tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Simon van der Meer

Simon van der Meer (24. marraskuuta 1925 – 4. maaliskuuta 2011) oli hollantilainen fyysikko. Hänen keksimänsä stokastisen jäähdytyksen ansiosta oli mahdollista löytää W- ja Z-bosonit. Hiukkaset löydettiin CERNissä 500 GeV protoni-antiprotoni törmäyttimellä, hanketta johti Carlo Rubbia. Löydösten perusteella molemmille myönnettiin Nobelin fysiikanpalkinto vuonna 1984.
Van der Meer työskenteli Philipsillä vuoteen 1956 asti ja samana vuonna hän sai paikan CERNissä.
Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 1991.
Sointu Angervo

Sointu Satu Tellervo Angervo (s. 19. huhtikuuta 1941 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja teatterinjohtaja. Angervo on toiminut pitkään näyttelijänä Suomen ammattiteattereissa, Valkeakosken kaupunginteatterin johtajana, Musiikkiteatteri Mustin johtajana ja musiikkiteatterissa ohjaajana ja näyttelijänä. Hän on myös kirjoittanut näytelmiä, librettoja, novelleja ja satuja sekä opettanut kansantanssia, teatteria ja tanssia.
Roolit.
Hän on tehnyt lukuisia vahvoja karaktääritehtäviä ja nimitehtäviä, ollut musiikkiteatterin tehtävissä näyttelijänä, laulajana ja tanssijana, operettien diivana ja subrettina, kansannäytelmissä vahvoissa kansanihmisten rooleissa. Angervo on esiintynyt myös kahdessatoista elokuvassa, joista tunnetuin lienee "Tähdet kertovat, komisario Palmu", jossa hän on huonokäytöksisen pimun roolissa. 
Sointu Angervolle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke 2013. Angervolla on teatterialan ammattikoulutuksensa lisäksi kansantanssin opettajan tutkinto ja taideterapeutin opintoja, ja hän on suorittanut klassisen homeopaatin tutkinnon 1992 ja logoterapeutin diplomin 2001.
Ohjaukset.
28 ohjausta Valkeakosken kaupunginteatterissa: draamaa, musiikkiteatteria, satuja 1984–1993 sekä Kiertueita Viroon.
Musiikkiteatterin Mustin monivuotinen ohjaaja ja johtaja 1997–2007: useita dramatisointeja ja ohjauksia, kiertueita muun muassa Australiaan, Broadway-musikaalien suomennoksia.
Gütersloh

Gütersloh on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa Saksassa. Se sijaitsee lounaaseen Teutoburgin metsästä. Ympäröiviä naapuruskuntia ovat Steinhagen, Bielefeld, Verl, Rietberg, Rheda-Wiedenbrück, Herzebrock-Clarholz ja Harsewinkel. Gütersloh’ssa asui 102 393 ihmistä vuoden 2022 lopussa, ja kaupunki on pinta-alaltaan 112,02 neliökilometrin suuruinen. Kaupunki on Gütersloh’n piirikunnan keskuskaupunki.
Gütersloh sai kaupunginoikeudet vuonna 1825 Preussin kuninkaalta Fredrik Vilhelm III:lta. 1800-luvulla se kehittyi lihanjalostus- ja tekstiiliteollisuuden parissa. Nykyisin kaupungin talous on monipuolisempi, ja siellä tuotetaan myös metallituotteita, kemikaaleja, Mielen kodinkoneita, vaatteita ja huonekaluja.
Riippulukko

Riippulukko (myös "munalukko") on ulkopuolinen lukko, jonka saa avattuna irrotettua lukittavasta kohteesta. Tavallisimmat riippulukkomallit ovat yhdistelmälukko ja avainlukko. Riippulukon kanssa käytetään kiinnikkeitä, salpaa tai ketjua. Riippulukon osat ovat lukkopesä, runko ja sanka. Lukon sanka on yleensä U-muotoinen, karkaistua terästä ja sangassa voi olla jousi, jolloin sanka ponnahtaa ulos kun lukko avataan.
Lukittu riippulukko voidaan murtaa joko rikkomalla lukko (sahaaminen, lyöminen, vääntäminen) tai rikkomatta lukkoa (eri yhdistelmien kokeileminen, oikean avaimen kopiointi, lukkopesän tiirikointi). Luvaton lukon murtaminen liittyy yleensä murtovarkauteen, jolloin tunkeudutaan rakenteellisesti suojattuun omaisuuden säilytystilaan sen rakenteita tai lukkoja vahingoittaen. Riippulukkojen koko ja suojausominaisuudet vaihtelevat käyttötarpeen ja suojattavan omaisuuden arvon mukaan: päiväkirjan lukitsemiseen käytettävä riippulukko ei yleensä edusta niin suurta suojausluokkaa tai kokoa, mitä esimerkiksi tehdasalueen lukitsemiseen käytetään.
Keminmaan vaakunassa on hyppäävä lohi, jonka suussa on riippulukko.
Riippulukkojen testausvaatimukset.
Standardi "SFS-EN 12320" määrittää riippulukkojen suojausluokkien vähimmäisvaatimukset. Suuremman suojausluokan riippulukon murtaminen on vaikeampaa ja kuluttaa enemmän aikaa.
Riippulukko tietotekniikassa.
Internetin maksupalveluissa ja tietokoneen käyttöliittymissä voidaan käyttää suljettua riippulukko-ikonia kertomaan suojatusta ja/tai varmennetusta yhteydestä. Riippulukko-tunnus näkyy yleensä internetselaimen tilarivillä tai osoitepalkissa. Mikäli riippulukon kuva näkyy vain internetsivustolla, se ei silloin tarkoita yhteyden olevan suojattu.
Esse

Esse eli Espoon seurakuntasanomat oli Espoon luterilaisten seurakuntien viikkolehti. Lehden julkaisussa oli mukana myös Kauniaisten suomenkielinen seurakunta. "Esse" on latinaa ja on olla-verbin infinitiivi. 
Esse ilmestyi 48 kertaa vuodessa ja sillä oli yli 100 000 lukijaa. Lehteä kustansi Kustannus-Osakeyhtiö Kotimaa.
Helmikuussa 2016 ilmoitettiin, että Esse-lehti lopetetaan ja sen tilalle perustetaan Helsingin, Espoon ja Vantaan seurakuntien yhteinen, joka toinen viikko ilmestyvä Kirkko ja kaupunki-niminen lehti, joka alkoi ilmestyä vuoden 2017 alusta alkaen.
Suurimmat iskut

