyriassa ja Egyptissä käytetyssä ptolemaiolaisessa järjestelmässä khoiniks oli attikalaisesta khoinikista eli noin 0,8208 litraa. Samassa järjestelmässä medimnos oli 1 attikalaista medimnosta, mutta siihen kuului 96 khoiniksia 48 sijasta. Khoiniksin lyhenne oli "khn" () tai "khoi" ().
Muuntotaulukko.
Muuntotaulukko attikalaisen mittajärjestelmän mukaisesti:
Thizy-les-Bourgs

Thizy-les-Bourgs on kunta Ranskassa Rhônen departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee noin 53 kilometriä Villefranche-sur-Saônen kaupungista länteen.
Kunta muodostettiin 1. tammikuuta 2013, jolloin viisi kuntaa Bourg-de-Thizy, La Chapelle-de-Mardore, Mardore, Marnand ja Thizy yhdistyivät.
Khus (mittayksikkö)

Khus ( tai "khous", myös ) oli antiikin kreikkalainen nesteiden tilavuusmitta. Se vastasi 12 kotyleä. Attikalainen (ateenalainen) khus oli nykymitoissa noin 3,27 litraa.
Alun perin nimitys merkitsi khus-nimistä kannua tai ruukkua, sanasta "kheō" (), ’kaataa’. Tästä sai nimensä myös Anthesteria-juhlan toisen päivän ”kannujuhla” Khoes (). Grammaatikko Krates Malloslaisen mukaan khus-kannulla oli alun perin sama muoto kuin Panathenaia-amforoilla, ja se tunnettiin myös nimellä pelike. Myöhemmin se sai oinokhoen tai olpen muodon. Tällaiset kannut olivat vetoisuudeltaan pienempiä kuin mitä khus oli mittayksikkönä. Tämä selittää tekstikohdat, jotka aiheuttaisivat ihmetystä, jos khus tulkittaisiin tarkoittamaan yli kolmen litran nestemäärää. Esimerkiksi komediakirjailija Eubuloksella eräs mies tilaa kerran khusin viiniä "kapēleionista" eli tavernasta, ja Milon Krotonlaisen sanotaan kerran juoneen kolme khusta viiniä yhdellä vedolla. "Suda" ehdottaa ratkaisuksi, että khusta olisi ollut kahta kokoa, neljän kotylen khus ja 12 kotylen khus, mutta tällainen näkemys ei ole saanut yleisempää hyväksyntää tutkijoiden parissa.
Muuntotaulukko.
Muuntotaulukko attikalaisen mittajärjestelmän mukaisesti:
Kotyle (mittayksikkö)

Kotyle (, ) eli hemina (, myös ) oli antiikin kreikkalainen nesteiden ja harvemmin myös kuiva-aineiden tilavuusmitta. Se vastasi kuutta kyathosta, nykymitoissa noin 2,74 desilitraa.
Latinaksi kotyle tunnettiin ylensä nimellä "hemina", jota käytettiin myös kreikassa. Lääkärit käyttivät kotyleä nesteiden ja erityisesti oliiviöljyn mittaamiseen. Tässä merkityksessä se tunnettiin myös nimellä "tryblion" (). Tyypillisesti käytettiin sarvenmuotoista yhden kotylen vetoista astiaa, joka oli jaettu 12 yhtäsuuteen osaan sivuun merkityillä viivoilla. Latinaksi koko astia tunnettiin nimellä "litra", ja kukin osa nimellä "uncia". Painossa astia veti yhdeksän unciaa eli roomalaista unssia, jolloin painounssien suhde tilavuusunsseihin oli 9:12 eli 3:4.
Keramiikassa kotyle oli eräs juomamaljojen tyyppi.
Muuntotaulukko.
Muuntotaulukot attikalaisen mittajärjestelmän mukaisesti:
Kyathos (mittayksikkö)

Kyathos (, ) oli antiikin kreikkalainen kuiva-aineiden ja nesteiden tilavuusmitta. Se vastasi kuudesosaa kotylesta, nykymitoissa noin 0,456 desilitraa.
Kreikkalaisissa käsikirjoituksissa kyathoksen lyhenne on "ky" (). Keramiikassa kyathos oli eräs ammennus- ja juoma-astia.
Muuntotaulukko.
Muuntotaulukko attikalaisen mittajärjestelmän mukaisesti:
Likhas (mittayksikkö)

