tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Prophet of the Last Eclipse

Prophet of the Last Eclipse on italialaisen Luca Turillin toinen sooloalbumi vuodelta 2002. Turilli oli tuolloin Rhapsody of Fire -yhtyeen kitaristi.
Albumin kappaleet kertovat Zaephyr-nimisestä maailmasta ja sen tuhoutumisesta. Idean tähän Turilli sai tieteiselokuvista. Vaikka hän sanoo albumin lopussa tarinan tulevan jatkumaan, se ei jatkunut sooloalbumitrilogian päätösosalla "The Infinite Wonders of Creation".
Kappaleet.
Rajoitetulla painoksella lisäksi:
Ocke Mannerfelt

Ocke Mannerfelt (s. 1948) on ruotsalainen, erityisesti nopeisiin moottoriveneisiin erikoistunut venesuunnittelija. 
Mannerfeltin maine perustuu kilpaveneisiin, mutta hän on suunnitellut myös lukuisia tuotantoveneitä mm. Nimbus Boatsille, Prestige Ribsille sekä luksusvenevalmistaja Sealinelle. Kilpaveneilyssä Mannerfeltin tunnetuin toimeksiantaja on 11 maailmanmestaruutta voittanut Victory Team Dubai. 
Mannerfelt on soveltanut useissa kilpa- ja urheiluveneissään hydro- ja aerodynamiikkakokeiluihin perustuvia siipiä sekä poikkeuksellinen voimakkaita pohjan porras- ja nousulistarakenteita. Mannerfeltin "lepakkoveneissä" siipien tarkoitus on vakauttaa hyvin nopeiden veneiden kulkua etenkin hypyissä. Ilman ohjaaminen veneen rungon alle erilaisilla portailla ja nousulistoilla taas pienentää veneen kitkaa. 
Mannerfelt on suunnitellut myös purjeveneitä. Tuoreimpiin töihin kuuluu kääntyvällä hiilikuitumastolla ja pelkällä isollapurjeella varustettu päiväpursi Daytripper. 
Suunnittelutoimisto Mannerfelt Design Teamin pääsuunnittelijana työskentelee Ocke Mannerfeltin poika, Ted Mannerfelt. Isä ja poika ovat viime vuosina tehneet yhteistyötä lukuisissa veneprojekteissa, joissa Ted Mannerfeltin vastuulla on ollut etenkin ohjaamon suunnittelu. 
Ted Mannerfelt on opiskellut ajoneuvosuunnittelua Coventryn yliopistossa sekä Lontoon Royal College of Art -yliopistossa. Hän on suunnittellut Jaguarille R Coupe ja Jaguar RD-8 -prototyypit, Ford Connect ja Lotus Extreme -konseptiautot sekä Renaultille Reunalt Dakar ja Renault 360 -konseptiautot. 
Ted ja Ocke Mannerfeltin suunnittelema Pirelli PZERO 1400 RIB Boat palkittiin vuonna 2009 arvostetussa Red Dot -muotoilukilpailussa ilma-alusten ja alusten sarjassa Best of the Best -maininnalla. Pirelli PZERO on Red Dotin mukaan kehitetty versio Pirellin 50-luvulla suunnittelemista Välimeren klassisista huviveneistä. Red Dot -ilpailussa kiinnitettiin erityistä huomiota myös automaiseen ohjaamoon, joka kilpailuarvion mukaan mahdollistaa kilpavenemäisen helpon käsiteltävyyden myös rajuissakin sääolosuhteissa.
Kottiset Alpit

Kottiset Alpit (; , ) on Läntisiin Alppeihin kuuluva vuorijono, joka sijaitsee vuoriston eteläosassa osittain Italiassa, osittain Ranskan puolella. Sen korkein huippu on Monte Viso.
Rooman provinssi Alpes Cottiae oli tällä seudulla. Alue sai nimensä ligurialaisten kuninkaan Cottiuksen mukaan. Nykyisin alueella on useita talviurheilukeskuksia ja pieniä jäätiköitä.
Korkeimpiin huippuihin kuuluvat
Seututie 928

 
Seututie 928 on 1,9 km:n mittainen yhdysväylä, joka yhdistää valtatien 4 seututiehen 926 Tervolan kunnassa. Tiellä on kaksi risteystä. Kemijoen länsipuolelta lähtee tie nro. 9291 eli Paakkolantie kohti etelää ja paikallistie Hastinkankaan asutusalueelle pohjoiseen. Joen itäpuolella on risteys Tervolan kuntakeskukseen kohti pohjoista ja Palonperälle etelän suuntaan. Tie on valaistu ja päällystetty koko matkalta, mutta nelostien puoleisesta päästä se on kehnossa kunnossa.
Tiellä sijaitsee Kemijoen ylittävä silta, joka on 494 metriä pitkä, ollen suomen kymmenenneksi pisin. Silta on valmistunut korvaamaan paikalla ollutta lossia vuonna 1975 ja oli merkittävä liikenteellinen parannus Tervolalle.
Nopeusrajoitus on 60 kilometriä tunnissa, lukuun ottamatta lyhyttä pätkää kuntakeskuksen risteyksestä seututien risteykseen, jossa se on 40 kilometriä tunnissa. Liikennemäärät ovat melko vähäiset.
Patrik Juhlin

Patrik Juhlin (s. 24. huhtikuuta 1970 Huddinge, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Hän pelasi urallaan NHLssä Philadelphia Flyersin riveissä 56 runkosarjaottelua tehopistein 7 + 6 = 13 ja 13 pudotuspeliä, joissa hän teki yhden maalin. Hän voitti olympiakultaa vuonna 1994.
Juhlin pelasi Våsterås IK:ssa kausina 1987–1995 ennen siirtymistään kahdeksi kaudeksi Philadelphia Flyersiin, joka oli varannut hänet vuoden 1989 toisella kierroksella 34. varausvuorolla. Syksyllä 1997 Juhlin värvättiin SM-liigan Jokereihin seurasta lähteneen Petri Variksen korvaajaksi. Ensimmäisellä kaudella syntyivät 47 runkosarjaottelussa tehot 19 + 9 = 28 ja viisi maalia pudotuspeleissä. Toisella kaudella hän pelasi 54 runkosarjaottelua, joissa hän teki 17 maalia ja antoi 12 maalisyöttöä, ja kolme pudotuspeliä ilman tehopisteitä. Juhlin lähti joukkueesta kesken kauden 1999–2000 ja siirtyi Sveitsiin SC Bernin joukkueeseen, jossa hän pelasi kauteen 2004–2005 saakka. Hän voitti Sveitsin-mestaruuden kaudella 2003–2004 ja oli liigan paras maalintekijä kaudella 2001–2002. Hän jatkoi pelaamista vielä Ruotsissa kauteen 2008–2009 saakka.
Juhlin edusti Ruotsia kaksissa MM-kilpailuissa, vuoden 1994 olympialaisissa sekä vuoden 1996 maailmancupissa. Lillehammerin olympialaisissa Ruotsi voitti kultaa ja Juhlin teki seitsemän maalia, joista kolme Yhdysvaltoja vastaan ja kaksi välierässä Venäjää vastaan. Hän oli turnauksen maalintekijätilastossa jaetulla toisella sijalla ja joukkueensa toiseksi paras pistemies saatuaan maaliensa lisäksi myös yhden syöttöpisteen.
Shakin maailmanmestaruusottelu 2012