Suurimmat iskut on Kontran kokoelmalevy, joka julkaistiin vuonna 1996. Levy sisältää Kontran koko Love Kustannus -tuotannon, eli kaksi ensimmäistä albumia ja Kontravirtasen EP:n kokonaan, samoin "Jerry Cotton"-singlen b-puolen jota ei ollut albumilla alun perin.
Autonkuljettaja

Autonkuljettaja on henkilö, joka ajaa työkseen autoa, esimerkiksi taksia, bussia tai muuta jakelu -tavarankuljetusautoa kuten myös kuorma- tai yhdistelmäajoneuvoa. Yleensä kuitenkin puhutaan erikseen linja-autonkuljettajista, kuorma-autonkuljettajista tai kansanomaisesti ”rekkamiehistä”, jotka kuljettavat erilaisia yhdistelmäajoneuvoja.
Autonkuljettaja on myös nimitys henkilölle, joka on suorittanut logistiikan perustutkinnon kuljetuspalvelujen koulutus-ohjelmassa, muita logistiikan perustutkintoja ovat lentoasemahuoltaja sekä varastonhoitaja kukin omassa koulutusohjelmassaan. Kaikki logistiikan perustutkinnot ovat laajuudeltaan 120 opintoviikkoa, joita voidaan opiskella ammattikouluissa tai -opistoissa niin peruskoulu- kuin ylioppilaspohjaisillakin linjoilla sekä aikuiskoulutuksena jolloin autonkuljettajan perustutkinto suoritetaan niin sanotuin näyttökokein. Nämä näyttökokeet pyritään suorittamaan mahdollisimman aidoissa työympäristöissä tai sellaisiksi järjestetyissä. Kaikki logistiikan perustutkinnot antavat Suomessa yleisen jatko-opintokelpoisuuden ammattikorkeakouluihin tai yliopistoihin sen mukaan, mitä asianomainen yliopisto asettaa pääsyvaatimukseksi.
Valtion päämiehillä tai valtion vaikutusvaltaisilla henkilöillä, sotilashenkilöstöllä tai varakkailla yksityishenkilöillä voi olla oma autonkuljettaja, esimerkiksi filmitähdillä. Autonkuljettajalta vaaditaan vähintään 18 vuoden ikää ja linja-autonkuljettajalta 21 vuoden ikää, vastuullisuutta ja täsmällisyyttä,liikennesääntöjen osaamista sekä niiden noudattamista, hyvää näkö- ja huomiokykyä sekä nopeaa ratkaisukykyä. Vaaditaan myös kokemusta ,rauhallisuutta, erityisen kehittynyttä liikennesilmää, kyseisen ajoneuvon kuljettamiseen tarvittavaa ajolupaa tai ajokorttia. Koska kyseessä on asiakaspalveluammatti, autonkuljettajalta vaaditaan työssään myös kykyä tulla toimeen erilaisten ihmisten kanssa. Maailman yhä kansainvälistyessä kielitaito on eduksi. Ammatin haittapuolia on monesti vaihtelevat ja pitkät työajat,tiukat aikataulut, vaihtelevien liikennetilanteiden ja keliolosuhteiden seuraamisesta johtuva jatkuva valppaana olo, mikä monesti kuormittaa henkisesti sekä istumatyöstä ja vedosta johtuva selän ja hartiaseudun kuormitus, erinäköiset jalkakivut sekä muut mahdollisesti työstä esiintyvät vaivat.
Darwininsammakko

Darwininsammakko ("Rhinoderma darwinii") on pienikokoinen Chilessä ja Argentiinassa elävä sammakkolaji.
Darwininsammakon väritys vaihtelee ruskeasta vihreään. Kooltaan se on noin 2,5–3,5 cm pitkä ja painaa muutaman gramman. Ravinnokseen se pyydystää hyönteisiä ja muita niveljalkaisia.
Naarassammakko munii noin 20–30 munaa, joita urossammakko vartioi noin kahden viikon ajan munien kuoriutumiseen saakka, jonka jälkeen se noukkii kielellään kaikki selviytyneet nuijapäät kehittymään leukapussinsa sisään, kunnes ne kasvavat noin yhden senttimetrin pituisiksi ja kykenevät selviytymään luonnossa omillaan.
Darwininsammakko on nimetty luonnontieteilijä Charles Darwinin mukaan, joka löysi lajin kuuluisalla tutkimusmatkallaan.
Tukholman armeijamuseo

Armeijamuseo () on valtiollinen sotahistoriallinen museo Tukholmassa Ruotsissa. Museo sijaitsee Östermalmin kaupunginosassa Artillerigården-nimisellä historiallisella tykistön kasarmialueella. Museorakennus on peräisin vuodelta 1762, ja se valmistui tuolloin armeijan asehuoneeksi. Vuonna 1877 siitä muodostettiin kuitenkin museo, joka avasi ovensa yleisölle vuonna 1879. Tuolloin se kantoi vielä nimeä Tykistömuseo (). Vuonna 1932 se sai nykyisen nimensä. Vuosina 1992–2000 museo oli suljettuna täyskunnostuksen vuoksi. Vuonna 2005 museo nimettiin Tukholman parhaimmaksi museoksi. Sen kokoelmiin kuuluu noin 100 000 esinettä.
Nordean Taidesäätiö