Likhas () oli antiikin kreikkalainen pituusmitta, vaaksa. Se tarkoitti etusormen () ja peukalon päiden välistä etäisyyttä. Likhas vastasi 10 daktylosta tai  pusta eli jalkaa. Attikalainen (ateenalainen) likhas oli nykymitoissa noin 18,48 senttimetriä.
Muuntotaulukko.
Muuntotaulukko, kun perusyksikkönä käytetään vanhaa attikalaista jalkaa (29,57 cm):
Likhas

Likhas (, ) tai Licháda (, ) voi viitata seuraaviin:
Likhas Spartalainen

Likhas (, ) oli antiikin kreikkalainen spartalainen mies, joka löysi Oresteen luut. Delfoin oraakkelin ennustuksen mukaan Oresteen jäännökset piti siirtää Spartaan, jotta Sparta voisi voittaa taistelussa Tegean.
Kuplatuoli

Kuplatuoli on Eero Aarnion vuonna 1968 suunnittelema tuoli. Aarnio keksi kuplatuolin idean alun perin hänen vuonna 1963 suunnittelemastaan pallotuolista, joka oli paljastunut huonoksi lukutuoliksi valon puutteen takia. Aarnio on sanonut kuplatuolin olevan hänen suosikkiluomuksensa.
Alkuperä.
Aarnio kertoo tienneensä, kuinka kupolinmuotoisia kattoja tehtiin akryylistä, ja otti yhteyttä kyseistenmallisten kattojen valmistajaan:
Populaarikulttuurissa.
Kuplatuoli on nähty populaarikulttuurissa useasti, muun muassa lehdissä, mainoksissa sekä musiikkivideoissa.
White Bear Township

White Bear Township on kunta ("township") Minnesotan osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli 11 049 vuonna 2020. Kunta sijaitsee Ramseyn piirikunnassa. White Bear Township kuuluu Saint Paulin esikaupunkialueeseen.
Väestö.
Vuonna 2020 White Bear Townshipin 11 049 asukkaasta valkoisia oli 91,7 %, aasialaisia 2,0 %, mustia 0,6 % ja alkuperäisasukkaita 0,2 %. 3,5 % asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 3,1 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Parasangi

Parasangi ( &lt; pers. "farsang", "frasang"; ) oli antiikin aikainen pituusmitta, joka oli persialaista alkuperää. Kreikkalaisilla se vastasi 30 stadionia. Attikalainen (ateenalainen) parasangi oli nykymitoissa noin 5,32 kilometriä.
Parasangi ei ollut koskaan varsinaisesti antiikin kreikkalainen mittayksikkö, mutta kreikkalaiset kirjailijat, kuten Herodotos ja Ksenofon, omaksuivat sen kuvatessaan etäisyyksiä Persian vallan alla olleilla alueilla, kuten Vähässä-Aasiassa, siinä missä Strabon käytti maileja kuvatessaan etäisyyksiä Italiassa ja roomalaiset stadionia kuvatessaan etäisyyksiä Kreikassa. Parasangin alkuperää ei tunneta kovin hyvin. Se saattoi olla alun perin jonkun pinta-alojen laskemiseen käytetyn mittayksikön kerrannainen. Tätä tukee se, että Herodotos sanoo persialaisten käyttäneen parasangia suurten maa-alojen mittaamiseen.
Parasangin pituuksissa oli vaihtelua eri paikoissa ja aikoina. Strabon sanoo, että parasangi luettiin joskus 30 stadionin sijaan 40 tai 60 stadioniksi. Myös Plinius vanhempi valittaa, ettei parasangeina annettuja etäisyyksiä voinut tietää täsmällisesti. Agathiaan mukaan hänen aikanaan (n. 570 jaa.) parasangi oli vain 21 stadionia.
Muuntotaulukko.
Muuntotaulukko, kun perusyksikkönä käytetään vanhaa attikalaista jalkaa (29,57 cm):
Logan O’Connor

Logan O’Connor (s. 16. elokuuta 1996 Texas) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija. O’Connor edustaa NHL-joukkue Colorado Avalanchea. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä ja hänen kätisyytensä on oikea. O’Connor on pelannut 124 NHL:n runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hän on tehnyt 13 maalia ja 18 syöttöä eli 31 tehopistettä. Lisäksi O’Connor on pelannut 18 NHL:n pudotuspelien ottelua. Näissä otteluissa hän on tehnyt yhden maalin ja kolme syöttöä eli neljä tehopistettä. Tilastot päivitetty 9. kesäkuuta 2022. Syyskuussa 2024 O'Connor solmi Avalanchen kanssa kuusivuotisen jatkosopimuksen.
Skhoinos