Shakin maailmanmestaruusottelussa 2012 hallitseva mestari Viswanathan Anand puolusti mestaruuttaan ehdokasotteluiden voittajaa Boris Gelfandia vastaan. 12–pelinen ottelu pelattiin 10.-31. toukokuuta 2012 Moskovan Tretjakovin galleriassa ja sen palkintosumma oli 2,55 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Pitkien pelien jälkeen tilanne oli tasan molempien voitettua yhden pelin. Lopulta mestaruus ratkaistiin neljässä nopean shakin katkaisupelissä, jotka voitti Anand pistein 2½ - 1½, joten hän säilytti maailmanmestaruutensa.
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;
Aikataulu ja tulokset.
Katkaisupelit.
Katkaisupelit pelattiin keskiviikkona 30. toukokuuta.
Tausta.
Kesäkuussa 2009 FIDE:n julkistamien sääntöjen mukaan haastaja vuoden 2012 MM-otteluun selvitettiin ehdokasotteluilla, joiden ensimmäiselle kierrokselle pääsi kahdeksan pelaajaa. Anakin osa ehdokasotteluista oli tarkoitus pelata Bakussa huhti-toukokuussa 2011, mutta heinäkuun lopulla 2010 FIDE päätti muuttaa pelipaikaksi Venäjän Kazanin. Azerbaidžanin nimeämä pelaaja, Şəhriyar Məmmədyarov säilytti kuitenkin ehdokaspaikkansa.
5. marraskuuta 2010 maailman ranking-kakkonen Magnus Carlsen ilmoitti vetäytyvänsä ehdokasotteluista, ilmoittaen syyksi koko MM-karsintajärjestelmän epäoikeudenmukaisuuden. 10. marraskuuta FIDE vahvisti, että "jos Carlsen ei pelaa, tämän korvaaja sääntöjen mukaan tulee olemaan FIDE Grand Prix 2008–2010:ssä kolmanneksi sijoittunut Aleksandr Grištšuk."
Itse MM-ottelusta oli kiinnostunut Lontoo, jolle FIDE myönsi etusijan neuvotteluissa. Brittiläinen Chess Promotions Ltd ja FIDE eivät kuitenkaan päässeet sopimukseen ottelusta, joten sen kohtalo jäi avoimeksi.
2011 järjestetyn hakukilpailun jälkeen FIDE ilmoitti 2. elokuuta kahdesta tarjouksesta, jotka olivat Venäjän ja Intian shakkiliitoilta. Näistä ottelun sai Venäjä.
Haastajaehdokkaat.
Ehdokasotteluihin valittiin kahdeksan pelaajaa seuraavassa järjestyksessä&lt;br&gt;
Ehdokasottelut.
Katkaisupelit ovat sulkeissa kun niitä on tarvittu.
René Char

René Char (14. kesäkuuta 1907 L'Isle-sur-la-Sorgue, Vaucluse, Ranska – 19. helmikuuta 1988 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen runoilija ja surrealistiryhmän jäsen.
Charin teos "Hypnoksen muistikirja" ("Feuillets d'Hypnos", 1946) on valittu vuoden aforismikirjaksi.
Elämäkerta.
Char oli Emile Charin ja Marie-Therese Rouget'n neljästä lapsesta nuorin. Hänen isänsä oli L'Isle-sur-la-Sorguen pormestari ja Vauclusen kipsitehtaan johtaja. Char asui lapsuutensa Névonsissa, jonne perheen talo valmistui hänen syntyessään. Hän kävi sisäoppilaitosta koulussa Avignonissa ja sen jälkeen meni 1925 opiskelemaan Marseillen kauppakouluun, jossa hän luki Plutarkhosta, François Villonia, Racinea, saksalaisia romantikkoja, Alfred de Vignya, Gérard de Nervalia ja Charles Baudelaireia. Hän oli pitkä (192 cm) ja innokas rugbyn pelaaja. Työskenneltyään lyhyen aikaa Cavaillonissa hän suoritti 1927 asepalveluksen tykistössä Nîmes'ssä.
Charin ensimmäinen teos oli 1928 ilmestynyt runokokoelma"Cloches sur le cœur", jonka hän oli kirjoittanut 1922–1926. Alkuvuodesta 1929 hän perusti Andre Cayatten kanssa lehden "Méridiens", jota ehti ilmestyä kolme numeroa. Elokuussa hän lähetti 26 kappaletta Nîmesissä ilmestynyttä kirjaansa "Arsenal" Paul Éluardille, joka tuli syksyllä käymään hänen luonaan L'Isle sur la Sorguessa. Marraskuun lopussa Char muutti Pariisiin, missä hän tutustui Louis Aragoniin, André Bretoniin ja René Creveliin ja liittyi surrealisteihin vuosiksi 1929–1937. Hänen kirjoituksensa "Profession de foi du sujet" ilmestyi joulukuussa "La Révolution surréalisten" numerossa 12. Hän toimi aktiivisesti surrealismin piirissä koko 1930-luvun alun mutta etääntyi siitä vähitellen 1930-luvun puolivälistä alkaen.
Säveltäjä Pierre Boulez on säveltänyt kolme Charin runoa, "Le Soleil des eaux", "Le visage nuptial" ja "Le Marteau sans maître". Myöhemmin Char ystävystyi myös Martin Heideggerin kanssa, joka kuvaili Charin runoja "sanoinkuvaamattomaksi voimannäytteeksi" ja kävi usein hänen vieraanaan La Thorissa Vauclusessa.
Vendéen kapinat

Vendéen kapinat olivat Ranskan suuren vallankumouksen aikana esiintyneitä talonpoikien aseellisia vastustusliikkeitä vallankumoushallitusta vastaan. Kansannousu alkoi Vendéen departementissa maaliskuussa 1793 ja levisi sieltä muualle Länsi-Ranskaan. Erillään muusta Ranskasta olleessa Vendéessa oli papistolla paljon vaikutusvaltaa. Pappien vainoaminen, elintarvikesäännöstely ja 300 000 miehen kutsuminen armeijaan synnyttivät kansanliikkeen, joka vähitellen muuttui kamppailuksi kuninkuuden ja entisten olojen puolesta. Yhteenotot olivat verisiä ja kapinalliset menestyivät niissä ajoittain hyvin. Kansannousu kukistettiin vuoden 1793 lopulla, jolloin voittajat alkoivat terrorisoida voitettuja. Vastustusliikehdintä puhkesi uudelleen kesällä 1795, mutta kenraali Lazare Hoche kukisti sen 1796 saaden lisänimen ”Vendéen rauhoittaja”. Täysin liikehdintä rauhoittui ja kapinalliset alistuivat vuonna 1800 Napoleonin konsulikaudella.
Vendeen kapinan tukahduttamista on yleisesti pidetty kansanmurhana. Vendéen noin 800 000 asukkaasta 150 000 - 400 000 kuoli kapinassa ja sen tukahduttamisessa. Rankalaisen historioitsijan Reynald Secherin mukaan Ranskan tasavaltaishallituksen toimet Vendéen departementissa olivat ensimmäinen moderni kansanmurha.
Direktorio

Direktorio () oli Ranskassa toimeenpanovaltaa käyttänyt viisijäseninen neuvosto, joka toimi maan hallituksena 2. lokakuuta 1795 – 9. marraskuuta 1799.
Direktorion valta perustui vuoden III hallitusmuotoon, jota nimitetäänkin direktio-hallitusmuodoksi. Sen mukaan lainsäädäntövalta kuului viidensadan neuvostolle ja vanhojen neuvostolle. Toimeenpanovaltaa käytti viisi direktoria (), jotka valitsi vanhojen neuvosto viidensadan neuvoston laatimasta ehdokaslistasta. Direktorien vaihtuvuus perustui siihen, että joka vuosi yksi heistä oli erovuorossa. Tunnetuimmat direktorit olivat Paul de Barras, Lazare Carnot ja Emmanuel Joseph Sieyès. 
Direktorion ongelmana oli liian kapea kannatuspohja, eikä se onnistunut täyttämään kansan odotuksia rauhasta ja taloudellisen kaaoksen päättymisestä. Käynnissä oli ensimmäisen liittokunnan sota, rauhanneuvottelut päävastustajan Ison-Britannian kanssa kariutuivat toistuvasti, ja suuret varustelumenot ja kauppasota vaikeuttivat talouden tervehdyttämistä. Vallassa pysyäkseen ja tukahduttaakseen puhjenneet kapinat direktorio joutui turvautumaan armeijaan. Direktorio-hallitusmuoto ei täyttänyt siihen asetettuja toiveita, ja sen kumosi Napoleonin tekemä brumairen vallankaappaus 9. marraskuuta 1799.
Yleisnimenä.
Yleissanana direktorio (myöhäislatinan "directorium" &lt; latinan "dirigere," ohjata) tarkoittaa johtokuntaa, jonka muodostavat tehtäväänsä valitut henkilöt, direktorit. Muita direktorioiksi kutsuttuja hallituksia ovat olleet muun muassa vuonna 1918 toiminut Venäjän valkoisten väliaikainen hallitus eli ”Ufan direktorio” ja Ukrainan kansantasavaltaa vuosina 1918–1920 hallinnut Ukrainan direktorio.
Bråvallan taistelu