Nordean Taidesäätiö (vuoteen 2022 Taidesäätiö Merita) on pankkikonserni Nordean vuonna 2002 perustama yleishyödyllinen säätiö, jonka tehtävä on huolehtia Nordean suomalaisten edeltäjäpankkien keräämistä taidekokoelmista. Taidesäätiön kokoelma koostuu lähinnä Suomen taiteen kultakauden teoksista, mutta mukana on myös suomalaisten nykytaiteilijoiden teoksia 1950-luvulta 1980-luvulle. Kokoelmaan kuuluvat Merita Pankin, Kansallis-Osake-Pankin, Suomen Yhdyspankin, STS-Pankin, Helsingin Osakepankin ja Suomen Teollisuuspankin keräämien taidekokoelmien merkittävimmät teokset. Kokoelman ylläpidon ohella säätiö myöntää apurahoja suomalaisen taiteen tukemikseksi.
Tammikuussa 2022 taidesäätiö luopui Taidesäätiö Merita -nimestä ja otti käyttöön nimen Nordean Taidesäätiö.
Säätiön pysyvä kokoelma käsittää 1 038 taideteosta, mikä on murto-osa Nordean aikanaan yli 10 000 teosta käsittäneistä kokoelmista. Yhtiö päätti luopua taideteoksistaan, koska pankkikonttorien lakkauttamisen ja avokonttorien yleistymisen vuoksi niitä oli entistä hankalampaa pitää esillä sen omissa tiloissa. Nordea lahjoitti säätiölle sen perustamisen yhteydessä vuonna 2002 noin 500 suomalaisen kulttuuriperinnön kannalta tärkeäksi katsottua taideteosta pankkien kokoelmista. Vuonna 2011 taidesäätiö osti Nordealta kaikki pankin jäljellä olleet suomalaiset taidekokoelmat, jotka käsittivät noin 7 000 teosta. Kauppahintaa ei julkistettu. Näistä teoksista noin 250 liitettiin säätiön pysyvään kokoelmaan. Jäljelle jääneistä yli 6 000 myytiin kauppaa seuranneiden kolmen ja puolen vuoden aikana, pääosin säätiön Helsinkiin perustamassa pop up -myymälässä. Taiteen myyntiprojekti päättyi vuoden 2015 lopussa. Säätiön esimerkki on innoittanut 2000-luvulla myös monia muita suomalaisia suuryrityksiä säätiöimään taidekokoelmiaan.
Säätiön taideteoksiin on mahdollista tutustua etukäteen tilattavalla maksullisisella ryhmäkäynnillä Helsingin Aleksanterinkadulla Nordealle kuuluvassa Suomen Yhdyspankin vanhassa pankkisalissa, jonka yhteydessä toimii myös Nordean pankkimuseo. Siellä on esillä otos säätiön kokoelman Suomen taiteen kultakauden teoksista. Näyttely vaihdetaan vuosittain. Kokoelman tunnetuimpia yksittäisiä teoksia ovat muun muassa Robert Wilhelm Ekmanin "Sunnuntaiaamu talonpoikaistuvassa" (1857), Akseli Gallen-Kallelan "Purren valitus" (1907) ja "C. G. Mannerheimin muotokuva" (1929), Helene Schjerfbeckin "Linköpingin vankilan ovella vuonna 1600" (1882) ja "Hiljaisuus" (1907), Ellen Thesleffin "Ihmisiä luonnossa" (1911), Pekka Halosen "Maaliskuu" (1911), Tove Janssonin "Fantasia" (1954), Juhana Blomstedtin "Dialogi" (1967), Ernst Mether-Borgströmin "Taivaan tikkaat" (1968) sekä Sam Vannin "Ekspansio" (1980). Säätiö myös lainaa teoksiaan museoille.
Säätiön asiamiehenä toimii FM, taidekonservaattori Anu Kehusmaa.
Carlo Rubbia

Carlo Rubbia (s. 31. maaliskuuta 1934) on italialainen fyysikko. Hän sai yhdessä Simon van der Meerin kanssa vuonna 1984 Nobelin fysiikanpalkinnon W- ja Z-bosonien löytämisestä.
Elämä.
Rubbia syntyi Goriziassa Friuli-Venezia Giuliassa. Lukion jälkeen hän opiskeli fysiikantiedekunnassa Scuola Normale Superiore di Pisassa, jossa hän sai valmiiksi teesit kosmisesta säteilystä. Rubbiasta tuli vuonna 1958 tutkija Columbian yliopistoon, jossa hän työskenteli hiukkaskiihdyttimien parissa.
Muutaman vuoden kuluttua hän muutti takaisin Eurooppaan. Euroopassa hän pääsi työskentelemään CERN:ssä. Hän sai professorin viran Harvardin yliopistossa mutta kävi säännöllisesti Euroopassa voidakseen jatkaa töitään myös CERN:ssä. Van der Meerin uuden jäähdytysjärjestelmän ansiosta voitiin suorittaa tehokkaampia törmäytyksiä hiukkasilla. Tämän johdosta he löysivät W- ja Z-bosonit.
Nykyään Rubbia työskentelee Pavian yliopistossa.
Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 1992.
Uinnin maailmanmestaruuskilpailut 2009

Uinnin maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 2009 13. kertaa. Kilpailut käytiin Italian Roomassa 17. heinäkuuta – 2. elokuuta. Kilpailulajeina olivat uinti, avovesiuinti, uimahypyt, taitouinti ja vesipallo. Kansainvälinen uimaliitto FINA päätti kisajärjestäjästä 16. heinäkuuta 2005. Rooman kanssa isännyydestä taistelivat Kreikan Ateena, Venäjän Moskova sekä Japanin Jokohama.
Kisoissa uitiin yhteensä peräti 43 maailmanennätystä uuden teknologian uimapukujen myötä.
Mitalitaulukko.
      Isäntämaa
Phong-varjostus

Phong-varjostus on kolmiulotteisessa grafiikassa käytetty varjostusmenetelmä, jossa polygonin valaistus lasketaan sen normaalien perusteella.
Phong-menetelmä on raskaampi laskea kuin tasainen varjostus ja Gouraud-varjostus mutta tarkempi etenkin melko suuripolygonisissa "kiiltävissä" kappaleissa. Phong-varjostuksessa pinnan sisäpisteiden valaistus lasketaan erikseen, kun taas Gouraud-varjostuksessa valaistuskaava lasketaan vain kulmapisteille ja keskiosan värit interpoloidaan kulmapisteiden valaistuksesta.
Phong-varjostuksen esitti Bui Tuong Phong väitöstyössään vuonna 1973 ja vuonna 1975 artikkelissa "Illumination for computer generated pictures". Bui Tuong Phong sairasti leukemiaa ja kuoli pian väitöksen valmistuttua.
Phong-menetelmästä on julkaistu vuonna 1977 James F. Blinnin esittämä niin sanottu "Blinn-Phong -malli". Blinn kehitti menetelmää sallimalla interpolaatiota ja vähentämällä laskentakuormaa.
Phongin heijastusmalli.
Phong-varjostus perustuu Phongin heijastusmalliin (eli Phongin valaistusmalliin). Siinä valonlähteestä tulevan valon heijastuminen kappaleesta jaetaan spekulaariin heijastukseen (peilimäinen heijastus, peiliheijastus), joka kohdistuu vahvimpana suoraan katsojaan, diffuusiin heijastukseen (hajavalon heijastus, hajaheijastus), joka kohdistuu yhtä vahvana kaikkiin suuntiin, ja ambienttiin heijastukseen (yleisvalon heijastus, taustavalon heijastus), joka simuloi ympäröivistä kappaleista tulevaa valoa. Heijastuva valo lasketaan spekulaaria, diffuusia ja ambienttia komponenttia vastaavista muuttujista (jotka kuvaavat karkeasti kappaleen heijastusominaisuuksia) ja valonlähteen, kappaleen pinnan ja katsojan välisistä kulmista.
Phongin heijastusmalli on paikallinen valaistusmalli, eli se ei ota huomioon ympäröivistä kappaleista heijastuvaa valoa (muuta kuin karkeana, jokaisessa kohdassa samansuuruisena ambient-kertoimena), mutta valonlähteitä voi olla useampia. Phongin heijastusmalli ei perustu niinkään valon fysikaalisiin ominaisuuksiin vaan on kokemuspohjainen.
Petersenin talo