Skhoinos (, ) oli antiikin aikainen pituusmitta, joka oli egyptiläistä alkuperää. Se vastasi alun perin egyptiläistä kyynärää eli nykymitoissa noin 6,3 kilometriä. Kreikkalaisena mittayksikkönä skhoinos vastasi 40 stadionia. Attikalainen (ateenalainen) skhoinos oli nykymitoissa noin 7,10 kilometriä.
Muuntotaulukko.
Muuntotaulukko, kun perusyksikkönä käytetään vanhaa attikalaista jalkaa (29,57 cm):
Boyacá-ritarikunta

Boyacá-ritarikunta () on kolumbialainen ritarikunta, jota jaetaan tunnustuksena erinomaisista ansioista kansainvälisen politiikan ja diplomatian saralla. Saaja voi olla sotilas- tai siviilihenkilö, eikä tämän tarvitse olla Kolumbian kansalainen.
Ritarikunta on perustettu vuonna 1922 ja se on viittaus vuonna 1819 käytyyn Boyocán taisteluun. Ritarikunnan suurmestarina toimii maan presidentti virkansa puolesta. 
Kunnianosoitusta jaetaan kahdeksassa luokassa:
Tarinankertoja

Tarinankertoja: Anni Swanin elämä on Riitta Konttisen kirjoittama elämäkerta kirjailija Anni Swanista. Kirjan on julkaissut Siltala vuonna 2022. 
Alkusanoissa Konttinen kertoo omasta suhteestaan Swaniin. Hän sai nuorena tyttönä lahjaksi Swanin kirjan "Sara ja Sarri" ja luki sittemmin muutkin tämän nuortenkirjat. Hän tutustui Swaniin 1970-luvulla Maija Lehtosen Swan-elämäkerran kautta, joka aikakauden muotisuunnan uuskritiikin mukaan oli näkökulmaltaan vanhentunut: kirjallisuudesta piti puhua ilman yhteyttä kirjailijaan. Myöhemmin Konttinen törmäsi Swanin nimeen tuon tuosta kirjoittaessaan Aino Sibeliuksesta. Aikaisempaa aineistoa tutkiessaan Konttinen löysi oman näkökulmansa, josta lähtien hän on teoksen kirjoittanut.
Kirjan kuvituksena on paljon ahkeran kuvaajan, Swanin puolison Otto Mannisen ottamia valokuvia. Teoksen lopussa on laaja lähdeluettelo ja henkilöhakemisto. 
Arviot.
Kirjaa "Helsingin Sanomissa" arvioidessaan Helena Ruuska kirjoittaa, että meneillään on naiselämäkertabuumi. Konttinen kirjoittaa Ruuskan mukaan Swanista muotokuvan emansipatorisena naisena ja edistyksellisenä kirjailijana. Teos perustuu aiempiin tutkimuksiin. Swanin satujen yhteyttä aikansa, vuosisadanvaihteen, symbolismiin ovat korostaneet tutkijat ennenkin, niin myös Konttinen. Ruuskan mukaan kirja on muutakin kuin elämäkerta, se on "oivallinen kulttuurimatka menneeseen", ja elämäkerrassa vilisee aikakauden merkkihenkilöitä.
Yleisradion kevään 2022 lukulistalle on Päivi Puukka ottanut myös "Tarinankertojan", joka ei listaa tehtäessä vielä ollut ehtinyt ilmestyä. Puukka tiivistää kirjan annin sanoihin: Teos "tarkentaa kuvaa yhteiskunnasta, jossa Swan raivasi omaa tietään".
Ramseyn piirikunta (Minnesota)

Ramseyn piirikunta () on Yhdysvaltojen Minnesotan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 552 352 vuonna 2020. Piirikunnan hallintokeskus on Saint Paul, osavaltion pääkaupunki. Piirikunta on perustettu vuonna 1849.
Väestö.
Vuonna 2020 Ramseyn piirikunnan 552 352 asukkaasta valkoisia oli 67,1 %, aasialaisia 15,3 %, mustia 12,9 % ja alkuperäisasukkaita 1,0 %. 23,3 % asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 15,7 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Salatut elämät – 25. esityskausi (2022–2023)