Bråvallan taistelu käytiin saagojen mukaan 700-luvun puolivälissä Bråvallan kannaksella Ruotsissa. Sen osapuolia olivat svealaisten ja länsigööttien kuningas Sigurðr Sormus ("hringr") sekä tanskalaisten ja itägööttien kuningas Haraldr Sotahammas ("hilditönn"), Sigurðr Sormuksen setä. Taistelun historiallisuudesta ei ole kiistattomia todisteita, joten se saattaa olla pelkkä myytti.
Taistelu.
Saxo Grammaticuksen mukaan molemmilla osapuolilla taisteli 200 000 miehen vahvuinen armeija, johon kuului norjalaisia, friisejä, suomalaisia, virolaisia, kuureja, liiviläisiä, bjarmialaisia, ruseja sekä muita kansallisuuksia. Teokset "Gesta Danorum" ja "Sögubrot af nokkrum fornkonungum" antavat jokseenkin samanlaisen kuvauksen tapahtumien kulusta. Armeijat olivat taistelun alussa tasaväkisiä, kunnes Haraldin joukoissa taistellut Ubbi-niminen soturi hyökkäsi svealaisten puolelle ja surmasi näiden ylimystöä mutta tuli sitten itse tapetuksi. Tämän jälkeen svealainen Starkad hyökkäsi tanskalaisten puolelle katkaisten Tanskan lippua pidelleen kilpineidon käden. Harald taisteli pitkään urheasti sotavaunuissaan, mutta tuli sitten surmatuksi nuijan osumasta. Taistelun lopputuloksena molemmat osapuolet olivat menettäneet yhteensä 40 000 soturia ja Sigurdista tuli sekä Ruotsin että Tanskan kuningas.
Historiallisuus.
Taistelun historiallisuus kyseenalaistettiin ensimmäistä kertaa 1900-luvun alussa. Birger Nerman arvosteli muita tutkijoita historiallisten lähteiden käyttämisestä kritiikittömästi. Hänkin oletti kuitenkin taistelun tapahtuneen, muttei välttämättä kuvatulla tavalla. Myöhemmin koko taistelun todenperäisyys on kyseenalaistettu ja jopa taistelupaikkaa on pidetty myyttisenä.
Eduardo Schwank

Eduardo Schwank (s. 23. huhtikuuta 1986 Rosario) on argentiinalainen tennispelaaja. Häntä valmentaa David Nalbandianin veli Javier Nalbandian.
Tennisura.
Vuonna 2006 Schwank voitti kuusi Futures-turnausta. Vuonna 2007 hän voitti kolme Futures-turnausta ja yhden ATP-haastajaturnauksen. Haastajaturnauksen voitto tuli Medellínissä, jonka finaalissa hän voitti Chris Guccionen. Hän voitti myös pronssia kaksinpelissä ja kultaa nelinpelissä Pan American Gamesissa Rio de Janeirossa. Yhdysvaltain avoimissa 2007 hän karsi pääsystä pääsarjaan. Karsinnoissa hän voitti Mischa Zverevin ja Richard Bloomfieldin, kunnes hävisi Alexander Waskelle.
2008.
Huhtikuussa 2008 Schwank voitti kaksi haastajaturnausta, ensimmäisen Cremonassa ja toisen Roomassa. 12. toukokuuta 2008 hotelli, jossa Schwank oli Bordeaux'n haastajaturnauksen ajan, syttyi tuli. Schwankin huone paloi kokonaan, ja se tuhosi hänen kannettavan tietokoneensa, passin ja rahat, jotka hän oli tienannut Rooman turnauksesta. Schwank ei ollut tällöin huoneessaan. Hän voitti Bordeauxin turnauksen, joka oli hänen kolmas turnausvoittonsa tänä vuonna.
Ranskan avoimissa 2008 Schwank oli karsintojen ykköseksi sijoitettu. Hän voitti Björn Rehnquistin, Vladzimir Ignatikin ja Ilia Bozoljacin ja selviytyi pääsarjaan. Ensimmäisellä kierroksella Schwank voitti Carlos Moyàn. Hän voitti myös toisen ottelunsa, mutta hävisi kolmannella kierroksella Paul-Henri Mathieulle neljässä erässä.
Ylinen Viipurintie

Ylinen Viipurintie, aikaisemmin Ylinen Viipurin tie (vanhalla ruotsin kielellä "Then annen wäg ifrå Wijborg til Taffuestehwsz" eli Toinen tie Viipurista Hämeenlinnaan), oli pohjoisempi kahdesta Hämeestä Kymenlaakson kautta Viipuriin johtavasta vanhasta tiestä. Se on ollut jo Kustaa Vaasan sihteerin, Jaakko Teitin 1555–1556 laatimassa yhtenäisessä luettelossa. Viipurin alinen eli eteläisempi tie kulkee nimellä Suuri Rantatie. Muita mainittuja teitä ovat Hämeen härkätie, Suuri Savontie, tie Turusta Ulvilaan, tie Ulvilasta Korsholmaan sekä Kyröskankaan tie.
Tien linjaus.
Ylisen Viipurintien reitti kulki Hämeenlinnasta Hollolan (myös nykyisen Lahden) kautta Viipuriin. Tiellä on kaksi linjausta nykyisen Lahden ja Lappeenrannan välillä:
Hämeenlinna (Luhtialan silta hieman linnan pohjoispuolella) – (3-tien haara Hauho, Vanajan kirkko) - Sairionmäki – Katumajärvi – Syrjäntaka – Tanttila – Porvola – Huljala – Helvetti – Haisevanojansilta – Toivola – Likalamminsillat – Kiviojan silta – Sairakkala – Salpausselän kangas – Hollolan kirkon eteläpuolitse – Untila – Vesijärven ja Porvoonjoen latvan välistä harjua pitkin – Lahti – Teilimäki – Nastola – Keskimaansilta – Iitti – Lapveden ranta – Vuolenkoski – Kimola – Jaala – Selänpää – Tuohikotti – Lappeenranta – Viipuri. Salpausselkää pitkin kulkeva tielinjaus noudattaa Kouvolan ja Lappeenrannan välillä nykyisen valtatie 6:n linjausta pääosin.
Eteläisempi tielinja ylittää Kymijoen Keltissä, nykyisen Kymen Paviljongin eteläpuolelta. Rantaan johtaa tiepohja, jota pitkin pääsee lauttavalkamaan. Kymijoen itäpuolella tie jatkuu Ruotsulan vallien vierestä peltojen keskeltä Anttilan talolle ja pitkin Ulvinkujaa. Niskalantien itäpuolella tie jatkuu ensin Ahopellonkujaa pitkin ja siirtyy sitten kärrypolulle ja kääntyy kohti pohjoista. Tie menee Sikomäenvuoren huipun itäpuolelta ja metsittyy yhä enemmän, kunnes se saavuttaa 6-tien eteläpuolta kulkevalle sähkölinjalle. 6-tien tie ylittää Tykkimäen mainoskyltin länsipuolelta ja nousee yhä olemassa olevalle metsätielle. Metsätie jatkuu 6-tien pohjoispuolella, sen suuntaisena ja päättyy liikenneympyrään kauppakeskus Veturin länsipuolella. Tielinja ylittää likenneympyrän ja 6-tien ja häviää Prisman alle.
 aikana vuonna 1789 käydyn Utin taistelun seurauksena Venäjän keisarikunta rakensi Uttiin linnoituksen. Tätä ennen tien varteen oli rakennettu Taavetin linnoitus (Davidovin linnoitus). 
Hämeenlinnan Lammilla on tieosuus, jonka nimi on muistoksi Ylinen Viipurintie. Myös Lahdessa on valtatie 12:sta Lahden kaupungin Möysään erkaneva katuosuus, jonka nimi on Viipurintie.
Yhteys jatkui Suomen suuriruhtinaskunnan päähallintopaikkaan, Turkuun, Hämäläisten Härkätienä (vanhalla ruotsin kielellä "Ifrå Taffuestehuss til Åbo eli" (Tie) Hämeenlinnasta Turkuun) eteenpäin Turkuun.
Ostrogoottien valtakunta

