tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pine Gap

Pine Gap (virallisesti Joint Defence Facility Pine Gap (JDFPG), ) on satelliittitiedustelutukikohta ja maa-asema, jota käyttävät yhdessä Australia ja Yhdysvallat. Se sijaitsee Australian Pohjoisterritoriossa, noin 18 kilometriä lounaaseen Alice Springsistä.
Tukikohta on luonteeltaan hyvin salainen, mutta jotakin siitä tiedetään vuodettujen asiakirjojen ja virallisten lausuntojen perusteella.
Historia.
Yhdysvallat ja Australia tekivät sopimuksen vuonna 1966 "Joint Defence Space Research Facilityn" perustamisesta Pine Gapiin. Tukikohta rakennettiin 1960-luvun lopulla. Läpi kylmän sodan tukikohtaa käytettiin muun muassa Neuvostoliiton ohjuskokeiden valvontaan. Terrorisminvastaisessa sodassa tukikohdan rooli on kasvanut sotatoimien tukemisessa ja elektronisen tiedustelutiedon keräämisessä.
Toiminta.
Tukikohdan tilat koostuvat massiivisesta tietokonekompleksista ja 38:sta radioantenneja suojaavasta kupolista. Siellä työskentelee tiettävästi noin 800 ihmistä, joista yli puolet on yhdysvaltalaisia. Tukikohtaa pyörittää Yhdysvaltain tiedustelupalvelut CIA (keskustiedustelupalvelu), NSA (kansallinen turvallisuusvirasto) ja NRO (kansallinen satelliittitiedustelutoimisto). NSA:n koodinimi tukikohdalle on RAINFALL.
Sijainti on strategisesti tärkeä, koska sieltä voi hallita tiedustelusatelliitteja, jotka kulkevat kolmanneksen Maapallon yllä, pääosin Aasian eri alueiden yllä. Tukikohta on todella tärkeä satelliittien yhteydenpidossa ja sitä kautta myös Yhdysvaltain sotilaallisten toimien tukemisessa.
Tukikohdan tehtäviin kuuluu muun muassa kaikenlaisten laitteiden lähettämien signaalien kerääminen, paikantaminen ja analysointi. Näiden tietojen avulla onkin päätetty esimerkiksi lennokki-iskujen kohteista Lähi-idän terrorisminvastaisissa operaatioissa, joissa on kuollut myös siviilejä. Gazan sodan (2023–) aikana on epäilty, että Pine Gap on antanut Israelin puolustusvoimille yhteyksiä ja Orion-satelliiteilla kerättyä elektronista tiedustelutietoa. Tämä on synnyttänyt keskustelua Australiassa, koska Israelia on syytetty sotarikoksista.
Veikko Hirviniemi

Veikko Hirviniemi (29. syyskuuta 1930 Kauhava – 6. kesäkuuta 2018 Pori) oli suomalainen näyttelijä. Hän toimi Porin Teatterin näyttelijänä vuodesta 1965 vuoteen 1993.
Ura.
Hirviniemi aloitti ammattiuransa Kajaanin työväen teatterissa 1955–1959. Ura vei Kemin ja Joensuun kaupunginteatterien kautta Porin Teatteriin, jossa hän näytteli 1965–1993.
Hirviniemen roolitehtäviä olivat muun muassa Biff Loman ("Kauppamatkustajan kuolema"), Halme ("Täällä Pohjantähden alla") ja tohtori Borke ("Borke").
Hirviniemi näytteli sivuosia muutamissa Visa Mäkisen ohjaamissa komediaelokuvissa, kuten "Kaikenlaisia karkulaisia" (1981) ja "Pekka &amp; Pätkä ja tuplajättipotti" (1985).
Hirviniemen puoliso oli Lapualla 1931 syntynyt kuiskaaja-tarpeistonhoitaja Pirkko Viita, joka kiinnitettiin Porin Teatteriin 1969. Avioliitto oli solmittu 1953. Hänen vanhempansa olivat autoilija Matti Wiljam Hirviniemi ja Elma Maria Hirviniemi.
Eija Varima

Eija Marjut Varima (s. 10. marraskuuta 1948 Hattula) on suomalainen näyttelijä. Hän työskenteli näyttelijänä Kokkolan kaupunginteatterissa 1989–2012.
Ura.
Varima aloitti vakinaisen näyttelijän uransa vasta 1989, jolloin hänet kiinnitettiin Kokkolan kaupunginteatteriin. Sitä ennen ja myös sen jälkeen hän vieraili useissa teattereissa ja kokoonpanoissa.
Variman näyttämötehtävistä mainittakoon Petra von Kant ("Petra von Kantin katkerat kyyneleet"), Faidra ("Faidralle"), Amalia ("Miehen kylkiluu"), Maria Callas ("Callas - mestariluokka"), Maša ("Kolme sisarta"), Linda Loman ("Kauppamatkustajan kuolema") ja Ilmi Larva ("Pesärikko").
Variman vanhemmat olivat Yrjö Varima ja Orvokki Varima.
K-Bygg

K-Bygg on Keskon rautakauppaketju Ruotsissa. Ketjuun kuuluu 56 kauppaa sekä verkkokauppa. Tuotevalikoimaan kuuluu muun muassa rakennusmateriaalit, työkalut, koneet, maalit sekä kodin tarvikkeet. Noin 40:llä kaupalla toimii verkkokauppa. 
Kesko tiedotti vuonna 2023, että Ruotsin K-Raudat muuttuvat joko K-Byggiksi, tai ne suljetaan. Vuoden 2025 alussa yhteensä seitsemän K-Rautaa on muutettu K-Bygg-kaupoiksi.
K-Bygg-myymälät.
Lähde:
Cinque Ports

Cinque Ports [sɪŋk pɔːts] () oli kaakkoisenglantilaisten satamakaupunkien liittoutuma, joka perustettiin keskiajalla hankkimaan laivoja ja miehistöä kuninkaallisen laivaston käyttöön. Alun perin siihen kuuluivat Sandwich, Dover, Hythe, New Romney ja Hastings; myöhemmin siihen liittyivät Winchelsea ja Rye ja yli 30 muuta pienempää paikkakuntaa Kentissä ja Sussexissa. Liittoutumaa ei koskaan lakkautettu mutta nykyään sen merkitys on täysin seremoniallinen.
Cinque Ports muodostettiin rannikon ja kanaalin turvaamiseksi Edvard Tunnustajan hallitessa Englantia (1042–66) ja sen merkitys kasvoi normannivalloituksen (1066) jälkeen. Jäsenkaupungit saivat vastineeksi tarjoamistaan palveluista yhä enemmän erioikeuksia ja poliittista vaikutusvaltaa; 1200-luvulla niistä jokaisella oli oikeus valita Englannin parlamenttiin kaksi parlamentaarikkoa. 
Cinque Portsin alukset muodostivat kuninkaallisen laivaston rungon 1300-luvulle saakka, minkä jälkeen liittoutuma menetti vähitellen merkityksensä. Tätä kehityskulkua joudutti rantaviivan siirtyminen ja satamien liettyminen Kaakkois-Englannissa. Jäsenkaupunkien valta-asema oli heikentynyt jo huomattavasti, kun Espanjan armada hyökkäsi Englantiin vuonna 1588, mutta lopullisesti ne menettivät erioikeutensa vasta vuonna 1855. Nykyään vain Dover on tärkeä satamakaupunki.
Cinque Portsin toimivaltaan kuuluu käsitellä enää joitakin merioikeuden asioita. Ylin komentaja on lordilinnanvouti, joka toimii myös Doverin linnan konstaapelina. Tässä asemassa ovat toimineet muun muassa Wellingtonin herttua, Winston Churchill ja kuningataräiti Elisabet. Liittoutumaan kuuluvat yhä seuraavat kaupungit:
Minna Kangas

