Indonesian miehitys Itä-Timorissa

Indonesian miehitys Itä-Timorissa (1975–1999) oli yksi 1900-luvun loppupuolen brutaaleimmista ja tuhoisimmista sotilaallisista valtauksista. Miehitys alkoi Portugalin siirtomaavallan päättymisen jälkeen, kun Indonesia hyökkäsi alueelle estääkseen itsenäistymisen ja liitti sen provinssikseen. Miehityksen aikana tapahtuneet laajat ihmisoikeusloukkaukset, kuten joukkomurhat, pakkosiirrot ja nälänhätä, johtivat arviolta 100 000–200 000 ihmisen kuolemaan, noin kolmannekseen väestöstä. Itä-Timorin sinnikäs vastarinta, kansainvälinen paine ja YK:n järjestämä kansanäänestys vuonna 1999 johtivat lopulta itsenäisyyteen vuonna 2002.
Siirtomaahistoria ja poliittinen tausta.
Siirtomaavallan aika.
Itä-Timorin historia kietoutuu sen siirtomaamenneisyyteen. 1500-luvulta lähtien saaren itäosa oli Portugalin siirtomaa, kun taas länsiosa liitettiin Alankomaihin ja myöhemmin Indonesiaan vuoden 1859 sopimuksella. Portugalilaisten vaikutus toi kristinuskon alueelle, erityisesti dominikaanipappien kautta, ja katolilaisuus juurtui syvälle Itä-Timorin kulttuuriin. Toisen maailmansodan aikana Itä-Timor oli strategisesti tärkeä, ja itätimorilaiset taistelivat liittoutuneiden rinnalla japanilaisia vastaan, menettäen kymmeniä tuhansia henkiä. Sodan jälkeen Portugali palautti valtansa, mutta YK tunnusti Itä-Timorin oikeuden itsehallintoon vuosina 1945–1974, mitä Portugali ei kuitenkaan toteuttanut.
Tie itsenäisyysjulistukseen.
Vuonna 1974 Portugalin neilikkavallankumous käynnisti siirtomaiden dekolonisaation, ja Itä-Timorissa syntyi kolme pääpuoluetta: itsenäisyyttä kannattanut vasemmistolainen Fretilin, Indonesiaan liittymistä tukenut Apodeti ja alun perin Portugaliin suuntautunut UDT, joka myöhemmin kallistui Indonesian kannalle. Poliittiset jännitteet johtivat lyhyeen sisällissotaan vuonna 1975, jossa Fretilin voitti ja julisti Itä-Timorin itsenäiseksi 28. marraskuuta 1975. Indonesia, peläten kommunismin leviämistä ja alueellista epävakautta, valmistautui hyökkäykseen Yhdysvaltojen ja muiden länsimaiden, erityisesti Australian, hiljaisella tuella.
Indonesian hyökkäys ja miehityksen alku.
Hyökkäys vuonna 1975.
Indonesian hyökkäys Itä-Timoriin alkoi 7. joulukuuta 1975, vain yhdeksän päivää itsenäisyysjulistuksen jälkeen. Operaatio käynnistyi meritorjunnalla Diliin, ja Indonesian armeija, mukaan lukien laskuvarjojääkärit ja merijalkaväki, valtasi nopeasti keskeisiä alueita, kuten Baucaun. Indonesia perusteli hyökkäystään kylmän sodan aikaisilla kommunismin pelolla ja väitteillä kansalaistensa suojelemisesta, mutta todellisia motiiveja olivat myös Itä-Timorin öljyvarat ja Indonesian halu estää itsenäisyysliikkeiden leviäminen omassa saaristossaan. Vuonna 1976 Indonesia liitti Itä-Timorin virallisesti provinssikseen, mutta liitos jäi kansainvälisesti laajasti tunnustamatta.
Väkivalta ja ihmisoikeusloukkaukset.
Miehityksen ensimmäisinä vuosina Indonesian armeija käytti äärimmäistä väkivaltaa siviilejä vastaan. Julkisia teloituksia, pakkosiirtoja ja terroria käytettiin vastarinnan murtamiseen, ja arviolta 100 000–200 000 ihmistä noin kolmannes väestöstä kuoli väkivallan, nälänhädän ja tautien seurauksena. Indonesian armeija sulki alueen ulkopuolisilta tarkkailijoilta, ja toimittajia teloitettiin julmuuksien salaamiseksi. Fretilinin aseellinen siipi Falintil jatkoi sissisotaa vuoristoissa, mutta oli selvästi alakynnessä Indonesian sotilaallista ylivoimaa vastaan.
Vastarintaliike ja kansainvälinen solidaarisuus.
Itätimorilainen vastarinta.
Itä-Timorin vastarinta oli monimuotoista ja sitkeää. Falintil-sissit taistelivat vuoristoissa, mutta vastarinta ei rajoittunut aseelliseen toimintaan. 1980-luvulla opiskelijat, kansalaisjärjestöt ja erityisesti Itä-Timorin katolinen kirkko nousivat keskeisiksi toimijoiksi, jotka tukivat itsenäisyysliikettä ja toivat sen kansainväliseen tietoisuuteen. Vuonna 1986 eri itsenäisyysryhmät, mukaan lukien aiemmin vastakkain olleet, muodostivat yhteisen rintaman Indonesian miehitystä vastaan, mikä vahvisti liikkeen yhtenäisyyttä. Vastarinnan johtohahmot, kuten Xanana Gusmão, José Ramos Horta ja piispa Carlos Belo, nousivat keskeisiksi kansallisiksi ja kansainvälisiksi vaikuttajiksi.