Salatut elämät -saippuasarjan 25. kauden esittäminen alkoi MTV3-kanavalla 8. elokuuta 2022. Kauden viimeinen jakso esitettiin 22. kesäkuuta 2023.
Kaudella sarjaan palasivat Aron Syrjän esittämä Leo Mikael Sievinen, Aaron Bojangin esittämä Benjamin Taalasmaa ja Esko Eerikäisen esittämä Petri Simola. Johanna Nurmimaan esittämä Paula Sievinen vieraili myös sarjassa kauden aikana. Jo edellisellä kaudella sarjassa vieraillut Aarni Kivinen palasi jälleen Panu Kaukovaaran rooliin.
Kauden alussa sarjasta poistui Tuuli Mattilan esittämä Susu Honkanen, näyttelijän jäätyä äitiyslomalle. Esko Eerikäisen ja Aron Syrjän hahmot Petri Simola ja Leo Sievinen poistuivat sarjasta helmikuun lopun 2023 jaksoissa. Maaliskuussa 2023 ensimmäisen kerran nähty Kris Gummeruksen hahmo Valtter Forss poistui sarjasta kesäkuun jaksossa.
Jaksot.
1 Keskikatsojamäärä televisiossa jakson ensiesityspäivänä.
Give Me the Future

Give Me The Future on englantilaisen Bastille-yhtyeen neljäs albumi. Albumi julkaistiin 4. helmikuuta 2022. Bastille piti kiertueen Euroopassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa huhtikuussa 2022 albumillaan.
Dagur Bergþóruson Eggertsson

Dagur Bergþóruson Eggertsson (s. 19. kesäkuuta 1972) on islantilainen sosiaalidemokraattisen liiton poliitikko, joka on toiminut Reykjavíkin pormestarina vuosina 2007–2008 ja jälleen vuodesta 2014 lähtien. 
Dagur syntyi Oslossa, Norjassa. Hän valmistui lääkäriksi Islannin yliopistosta vuonna 1999 ja työskenteli sitten lääkärinä: vuosina 2000–2001 apulaislääkärinä Landspítali-sairaalassa, vuonna 2001 terveyskeskuslääkärinä Ísafjörðurissä ja vuosina 2002–2004 Landspítalin päivystyspoliklinikalla ja patologian osastolla. Vuonna 2005 hän suoritti ihmisoikeuksien ja kansainvälisen oikeuden maisteritutkinnon Lundin yliopistossa Ruotsissa. 
Dagur valittiin Reykjavíkin kaupunginvaltuustoon vuonna 2002. Vuosina 2004–2006 hän toimi kaupungin kaavoituslautakunnan puheenjohtajana. Vuonna 2006 hän toimi sosiaalidemokraattisen liiton valtuustoryhmän puheenjohtajana. Lokakuussa 2007 hänet valittiin Reykjavíkin pormestariksi, mutta tammikuussa 2008 itsenäisyyspuolue ja F-lista solmivat yhteistyösopimuksen ja valitsivat enemmistönsä turvin pormestariksi Dagurin tilalle Ólafur F. Magnússonin. 
Vuosina 2009–2013 Dagur toimi sosiaalidemokraattisen liiton varapuheenjohtajana. Vuosina 2010–2014 hän oli kaupunginhallituksen puheenjohtaja. Vuonna 2014 hänet valittiin uudelleen pormestariksi Jón Gnarrin seuraajaksi. Vuoden 2018 kuntavaalien jälkeen kaupunginhallituksen muodostivat sosiaalidemokraattisen liiton johdolla reformipuolue, piraattipuolue ja vihreä vasemmisto, ja Dagur valittiin uudelleen pormestariksi.
Suðurnesjabær

Suðurnesjabær on kunta Islannissa Suðurnesin alueella. Kunta luotiin kesäkuussa 2018, kun Sandgerðin ja Garðurin kunnat yhdistettiin. Uuden kunnan nimi vahvistettiin tammikuussa 2019. Uuden kunnan ensimmäiseksi kunnanjohtajaksi valittiin Garðurin kunnanjohtaja ja entinen kansanedustaja ja ministeri Magnús Stefánsson.
Okkielet