Minna Kangas (s. 3. kesäkuuta 1966 Imatra) on suomalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja.
Ura.
Kankaan vanhemmat ovat näyttelijät Marjatta Kangas ja Ossi Kangas. Hän on koulutukseltaan teatteritaiteen maisteri. Hän toimi vapaana taiteilijana vuodesta 2001 alkaen, vuosina 1992–2001 hän työskenteli Seinäjoen kaupunginteatterissa.
Kankaan näyttämötehtävistä mainittakoon Julia ("Romeo ja Julia"), Liisa Lehtinen ("Puhtaana käteen"), Siipirikko ("Niskavuoren Heta") ja Eedit ("Kultainen vasikka"). Kangas aloitti Valkeakosken kaupunginteatterin johtajana 2018.
Teatteriuransa ohella Kankaalla on ollut rooleja muutamissa elokuva- ja televisiotuotannoissa. Heidi Köngäksen draamaelokuvassa "Liian paksu perhoseksi" (1998) hän näytteli Sirkan osan ja Ilkka Vanteen historiallisessa sotaelokuvassa "Lupaus" (2005) hänellä oli Maijan osa.
Eurofins Scientific

Eurofins Scientific SE on testaus-, laboratorioanalyysi- ja sertifiointipalveluita tarjoava monikansallinen biotekniikkayritys. Se on erikoistunut muun muassa elintarvikkeiden, ympäristötuotteiden, lääkevalmisteiden ja kosmetiikan testaukseen. Konserniin kuuluu yli 900 laboratoriota ja noin 62 000 työntekijää, jotka toimivat 62 maassa. Eurofins on noteerattu Pariisin pörssissä.
Eurofinsin perusti ranskalainen Gilles Martin kotikaupungissaan Nantesissa vuonna 1987. Yrityksen pääkonttori siirrettiin Luxemburgiin vuonna 2012.
Eurofins Suomessa.
Suomessa Eurofinsillä on toimintaa 23 paikkakunnalla ja yhteensä yli 600 työntekijää. Sen suomalaisia tytäryhtiöitä ovat:
Giovanni Battista Borghi

Giovanni Battista Borghi (25. elokuuta 1738 Camerino – 25. helmikuuta 1796 Loreto) oli italialainen säveltäjä.
Borghi opiskeli Napolin Pietà dei Turchini -konservatoriossa vuosina 1757–1759. Vuosina 1759–1778 hän oli maestro di cappella Maceratan tuomiokirkossa. Vuodesta 1778 hän oli Loreton Basilica della Santa Casan maestro di cappella. Borghi sävelsi lukuisia oopperoita, joiden joukossa on 9. helmikuuta 1791 Milanossa kantaesitetty "La morte di Semiramide". Hänen muuhun tuotantoonsa kuuluu muun muassa oratorioita.
Licinio Refice

Licinio Refice (12. helmikuuta 1883 Patrica – 11. syyskuuta 1954 Rio de Janeiro) oli italialainen säveltäjä, kapellimestari, kirkkomuusikko ja pappi.
Refice opiskeli Roomassa urkujensoittoa ja sävellystä. Hän sai diplominsa vuonna 1910. Samana vuonna hänet vihittiin papiksi. Refice opetti vuosina 1910–1950 Paavillisessa kirkkomusiikki-instituutissa ja oli vuosina 1911–1947 Santa Maria Maggioren maestro di cappella. Hän oli säveltäjä, kuoromestari Lorenzo Perosin ystävä ja ihailija. Reficen tuotantoon kuuluu muun muassa oopperoita, oratorioita, kantaatteja, kymmeniä messuja ja muita kirkkomusiikkiteoksia, kuten "Stabat Mater" (1917) ja "Te Deum" (1918). Hän sävelsi myös maallisia lauluja. Osa aikalaisista piti Reficen kirkkomusiikkiteoksia liian draamallisina hengelliseksi musiikiksi.
Reficen teoksista erityisen tunnetuksi tuli ooppera "Cecilia" (1922–1923), jonka esitystä johtaessaan hän kuoli Brasiliassa vuonna 1954. Refice teki kapellimestarina esiintymisiä Euroopassa sekä Pohjois- ja Etelä-Amerikoissa.
Sidi Bel Abbèsin maakunta

Sidi Bel Abbèsin maakunta () eli wilaya on hallintoalue Algerian luoteisosassa. Sen keskus on Sidi Bel Abbèsin kaupunki. Maakunnan pinta-ala on 9 150,63 neliökilometriä. Asukkaita on 724 600 henkeä (vuonna 2020, arvio).
Sidi Bel Abbèsin maakunta rajoittuu pohjoisessa Aïn Témouchentin ja Oranin, idässä Mascaran, Saïdan ja El Bayadhin, etelässä Naâman ja lännessä Tlemcenin maakuntiin. Maisemaa leimaavat vuoret, tasangot ja etelän arot. Vuotuinen sademäärä on 427 millimetriä. Talvet ovat kosteita ja viileitä ja kesät kuivia ja kuumia. Tärkeimmät vesistöt ovat Mekerra ja El Hammam.
Vuonna 1974 perustettu maakunta jakautuu hallinnollisesti 15 piirikuntaan eli daïraan, joihin kuuluu 52 kuntaa. Piirikuntien keskukset ovat Aïn el Berd, Ben Badis, Marhoum, Merine, Mostefa Ben Brahim, Moulay Slissen, Ras El Ma, Sfisef, Sidi Ali Benyoub, Sidi Ali Boussidi, Sidi Bel Abbès, Sidi Lahcene, Telagh, Tenira ja Tessala.
Sidi Bel Abbèsin kautta kulkevat Algerista länteen johtava valtatie A3 sekä Tlemceniin johtava rautatie, josta haarautuu rata etelään.
Maakunnan pääelinkeinot ovat pohjoisessa maanviljely ja etelässä karjanhoito. Lisäksi on muun muassa elektroniikka-, konepaja- ja elintarviketeollisuuutta. Sidi Bel Abbèsissa toimii Djillali Liabèsin yliopisto. Nähtävyyksiä ovat Tessalan vuori, Louzan, Taouzizinen ja Teniran metsät sekä Sidi Mohamed Ben Alin tekojärvi.
Pivdenne (Harkovan alue)

Pivdenne () on kaupunki Harkovan alueen Harkovan piirissä. Kaupunki sijaitsee 18 kilometriä aluekeskus Harkovasta lounaaseen. Kaupungissa on rautatieasema (Komarivka). Harkovasta lounaaseen, kohti Krimiä lähtevä valtatie M18 (eurooppatie ) sivuaa Pivdenneä kaakosta.
Tammikuun keskilämpötila on −7,4 ja heinäkuun +20,7 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 522 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 7 319 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 8 477 asukasta, josta oli etnisesti ukrainalaisia 79,63 prosenttia, venäläisiä 18,65 %, armenialaisia 0,44 % ja valkovenäläisiä 0,25 %. Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 9 878 asukasta. 
Kaupunki perustettiin vuonna 1963 liittämällä yhteen kaksi kaupunkityyppistä taajamaa: 1600-luvulla perustettu Komarivka (Комарівка) ja 1906 perustettu Pivdenni (Південний), joskin toisen lähteen mukaan jälkimmäisen taajaman nimi olisi ollut ainakin venäjäksi Južnoje ().
Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen ja ennen sitä Pivdenne on kuulunut aluehallinnon toisella tasolla Harkovan piiriin. Pivdenne on aluehallinnon kolmannelle tasolle kuuluvan Pivdennen kaupunkihromadan keskus.
Jan Weenix

Jan Weenix (1640–1719) oli hollantilainen taidemaalari. Hän työskenteli 1664–1668 Utrechtissa, 1702–1712 Düsseldorfissa Pfalzin vaaliruhtinaan Johann Wilhelmin palveluksessa sekä pääasiallisesti Amsterdamissa.
Maalattuaan aluksi maisemakuvia henkilöineen samaan tapaan kuin isänsä Jan Baptist Weenix hän siirtyi myöhemmin yksinomaan asetelmamaalauksen ("stilleben") alalle. Hän kuvaa maalauksissaan tavallisesti kaadettua metsänriistaa: jäniksiä ja lintuja mutta myös hedelmiä ja kukkia maisemataustaa vasten. Yksityiskohtien käsittely on hienoa, miniatyyrien tapaista, mutta samalla on silti pidetty silmällä kokonaisuuden koristeellisuutta ja yhtenäistä vaikutusta. Muutamia hänen parhaita maalauksiaan on Münchenin Vanhassa pinakoteekissa.
Johannes Galliculus