Petersenin talo () on rakennus Tukholman vanhassakaupungissa. Se on rakennettu vuosina 1645–1659, ja sen suunnitteli arkkitehti Christian Julius Döteber. Toimeksiantaja oli Tukholman linnassa työskennellyt Regner Leuhusen. Talo rakennettiin renessanssityyliin, ja siinä on hollantilaisia ja saksalaisia vaikutteita.
Rakennusta laajennettiin vuosina 1873–1875, ja laajennuksen suunnitteli ruotsalainen arkkitehti Johan Söderlund. Talo on historiansa aikana kuulunut muun muassa Ruotsin kuningatar Kristiinalle. Sen nimi juontuu ruotsalaisesta liikemiehestä Herman Petersenistä, joka hankki talon omistukseensa 1750-luvun puolivälissä.
Mesimäyrä

Mesimäyrä ("Mellivora capensis") (tunnetaan myös nimillä hunajamäyrä ja rateli) on Afrikassa ja Länsi- ja Etelä-Aasiassa tavattava näätäeläin. Mesimäyrää esiintyy erityisesti Kalaharin aavikolla.
Eläimen nimi viittaa siihen, että mesimäyrät ovat persoja hunajalle.
Yleistä mesimäyrästä.
Vaikkei mesimäyrä ole erityisen kookas, löytyy siltä rohkeutta hyökätä isompien kimppuun puolustautuessaan. Mesimäyrä on noin 80 senttimetriä pitkä (lisäksi häntä noin 20–30 senttimetriä) ja se painaa noin 15 kilogrammaa. Ne asuvat maahan kaivamissaan koloissa.
Ravinto.
Mesimäyrä syö ravinnokseen muun muassa jyrsijöitä, liskoja, skorpioneja ja käärmeitä. Mesimäyrät ovat immuuneja käärmeiden myrkyille, jopa huomattavan kokoisille ja myrkyllisille käärmeille. Lisäksi mesimäyrät ovat persoja hunajalle. Mesimäyrä on taitava kiipeämään ja se syö myös linnunpoikasia. Mesimäyrän on yleensä matkattava pitkiäkin matkoja ravintoa etsiessään.
Joskus mesimäyrät käyttävät myös haaskoja ravintonaan, jos muut saaliit ovat erityisen niukassa.
Lisääntyminen.
Mesimäyrillä on tapana käyttää tiettyjä alueita käymälöinään. Ulosteen ja virtsan mukana käymälöihin jää hajuja mesimäyrästä. Naaras saa hajuista selville alueella mahdollisesti oleskelevista koiraista. Koiraat taas saavat hajuista selville, milloin naarailla on kiima-aika. Hajumerkit saattavat houkutella paikalle useita koiraita, jotka kaikki tavoittelevat naaraan suosiota.
Naaras ja koiras viettävät yhdessä noin 3–4 päivää. Mesimäyränaaraan kantoaika on noin 2 kuukautta.
Mesimäyrällä on kerralla vain yksi pentu, jonka se kasvattaa yksin. Pennuilla on samanlainen väritys kuin emollaan ja se toimii varoituksena muille eläimille. Vain alle puolet pennuista selviää aikuisiksi pesän ulkopuolisten rankkojen olosuhteiden takia.
Puolustautuminen.
Mesimäyrällä on kaksi merkittävää puolustuskeinoa. Se erittää perärauhasistaan haisevaa ainetta, jota se tarpeen tullen ruiskuttaa vihollisensa päälle. Lisäksi mesimäyrän nahka on niin paksua ja löysää, ettei hyökkääjä saa siitä pitävää otetta. Esimerkiksi leopardilla saattaa kestää jopa tunti mesimäyrää pyydystäessä juuri tämän ominaisuuden takia.
Mesimäyrä kulttuurissa.
Mesimäyrä tunnetaan meemiksi muodostuneesta vuonna 2011 nettiin ladatusta YouTube-videosta ”The Crazy Nastyass Honey Badger”, jossa mesimäyrä touhuaa pienistä välittämättä ja juontajaääni toteaa ihastuneena "Honey Badger Don't Give a Shit" ("Mesimäyrä ei välitä paskaakaan"). Eläimen sinnikkyys on liitetty eräisiin poliitikkoihin, jotka ovat ottaneet siitä oppia. Steve Bannonin Breitbart-uutissivusto käytti meemin lausahdusta mottonaan ja Bannon näki myös Donald Trumpissa mesimäyrän. Perussuomalaisten puheenjohtaja Riikka Purra on viitannut mesimäyriin puheessaan.
Gouraud-varjostus

Gouraud-varjostus on kolmiulotteisessa grafiikassa käytetty varjostusmenetelmä, jossa kaarevan pinnan polygonien varjostus lasketaan sen kulmapisteiden perusteella lineaarisesti interpoloimalla. Menetelmän julkaisi Henri Gouraud vuonna 1971.
Gouraud-varjostuksessa polygonien (eli käytännössä kolmioiden) kulmapisteiden valaistus lasketaan yleensä "Phongin valaistusmallin" perusteella, kuten Phong-varjostuksessakin, mutta erotuksena Phong-varjostuksesta, sisäosien pisteille ei lasketa omaa varjostusta, vaan niiden värit johdetaan lineaarisesti kulmapisteiden väreistä. Tämä on huomattavasti Phong-varjostusta nopeampaa, mutta karkeampaa kappaleilla, joissa polygonit ovat suuria. Toisaalta kappaleilla, joissa polygoneja on erittäin paljon, Phong- ja Gouraud-varjostuksen ero muuttuu merkityksettömäksi.
Slayed?