Okkielet on kieliryhmä, joka kuuluu yleisuusiguinealaisiin kieliin. Maantieteellisesti se sijoittuu Uuden-Guinean saaren keskiosaan.
Kieliryhmään lasketaan kuuluvan 20 kieltä. Myös oksampinin kielen katsotaan kuuluvan joko okkieliin tai ok-oksampinkieliin.
Oksapminin kieli

Oksapmin on Papua-Uudessa-Guineassa puhuttava uhanalainen kieli. Kieli kuuluu yleisuusiguinealaisiin kieliin. Sen voidaan myös katsoa kuuluvan okkieliin. Vuonna 2009 kielellä arvioitiin olevan 8000 puhujaa.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Uusi testamentti on käännetty oksapminiksi vuonna 1992.
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Unan kieli

Una, tai goliath, on mekkieliin kuuluva kieli, jota puhutaan Länsi-Papualla, Indonesiassa.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin.
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Sun Yat-senin ritarikunta

Sun Yat-senin ritarikunta () on taiwanilainen ritarikunta, jota jaetaan siviileille. Ritarikunta on perustettu vuonna 1941 ja sitä jaetaan sellaisille henkilöille, jotka ovat tehneet poikkeuksellisen ansiokkaan työn Taiwanin hyväksi. Kunnianosoituksen antaa lähtökohtaisesti maan presidentti. Lain mukaan kunniamerkkiä voidaan myöntää henkilölle kunniakkaasta palveluksesta seuraavin perustein:
Kunnianosoitusta jaetaan yhdessä luokassa:
Kunnianosoitus on myönnetty neljälle henkilölle: vuonna 1944 Cheng Chaolle ja Chung Yulle, vuonna 2008 varapresidentti Annette Lulle ja vuonna 2020 varapresidentti Chen Chien-jenille.
Dillingen an der Donaun piirikunta

Dillingen an der Donaun piirikunta () on piirikunta Schwabenin hallintopiirissä Baijerin osavaltiossa Saksassa. Vuoden 2020 lopussa piirikunnassa oli 97 172 asukasta. Piirikunnan keskus on Dillingen an der Donau, joka on alueen suurin kaupunki. Piirikunnan pinta-ala on 792 neliökilometriä, ja siihen kuuluu 27 kuntaa. Tonava virtaa piirikunnan halki.
Nikon D850

Nikon D850 on Nikonin 25. heinäkuuta 2017 julkistama ja 24. elokuuta julkaisema digitaalinen järjestelmäkamera. Se tuli myyntiin 8. syyskuuta noin 4 000 euron suositushintaan.
Nikon D850:ssä on 45,4 megapikselin täysikokoinen CMOS-kenno. Kamera on yhteensopiva Nikon F -objektiivien kanssa. Kameralla pystyy ottamaan 7 kuvaa sekunnissa, mutta akkukahvan kanssa on mahdollista ottaa 9 kuvaa sekunnissa. Videota voi kuvata Ultra HD -laadulla 30 kuvaa sekunnissa ja FullHD-laadulla 120 kuvaa sekunnissa. Kamerassa on 3,2 tuuman kääntyvä kosketusnäyttö. Runko on valmistettu magnesiumista, ja se painaa akun kanssa 1 005 grammaa.
Nikon D850:n edeltäjä on Nikon D810.
Väinö Ventoniemi

Edvard Väinö Ventoniemi, vuoteen 1930 Walldén (5. maaliskuuta 1906 Porvoo – 26. joulukuuta 1997 Tuusula) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai liikenneneuvoksen arvonimen.
Ventoniemen puoliso 1930–1989 oli Aune Emilia Niemi. Ventoniemi sai varusmiehenä panssarivaunun kuljettajan koulutuksen, kävi autokoulun, hankki vuonna 1926 ammattiajokortin ja ryhtyi ajamaan taksia vuonna 1928. Tuusulaan muutettuaan hän hankki ensimmäisen kuorma-autonsa. Sekä talvisotaan että jatkosotaan osallistunut Ventoniemi osti oman linja-auton vuonna 1945 henkilöiden ja tavaroiden kuljetukseen. Ventoniemi-yhtiön myöhempi kasvu perustui sekä liikennelupien, ajoneuvojen että muiden yritysten ostamiseen. Väinö Ventoniemi hankki myös maa-alueita, ajoi hiekkaa ja perusti erillisen sorayhtiön. Hän tuli vuonna 1965 osakkaaksi hyvinkääläiseen matkatoimistoon, jonka hän hankki sittemmin kokonaan omistukseensa. Yhtiö myytiin perheyrityksen ulkopuolelle vasta vuonna 2002. Ventoniemi sai Kuorma-autoliiton ja Linja-autoliiton kultaiset ansiomerkit ja Suomen yrittäjien keskusliiton suurristin. Vuonna 1977 liikenneneuvoksen arvonimen saanut Ventoniemi jäi tehtävistään eläkkeelle vuonna 1981.
Meri Lintulahti-Thomas