Ostrogoottien valtakunta, virallisesti Italian kuningaskunta (), oli ostrogoottien Italiaan perustama lyhytaikainen kuningaskunta. Se pysyi koossa vuodesta 493 vuoteen 553.
Valtakunta syntyi, kun ostrogootit syrjäyttivät Italian hallitsijan Odovakarin, joka oli puolestaan syrjäyttänyt Länsi-Rooman viimeisen keisarin vuonna 476. Ostrogoottien valtakunnan ensimmäinen hallitsija oli Teoderik Suuri, jonka aikana goottien valtakunta oli voimakkaimmillaan. Teoderik yhdisti valtakuntaan osia Etelä-Galliasta ja Pannoniasta.
Valtakunta alkoi kuitenkin heikentyä heti Teoderikin kuoleman jälkeen, ja sitä ahdistivat niin frankit kuin bysanttilaiset. Bysantin joukot löivät lopulta heikentyneet ostrogootit vuonna 553. Osa gooteista palasi Pannoniaan, osa sulautui Italian muuhun väestöön.
Ostrogoottien aika oli väestölle ja elinkeinoille tuhoisa. Sodat muuttuivat helposti ryöstelyksi, Rooman vesijohtojärjestelmä tuhoutui ja väkiluku väheni esimerkiksi veristen taistelujen ja piiritysten takia niin paljon että puhutaan suorastaan väestökadosta.
HMS L’Abondance

HMS L'Abondance oli Britannian Kuninkaallisen laivaston kuudennen luokan alus, joka myöhemmin luokiteltiin aseistetuksi varastolaivaksi. Alus oli HMS "Unionin" 12. joulukuuta 1781 valtaama Ranskan laivaston La Baleine -luokan gabarre "L'Abondance", joka oli rakennettu tammikuusta marraskuuhun 1780 Le Havressa.
Palvelus.
Kempenfeltin laivueen toisen luokan linjalaiva "Union" valtasi 12. joulukuuta 1781 Biskajanlahdella Ranskan laivaston "L'Abondancen", joka luokiteltiin 19. heinäkuuta seuraavana vuonna kuudennen luokan alukseksi "L'Abondance". Alus kuparoitiin ja varustettiin 2. syyskuuta 1782 - 6. tammikuuta 1783 Plymouthissa 6 058 punnalla 12 shillingillä ja 9 pennyllä. Työn lopulla alus luokiteltiin uudelleen varastolaivaksi, jonka tykistöaseistus supistettiin 14:ään.
"L'Abondance" otettiin palvelukseen huhtikuussa 1873 päällikkönään kommodori Nathaniel Phillips. Alus purjehti 23. toukokuuta Pohjois-Amerikkaan, jossa se poistettiin maaliskuussa 1784 palveluksesta. Alus myytiin 29. huhtikuuta 1784 Deptfordissa 2 200 punnalla.
Carina Räihä

Carina Räihä (s. 1967) on suomalainen vuorikiipeilijä. Hän saavutti ensimmäisenä suomalaisena naisena Mount Everestin huipun 17. toukokuuta 2010. Matkan hän oli aloittanut huhtikuun alussa.
Räihä jätti työuransa pankissa vuonna 2009 voidakseen keskittyä Mount Everestin valloittamiseen. Hän oli harrastanut vuorikiipeilyä yli kymmenen vuotta ennen Mount Everestin valloitusta.
Räihän elämänmuutoksesta ja Mount Everestin valloituksesta kertova kirja "Huipulta huipulle – Elämänmuutos ja Everest" ilmestyi lokakuussa 2010 Tammen kustantamana.
Vapaan koulutuksen tukisäätiö

Vapaan koulutuksen tukisäätiö (VKTS) oli Suomessa vuosina 1973–1991 toiminut elinkeinoelämän rahoittama säätiö. Aluksi 1970-luvulla sen päämääränä oli vasemmistolaisen koulutuspolitiikan vastustaminen. Vasemmistoaallon taituttua säätiöllä oli käytössään tehokas ja kouliintunut organisaatio, ja 1980-luvulla se ryhtyi ajamaan omien taustaryhmiensä koulutuspoliittisia tavoitteita.
Historia.
Säätiö syntyi 1970-luvulla toteutuneen peruskoulu-uudistuksen myötä, jota poliittinen oikeisto vastusti. Oikeisto halusi säätiön kautta vastustaa koulutuspolitiikan vasemmistolaisina pitämiään päämääriä, kuten kansalaisaktiivisuuteen kasvattamista ja peruskoulun politisoitumista. Oikeiston tavoitteena oli alun alkaen ollut yksityiskoulujen ja tasokokeiden lisääminen. Vuonna 1973 syntynyttä säätiötä alkoivat tukea pääasiassa Elinkeinoelämän valtuuskunta (EVA) ja Suomen Työnantajain Keskusliitto (STK).
Vapaan koulutuksen tukisäätiön keskeisimpiä tavoitteita olivat uusien kouluneuvostojen lakkauttaminen, yhteiskuntatiedon opetuksen vähentäminen ja peruskoulutuksen huomion siirtäminen kansalaiskasvatuksesta elinkeinoelämälle hyödyllisten aineiden eli niin sanottujen tieto- ja taitoaineiden opetukseen. Kouludemokratia oli säätiön mielestä yksiselitteisesti haitallista. Säätiössä sovittiin, että sen toiminnasta ei puhuta ulkopuolisille. Tämä mahdollisti sen, että mukaan pyydetyt poliitikot ja virkamiehet uskalsivat tulla mukaan toimintaan ilman paljastumisen vaaraa.
Säätiön merkitys koulutuspolitiikassa alkoi kasvaa 1980-luvulla, ja se saikin tavoitteitaan läpi useissa tuntijakouudistuksissa. Yhteiskuntatiedon opetus myöhäistettiin peruskoulun yhdeksänteen luokkaan ja kouluneuvostot lakkautettiin. Tulosvastuu-ajattelumallia haluttiin soveltaa myös peruskoulussa.
Säätiö nousi julkisuuteen vuonna 2010, kun Helsingin Sanomat kertoi muun muassa Jyväskylän kokoomuslaisen kaupunginjohtajan Markku Anderssonin keränneen säätiölle tietoja opettajien poliittisesta suuntautumisesta. Myös keskustalaisen ministeri Mauri Pekkarisen kerrotaan toimineen säätiössä. Säätiön ydinryhmään kuului Supon tutkimusten mukaan myös entinen eduskunnan puhemies Riitta Uosukainen (kok) sekä presidenttiehdokas Elisabeth Rehn (rkp). Dosentti Jari Leskisen tutkimuksen mukaan säätiö loi Suomen opetushallinnon sisään oman salaisen tiedusteluorganisaationsa ja luotetut virkamiehet toimittivat säätiölle sekä julkisia että salaisia tietoja omalta hallinnonalaltaan. Säätiö keräsi myös ”mustaa listaa” opettajien poliittisista mielipiteistä.
Ranskan avoin tennisturnaus 2010

Vuoden 2010 Ranskan avoin tennisturnaus pelattiin 23. toukokuuta – 6. kesäkuuta 2010 Pariisissa. Miesten kaksinpelin voitti Rafael Nadal häviämättä koko turnauksessa erääkään, ja naisten kaksinpelin ykkönen oli Francesca Schiavone. Puolustava mestari miesten sarjassa oli maailmanlistan ykköspelaaja Roger Federer. Naisten mestaruutta puolusti Svetlana Kuznetsova.
Sijoitetut pelaajat.
Huippupelaajista turnauksesta jäivät pois seuraavat pelaajat: Juan Martín del Potro, Nikolai Davydenko, Radek Štěpánek, Tommy Haas, Gilles Simon, Ivo Karlović ja Kim Clijsters.
Regina Coeli