Johannes Galliculus (myös "Johannes Alectorius" tai "Johannes Hähnel"; 1490 Dresden? – 1550 Leipzig?) oli saksalainen säveltäjä ja musiikkiteoreetikko.
Galliculus opiskeli Leipzigin yliopistossa ja sai innoitusta Martti Lutherin ajatuksista. Hän sai opetusta Heinrich Isaacilta. Teoreettisissa kirjoituksissaan Galliculus käsitteli muun muassa latinalaisen messun uudistamista uskonpuhdistuksen tarkoitusperien mukaiseksi. Vuodelta 1520 on hänen kontrapunktia koskeva tutkielmansa "Isagoge de compositione cantus". Galliculuksen sävellysten joukossa on yhdeksän motettia, kolme Magnificatia ja Markus-passio. Hänen ystävänsä Georg Rhau julkaisi osan hänen tuotannostaan.
Toinen tuleminen (televisiosarja)

Toinen tuleminen (engl. "Money Shot") on suomalainen draamakomediasarja. Se kertoo aikuisviihdetähti Sarista (es. Pihla Viitala), joka potkujensa jälkeen alkaa tuottaa uudenlaisia eroottisia elokuvia naisille yhdessä kipakan feministin Linnean (es. Reetta Ylä-Rautio) kanssa. Sarjan on ohjannut Teemu Niukkanen ja käsikirjoittaneet Jemina Jokisalo ja Daniela Hakulinen Jokisalon ja vastaavan tuottajan Samuli Norhomaan alkuperäisidean pohjalta. Sarjan on tuottanut Elisa Viihteelle Solar Republic.
Kahdeksanosainen sarja julkaistiin toukokuussa 2024 Ruutu+ -suoratoistopalvelussa ja sarjan ensimmäinen jakso esitettiin myös Nelosella.
Sarja oli mukana Canneseries-tv-festivaalien lyhyiden sarjojen kilpailussa keväällä 2024 ja voitti siellä "Student Award for Best Short Form Series" -palkinnon. Yliopisto-opiskelijoista koostuneen raadin mukaan sarja "erottui joukosta olemalla rohkea, riemastuttava ja älykäs." Tammikuussa 2025 Jemina Jokisalo palkittiin sarjasta Kultainen Venla -gaalassa edellisvuoden parhaasta fiktiokäsikirjoituksesta. Sarja oli ehdokkaana myös parhaan komediasarjan ja parhaan fiktio-ohjauksen kategorioissa..
Haastatteluissaan Varietyllä ja Drama Quarterlyllä käsikirjoittaja Jokisalo painottaa, kuinka huumori on tärkeä osa sarjaa, ja sitä työstäessä tavoitteena oli saada katsojat nauramaan ääneen. Jokisalon mukaan hauskuuden vastapainona sarja käsittelee vakavampia aiheita hahmojen tarinoiden kautta, ja sen tapa käsitellä ja tuoda esille feminististä pornoa sekä siihen liittyviä aiheita on tuonut suomalaisiin sarjoihin uutta tuulta sekä herättänyt kiinnostusta myös maailmalla. Sarjaa työstäessä Jokisalo keskusteli seksityöntekijöiden kanssa pornoalan todellisuudesta, ja sarjassa esiintyy porno- ja OnlyFans-näyttelijöitä. Tärkeää oli näyttää seksi positiivisessa ja häpeämättömässä valossa.
Helsingin Sanomien tv-arvostelun mukaan "nuhjuisen ja halvan näköisen sarjan" "lopputulos on ennalta-arvattavaa saippuaoopperaa, joka lupaa enemmän kuin antaa."
Keskipohjanmaa taas antoi Toiselle Tulemiselle neljä tähteä, ja sanoo, että "Suomalaissarjana se enemmän kuin tyydyttää, vetää käteen uusia kortteja ja tulee tarpeeseen, hyväilee huumorilla sekä penetroi naurullaan läpi estojemme ja panee myös miettimään."
Sarjan kansainvälisestä myynnistä vastaavat Federation Studios ja Nordisk Film Distribution (Pohjoismaissa).
Seikkailu viitakossa

Seikkailu viitakossa on Martti Innasen vuonna 1967 julkaisema kirja. Kirja sisältää Innasen kirjoittamia humoristia tarinoita sekä hänen tekemiään piirroksia tarinoissa esiintyvistä henkilöistä. Kirjan tarinoissa esiintyy muun muassa Innasen radiokuunnelmista tuttu "kansainvälinen seikkailia" Joe Smith.
Arvioita.
Helsingin Sanomien pakinoitsija Arijoutsin mielestä Innasen kirja todistaa, että Innanen on parempi "iskelmien sanoittajana".
Kai Vaijärvi arvioi kirjaa Kouluhallituksen Arvostelevan kirjaluettelon numerossa 1/1968 sanoilla: "Kirjassa on kaksi siedettävää kertomusta, "Kostajan käsi ei vapise", joka tuntuu erinomaisen radioesityksen jälkeen luettunakin vielä kelpoiselta, sekä raa'asta parodioinnistaan huolimatta viikkolehtien hylkyunelmanovelleja viiltävä "Mieheni olikin nainen". Loput jääköön unohduksiin Urjalan taikayöhön."
Leif Olsson

Leif "Loket" Olsson (12. heinäkuuta 1942 Örgryte, Ruotsi – 30. tammikuuta 2025 Göteborg, Ruotsi) oli ruotsalainen televisiojuontaja ja käsipallotuomari. Hänet tunnettiin erityisesti TV4:n suositun "Bingolotto"-ohjelman vetäjänä vuosina 1989–1999. 
Olsson sai ensimmäisenä Vuoden göteborgilainen -palkinnon vuonna 1993.
Bingolotto (Ruotsi)

Bingolotto on ruotsalaisella TV4-kanavalla vuodesta 1991 esitetty valtakunnallinen bingopeli. Sitä oli kuitenkin jo tätä ennen tehty göteborgilaiselle paikallistelevisiokanavalle. Osa ohjelman tuotoista (300 miljoonaa Ruotsin kruunua vuonna 2009) käytetään yhdistystoiminnan, kuten urheiluseurojen, tukemiseen. "Bingoloton" ensimmäisenä juontajana toimi Leif "Loket" Olsson vuoteen 1999, minkä jälkeen juontajia ovat olleet muun muassa Gunde Svan ja Lotta Engberg.
Bjørn Bjørnson

Bjørn Bjørnson (15. marraskuuta 1859 Kristiania – 14. huhtikuuta 1942 Oslo) oli norjalainen näyttelijä ja Norjan kansallisteatterin ensimmäinen johtaja vuosina 1899–1907 ja uudelleen 1923–1927. Hänen vanhempansa olivat Bjørnstjerne ja Karoline Bjørnson, ja hän kouluttautui Wienissä. Bjørnson teki viimeisen ohjauksensa yli 80-vuotiaana vuonna 1941. Hänet on haudattu Vår Frelsers gravlund -hautausmaalle Osloon.
Bjørnson

Bjørnson on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Stephan Sinding

Stephan Abel Sinding (4. elokuuta 1846 Trondheim – 23. tammikuuta 1922 Pariisi) oli norjalais-tanskalainen kuvanveistäjä. Hän opiskeli Albert Wolffin johdolla Berliinissä 1870-luvun alussa ja muutti sitten Pariisiin. Vuosina 1880–1883 hän asui Roomassa ennen muuttoaan Kööpenhaminaan, missä hänen työskentelyään rahoitti panimonomistaja Carl Jacobsen. Suurin osa hänen töistään kuuluukin Ny Carlsberg Glyptotek -museon kokoelmiin. Sinding sai vuonna 1890 Tanskan kansalaisuuden. Vuodesta 1910 hän asui jälleen Pariisissa, jonka Père-Lachaise -hautausmaalle hänet on haudattu.
Hänen veljensä olivat säveltäjä Christian Sinding ja taidemaalari Otto Sinding.
Carl Jacobsen