Slayed? on englantilaisen rockyhtyeen Sladen kolmas albumi, joka julkaistiin 1. marraskuuta 1972. "Slayed?" on monien kriitikoiden mielestä Sladen paras studioalbumi. Toisin kuin yhtyeen kaksi aiempaa studiolevyä, "Slayed?" nousi brittilistan ykköseksi. 
Levyn nopeaa nousua listoille siivittivät hittisinglet "Mama Weer All Crazee Now" ja "Gudbuy T’Jane", jotka molemmat muodostuivat yhtyeen klassikoiksi. "Mama Weer All Crazee Now" -kappaletta on myöhemmin versioinut muun muassa Quiet Riot. Levyn lainakappaleita ovat "Move Over" (Janis Joplin) ja "Let The Good Times Roll" (Leonard Lee). 
Albumi valittiin vuonna 2005 hakuteokseen "1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään".
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Singlet.
Mama Weer All Crazee Now.
Julkaistu: 1972, Polydor
Listasijoitukset
Gudbuy T’Jane.
Julkaistu: 1972, Polydor
Listasijoitukset
Sladest

Sladest on englantilaisen glam rock -yhtyeen Sladen syyskuussa 1973 julkaistu kokoelma-albumi. Albumin Yhdysvaltain painos eroaa kappalelistan osalta eurooppalaisesta vastaavasta. Tanskassa se julkaistiin nimellä "Best of Slade".&lt;ref name="Nyman/72"&gt;Perttunen &amp; Väistö 2006, s.72.&lt;/ref&gt;
Yhtyeen aikaisemmat hittisinglet ja sijoittumattomat kappaleet sisältävä "Sladest" nousi suoraan brittilistan ykköseksi ja sinniteltyään kärjen tuntumassa seuraavan vuoden puolelle nousi uudestaan ykköseksi yhtyeen jouluhitin "Merry Xmas Everybody" myötä. "Sladest" on myös yhtyeen ainoa Suomessa listaykköseksi noussut albumi.
INCL-tauti

INCL-tauti (infantiili neuronaali seroidilipofuskinoosi) on neuronaalisiin seroidilipofuskinooseihin kuuluva sairaus, joka vaurioittaa etenevästi keskushermostoa ja aiheuttaa ennenaikaisen kuoleman. INCL-tauti periytyy resessiivisesti ja kuuluu suomalaiseen tautiperintöön.
Suomessa INCL-taudista kärsii yksi ihminen 18 000:sta, ja uusia diagnooseja annetaan vuosittain noin 3–4. INCL-tautia tavataan myös muualla, joskin huomattavasti harvinaisempana. 
INCL-tauti ei ole havaittavissa välittömästi lapsen synnyttyä. Lapsi saattaa kehittyä täysin tavanomaisesti ensimmäisen puolen vuoden ajan, toisinaan pidempäänkin. Yleensä oireet ovat selkeitä 12–18 kuukauden iässä. Oireiston aiheuttava geenivirhe sijaitsee kromosomissa 1.
INCL-tauti aiheuttaa syvään kehitysvammaisuuteen johtavaa kehityksen taantumista, epilepsiaa, lihasvelttoutta ja -nykäyksiä, pakkoliikkeisyyttä, näkövammaisuutta, ongelmia syömisen ja nukkumisen suhteen sekä muita oireita. Yleensä kuolema tapahtuu lapsuudessa, keskimäärin noin 10,5 vuoden iässä. 
INCL-lapsia saatetaan kuntouttaa esimerkiksi fysioterapialla. Sairauteen ei kuitenkaan ole olemassa parantavaa hoitoa. Tila kuvattiin itsenäisenä sairautena vuonna 1973.
Old, New, Borrowed and Blue

Old, New, Borrowed and Blue on englantilaisen rockyhtye Sladen helmikuussa 1974 julkaistu studioalbumi. Se julkaistiin niin sanotun "slademanian" ollessa Euroopassa suurimmillaan, ja levy nousi Britanniassa listan kärkeen. 
"Old, New, Borrowed and Blue" laajensi yhtyeen repertuaaria "jytärockista" myös melodisempaan suuntaan, mikä ei miellyttänyt kaikkia faneja. Siitä huolimatta singlenäkin julkaistu "Everyday" on useaan otteeseen äänestetty yhdeksi yhtyeen parhaimmista kappaleista. Sladen "Yesterdayksikin" kutsuttu valssipohjainen balladi näytti tekijöidensä Holderin ja Jim Lean lauluntekotaidot uudessa perspektiivissä. Yhtyeen normaalista tavasta poiketen basisti Jim Lea laulaa päävokalistin osuudet kappaleessa "When the Lights Are Out". Ainoa ulkopuolinen muusikko levyllä on Tommy Burton, joka soittaa pianoa kappaleessa "Find Yourself a Rainbow". 
Albumi julkaistiin Yhdysvalloissa nimellä "Stomp Your Hands, Clap Your Feet". Siltä puuttuivat kappaleet ”My Town” ja ”My Friend Stan”, jotka oli julkaistu jo "Sladest"-kokoelman Pohjois-Amerikan versiolla.
Nauhoitus.
Albumin äänitykset aloitettiin loppuvuodesta 1973 Olympic -studioilla. Rumpali Don Powell oli ollut saman vuoden heinäkuussa vakavassa auto-onnettomuudessa, ja kärsi muistinmenetyksistä. Hänen oli hankala muistaa myös kappaleiden kulkua, ja tämä teki kappaleiden äänittämisestä vaikeampaa.
Saavutukset.
Isossa-Britanniassa kriitikot kehuivat albumia paljon, saaden osakseen jopa The Beatles -viittauksia. Eräs brittiläinen kriitikko arvioi albumia seuraavasti:
"Useassakin mielessä "Old, New, Borrowed and Blue" omaa tunnelmia ja vaikutteita Beatles -albumeilta, vaikkapa "Rubber Soulilta". Noddyn ääni tuntuu tulevan lähemmäs Lennonin vastaavaa joka kerta kuullessani sitä" .
Vaikka yhtyettä imartelivatkin jatkuvat vertaukset kaikkien aikojen menestyksekkäimpään yhtyeeseen, ei Slade kuitenkaan halunnut niittää mainetta "uutena Beatlesina".
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Stomp Your Hands, Clap Your Feet.
A-puoli
B-puoli
Singlet.
Listasijoitukset:
Listasijoitukset:
Virsikirja

Virsikirja voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Ulkomaalaisia virsikirjoja:
Unihoc