Regina Coeli eli Taivaan kuningatar on yksi Marian, Jeesuksen äidin, kunnianimistä ja perinteinen kristillinen hetkipalveluksen rukous, usein laulettava rukous. Vaikka rukouksen kirjoittajaa ei tunneta, tiedetään kuitenkin rukouksen olleen käytössä jo 1200-luvulla. Monet uskovat rukouksen kirjoittajan olevan paavi Gregorius Suuri.
Taivaan kuningatar -rukousta lausutaan tai lauletaan yleensä vain pääsiäisen aikaan eli aikaan pääsiäissunnuntaista helluntaihin. Euroopassa on perinteenä rukoilla pääsiäisen aikaan klo 12.00 Angeluksen sijaan. 
Regina Coeli rukous on innoittanut useita säveltäjiä, kuten Mozartin säveltämään useita sävelmiä, mutta perinteisessä rukoushetkessä on gregoriaarinen sävel.
Kaikkivaltias Jumala, Poikasi, meidän Herramme Jeesuksen Kristuksen ylösnousemuksella olet täyttänyt maailman ilolla. Anna meidän päästä hänen äitinsä, Neitsyt Marian, esirukousten tähden ylösnousemuksen kirkkauteen. Tätä pyydämme saman Kristuksen, Herramme, kautta.
Alkuperäinen teksti latinaksi:.
E/ "Regina caeli, laetare, alleluia."
K/ Quia quem meruisti portare, alleluia,
E/ Resurrexit, sicut dixit, alleluia.
K/ Ora pro nobis Deum, alleluia.
"E/ Gaude et laetare, Virgo Maria, alleluia."
K/ Quia surrexit Dominus vere, alleluia.
E/ Oremus: 
Deus, qui per resurrectionem Filii tui
Domini nostri Iesu Christi mundum laetificare dignatus es:
praesta, quaesumus, ut per eius Genetricem Virginem Mariam
perpetuae capiamus gaudia vitae. Per eundem Christum, Dominum nostrum. 
K/ Amen.
Another Green World

Another Green World on kolmas Brian Enon omalla nimellään julkaisema studioalbumi vuodelta 1975. Levyn on julkaissut Island Records tunnuksella ILPS 9351, ja sen ovat tuottaneen Brian Eno ja Rhett Davies yhtiölle nimeltä E. G. Records Ltd. Levy on nauhoitettu Islandin studioilla heinä-elokuussa 1975 Daviesin toimiessa äänittäjänä. Hänellä olivat apuna Guy Bidmead, Bari Sage ja Robert Ash.
Brian Enon lisäksi levyllä soittavat muusikot Phil Collins, Percy Jones, Paul Rudolph, Rod Melvin, John Cale, Robert Fripp ja Brian Turrington.
Kiitoksissa on mainittu myös Bill Kelsey, Peter Schmidt, Ian MacDonald, Pete Townshend, Phil Manzanera, Robert Wyatt ja Carol McNicoll.
Albumin kansikuva on yksityiskohta Tom Phillipsin teoksesta "After Raphael". Takakannen valokuvan on ottanut Ritva Saarikko.
Albumi valittiin vuonna 2005 hakuteokseen "1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään".
Kappaleet.
Toisin kuin yleensä alkuperäisen LP:n kappaleet oli numeroitu juoksevalla numerolla kuten yllä. A-puoli päättyi nimikappaleeseen.
Kaikki kappaleet ovat Brian Enon tekemiä, ja ne on julkaissut E.G. Music Ltd vuonna 1975.
Muusikot.
Sky Saw
Over Fire Island
St. Elmo's Fire
In Dark Trees
The Big Ship
I'll Come Running
Another Green World
Sombre Reptiles
Little Fishes
Golden Hours
Becalmed
Zawinul / Lava
Everything Merges With The Night
Spirits Drifting
Pallohonka

Pallohonka oli espoolainen jalkapallojoukkue, joka pelasi parhaimmillaan Suomen miesten kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Kakkosessa. Joukkue kuului FC Hongan organisaatioon, ja sillä oli farmisopimus Hongan Veikkausliiga-joukkueen kanssa.
Joukkuetta valmensi muun muassa omalla pelaajaurallaan myös Hongassa Veikkausliigaa pelannut Vesa Vasara. Ensimmäisellä kaudellaan 2009 Kakkosen B-lohkossa Pallohonka sijoittui kuudenneksi. Kotiotteluitaan joukkue pelasi Tapiolan urheilupuistossa ja Otaniemen urheilukeskuksessa.
Joukkueen toiminnasta vastasi 13. helmikuuta 2009 rekisteröity Pallohonka Juniorit ry, joka perustettiin FC Hongan silloisen reservijoukkueen noustua Kakkoseen. Pallohonka Junioreiden alaisuudessa on pelannut myös Hongan juniorijoukkueita.
We Could Be the Same

We Could Be the Same on turkkilaisen maNga-yhtyeen kappale. Se edusti Turkkia vuoden 2010 Eurovision laulukilpailussa. Kappale sijoittui toisessa semifinaalissa ensimmäiseksi 118 pisteellä ja pääsi finaaliin. Finaalissa kappale sijoittui toiseksi 170 pisteellä.
The Beginning (Traen albumi)

The Beginning on Traen viides albumi, joka ilmestyi 14. lokakuuta 2008. Screwed &amp; Chopped versio ilmestyi 10. helmikuuta 2009.
USS Mississippi (BB-41)

USS Mississippi (runkonumerot BB-42 ja AG-128) oli Yhdysvaltain laivaston New Mexico -luokan taistelulaiva maailmansotien välillä sekä toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Virginiasta Newport News Shipbuildingilta, missä köli laskettiin 5. huhtikuuta 1915. Alus laskettiin vesille 25. tammikuuta 1917 ja otettiin palvelukseen 18. joulukuuta.
Palvelus.
Miehistön peruskoulutuksen päätyttyä alus lähti maaliskuussa 1918 Kuuban vesille jatkokoulutusta varten. Alus siirrettiin 19. heinäkuuta 1919 länsirannikolle, jossa se sijoitettiin San Pedron tukikohtaan 4. taistelulaivaviirikköön.
Aluksen tykkitornissa 2 tapahtui 12. kesäkuuta 1924 räjähdysonnettomuus, jossa sai surmansa 48 miehistönjäsentä. Alus lähti huhtikuussa 1925 Havaijille, josta se jatkoi matkaansa Australiaan palaten kotivesille 26. syyskuuta. Alus siirrettiin 30. maaliskuuta 1931 modernisoitavaksi Norfolkin laivastotukikohdan telakalle Virginiassa.
Modernisoitaessa aluksen kansirakenteet uusittiin, aseistus uusittiin ja suojausta parannettiin. Työt saatiin päätökseen 31. elokuuta 1933 ja alus palasi lokakuussa San Pedroon liittyen 3. taistelulaivaviirikköön. Alus viipyi Yhdysvaltain länsirannikolla, kunnes se palasi 16. kesäkuuta 1941 Norfolkiin aloittaakseen palveluksen Atlantilla.
Alus suojasi saattueita Islannin ja Yhdysvaltain välillä. Japanilaisten hyökättyä Pearl Harboriin "Mississippi" liittyi Tyynenmeren laivastoon, sijoitettuna pääasiassa länsirannikon satamiin.
Alus otti 1943 osaa Kiskan, Aleuttien ja Gilbertin saarten maihinnousuihin. Viimeksi mainitun operaation aikana aluksella tapahtui 29. marraskuuta tykkitornissa räjähdys, ja 43 miehistönjäsentä sai surmansa. Korjauksien jälkeen alus osallistui Kwajaleinin valtaukseen helmikuussa 1944 sekä japanilaisten hallussa olevien saarien tulittamiseen helmi-maaliskuussa.
Alus liitettiin Peleliun ja Leyten taisteluosastoihin ja se osallistui Surigaon salmen taisteluun Filippiineillä. Alus antoi tulitukea Lingayenin maihinnousussa tammikuussa 1945 sekä Okinawan valtauksessa maaliskuusta kesäkuuhun. Alukseen osui kummassakin viimeksi mainitussa operaatiossa kamikaze. "Mississippi" oli 2. syyskuuta 1945 Tokionlahdella Japanin antautuessa, minkä jälkeen alus palasi Yhdysvaltoihin.
Alus muutettiin 1946 tykistökoululaivaksi sekä asejärjestelmien kehitysalustaksi, minkä vuoksi sen runkonumero vaihdettiin AGS-128:ksi. Alukselle asennettiin lukuisia uusia ja vanhoja asejärjestelmiä sekä erilaista elektroniikkaa sen palvellessa Atlantin aseidenkehitysyksikössä. Aluksella muun muassa testattiin 1950-luvun puolessavälissä laivaston ensimmäistä ilmatorjuntaohjusta RIM-2 Terrieriä. Syyskuussa 1956 alus poistettiin palveluksesta ja myytiin marraskuussa romutettavaksi.
USS Wichita