Carl Christian Hilmann Jacobsen (2. maaliskuuta 1842 – 11. tammikuuta 1914) oli tanskalainen liikemies ja mesenaatti. Hän johti ja laajensi isänsä perustamaa Carlsberg-panimoa ja perusti Ny Carlsberg Glyptotek -taidemuseon.
Ark Bokhandel

Ark Bokhandel on Norjan suurin kirjakauppaketju. Se kuuluu Gyldendal-konserniin. Vuonna 2019 Arkilla oli 151 liikettä Norjassa, ja niissä työskenteli hieman yli tuhat henkilöä.
Stefan Larsson

Hans Tage Stefan Larsson (s. 19. kesäkuuta 1964) on ruotsalainen näyttelijä, ohjaaja ja norjalaisen Den Nationale Scene -teatterin johtaja vuodesta 2020. Hän on johtanut myös Aarhusin teatteria ja kööpenhaminalaista Betty Nansenin teatteria. Larsson näytteli jo lapsena sekä teatterissa että elokuvissa.
Conquistador (1730)

Conquistador (Nuestra Señora del Carmen) oli Espanjan laivaston vuonna 1730 vesille laskettu kaksikantinen 60-tykkinen linjalaiva.
Valmistus.
Alus tilattiin Havannasta Real Astillero de Habanalta. Alus laskettiin vesille 9. marraskuuta 1730 ja otettiin palvelukseen 26. toukokuuta 1731.
Palvelus.
Alus suojasi 26. toukokuuta 1731 Havannasta Torresin laivueen "Gallo Indianon" ja fregatti "San Sebastiánin" kanssa rahtilaivan Cádiziin, jonne ne saapuivat 14. heinäkuuta mukanaan neljä miljoonaa pesoa. Lokakuussa 1731 alus osallistui Italian sotaretkeen Livornossa ja kesäkuussa 1732 hyökkäykseen Oraniin.
Alus lähti 17. lokakuuta 1732 Cádizista "Leónin" kanssa partiomatkalle Oranin edustalle. Marraskuussa alus partioi Conde de Bena-Masseranon neljän linjalaivan laivueessa Välimerellä. Se lähti tammikuussa 1733 Alicantesta "Constanten" ja "Leónin" kanssa partiomatkalle Cape Palosiin, mistä ne palasivat vielä tammikuun aikana Alicanteen. Helmikuussa alus lähti "Fuerten", "Constanten" ja "Leónin" kanssa partiomatkalle Välimerelle. Se teki heinäkuussa "Constanten" kanssa partiomatkan Välimerelle. Vuonna 1733 alus osallistui lisäksi Napolin ja Sisilian sotaretkiin.
Aluksen miehistö upotti 28. syyskuuta 1734 "Princesan", "San Idisron" ja fregatti "Galgan" kanssa kaksi algerialaista alusta Cartagenan edustalla. Se osallistui 12. lokakuuta kahakkaan Algeriin vetäytyvien algerialaisten alusten kanssa. Alus määrättiin joulukuussa huollettavaksi La Carracaan. Alus aseistettiin uudelleen, minkä jälkeen se oli valmis palvelukseen tammikuussa 1735.
Alus lähti 26. toukokuuta 1735 Cádizista fregatti "Incendion" kanssa Cartagena de Indiasiin, jonne ne saapuivat 7. heinäkuuta. Alukset lähtivät 25. heinäkuuta Portobelloon, jonne ne saapui 4. elokuuta. Alukset saapuivat 26. marraskuuta Havannaan, mistä ne lähtivät 22. joulukuuta Cádiziin. Alukset saapuivat 9. helmikuuta 1736 Málagaan mukanaan seitsemän miljoonaa pesoa. Alus saapui 23. helmikuuta Cádiziin, missä se siirrettiin reserviin. Kesäkuussa 1736 alus oli huollettavana La Carracassa.
Alus suojasi 4. helmikuuta 1737 Cádizista "Fuerten" kanssa kahdeksan rahtilaivan saattueen Cartagena de Indiasiin, jonne ne saapuivat 11. maaliskuuta. Alus oli uivana patterina, kunnes miehistö upotti sen 25. maaliskuuta 1741 Boca Chican kanavaan estämään ylivoimaisen Britannian kuninkaallisen laivaston pääsyn satamaan.
Ähtärin keskustaajama

Ähtärin keskustaajama on taajama, joka on Ähtärin kaupungin hallinnollinen keskus. Vuoden 2022 lopussa taajamassa oli 3 112 asukasta. Taajaman pinta-ala oli 7,62 neliökilometriä, joten väestötiheys oli 408,4 asukasta neliökilometrillä.
Vihdin jäähalli

Vihdin jäähalli on Vihdin Nummelassa sijaitseva jäähallikokonaisuus. Vihdin jäähalliin kuuluu kaksi jäähallia: Esbecon Areena ja Osuuspankki-halli, jotka sijaitsevat Kuoppanummentiellä Nummelassa. Esbecon Areena on valmistunut vuonna 1996. Vihdin jäähallin omistaa Oy Vihdin Jäähalli Ab. Taustayhtiöön kuuluvat lisäksi Nummelan palloiluhalli sekä kamppailuareena Lankilassa.
Esbecon Areenalla on neljä pukuhuonetta ja katsomo. Hallissa toimii myös kahvio sekä myymälä.
Nguyễn Văn Hùng

Nguyễn Văn Hùng (s. 1958) on vietnamilais-australialainen katolinen pappi ja ihmisoikeusaktivisti. Hän pakeni Vietnamista veneellä vuonna 1979 ja sai turvapaikan Japanista. Hän valmistui papiksi Australiassa vuonna 1991, jonka jälkeen hän matkusti Taiwaniin. Siellä hän perusti vuonna 2004 Vietnamese Migrant Workers &amp; Brides Office -järjestön vastustaakseen vietnamilaisiin kohdistuvaa ihmissalakuljetusta, jonka uhrit päätyivät pakkotyöhön tai prostituoiduiksi. Hänen aktivisminsa sai tunnustusta Yhdysvaltain ulkoministeriöltä, joka tunnusti hänet vuonna 2006 yhdeksi sankareista, jotka työskentelevät lopettaakseen nykyaikaisen orjuuden.
The Tank Museum