Meri Lintulahti-Thomas (s. 1946) on suomalainen entinen televisioesiintyjä ja elokuvanäyttelijä, myöhemmin yhdysvaltalainen yritysjohtaja. 
Diplomaatti Martti Lintulahden tyttärenä eri puolilla maailmaa varttunut Lintulahti-Thomas esiintyi 1960-luvulla Japanin ja Suomen televisiossa nimellä Meri Li ja toimi joissakin maiden välisissä PR-tehtävissä, muun muassa tulkkina Tokion olympiakisoissa 1964 ja Suomen-osaston emäntänä Osakan maailmannäyttelyssä 1970. Hän näytteli naispääosaa ensimmäisessä Spede-komediassa "X-Paroni" (1964) ja juonsi yhdessä Niilo Tarvajärven kanssa vuoden 1964 olympiakisoja edeltänyttä television viihdeohjelmasarjaa "Kympillä Tokioon".
1970-luvun taitteessa Meri Lintulahti asettui Yhdysvaltoihin ja avioitui Harvey Lowell Thomas III:n kanssa. Hän toimi vuosina 1972–1983 kultaseppäyritys Tiffany &amp; Co.:n johtajistossa New Yorkissa. Sen jälkeen hän on työskennellyt kiinteistönvälittäjänä Connecticutin osavaltion Greenwichissä, jossa hän on perheineen asunut 1980-luvulta alkaen.
Urpo Vihervaara

Urpo Juhani Vihervaara (31. tammikuuta 1935 Salo – 26. elokuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja järjestö- ja yritysjohtaja, joka sai liikenneneuvoksen arvonimen.
Henkilöhistoria.
Urpo Vihervaaran vanhemmat olivat Yrjö Johannes Vihervaara ja Martta Maria Kavenius. Käytyään vuonna 1966 autokoulunopettajakurssin Vihervaara toimi hetken liikenneopettajana, kunnes siirtyi Suomen Urheiluautoilijoiden Liiton toiminnanjohtajaksi aina vuoteen 1972 asti. 1970-luvulla hän oli kolmen vuoden ajan Yleisradion liikennetoimittaja ja sitten lähes kaksikymmentä vuotta Suomen Autokoululiiton toiminnanjohtaja. Yleisradiolle hän teki kuitenkin "Liikennevinkki"-ohjelmaa vuoteen 1990 asti ja oli liikenneaiheisten kolumnien kirjoittaja "Tekniikan Maailma" -lehdessä. Oltuaan Suomen Turistiauto -yhtiön hallituksen puheenjohtaja hänestä tuli yhtiön toimitusjohtaja vuodesta 1992 vuoteen 2000 asti, jolloin hän jäi eläkkeelle. Helsingin kaupunginvaltuustossa Vihervaara oli kokoomuksen edustajana 1981–1996. Vuonna 1999 Liikenneturvallisuusyhdistys myönsi Vihervaaralle "Turvallinen stadilainen" -tunnustuksen.
Vuonna 1999 liikenneneuvoksen arvonimen saanut Vihervaara harrasti 1960- ja 1970-luvuilla aktiivisesti autourheilua ja toimi muiden muassa Pauli Toivosen, Jorma Luseniuksen, Leo Kinnusen ja Antti Aarnio-Wihurin kartanlukijana. Hän saavutti kartanlukijoiden Suomen-mestaruuden vuonna 1976. Päätettyään uransa kartanlukijana hän toimi kouluttajana AKK:n järjestämillä ralliajokursseilla. Hän oli keskeisenä henkilönä tuomassa Suomeen uutta moottoriurheilua rallicrossia. Vihervaara muistetaan myös kilpatanssijana sekä tanssiurheiluvaikuttajana. Hänen johdollaan yhdistettiin keskenään kilpailleet tanssiurheiluliitot vuonna 1976, ja hän toimi Suomen Tanssiurheiluliiton puheenjohtajana vuosina 1981–1984.