USS Wichita (runkonumero CA-45) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1939 palvelukseenotettu raskas risteilijä, joka palveli toisessa maailmansodassa. Alus oli luokkansa ainoa. Se suojasi sodan aikana Jäämeren saattueita sekä Pohjois-Afrikan maihinnousua. Alus palveli 1943-45 Tyynellä valtamerellä sekä sodan päätyttyä Japanin miehitysjoukoissa, kunnes se siirrettiin 3. helmikuuta 1947 reserviin. Se myytiin romutettavaksi 1. maaliskuuta 1959. 
Taustaa.
1930 allekirjoitettu Lontoon laivastosopimus keskeytti Yhdysvaltain laivaston raskaiden risteilijöiden hankinnat. Sopimus mahdollisti ainoastaan yhden raskaan risteilijän "USS Vincennesin" töiden aloittamisen 1934 ja toisen seuraavana vuonna. Samanaikaisesti Brooklyn-luokan keveiden risteilijöiden suunnittelu oli käynnissä ja tuotanto alkamassa, jolloin päätettiin alustyyppiä käyttää uuden raskaan risteilijän suunnittelun pohjana.
Valmistus.
Alus tilattiin Philadelphian laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 28. lokakuuta 1935. Alus laskettiin vesille 16. marraskuuta 1937 ja se otettiin palvelukseen 16. helmikuuta 1939.
Palvelus.
Koulutuksen päätyttyä alus liitettiin Atlantin laivueen 17. risteilijäviirikköön, jonka mukana se osallistui puolueettomuuden valvontaan Karibialla. Kesäkuussa 1940 alus aloitti syyskuuhun kestäneen laivastovierailun Etelä-Amerikkaan. Alus osallistui Islannin miehitykseen syksyllä 1941, mutta maaliskuussa 1942 alus siirrettiin Scapa Flow'hun yhteistoimintaan Britannian kuninkaallisen laivaston Kotilaivaston kanssa.
Se osallistui Jäämeren saattueiden suojaamiseen sekä muihin pohjoisilla vesillä toteutettuihin operaatioihin. Marraskuussa alus liitettiin osaksi Pohjois-Afrikan maihinnousua varten koottua laivasto-osastoa.
Alus saapui 12. tammikuuta 1946 San Franciscoon, jossa se poistettiin palveluksesta 3. helmikuuta 1947. Aluksen modernisointi ohjusristeilijäksi jätettiin toteuttamatta ja se siirrettiin reserviin. Alus poistettiin alusluettelosta 1. maaliskuuta 1959 ja se myytiin romutettavaksi 14. elokuuta Union Minerals and Alloysille. Alus saapui Panama Cityyn Floridaan romutettavaksi vielä samana vuonna marraskuussa.
Erik Karlsson-Ramsdahl

Erik Karlsson-Ramsdahl (24. marraskuuta 1875 Ahvenanmaa – 6. maaliskuuta 1923 Maarianhamina) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut runoilija. Hän käytti myös nimimerkkiä "Harald Winge".
Karlsson-Ramsdahl oli Saltvikistä kotoisin ollut kalastaja ja maanviljelijä. Hänne esikoisteoksensa "Rannö" (1909) kuvasikin kalastajaelämää Ahvenanmaan saaristossa.
Vuonna 1918 Karlsson-Ramsdahl oli mukana Ruotsin kuninkaan luona käyneessä ahvenanmaalaisten lähetystössä joka toivoi maakunnan liittämistä Ruotsiin.
Teoksia.
Nimellä "Erik Karlsson" :
Nimimerkillä "Harald Winge":
Devastator

Devastator on Transformers-universumissa esiintyvä Decepticon. Hasbron luoma hahmo esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1985 "The Transformers" -animaatiosarjassa.
Televisiosarjat.
The Transformers.
Devastator on kuuden Constructiconin: Scrapperin, Scavengerin, Hookin, Bonecrusherin, Long Haulin ja Mixmasterin yhdistelmä. Hän teki ensiesiintymisensä sarjan 1. kauden päätösjaksossa, missä Constructiconit olivat saapuneet Maahan Decepticonien lisätueksi.
Transformers: Energon.
issa esiintyy Decepticon nimeltä Constructicon Maximus, joka muodostuu viidestä pienemmästä Decepticonista, jotka muistuttavat kovasti Constructiconeja. Ryhmään kuuluvat Steamhammer, Bonecrusher, Diststorm, Sledge ja Wideload.
Transformers: Kaatuneiden kosto.
Elokuvassa " Devastator on suuri seitsemästä rakennustyökoneesta muodostuva Decepticon. Devastator nähtiin vain ja ainoastaan Egyptissä. Hän muodosti robottikehonsa yhdistämällä seitsemän erillisinä komponentteina toimivaa rakennustyökonetta toisiinsa. Hänellä on suussaan suurikokoinen turbiini, joka imee sisäänsä kaiken tiellään olevan ja sylkee murskattuna ulos selässään olevasta aukosta. Devastator kuoli, kun sotalaiva USS Kidd ampui häntä raidetykillä.
Devastatorin komponentteina toimivat seuraavanlaiset rakennustyökoneet:
Transformers: Revenge of the Fallen -videopeli.
" -pelissä Devastator esiintyi pelkästään Autobottikamppanjan toiseksi viimeisessä tehtävässä pomovastuksena.
Gustaf Åkerhielm

Johan "Gustaf" Nils Samuel Åkerhielm af Margaretelund (24. kesäkuuta 1833 Tukholma – 2. huhtikuuta 1900 Tukholma) oli ruotsalainen poliitikko, vapaaherra, valtiovarainministeri, ulkoasiainministeri ja pääministeri.
Gustaf Åkerhielm oli valtioneuvos Gustaf Fredrik Åkerhielmin ja Elisabeth Sophia Ankerin poika. Hän oli alkuvaiheessa Pietarissa ja Kööpenhaminassa diplomaatin tehtävissä, minkä jälkeen hänestä tuli poliitikko. Hänet valittiin ensimmäiseen kamariin, jossa hän toimi vuosina 1876–1893, toisessa kamarissa hän istui vuosina 1894–1895 ja tämän jälkeen taas ensimmäisessä kamarissa 1895–1900.
Åkerhielm oli myös valtiovarainministeri 1874–1875. Vuonna 1889 hänet nimitettiin ulkoasiainministeriksi Gillis Bildtin hallitukseen. Lokakuussa hänestä tuli pääministeri. Hänen päätehtäviään olivat puolustus- ja verokysymykset. Toisessa kamarissa hän törmäsi vastustuksiin, mutta pystyi hallitsemaan ensimmäisen kamarin avulla. Vuonna 1891 hän joutui kuitenkin eroamaan koska hän oli sanonut että uuden puolustusvoiman avulla voitaisiin puhua ruotsia Norjan kanssa. Tämän lauseen tulkittiin uhaksi Norjaa vastaan.
USS Tuscaloosa (CA-37)