 
The Tank Museum eli Bovingtonin panssarimuseo on panssarivaunuja ja ajoneuvoja esittelevä museo Bovingtonin kylässä Lounais-Englannin Dorsetin kreivikunnassa. Museon kokoelmiin kuuluu noin 300 sotilasajoneuvoa.
Historia.
Nykyisen Bovingtonin panssarimuseon lähiympäristö oli ensimmäisten panssarivaunujen harjoitusaluetta ensimmäisen maailmansodan aikana. Maailmansodan jälkeen joitakin vaunuja varastoitiin paikalle koulutusmateriaaliksi opettamaan panssarijoukoille panssarivaunujen kehityksestä. Tarinan mukaan Rudyard Kipling vieraili paikalla vuonna 1923 ja ehdotti vaunujen parempaa säilömistä. Vaunuille hankittiin vaja, josta nykyisen museon kokoelma sai alkunsa. Vaunujen ohella alettiin kerätä myös niihin liittynyttä esineistöä ja kirjallisuutta. Toisen maailmansodan puhjettua osa museon kokoelmista otettiin uudelleen aktiivikäyttöön Britannian puolustamiseksi. Lisäksi joitakin kokoelman vaunuja purettiin niiden materiaalien uudelleenkäyttämiseksi.
Varsinainen museo avautui vuonna 1947, kun kokoelman toisen maailmansodan halli avautui yleisölle. Vuonna 1951 School of Tank Technology lahjoitti museolle suuren määrän sodan aikana vallattuja ja sen aikana tuotettuja kokeellisia ajoneuvoja. Osa lahjoituksista annettiin tosin eteenpäin Länsi-Saksan vastaperustetulle Münsterin panssarimuseolle. Kokoelmaa laajennettiin seuraavan kerran vuodesta 1981 lähtien. Uusia panssariajoneuvoja saatiin lahjoituksina ja vaihtamalla museon kokoelmien ajoneuvoja muiden museoiden kanssa. Vuonna 1984 avattiin työpaja, jolla entisöitiin vanhoja panssariajoneuvoja. Kasvavaa kokoelmaa varten rakennettiin uusia näyttelyhalleja, joille ilmestyi esimerkiksi Persianlahden sodan aikana vuonna 1991 vallattuja panssarivaunuja.
Näyttelyt ja toiminta.
Nykyisin museolla käy vuosittain noin 200 000 vierailijaa. Sillä järjestetään edelleen myös asevoimien koulutusta. Museon kokoelmiin kuuluu kattava arkisto ja kirjasto. Osia kokoelmasta on esiintynyt myös esimerkiksi elokuvatuotannoissa. Venäjän hyökättyä Ukrainaan museo on myös esimerkiksi auttanut aseyhtiöitä valmistamaan telaketjuja Ukrainan asevoimien neuvostokautisiin panssariajoneuvoihin.
Museo on tehnyt julkaisuja sosiaalisessa mediassa, kuten Youtube-videopalvelussa, jossa sen julkaisut ovat keränneet vuonna 2023 yli 100 miljoonaa katselukertaa.
Vantaanjokivarren luonnonsuojelualue

Vantaanjokivarren luonnonsuojelualue on Riihimäen Uhkolassa, Vantaanjoen pohjoisrannalla sijaitseva 5,1 hehtaarin kokoinen luonnonsuojelualue. Alue rauhoitettiin vuonna 2023 osana Helmi-elinympäristöohjelmaa. Alueen luonnonsuojelullinen arvo perustuu lehto- ja kosteikkokasvillisuuteen sekä lehtipuuston ja haavan runsauteen. Alueen puusto on lehtipuuvaltaista ja valtapuina ovat harmaa- ja tervaleppä, tuomi ja pihlaja. Alueella esiintyy myös yksittäisiä metsävaahteroita. Metsän ravinteellisuus vastaa pääosin lehtomaista kangasta, mutta alueelle on paikoin kehittymässä myös lehdon piirteitä. Metsä on myös tärkeä ekologinen käytävä kaupunkialueen metsä-, ranta- ja vesieliöstölle. Alue on myös runsaasti virkistyskäytössä ja sitä käytetään läheisen koulun lähiluonto- ja opetusmetsänä.
Eerik Wallenius

Eerik Wallenius (s. 16. tammikuuta 2006 Salo) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa QMJHL-joukkue Moncton Wildcatsissa. Hän on pelannut myös hyökkääjänä.
Ura.
Seuraura.
Wallenius on Salon Kiekkohaiden kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin Tutoon, jonka U16-joukkueen varakapteenina Wallenius toimi kaudella 2021–2022. Kaudeksi 2022–2023 hän siirtyi Vaasan Sportin U18-joukkueeseen.
Kaudeksi 2023–2024 Wallenius siirtyi Hämeenlinnan Pallokerhon U18-joukkueeseen. Hän nousi joukkueen varakapteeniksi. Wallenius pelasi osan kaudestaan myös HPK:n U20-joukkueessa. Hän pelasi myös ensimmäisen ja kauden ainoaksi jääneen SM-liigaottelunsa runkosarjan päätöskierroksella 12. maaliskuuta 2024 vieraissa Tapparaa vastaan. Walleniukselle avautui paikka HPK:n kokoonpanosta, kun joukkueen puolustuksessa oli useita loukkaantumisia. Hänet merkittiin HPK:n kakkospuolustajapariin Juuso Hietasen viereen. Wallenius sai ottelussa jääaikaa 17.30 minuuttia ja hänelle merkittiin teholukema –2. Huhtikuussa 2024 Wallenius teki HPK:n kanssa 2+1-vuotisen SM-liigasopimuksen. 
Ottawa Senators varasi Walleniuksen viidennellä kierroksella 136. pelaajana . Kauden 2023–2024 hän pelasi pääasiassa HPK:n U20-joukkueessa, jonka tehokkain puolustaja Wallenius oli tehoilla 4+18=22. Hän pelasi kauden aikana SM-liigassa viisi runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. 
QMJHL-joukkue Moncton Wildcats varasi Walleniuksen 54. pelaajana . Elokuussa hänen uutisoitiin siirtyvän joukkueeseen kaudeksi 2025–2026.
Maajoukkueura.
Wallenius on pelannut 11 nuorten maaottelua. Hän toimi Suomen alle 20-vuotiaiden haastajajoukkueen kapteenina marraskuussa 2024.
Alessandri

Alessandri on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Lasse-Maijan etsivätoimisto

Lasse-Maijan etsivätoimisto (ruotsiksi LasseMajas detektivbyrå) on lastenkirjasarja, jonka on kirjoittanut Martin Widmark ja kuvittanut Helena Willis. Sarja on suunnattu pääasiassa 7–9-vuotiaille lapsille. Vuoteen 2021 mennessä sarjassa oli julkaistu kolmekymmentä kirjaa.
Juoni.
Sarja kertoo Maija-tytöstä ja Lasse-pojasta, jotka asuvat Vallebyn pikkukaupungissa. Mysteerit kiinnostavat heitä, joten he perustavat oman etsivätoimiston. Se auttaa usein poliisipäällikköä vaikeissa tapauksissa esimerkiksi selvitellessään varkauksia. Kaikki kirjat sijoittuvat Vallebyyn.
Filmatisoinnit.
TV-sarja.
Kirjasta tehtiin ensimmäinen filmatisointi SVT:n joulukalenteriin. Vuonna 2006 julkaistun sarjan pääosassa olivat Teodor Runsiö ja Matilda Grahn. 
Vuonna 2015 kirjailija Martin Widmark ja kuvittaja Helena Willis kertoivat haluavansa tehdä kirjoista animoidun tv-sarjan. 
Kirjoihin perustuva tv-sarja julkaistiin Ruotsin TV4: ssä ja Cmoressa joulukuussa 2020. Sarjan toinen tuotantokausi julkaisiin joulukuussa 2021.
Teemapuistot.
Vuonna 2014 Huddingen Härbreparkeniin avattiin Lasse-Maija-aiheinen leikkipaikka.
Vuonna 2023 Lasse-Majas Deckarhus avattiin Linköpingin Gamla Linköping -museossa. Kohdetta oli rakentamassa suomalainen Fantasia Works ja se palkittiin vuonna 2023 kansainvälisessä Park World Excellence Awards -gaalassa parhaana perheille suunnattuna sisäaktiviteettikohteena.
Korttionmäen luonnonsuojelualue

Korttionmäen luonnonsuojelualue on Riihimäen Parooninmäen kaupunginosaan kuuluvan Korttionmäen asuinalueen läheisyydessä sijaitseva 22,7 hehtaarin kokoinen luonnonsuojelualue. Alue on rauhoitettu vuonna 2023 Metso-suojeluohjelman kohteena. Alueella on useita suojeltuja luontotyyppikohteita ja se on maisemallisesti merkittävä.
Korttionmäen metsä on kalliopohjaista ja varttunutta, pääosin tuoretta kangasta. Alueella esiintyy eri metsätyyppejä lehtolaikuista kalliopaljastumiin. Metsän puusto on hoidettua ja melko tasarakenteista. Valtapuustona ovat kuusi, rauduskoivu ja haapa. Alueella sijaitsee myös jalopuumetsikköjä, jotka on rauhoitettu jo aiemmin.
Dahomey (elokuva)