Unihoc on ruotsalainen salibandytuotteita valmistava yritys.
Yleistä Unihocista.
Unihoc on ruotsalainen salibandymailavalmistaja, joka on markkinajohtaja muun muassa Ruotsissa, Tšekissä, Sveitsissä ja Norjassa. Suomessa Unihoceja myydään lukuisissa urheiluliikkeissä sekä myös Stockmanneissa. 
Unihoc on yksi maailman vanhimmista salibandyvalmistajista. Se on perustettu vuonna 1972.
Suomessa Unihocin mailoilla pelaa Rauman SalBan salibandy-joukkue.
Vuonna 2012 Ylen Kuningaskuluttaja-ohjelman testissä Unihoc hävisi suomalaisille merkeille. Sitä kritisoitiin kömpelyydestä ja ulkonäöstä.
Mailat ja varusteet.
Unihoc on tuonut markkinoille patentoituja varsiratkaisuja, kuten Curven (taitettu varsi), Bamboo (varsi ohenee golfin rautamailan tavoin lapaa kohti), Top Lightin (todella kevyt varsi), Bubblen sekä Double Bubblen (kyseisissä mailoissa yksi- tai kaksikuplitettu varsi). Niiden lisäksi valikoimasta löytyy myös Pistol- ja TWS (Two Way System)-varret.
Kauden 06-07 puolivälissä Unihoc toi myyntiin veivilavan nimeltään Evo2 Senseidoja kauden lopulla Evo3 Hook-lavan].
Unihoc tekee mailojen, lapojen ja grippien lisäksi myös muita salibandytuotteita, kuten urheilu- ja vapaa-ajanvaatteita ja salibandysuojalaseja.
Johann Friedrich von Brandt

Johann Friedrich von Brandt (25. toukokuuta 1802 Jüterbog, Preussi – 15. heinäkuuta 1879 Merreküll, Viro) oli saksalainen luonnontieteilijä.
Brandt opiskeli Wittenbergin kymnaasissa vuoteen 1820, ja Berliinin yliopistossa lääketiedettä. 1831 hänet promovoitiin ja nimitettiin Pietarin tiedeakatemian eläintieteellisen osaston johtajaksi Alexander von Humboldtin suosituksesta. Brandt edisti suuresti osaston eläinkokoelman laajenemista, sillä hän sai näytteitä ja kokoelmia useiden tutkijoiden tekemiltä tutkimusmatkoilta.
Brandt kuvaili ja nimesi suuren joukon lintuja, etenkin venäläisten tutkimusmatkailijoiden Pohjois-Amerikan Tyynenmeren puoleiselta rannikolta keräämiä. Suomessa tavatuista linnuista hän on nimennyt mustakurkkurautiaisen ("Prunella atrogularis").
Ebbe Grims-land

Ebbe Grims-land (11. kesäkuuta 1915 Malmö – 27. tammikuuta 2015 Tukholma) oli ruotsalainen säveltäjä, alttoviulisti ja mandolinisti.
Grims-land debytoi viulistina Malmössä 1932 ja opiskeli Kööpenhaminassa, Tukholmassa ja Wienissä. Hänen varhaisimmat teoksensa olivat kamariorkesterille. 
Ebbe Grims-land oli Ruotsin radion sinfoniaorkesterin aktiivinen jäsen 31 vuotta. Hänen teosluetteloonsa kuuluu mm. kamarimusiikkia ja sinfonia.
Arvopaperi (lehti)

Arvopaperi on suomalainen, kuukausittain ilmestyvä sijoittamisen erikoislehti, jota julkaisee Alma Talent. Arvopaperin päätoimittajana toimii Ninni Myllyoja. Lehden levikki vuonna 2017 oli noin 18 000.
Arvopaperi on julkaissut ainakin vuodesta 2001 lähtien vuosittaista Pörssirikkaat-listausta, jossa listataan Helsingin pörssissä noteerattujen omistusten perusteella rikkaimmat suomalaiset. Pörssirikkaiden ohella lehti julkaisee vuosittain Perherikkaat-selvityksen, jossa listataan rikkaimmat listaamattomia perheyhtiöitä omistavat suomalaiset.
Historia.
Arvopaperi-lehti aloitti keväällä 1981 muutamaa kuukautta aiemmin perustetun Osakesäästäjien Keskusliiton jäsenlehtenä. Lehteä julkaissut Suomen Arvopaperimediat Oy siirtyi Talentumin omistukseen 2004. Alma Media puolestaan osti Talentumin vuonna 2015.
Arvopaperilla oli aiemmin neljästi vuodessa ilmestyvä sisarjulkaisu, asumiseen ja asuntosijoittamiseen keskittyvä Arvoasunto-lehti.
AP Areena.
Arvopaperi-lehden palveluun on kesästä 1997 saakka kuulunut sijoitusaiheinen verkkokeskustelupalsta AP Areena. Se tuli 2000-luvulla tunnetuksi vilkkaasta ja räväkästä keskustelustaan, joka johti muun muassa Antti Piipon voittamaan kunnianloukkausjuttuun erästä AP Areenan kirjoittajaa vastaan. Toisaalta keskustelupalsta ansioitui nopeana tiedonvälittäjänä joulukuun 2004 tsunamien yhteydessä. Kirjailija Karo Hämäläinen koosti AP Areenan vuoden 2006 keskusteluista kirjan "Mitä mukissa – AP Areenan vuosikirja 2007" (Talentum 2007).
AP Areenan moderointia tehostettiin ja käyttöliittymää uudistettiin huhtikuussa 2012, minkä seurauksena monet palstan vakiokäyttäjät siirtyivät keskustelemaan perustamaansa Trooli.fi -palveluun.
Augsburg Airways

Augsburg Airways oli vuosina 1980-2013 toiminut saksalainen lentoyhtiö, joka oli keskittynyt syöttöliikenteeseen ja toimi tässä roolissa yhteistyössä Lufthansan kanssa. Alkujaan Augsburgiin sijoittunut yhtiö toimi sittemmin Münchenin lentoasemalta käsin, mutta yhtiön kotipaikka oli edelleen Augsburgissa.
Historia.
Augsburg Airwaysin edeltäjä oli Interot Airways, jonka perusti vuonna 1980 saksalainen metsäteollisuusyhtiö Haindl (joka siirtyi vuonna 2001 UPM-Kymmenen omistukseen). Aluksi lentoyhtiön päätehtävänä oli järjestää lentoyhteys Düsseldorfin ja Augsburgin välille Haindlin sisäisiä tarpeita täyttämään, mutta vuonna 1986 toimintaa laajennettiin kattamaan myös tavallisia liikennelentoja. Kalustona toimi aluksi metsäyhtiön Beechcraft King Air -konetyyppi, mutta toiminnan taloudellisen menestyksellisyyden myötä ja Saksan jälleenyhdistymisen laajentaessa kohdevalikoimaa, tilasi yhtiö suurempia de Havilland Canada DHC-8 -koneita.
Vuonna 1995 Interot liittyi IATA:n jäseneksi, ja yhtiön Augsburgin kotikenttä sai siten kansainvälisen lentokenttäkoodin AGB. Muutamaa kuukautta myöhemmin yhtiön nimi muuttui nykyiseen muotoonsa, ja yhteistyö Lufthansan kanssa alkoi. Osana yhteistyötä Augsburg Airways lensi lentonsa Lufthansa Regionalin (aiemmin Team Lufthansa) väreissä ja käytti Lufthansan LH-lentonumerotunnusta.
Lufthansa ilmoitti lopettavansa yhteistyösopimuksen Augsburg Airwaysin kanssa kesäkauden 2013 jälkeen. Yhtiö lopetti toimintansa 27. lokakuuta 2013.
Helgoland