USS Tuscaloosa (runkonumero CA-37) oli Yhdysvaltain laivaston New Orleans -luokan raskas risteilijä.
Valmistus.
Alus tilattiin Camdenista New Jerseystä New York Shipbuilding Companyltä, missä köli laskettiin 3. syyskuuta 1931. Alus laskettiin vesille 15. marraskuuta 1933 kumminaan luutnantti Thomas Lee McCannin puoliso ja otettiin palvelukseen 17. elokuuta 1934 ensimmäisenä päällikkönään John N. Ferguson.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin 6. risteilijäviirikköön, jonka mukana se oli aluksi Yhdysvaltain länsirannikolla Tyynenmeren laivastossa. Vuoden 1939 alussa alus siirrettiin itärannikolle, josta se teki keväällä Etelä-Amerikan purjehduksen. Sodan puhjettua Euroopassa alus aloitti puolueettomuuspartioinnin Pohjois-Atlantilla. Se muun muassa suojasi joukkojenkuljetussaattueen Islantiin elokuussa 1941.
Alus oli huhtikuusta 1942 alkaen sijoitettuna Scapa Flow'hun liitettynä Britannian Kotilaivastoon, jonka mukana se suojasi Jäämeren saattueita. Alus palasi syyskuussa Yhdysvaltoihin huollettavaksi, kun valmistauduttiin marraskuiseen Pohjois-Afrikan maihinnousuun. Ollessaan maihinnousun läntisessä osastossa Casablancan edustalla alus kohtasi taisteluun pyrkiviä Vichyn Ranskan laivaston aluksia. Se vaurioitti "Fougueux’tä" ja vältti itse sukellusveneiden "Medusen" ja "Antiopen" laukaisemat torpedot. Maihinnoususta vapauduttuaan alus palasi kotimaahan huollettavaksi ennen Pohjois-Afrikkaan matkaavien saattueiden suojaamisen aloittamista.
Syyskuussa 1943 alus oli jälleen Pohjois-Atlantilla suojaten lentotukialus "USS Rangeria" iskettäessä Norjassa oleviin saksalaisten tukikohtiin. Huippuvuorten operaation jälkeen lokakuussa alus jätti Kotilaivaston ja palasi Yhdysvaltoihin.
Alus määrättiin Normandian maihinnousuun kesäkuussa 1944 osaksi Force A:ta, jonka tehtävänä oli Utah Beachin maihinnousualueen tukeminen. Sen viimeiseksi tehtäväksi Euroopan vesillä jäi Etelä-Ranskan maihinnousun tukeminen elokuussa 1944 ennen sen liittämistä Tyynenmeren laivastoon.
"Tuscaloosa" liittyi tammikuussa 1945 Ulithissa Yhdysvaltain 3. laivastoon, jonka mukana se osallistui Iwo Jiman tulivalmisteluun helmikuussa. Maaliskuussa alus oli Okinawan edustalla, kunnes se siirrettiin Subic Bayhin Filippiineille Yhdysvaltain 7. laivastoon. Alus palveli sodan lopun Kiinan ja Korean vesillä ennen paluutaan Yhdysvaltoihin. Se saapui 10. tammikuuta 1946 San Franciscoon, jossa se poistettiin palveluksesta 13. helmikuuta. Alus sijoitettiin reserviin, kunnes se poistettiin 1. maaliskuuta 1959 alusluettelosta. Se myytiin 25. kesäkuuta romutettavaksi Boston Metals Companylle ja alus saapui seuraavan kuukauden aikana Baltimoreen romuttamolle.
Operaatio Sportpalast

Operaatio Sportpalast oli Saksan laivaston operaatio toisessa maailmansodassa. Operaation tavoitteena oli maaliskuun alussa 1942 Britteinsaarilta Pohjois-Venäjälle matkaavan PQ-12- ja sieltä palaavan QP-8-saattueen kulun estäminen. Suunnitelman runkona oli Norjan rannikolla piilotteleva taistelulaiva "Tirpitz" suojueineen.
Taustaa.
Vara-amiraali Curteisin johtama saattue PQ-12 lähti 1. maaliskuuta 1942 Reykjavikista Islannista Kuolan niemimaalle Murmanskiin suojanaan taisteluristeilijä "HMS Renown", taistelulaiva "HMS Duke of York", risteilijä "HMS Kenya" sekä kuusi hävittäjää. Vastaavasti QP-8 lähti paluumatkalle Murmanskista suurin piirtein samaan aikaan. Saattueiden oli tarkoitus sivuuttaa toisensa Karhusaaren lähellä.
Operaatio.
Saksalaisten tiedustelu havaitsi Venäjälle matkaavan saattueen PQ12 Jan Mayenin saaren lähistöllä. Taistelulaiva "Tirpitz" lähti 6. maaliskuuta 1942 merelle Trondheimista saattajinaan hävittäjät "Z5 Paul Jacobi", "Z14 Friedrich Ihn", "Z7 Hermann Schoemann" ja "Z25". Saksan laivasto-osasto ei päässyt huomaamatta merelle, vaan sukellusveneet "HMS Seawolf" ja "HMS Trident" havaitsivat merellä olleen osaston ilmoittaen siitä Britannian Amiraliteetille.
Amiraali Toveyn komentamat taistelulaiva "HMS King George V", lentotukialus "HMS Victorious", risteilijä "HMS Berwick" ja kuusi hävittäjää lähtivät 6. maaliskuuta Scapa Flowsta merelle. Osasto saavutti saattueen Jan Mayenin eteläpuolella.
Liittoutuneiden laivasto ei kuitenkaan löytänyt Norjan meren myrskyssä saksalaisaluksia. Saksan laivaston hävittäjät tavoittivat saattueesta PQ-8 jääneen rahtialus "Izhoran", jonka ne upottivat. Sää selkeytyi 9. maaliskuuta, jolloin "HMS Victoriousilta" lähetettiin kello 06.54 kuusi Fairey Albacorea etsimään Saksan laivaston osastoa. Kaksitoista torpedoin varustettua Albacorea lähetettiin ilmaan kello 07.35.
Tiedustelukone löysi kello 08.00 saksalaiset ja 40 minuuttia myöhemmin torpedokoneet olivat paikalla. "Tirpitz" purjehti vastatuuleen ja pakotti siten Albacoret hyökkäämään haluamastaan suunnasta. Taistelulaiva avasi tulen kaikilla lähes sadalla ilmatorjuntatykillään, minkä seurauksena yksikään torpedo ei osunut maaliin ja kaksi Albacorea ammuttiin alas.
"Tirpitz" saattajineen suuntasi takaisin kohti Norjan vuonoja ennen kuin paikalle Britteinsaarilta lähetetyt pommikoneet saapuivat. Alus saapui 9. maaliskuuta Länsivuonoon, josta se jatkoi matkaansa Trondheimiin 12. maaliskuuta.
Kabbölen virolaiset

Kabbölen virolaiset olivat nykyisin Loviisaan kuuluvan Pernajan Kabböle-nimiseen kylään 1900-luvun alussa muuttaneita virolaisia ja heidän jälkeläisiään. Kylässä asuu edelleen viron kielen taitajia. Nuoremmat sukupolvet ovat kuitenkin jo sulautuneet seudun suomenruotsalaiseen valtaväestöön.
Historia.
Ensimmäiset virolaiset muuttivat Kuusalusta Kabböleen vuonna 1906. Tällöin kylään siirtyi yhdeksän perhettä jotka ostivat itselleen maatilat. Myöhemmin siirtolaisia tuli lisää ja ensimmäisen maailmansodan lopussa kylässä asui jo 12 virolaisperhettä, eli noin 70–80 henkilöä. Kylässä toimi virolainen laulukuoro ja seura, sekä 300 kirjaa käsittävä vironkielinen kirjasto. Paikallisilla oli tiiviit yhteydet Viroon, mikä teki kylästä yhden pirtun salakuljetuksen keskuksista kieltolain aikaan 1920- ja 1930-luvuilla. Kylälle annettiinkin lempinimi "Kanisterböle" salakuljetuksessa käytettyjen kanistereiden mukaan.
Virolaisiin suhtauduttiin epäilevästi ja jopa vihamielisesti, koska pelättiin sosiaalihuollon kulujen nousua, kommunistisen aatteen tuontia, sekä suomalais-virolaisen asutuksen leviämistä silloin pääosin ruotsinkieliselle alueelle. Viron itsenäistymisen jälkeen jotkut Kabbölen virolaisista säilyttivät Viron kansalaisuuden ja asuivat Kabbölessä asumisluvalla, mutteivät hakeneet Suomen kansalaisuutta. Virolaiset sulautuivat valtaväestöön pikkuhiljaa ruotsinkielisen koulun ja seka-avioliittojen kautta. Ensimmäinen siirtolaissukupolvi oli täysin vironkielinen, mutta jo toinen sukupovi käytti pääasiassa ruotsia, mutta osasi myös viroa. Kolmas sukupolvi on lähes täysin ruotsinkielinen.
Kabbölen 100-vuotisjuhlallisuuksien yhteydessä vuonna 2006 muistettiin virolaisia siirtolaisia. Mukana oli kymmeniä virolaisten jälkeläisiä.
Frustunan kirkko