Dahomey on vuonna 2024 valmistunut, ranskalais-senegalilaisen Mati Diopin ohjaama elokuva, joka on nimetty muinaisen länsiafrikkalaisen valtakunnan (nykyinen Benin) mukaan. Ranskalaiset miehittivät Dahomeyn 1800-luvun lopulla, jolloin sieltä ryöstettiin paljon taide-esineitä. Elokuva kertoo vuonna 2021 Pariisista Beniniin palautetuista 26 esineestä yhdistelemällä fiktiota ja dokumenttia, sekä beniniläisten reagoinnista niihin.
Elokuva valmistui ranskalaisen ja senegalilaisen tuotantoyhteistyön tuloksena. Sen ensiesitys Ranskassa oli 25. syyskuuta 2024. 
Elokuvan ensi-ilta oli 18. helmikuuta 2024 Berliinin elokuvajuhilla, jossa se voitti pääpalkinnon, Kultaisen karhun. 
Vastaanotto.
Peter Bradshaw kirjoitti "The Guardianissa", että elokuvan kerronta on osittain ryöstetyn esineen näkökulmasta, ja joissakin kohtauksissa nähdään kiireettömään dokumentaariseen tyyliiin museonhoitajat pakkaamassa tavaroita ja toiset purkamassa niitä toisessa päässä. ”Elokuva herää eloon yliopiston kampuksen opiskelijoiden keskusteluissa esineiden paluusta.” Bradshawn mukaan siinä on energiaa jostain Godardin elokuvasta 1960-luvulta, sekä virkistävällä ja elävöittävällä elokuvalla on selvä yhteys Elginiin/Parthenonin marmoreihin British Museumissa.
Nicolas Bardot kirjoitti "Le Polyesterissä," että "Dahomey" avaa kiehtovia ovia älyllisyyteen, mutta myös mielikuvitukseen. ”...Mati Diop sekoittaa kunnianhimoisesti poliittista ja runollista. Hänen tarinansa ulottuvat aina pidemmälle kuin silmiemme edessä näkyvät tosiasiat. Niinpä "Dahomeyssa" menneisyys ei löydä vain nykyisyyttä, vaan myös tulevaisuutta.”
Shubhra Gupta kirjoitti "The Indian Expressissä", että 67 minuuttia kestävä elokuva käyttää ainutlaatuista dokumentaarista lähestymistapaa. ”"Dahomey" haastaa voimakkaasti postkolonialistiset käsitykset hyvityksistä ja korvauksista: kuten nuori nainen elokuvassa sanoo: 'Puhun ranskaa, mutta en ole ranskalainen'.”
Pertti Avola kirjoitti "Helsingin Sanomissa": "Ei "Dahomey" millään muotoa huono elokuva ole, mutta ei erityisen poikkeuksellinenkaan. Ehkä palkitsemiseen vaikutti se, että elokuva ottaa kantaa kolonialismin perintöön ja tarkastelee sitä Ranskan entisen siirtomaan nuorten opiskelijoiden kriittisten puheenvuorojen kautta." "Keskusteluosuudessa "Dahomeyn" tunnelma sähköistyy ja elokuvaan syntyy aidon poleemista luonnetta. Nuoret nostavat esiin kysymyksiä, jotka ovat ajankohtaisia minkä tahansa entisen siirtomaan asukkaille, mutta joita harvemmin elokuvissa ruoditaan."
Jukka Sammalisto veti yhteen "Demokraatissa": "Opiskelijoiden avoimen ja intomielisen keskustelun vuoksi Dahomey kestää hyvin katselun. Siinä kolonialismin monimutkainen perintö näkyy kaikessa suoruudessaan."
Kinnekulle

Kinnekulle on loivarinteinen, tasalakinen vuori Götenen kunnassa Vänernin lounaisrannikolla, Ruotsin Länsi-Götanmaalla. Sen korkein huippu ("Högkullen") on 306 m merenpinnan ja 263 m Vänernin pinnan yläpuolella. Vuori on noin 14 km pitkä ja 7 km leveä. Vuoren nimi tulee Kinnen kihlakunnasta, jonka alueella se on.
Geologia ja luonto.
Kinnekulle on jäännös muinaisesta ylängöstä, jonka eroosio on kuluttanut. Se koostuu enimmäkseen sedimenttikivistä. Alimpana prekambrisen peruskallion päällä on kambrikautista hiekkakiveä ja alunaliusketta. Näiden päällä on ordoviikkista liusketta ja kalkkikiveä, siluurista savikiveä ja ylimpänä, vuoren huipulla, permikautista diabaasia.
Kinnekullen alueella on alvareita, joista Österplanan nummi on manner-Ruotsin laajin. Muita ovat Såten ja Bestorp. Kinnekullessa on vuodesta 1982 ollut noin 5500 hehtaarin luonnonsuojelualue, joka on myös osa Natura 2000 -ohjelmaa. Vuoren huipulla on näkötorni, ja sitä kiertää 45 km pituinen "Kinnekulleleden"-vaellusreitti.
Kinnekullen kasvillisuuteen kuuluvat kalkkia suosivat kasvit kuten metsäomenapuu, linnunkirsikka, kevätesikot, harvinainen tikankontti sekä karhunlaukka.
Historia.
Husabyn kirkonkylä Götenen kunnassa sijaitsee vuoren kaakkoispuolella. Legendan mukaan Olavi Sylikuningas otti kasteen vastaan lähteellä Husabyssä vuonna 1008. Kinnekulle on vanhaa kulttuuriseutua; seudulla on useita kirkkoja 1100-luvulta alkaen ja 1300–1400-luvuilla perustettuja kyliä ja herraskartanoita. Viimeksimainittuja ovat Hönsäter, Hällekis, Råbäck, Trolmen, Hjelmsäter ja Blomberg.
Teollisuus.
Kinnekullen alueella on ollut kivilouhoksia keskiajalta lähtien, ja siellä on tehty poltettua kalkkia. 1800-luvun jälkipuoliskolla kivenlouhinta ja kalkinpoltto teollistuivat, mutta nykyään jäljellä on vain yksi kivilouhos, Thorsbergs Stenhuggeri AB. Alunaliuskeesta valmistettiin liuskeöljyä vuosina 1894–1946, ja Hönsäterin kartanon yhteydessä oli alunatehdas. Liuskeöljylouhoksen alueella on vuodesta 1969 sijainnut Kinnekulle Ringin moottorirata.
Tšukotkanrekikoira