Kansainvälinen huomio.
Miehityksen raakuudet nousivat laajempaan tietoisuuteen erityisesti vuonna 1991, kun Diliin Santa Cruzin hautausmaalla tapahtunut joukkomurha, jossa Indonesian joukot tappoivat yli 270 siviiliä, tallentui videolle. Tämä lisäsi kansainvälistä painetta Indonesiaa vastaan. Vuonna 1996 José Ramos Horta ja piispa Carlos Belo saivat Nobelin rauhanpalkinnon työstään Itä-Timorin itsenäisyyden ja ihmisoikeuksien puolesta, mikä toi lisää näkyvyyttä kamppailulle. Itätimorilaiset toimivat myös diasporassa ja rakensivat kansainvälisiä solidaarisuusverkostoja, jotka kampanjoivat protesteilla, artikkeleilla ja elokuvilla.
Kansanäänestys ja itsenäistyminen.
Kansanäänestys 1999.
Indonesian poliittinen tilanne muuttui vuonna 1998, kun Aasian talouskriisi ja kansanprotestit johtivat presidentti Suharton eroon. Hänen seuraajansa Jusuf Habibie suostui YK:n valvomaan kansanäänestykseen, joka järjestettiin elokuussa 1999. Äänestyksessä 78,5 % itätimorilaisista valitsi itsenäisyyden Indonesian tarjoaman autonomian sijaan. Tulos laukaisi väkivalta-aallon, kun Indonesian armeijan tukemat miliisit hyökkäsivät siviilejä vastaan, tappoivat tuhansia, tuhosivat suurimman osan maan infrastruktuurista ja pakottivat satojatuhansia pakenemaan, erityisesti Länsi-Timoriin.
Rauhanturvaoperaatio ja itsenäisyys.
Kansainvälisen paineen, erityisesti Yhdysvaltojen ja Australian, myötä Indonesia hyväksyi YK:n valtuuttaman rauhanturvaoperaation INTERFETin, jota johti Australia. Rauhanturvaajat saapuivat syyskuussa 1999, pysäyttivät väkivallan ja turvasivat siviilejä. YK:n väliaikaishallinto (UNTAET), jota johti brasilialainen Sérgio Vieira de Mello, otti alueen hallintaansa ja valvoi siirtymää itsenäisyyteen. Elokuussa 2001 Itä-Timor järjesti ensimmäiset demokraattiset vaalit autonomisen hallituksen muodostamiseksi. Itä-Timor, virallisesti Timor-Leste, itsenäistyi 20. toukokuuta 2002, ja Xanana Gusmão nimitettiin maan ensimmäiseksi presidentiksi. Maa liittyi YK:n jäseneksi samana vuonna.
Miehityksen jälkimainingit ja siirtymäajan oikeus.
Ihmisoikeusrikkomusten dokumentointi.
Miehityksen aikana tapahtuneet ihmisoikeusloukkaukset, kuten katoamiset, raiskaukset, pakkotyö ja joukkosurmat, dokumentoitiin laajasti YK:n ja Itä-Timorin yhteisissä totuus- ja sovittelukomissioissa. YK:n ja Timorin yhteinen erityistuomioistuin tuomitsi joitakin syyllisiä, mutta suurin osa korkea-arvoisista indonesialaisista johtajista jäi rankaisematta poliittisen tahdon puutteen vuoksi. Miehityksen jälkeinen köyhyys, infrastruktuuriin kohdistuneet tuhot ja yhteiskunnan henkiset haavat vaikuttavat edelleen Timor-Lesten kehitykseen.
Timor-Lesten kehitys itsenäistymisen jälkeen.
Itsenäistymisen jälkeen Timor-Leste on pyrkinyt rakentamaan vakautta ja instituutioita, mutta köyhyys, poliittiset kriisit ja satunnaiset väkivaltaiset yhteenotot ovat hidastaneet kehitystä. José Ramos-Horta ja Xanana Gusmão ovat nousseet keskeisiksi kansallisiksi johtajiksi, ja kansainvälinen tuki, erityisesti YK:n rauhanturvaoperaatioiden kautta, on auttanut maata vahvistamaan asemaansa. Timor-Leste on maailman nuorimpia valtioita ja yksi köyhimmistä, mutta sen itsenäisyystaistelu nähdään esimerkkinä sitkeydestä ja kansainvälisen solidaarisuuden merkityksestä.
Kulttuuriset ja yhteiskunnalliset vaikutukset.
Miehitys vaikutti syvästi Itä-Timorin kulttuuriin ja yhteiskuntaan. Indonesian hallinto kielsi portugalin kielen ja rajoitti tetumin kieltä, mutta katolinen kirkko säilyi väestön moraalisena tukipilarina. Itä-Timorin identiteetti on rakentunut vahvasti itsenäisyystaistelun ja katolisen uskon ympärille, ja maa on pyrkinyt säilyttämään kulttuurisia perinteitään samalla kun se rakentaa modernia valtiota. Öljyvarat ovat tarjonneet taloudellisia mahdollisuuksia, mutta niiden hallinta ja köyhyyden vähentäminen ovat olleet haasteita.