Helgoland (Helgolandin friisiksi "deät Lun"; Mooringin friisiksi "Hålilönj") on Saksalle kuuluva, kahdesta saaresta koostuva alue Pohjanmeressä noin 70 kilometrin päässä Saksan rannikosta. Alueella asuu noin 1 400 ihmistä, ja se on osa Schleswig-Holsteinin osavaltiota. Saaret eivät kuulu Euroopan unionin tullialueeseen.
Helgoland on oma kuntansa Pinnebergin piirissä.
Maantiede.
Helgolandin pääsaari Hauptinsel (”pääsaari”) on noin yhden neliökilometrin suuruinen. Sinne on myös keskittynyt kaikki asutus. Saarista pienempi, Düne (”dyyni”), on pinta-alaltaan 0,7 neliökilometriä. Saaret olivat yhteydessä toisiinsa vuoteen 1720 saakka, jolloin ne joutuivat tulvan johdosta toisistaan erilleen. Helgolandin korkein kohta sijaitsee pääsaarella, ja se kohoaa noin 61 metrin korkeuteen yli merenpinnan.
Historia.
Helgoland kuului Tanskalle vuodesta 1714 vuoteen 1814, jolloin se siirtyi brittien hallintaan. Brittiläiset joukot olivat miehittäneet saaren jo vuonna 1807, ja tekivät siitä tuolloin brittiläisen siirtomaan. Kielin rauhassa Helgolandista tuli virallisesti osa Yhdistynyttä kuningaskuntaa.
Helgolandista alkoi muodostua suosittu matkailukohde J. A. Siemensin perustettua sinne merikylpylän vuonna 1826. Vuonna 1890 Britannia ja Saksa suorittivat vaihtokaupan, jossa Helgoland (ja Caprivin kaistale Länsi-Afrikasta) luovutettiin Saksalle ja Saksa puolestaan luovutti itäafrikkalaisen Sansibarin Britannialle sen protektoraatiksi.
1800-luvulla saarten lähellä käytiin kaksi meritaistelua:
Ensimmäisen maailmansodan aikana saarten lähellä käytiin toiset kaksi meritaistelua:
Helgoland jäi asumattomaksi liittoutuneiden pommitettua sitä 18. huhtikuuta 1945 toisessa maailmansodassa. Sodan jälkeen britit käyttivät Helgolandia sotilaallisiin tarkoituksiin. Sitä käytettiin muun muassa harjoitusalueena. 18. huhtikuuta 1947 Ison-Britannian kuninkaallinen laivasto yritti räjäyttää sen. Räjäytykseen käytettiin 6 800 tonnia räjähdettä ja se oli historian suurin ilman ydinaseita suoritettu räjäytys. Sen seurauksena Helgolandin pääsaari muun muassa muutti muotoaan. Räjäytyksen varsinaisena kohteena olivat saaren linnoitukset, mutta myös koko saaren tuhoutuminen oli hyväksyttävissä. Britit luovuttivat Helgolandin Saksan liittotasavallalle 1. maaliskuuta 1952, ja asukkaita alkoi muuttaa takaisin alueelle.
Luonto.
Helgolandissa toimii arvostettu ja perinteikäs Helgolandin lintuasema, joka aloitti toimintansa jo 1800-luvulla.
Saarella on pieni luonnonsuojelualue Lummenfelsen. Sen pinta-ala on vain 1,1 hehtaaria.
Merituulet pitävät ilmansaasteiden ja siitepölyjen määrän saaren ilmassa pieninä, ja sinne tehdään terveysmatkoja.
Kieli.
Helgolandissa puhutaan saksan lisäksi friisiä, tarkemmin pohjoisfriisin Helgolandin murretta. Pohjoisfriisillä on virallisen kielen asema Helgolandissa. Helgolandin murretta puhuu vain muutama sata, mutta sitä opetetaan saaren kouluissa. Helgolandissa puhuttu saksa on alasaksaa.
Antonio Aguilar

Antonio Aguilar (17. toukokuuta 1919 Zacatecas, Meksiko – 19. kesäkuuta 2007 México) oli meksikolainen näyttelijä, laulaja, tuottaja ja kirjailija. Hän sai vuonna 2000 tähden Hollywood Walk of Famelle. 
Elämäkerta.
Aguilar syntyi vuonna 1919 Villanuevan kaupungissa Meksikossa. Hän aloitti näyttelijänuransa vuonna 1952 elokuvassa "Un rincón cerca del cielo". Hän oli ensimmäinen esiintyjä, joka yhdisti konsertteihinsa rodeota tehdessään kiertuetta Yhdysvalloissa ja Latinalaisessa Amerikassa.
Aguilar meni vuonna 1959 naimisiin Flor Silvestren kanssa ja sai kaksi lasta. Aguilar menehtyi 19. kesäkuuta 2007 Méxicossa keuhkokuumeeseen. Hän oli kuollessaan 88-vuotias. Hänen poikansa, Pepe Aguilar, on Meksikon suosituimpia nykylaulajia.
Ura.
Aguilar on esiintynyt 167 elokuvassa, jotka ovat tyylillisesti lähinnä lännenelokuvia. Osan elokuvistaan hän on myös tuottanut ja käsikirjoittanut. Kuuluisimpia hänen elokuvistaan ovat "Caballo Prieto Azabache" ja "Bala Perdida". Hän on myös esiintynyt John Waynen kanssa vuoden 1969 lännenelokuvassa "The Undefeated". Suomessa Aguilarin tuotannosta on esitetty ainakin Felipe Cazalsin elokuva "Viva Mexico" ("Zapata", 1970). 
Aguilar aloitti musiikintuotannon vuonna 1950, ja julkaisi musiikkia 50 vuoden ajan perinteisen mariachi-yhtyeensä kanssa. Hän on myynyt yhteensä 25 miljoonaa levyä. Aguilarin tunnetuimpia lauluja ovat "Triste Recuerdo", "Albur de Amor", "Gabino Barrera" ja "Puno de Tierra".
Come What(ever) May