Tšukotkanrekikoira () on venäläinen koirarotu. Sillä ei ole FCI:n tunnustusta, mutta se on hyväksytty virallisesti roduksi Virossa (Eesti Kennelliit, EKL). Aiemmin se oli myös Venäjän Kennelfederaation (RKF) hyväksyttyjen rotujen listalla.
Ulkonäkö.
Rotu on keskikokoinen, vahvarakenteinen, lihaksikas ja rungoltaan hieman pitkänomainen. Päänmuoto muistuttaa tasakylkistä kolmiota; kallo-osa on suunnilleen yhtä pitkä kuin leveä; otsan alue on leveä ja massiivinen; otsapenger on selvästi erottuva olematta jyrkkä. Kuono on kiilanmuotoinen, hieman tylppäkärkinen; kirsu on suuri ja yleensä musta, joskin vaaleamman värisillä yksilöillä se voi olla vaaleampi. Purenta on yleensä leikkaava, mutta myös tasapurenta sallitaan. Silmät ovat soikeanmuotoiset ja vinoasentoiset, sävyiltään vaaleanruskeasta tummanruskeaan. Korvat ovat melko pienet, pystyt, tasakylkisen kolmion muotoiset, eteenpäin kallistuneet ja leveälle asettuneet. Häntä asettuu ylälinjan alapuolelle ja yltää vähintään kinnerniveleen asti; koiran ollessa levossa se joko riippuu tai kaareutuu hieman ylöspäin; koiran ollessa valppaana se kaartuu ylälinjan ylle sapelin tai puoliympyrän muodossa. Karvapeite on kaksinkertainen, karhea, tiheä ja vedenkestävä; rungossa korkeintaan 6 cm pitkä; niskassa, sään kohdalla ja raajojen takaosissa karva on pidempää (8-10 cm); hännässä karva on kaikkein pisintä (10-12 cm); kuonossa, otsassa, korvissa ja raajojen etupuolilla karva on lyhyempää. Sallitut värit ovat valkoinen, fawn, punainen, punasoopeli, ruskea, harmaasoopeli, musta, musta tan-merkein (black&amp;tan), täplikäs ja laikukas; domino-kuviointi on tyypillistä. Urosten säkäkorkeus on 56-65 cm ja narttujen 53-62 cm.
Luonne ja käyttäytyminen.
Tšukotkanrekikoira on helppo kouluttaa, ja siitä saa erinomaisen, sinnikkään ja kestävän rekikoiran. Se kykenee vaivattomasti kulkemaan meren päälle muodostuneen jään ja kukkulaisen tundramaaston ylitse. Se on erityisen kyvykäs pitkien ja erityisen pitkien matkojen vetokoirana. Vieraisiin ihmisiin se saattaa suhtautua ystävällisesti tai passiivisen puolustavasti.
Alkuperä.
Rotu on kotoisin Koillis-Aasiasta, ja se on sopeutunut työskentelemään äärimmäisen kovissa arktisissa olosuhteissa. Suurin osa yksilöistä elää Tšukotkan niemimaalla, missä niitä käytetään yhä alkuperäiseen käyttötarkoitukseensa reen vetoon (talvisin), tavaroiden vetoon kärryillä (kesäisin) ja metsästykseen. Jalostusmateriaali muodostuu useista eristyneistä populaatioista.
Smíchov

Smíchov on Tšekin pääkaupungissa Prahassa sijaitseva kaupunginosa ja maarekisterialue. Vuonna 2021 siellä asui 34 987 asukasta.
Sijainti ja luonne.
Smíchov sijaitsee Vltavan länsirannalla Petřín-kukkulan eteläpuolella. 
Historia.
Nykyisen Smíchovin alue on asutettu ainakin neoliittisesta kaudesta alkaen. 1300-luvulla se kaupungistui Újezdin ja Smíchovin keskustan paikkeilla. Pääosa sen maisemasta pysyi kuitenkin hyvin maalaismaisena vielä monen vuosisadan ajan. 1600-luvulla sen pohjoisosiin rakennettiin suuri barokkilinnoitus erottamaan se Malá Stranan ja Prahan kaupungeista. 
1800-luvun kuluessa Smíchov teollistui yhdessä muiden Prahan kehysalueiden kanssa voimakkaasti. Se kehittyi merkittäväksi tekstiili-, kemian- ja elintarviketeollisuuden keskukseksi. Poliittisesti itsenäinen Smíchovin kunta perustettiin 1849, ensimmäinen rautatieasema avattiin 1862 ja yhteys Prahan päärautatieasemaan valmistui 1872. Asuin- ja teollisuusrakentaminen oli kiihkeintä vuosina 1868–1873. 1920-luvun alussa Smíchov liitettiin osaksi vastaperustettua suur-Prahaa.
Nykyään moni Smíchovin entisistä tehtaista on joko purettu tai lopettanut toimintansa. Ainut 1800-luvun lopulla perustetuista suuryrityksistä joka yhä jatkaa toimintaansa Smíchovssa on Staropramenin suuri panimo.
Väestö.
Lähteet:
Liikenne.
Raitiotielinjat 4, 5, 7, 9, 10, 12, 15, 16, 20, 21 sekä yölinjat 54, 58 ja 59 kulkevat Smíchovin kautta. Prahan metrolinja B pystähtyy Andělin ja Smíchovské nádražín asemilla. Smíchovské nádražín yhteydessä on myös samanniminen rautatieasema.
Et voi pysäyttää meitä

Et voi pysäyttää meitä on suomalaisten rap-artistien Stepan ja Eevil Stöön yhteisalbumi, joka julkaistiin 21. huhtikuuta 2023 PME Recordsin ja Katakombin kautta. Albumin tuotannosta vastaavat pääasiassa Pehmee Goo sekä octn. Albumilla vierailevat Are, Raimo ja Pajafella. Eevil Stöö on kertonut albumin ottaneen paljon vaikutteita eritysesti west coast hip hopista.
"Et voi pysäyttää meitä" oli vuoden 2024 Emma-gaalassa ehdolla Kriitikoiden valinta -kategoriassa.
Santa Teresa (1730)

Santa Teresa oli Espanjan laivaston vuonna 1730 palvelukseen otettu kaksikantinen 66-tykkinen linjalaiva.
Valmistus.
Alus tilattiin 1728 Antonio de la Piedralta Pasajesista. Alus luovutettiin 11. tammikuuta 1730 Guarnizossa Espanjan laivastolle, joka otti sen palvelukseen 17. tammikuuta ensimmäisenä päällikkönä Guido Jacinto Besso Ferrero-Fieschi, Conde de Bena-Masserano.
Palvelus.
Alus saapui 6. helmikuuta 1730 Cádiziin Ferrolista Cornejon laivueessa, jonka aluksina olivat "Santa Isabel", "San Isidro", "Castilla", "Andalucía" ja kaksi fregattia. Maaliskuussa 1730 alus oli huollettavana La Carracassa.
Alus saattoi 7. elokuuta 1730 Cádizista fregatti "Griegan kanssa kolme tarvikkeita ja 250 merimiestä kuljettanutta rahtialusta Barcelonaan. Alus lähti 21. joulukuuta Cádizista kolmen aluksen kanssa partiomatkalle Välimerelle. Toukokuussa 1731 alus oli Cartagenassa Clavijon laivueessa, jonka mukana se lähti kesäkuussa Cádizista partiomatkalle Cabo de São Vicenten ja Cabo de Santa Márian edustalle. Heinäkuussa alus saapui Cádiziin, kun se saattoi Havannasta saapunutta Torresin laivastoa.
Alus lähti 21. elokuuta 1731 Cádizista Cartagenaan ja Barcelonaan liittyäkseen Marqués de Marin laivastoon, jonka mukana se lähti 17. lokakuuta Barcelonasta Livornon sotaretkelle. Vuonna 1732 alus osallistui Cornejon laivastossa Oranin sotaretkeen ja vuonna 1733 Clavijon laivastossa Napolin ja Sisilian sotaretkiin. Alus oli 29. marraskuuta 1733 Cádizissa, mistä se lähti joulukuussa Alicanteen ja Barcelonaan. Alus lähti joulukuussa Barcelonasta "Galician" ja "Real Felipen" kanssa Napoliin. Vuonna 1734 alus oli huollettavana La Carracassa.
Alus lähti 27. maaliskuuta 1734 Cádizista "Galician" kanssa Alicanteen. Alus saapui 18. heinäkuuta 1734 "San Felipen" kanssa Cádiziin, mistä se lähti 29. syyskuuta Ferroliin. Alus oli huollettavana La Grañassa ja sijoitettiin 1735 Ferrolissa reserviin.
Huhtikuussa 1737 alus oli Ferrolissa, mistä se lähti huhtikuussa 1738 "San Fernandon" kanssa Cádiziin. Heinäkuussa alus oli huollettavana La Carracassa.
Alus lähti elokuussa 1738 Santanderista "Real Felipen", "Santa Anan", "Príncipen" ja "San Carlosin" kanssa Cádiziin, mistä se kuljetti "San Carlosin" kanssa ruutia Ceutaan vielä samana vuonna. Vuonna 1739 alus oli Cádizissa.
Vuonna 1740 alus otettiin kolme kertaa palvelukseen partioimaan Atlantilla, missä oli havaittu merirosvoja. Alus lähti 26. huhtikuuta 1741 Cádizista Liañon laivueessa Ferroliin. Se lähti 6. toukokuuta 1741 Navarron laivueessa. Kesäkuussa alus palasi Cádiziin, missä se romutettiin 1743.
Benvenuto Franci