Frustunan kirkko () sijaitsee Gnestan kunnassa ja Frustunan seurakunnassa Strängnäsin hiippakunnassa Ruotsissa.
Kirkko rakennettiin jo 1100-luvulla kivestä, ja sitä uudistettiin 1300- ja 1400-luvulla, jolloin kirkko sai ikkunat, sakastin, ja torni rakennettiin korkeammaksi. Kirkkoa on rakennettu myös 1600-luvulla. Vuonna 1800 purettiin asehuone. Vuonna 1939 kirkon sisustaa uudistettiin.
Kirkon alttarikaappi on rakennettu Antwerpenissä vuonna 1510.
Pappila Frönäs sijaitsee kirkon lähellä. Pitäjäntupa on myös lähistöllä.
Carl Johan Thyselius

Carl Johan Thyselius (8. kesäkuuta 1811 Österhaninge, Södermanland – 11. tammikuuta 1891 Tukholma) oli ruotsalainen poliitikko ja virkamies, siviiliministeri ja pääministeri. 
Carl Johan Thyselius oli piispa Pehr Thyseliusin ja Christina Margareta Bergstenin poika. Uppsalassa hän opiskeli lakia ja aloitti virkamiehen uran. Monessa hallituksessa hän oli ministerinä, ja Arvid Possen eron jälkeen 1883 72-vuotias Thyselius suostui pääministerin hommiin. Hänestä tuli Ruotsin ensimmäinen ei aatelillinen pääministeri. 
Thyselius oli naimisissa suomalaisen Augusta Melartin kanssa. Heidän tyttärensä Augusta Louise Ulrika meni naimisiin Charles Emil Ramelin veljen kanssa, ja niin Carl Johan Thyseliuksesta tuli Povel Ramelin äidinisä.
Thyselius kuoli Tukholmassa 11. tammikuuta 1891. Hänet on haudattu Norra begravningsplatsenin hautausmaalle.
Alban Thomas Buckley Curteis

 
Alban Thomas Buckley Curteis (s. 13. tammikuuta 1887 k. 27. marraskuuta 1961) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston amiraali, joka palveli kummassakin maailmansodassa.
Alban Curteis astui 15. tammikuuta 1902 laivaston palvelukseen. Hän vastaanotti 30. toukokuuta 1922 ensimmäisen aluksen päällikkyytensä Välimeren laivaston hävittäjä "HMS Verityn", jolla hän palveli tammikuulle 1925 saakka.
Hänen muita aluksiaan olivat muun muassa "HMS Despatch" ja "HMS Nelson". Toisen maailmansodan puhjetessa hän oli Devonportin laivastotukikohdan komentajana. Hänet määrättiin 30. toukokuuta 1940 2. Risteilijäviirikön komentajaksi lippulaivanaan "HMS Galatea". Hänet siirrettiin 1941 2. Taistelulaivaviirikön komentajaksi, jolloin hän oli samalla Kotilaivaston varapäällikkönä.
Alban Curteis siirrettiin 5. elokuuta 1942 läntisen Atlantin komentajaksi, jolloin hänen sijoituspaikakseen tuli Bermuda. Tässä tehtävässä hän palveli eläkkeelle jäämiseensä saakka vuoden 1944 lopulla. Hänet ylennettiin amiraaliksi 8. toukokuuta 1945.
Teampac

Teampac Oy on suomalainen kansainvälisesti toimiva lääkinnällisten laitteiden ja kosmetiikkaan, hygieniaan ja terveydenhuoltoon tarkoitettujen nestepohjaisten tuotteiden, kuten kosteuspyyhkeiden, sopimusvalmistaja.
Historia.
Yritys on perustettu Oy Inpac Ab -nimisenä vuonna 1969 ja se on toiminut perustamisestaan lähtien Liljendalissa. Alkuvuosina yritys toimi Liljendalin vanhassa kansakoulussa, josta se siirtyi nykyiselle paikalleen. Tuotantotilat rakennutti perustaja ja pitkäaikainen toimitusjohtaja Ulf Lempinen. Ne valmistuivat nykyiseen muotoonsa 1983.
Inpac oli pitkään osa Paulig-konsernia ja pakkasi etupäässä elintarvikkeita. Samaan konserniin kuului sittemmin muun muassa pyhäntäläinen Maustaja Oy. Nykyinen nimi Teampac valittiin, kun Inpac myytiin toimivalle johdolle vuonna 1990. Toimitusjohtajana jatkoi Wille Grönqvist, joka oli tullut yritykseen Ulf Lempisen seuraajaksi vuonna 1984.
Teampac siirsi elintarvikepakkaamisen vuonna 1999 Oy Novelpack Ab:hen, joka on osa Oy Pack Company Ab:ta, ja on keskittynyt sen jälkeen yksinomaan nykyisiin tuotealueisiinsa. Teampacilla on ollut tytäryhtiöt myös muun muassa Puolassa ja Virossa.
Liiketoiminta.
Teampac Oy:n liikevaihto oli vuonna 2020 noin 17,6 miljoonaa euroa. Yritys on yksi Pohjoismaiden suurimmista kosteuspyyhkeiden ja annospussien sopimusvalmistajista ja pystyy myös toteuttamaan puhdastilatuotantoa.
Ympäristö.
Teampac on ensimmäinen suomalainenJoutsenmerkin kosmetiikkaluvan saaja.
David Moss

David Moss (s. 28. joulukuuta 1981 Livonia, Michigan, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija. Rightin puolelta pelaava isokokoinen laitahyökkääjä tunnetaan likaisen työn tekijänä kolmos-nelosketjussa.
Ura.
Moss pelasi ennen varaustaan kaudella 2000–01 USHL-joukkue Cedar Rapids RoughRidersin riveissä. Calgary Flames varasi hänet seitsemännellä kierroksella numerolla 220 kesällä . Moss kävi vuodet 2001–2005 Michiganin yliopistoa. Hän voitti CCHA:n mestaruuden vuosina 2002, 2003 ja 2005.
Kaudeksi 2005–06 Moss siirtyi Flamesin organisaatioon ja aloitti AHL-joukkue Omaha Ak-Sar-Ben Knightsissä. Hän debytoi NHL:ssä seuraavalla kaudella 2006–2007 ja teki 41 ottelussa tehot 10+8=18. Moss murtautui NHL:ään kaudella 2008–2009, jolloin hän teki 81 ottelussa tehot 20+19=39. Tehot olivat Mossille yhden kauden henkilökohtainen piste-ennätys NHL:ssä. Hän teki 4. maaliskuuta 2009 uransa ensimmäisen hattutempun, kun Flames voitti Ottawa Senatorsin lukemin 6–3. Moss pelasi Flamesissa kauteen 2011–2012, joka oli hänelle vaikea loukkaantumisten takia. Hän pystyi pelaamaan kauden aikana vain 32 ottelua. Kauden jälkeen Moss teki kaksivuotisen sopimuksen Phoenix Coyotesin kanssa. Hän pelasi Arizonassa kolme kautta. Kaudeksi 2015–2016 Moss siirtyi NLA-joukkue EHC Bieliin.
Maajoukkue.
Moss on pelannut vuosien 2010 sekä 2013 MM-kilpailuissa.
Muuta.
Moss avioitui Melanie Leagan kanssa 28. kesäkuuta 2008 kotikaupungissaan Livoniassa. Arizona Coyotesin hyökkääjä Phil Kessel sekä New York Islandersin varaama Blake Kessel ovat Mossin serkkuja.