Benvenuto Franci (1. heinäkuuta 1891 Pienza – 27. helmikuuta 1985 Rooma) oli italialainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan baritoni.
Franci opiskeli Roomassa Antonio Cotognin ja Enrico Rosatin johdolla. Hän debytoi vuonna 1918 Giannettona Pietro Mascagnin "Lodolettassa" Rooman Teatro Costanzissa, jossa hän oli myöhemmin mukana kantaesittämässä Mascagnin "Il piccolo Maratia" (1921). La Scalassa Franci tulkitsi Amonasron roolin Giuseppe Verdin "Aidassa" vuonna 1923. Hän osallistui siellä myös Umberto Giordanon "La cena delle beffen" (1924) ja Riccardo Zandonain "I cavalieri di Ekebùn" (1925) kantaesityksiin. Francilla oli pysyvä kiinnitys Rooman oopperaan (Teatro Costanzi) vuosina 1928–1949. Vierailijana hän esiintyi toistuvasti muun muassa Covent Gardenissa.
Francin roolien joukossa olivat myös Rigoletto, Macbeth ja Scarpia. Hän teki jäähyväisesiintymisensä vuonna 1955 Triestessä. Francin poika oli säveltäjä-kapellimestari Carlo Franci.
Toivo Peltonen (tehtailija)

Toivo Peltonen (27. tammikuuta 1921 Hartola - 24. joulukuuta 2007 Lahti) oli suomalainen suksitehtailija. Hän hiihti Hartolan Voiman seurassa ja kehitti 16-vuotiaana Repo-suksivoiteen sekä sukset.
Käpälämäen luonnonsuojelualue

Käpälämäen luonnonsuojelualue on Riihimäellä, valtatien 3 ja seututien 130 välisellä alueella sijaitseva 7,7 hehtaarin kokoinen luonnonsuojelualue. Alue on rauhoitettu vuonna 2023 Metso-suojeluohjelman kohteena. Alueen luonnonmetsäarvot ovat kehittyneet pitkälle sen havupuuvaltaisessa osassa ja alueella on luonnon monimuotoisuudelle merkittäviä kangasmetsiä. Käpälämäen eteläosa on kumpuilevaa kangasmetsää, jossa on kuivahkoa kangasta sekä kumpareiden välissä pienialaisia soita. Keskiosassa sijaitseva suo on syntynyt lammen umpeenkasvun seurauksena. Alueen pohjoisosassa on entiselle pellolle ja niitylle kasvanutta lehtipuiden ja kuusien sekametsää, joka on pääosin lehtomaista kangasta. Alueella on myös suuria haapoja kasvava metsäalue.
Kummunlampi

Kummunlampi voi tarkoittaa seuraavia:
Britannian roomalaisvalloitus

Roomalainen komentaja Aulus Plautius aloitti Britannian valloituksen vuonna 43 keisari Claudiuksen käskystä. Valloituksen syynä oli osittain halu hävittää druidismi, osittain tarve tukea Britanniaan asettuneita roomalaisia kauppiaita ja osittain Claudiuksen tarve pönkittää asemaansa keisarina ja esiintyä triumfissa. Britit eivät kauan kyenneet vastustamaan roomalaisia legioonia, ja Britannia valloitettiin Thamesin pohjoispuolella oleviin alueisiin saakka. Ensimmäisenä kuvernöörinä vuosina 43–47 toimi Aulus Plautius. Häntä seurasi Publius Ostorius Scapula. Vuoteen 85 mennessä suurin osa Britanniaa oli saatu valloitettua osaksi Rooman valtakuntaa.
Gabriella Besanzoni

Gabriella Besanzoni (20. syyskuuta 1888 Rooma – 6. kesäkuuta 1962 Rooma) oli italialainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan mezzosopraano.
Besanzoni opiskeli Accademia Nazionale di Santa Ceciliassa Alessandro Maggin ja Ibilda/Hilde Brizzin johdolla. Hän teki debyyttinsä sopraanona Adalgisan roolissa "Norman" esityksessä Viterbossa vuonna 1911. Besanzoni siirtyi matalampaan äänialaan ja esiintyi vuonna 1913 Ulricana "Naamiohuveissa" Rooman Teatro Costanzissa. Hän teki esiintymisiä Teatro Colónissa vuosina 1918–1935 ja esiintyi myös muissa Etelä-Amerikan oopperataloissa. Besanzoni meni naimisiin brasilialaisen liikemies Henrique Lagen kanssa.
Besanzoni debytoi Metropolitan-oopperassa Amneriksen roolissa "Aidassa" 19. marraskuuta 1919. Hän esiintyi La Scalassa vuosina 1923–1932. Carmen oli Besanzonin merkittävin rooli, ja hän teki siinä myös jäähyväisesiintymisensä Roomassa vuonna 1939. Tämän jälkeen Besanzoni omistautui opetustyölle. Myös hänen veljensä Ernesto Besanzoni oli oopperalaulaja.
Paolo Bellasio

Paolo Bellasio (20. toukokuuta 1554 Verona – 10. heinäkuuta 1594 Rooma) oli italialianen urkuri ja säveltäjä.
Bellasio työskenteli urkurina Roomassa vuodesta 1584. Vietettyään aikaa Veronassa hän palasi Roomaan vuonna 1592. Bellasio julkaisi viisi madrigaalikirjaa. Hänen teostensa joukossa on myös postuumisti vuonna 1595 julkaistu "Villanelle alia Romana". Bellasio sai paavi Klemens VIII:lta Kultaisen kannuksen ritarikunnan jäsenyyden.
Mattie

Mattie () on kunta Italiassa Piemonten alueella sijaitsevassa Torinon metropolikaupungissa. Vuoden 2023 alussa kunnassa oli arviolta 670 asukasta.
Pieni Savijärvi (Suonenjoki)

Pieni Savijärvi on Pohjois-Savossa Suonenjoella Pörölänmäen lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa.
Järvi on 260 metriä pitkä, 220 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 3,6 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 800 metriä.
Vesistösuhteet.
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Pieksäjärven valuma-alueella (14.79), jonka Leväjärven–Kutujoen alueeseen (14.791) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 99,2 metriä mpy.
Savijärvi (Suonenjoki)

Savijärvi on Pohjois-Savossa Suonenjoella Pörölänmäen lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa.
Järvi on 1,4 kilometriä pitkä, 630 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 43 hehtaaria. Sillä on yksi saari, jonka pinta-ala on 0,5 hehtaaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 4,8 kilometriä.
Vesistösuhteet.
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Pieksäjärven valuma-alueella (14.79), jonka Leväjärven–Kutujoen alueeseen (14.791) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 99,2 metriä mpy.
Housu-Petro

Housu-Petro on Pohjois-Savossa Suonenjoella Kutumäen lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa.
Lampi on 520 metriä pitkä, 240 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 3,8 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,6 kilometriä.
Vesistösuhteet.
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Pieksäjärven valuma-alueella (14.79), jonka Leväjärven–Kutujoen alueeseen (14.791) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 113,2 metriä mpy.
Pekanlampi (Suonenjoki)

Pekanlampi on Pohjois-Savossa Suonenjoella Pörölänmäen lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa.
Lampi on 380 metriä pitkä, 170 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 3,5 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 900 metriä.
Vesistösuhteet.
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Pieksäjärven valuma-alueella (14.79), jonka Leväjärven–Kutujoen alueeseen (14.791) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 115,7 metriä mpy.
Siilinlampi

Siilinlampi on Pohjois-Savossa Suonenjoella Mäkränkylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa.
Lampi on 250 metriä pitkä, 70 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,2 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.
Vesistösuhteet.
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Pieksäjärven valuma-alueella (14.79), jonka Leväjärven–Kutujoen alueeseen (14.791) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 123,5 metriä mpy.