Come What(Ever) May on Stone Sourin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 1. elokuuta 2006.
Albumin kirjoittaminen alkoi jo vuonna 2003, jolloin laulaja Corey Taylor ja kitaristi James Root tekivät materiaalia heidän toiselle yhtyeelleen, Slipknotille. Tammikuussa 2006 Stone Sour aloitti albumin nauhoittamisen heidän debyyttialbumi "Stone Sour"in seuraajaksi, jonka aikana rumpali Joel Ekman jätti yhtyeen perheasioiden takia. Hänet lopulta korvattiin ex-Soulfly rumpalilla Roy Mayorgalla, joka soitti rumpuja albumilla lukuun ottamatta kahta kappaleista.
Julkaisun jälkeen Stone Sour lähti vuoden kestävälle kiertueelle, joka sisälsi keikkoja useilla alueilla, mukaan lukien Yhdysvallat, Kanada, Japani ja Eurooppa. Albumi sai yleisesti myönteisen arvion. Se sai kiitosta edistyneestä kappaleiden kirjoittamisesta ja musiikkityylistä. Albumi myi kultaa Yhdysvalloissa ja Kanadassa sekä single "30/30-150" oli ehdolla parhaaksi metallikappaaleksi vuoden 2007 Grammy-gaalassa. Kesäkuussa 2007 Stone Sour julkaisi erityispainos version albumista, joka sisälsi kuusi ennenjulkaisematonta kappaletta ja bonus DVD:n, jolla oli kolme musiikkivideoita ja täsypitkä live-esitys bändin Moskovan keikasta. Albumi on Stone Sourin myydyin albumi tähän mennessä, lähinnä menestys singlen "Through Glass" ansiosta.
Sam Taylor

Sam "The Man" L. Taylor (s. 12. heinäkuuta 1916) on yhdysvaltalainen tenorisaksofonisti. 
Taylor teki yhteistyötä mm. Scatman Crothersin, Cootie Williamsin, Lucky Millinderin, Cab Callowayn, Ray Charlesin, Buddy Johnsonin, Louis Jordanin ja Big Joe Turnerin kanssa. Hän johti 1960-luvulla viisihenkistä Blues Chasers -yhtyettään.
Taylor on kärsinyt sydänvaivoista ja joutunut kahteen sydänkirurgiseen toimeenpiteeseen. Hänen poikansa, Bobby Taylor (hänkin blues-muusikko) menehtyi sydänkohtaukseen 1997.
Taylor otettiin Long Island Music Hall of Fameen vuonna 2006.
Pinetop Perkins

Joe Willie ”Pinetop” Perkins (13. heinäkuuta 1913 Belzoni, Mississippi – 21. maaliskuuta 2011 Austin, Texas) oli yhdysvaltalainen blues-muusikko. Hänet valittiin Blues Hall of Fameen vuonna 2003.
Perkins oli kotoisin vaatimattomista oloista ja työskenteli puuvillapelloilla jo seitsemänvuotiaana. Koulunkäynti jäi kolmeen luokkaan. Hän aloitti uransa kitaristina, mutta hänen vasen kätensä vammautui tappelussa Arkansas'ssa. Hän siirtyi pianoon ja teki 1950-luvulla yhteistyötä Earl Hookerin kanssa. Hookerin yhtyeen ohjelmistoon kuului ”Pinetop's Boogie Woogie”, josta hän sai lempinimensä.
Hän siirtyi Illinois'hin ja aloitti levytysuran uudelleen 1968.
Kun Otis Spann lähti Muddy Watersin yhtyeestä, Perkins tuli 1969 pianistiksi hänen tilalleen ja oli mukana 12 vuotta ja soitti kaikilla Watersin viimeisillä studiolevyillä.. Perkins levytti myös Legendary Blues Bandin kanssa. Oman ensilevyn hän teki vasta 1988 ja julkaisi yhteensä viitisentoista palkittua levyä. Hän esiintyi julkisesti vielä yli 90-vuotiaana. Hän loukkaantui liikenneonnettomuudessa vuonna 2004 mutta selvisi lievin vammoin.
Perkins asui Austinissa, Texasissa. Hänelle myönnettiin vuonna 2005 Grammy elinikäisistä saavutuksista musiikin alalla. Vuonna 2007 hän voitti Grammyn kaikkien aikojen vanhimpana esiintyvänä taiteilijana yhtenä "" -levyn esiintyjistä.
Perkinsille oli sovittu esiintyminen Rauma Bluesissa heinäkuussa 2011.
Emil Aaltosen museo

Emil Aaltosen museo on Tampereen Pyynikinrinteellä sijaitseva museo, joka on avattu yleisölle 8. kesäkuuta 2004. Se esittelee teollistumisen kehitystä sekä vuorineuvos Emil Aaltosen elämäntyötä ja taidekokoelmaa. Museo toimii Pyynikinlinnassa, joka oli Aaltosen pitkäaikainen koti.
Emil Aaltosen taidekokoelma.
Historia.
Emil Aaltonen oli jo nuorena kiinnostunut kulttuurista, ja 1920-luvun nousukaudella hän alkoi kerätä taidetta aktiivisesti. Parin vuosikymmenen aikana kenkätehtailija hankki omistukseensa noin 250 teosta. Aaltonen uskoi, että taiteella oli hyviä vaikutuksia ihmisiin. Niinpä tauluja pidettiin esillä muun muassa hänen tehtaidensa konttoreissa. Aaltonen myös lahjoitti taidetta eteenpäin. Sotamuseolle hän antoi muotokuvasarjan, jonka Antti Favén oli maalannut valkoisten upseereista. Aaltosen kuoleman jälkeen kokoelman teoksia on lahjoitettu Tampereen Taideyhdistykselle.
Taiteilijat.
Emil Aaltosen kokoelmassa on pääasiassa vanhaa suomalaista taidetta. Aaltonen arvosti etenkin taiteilijoita, jotka olivat teknisesti taitavia, hallitsivat aiheensa ja osasivat välittää tunnelmia. Hyvä taide oli hänen mielestään esittävää ja ihannoivaa. Aaltosen lempitaiteilijoihin kuuluikin Albert Edelfelt, jonka maalauksissa yhdistyivät realismi ja romantiikka. Modernismista Aaltonen ei innostunut, mutta hän sisällytti silti kokoelmaansa Gabriel Engbergin värikkäitä ekspressionistisia töitä.
Kokoelman taiteilijoista Aleksander Lauréuksen ja Robert Wilhelm Ekmanin töissä näkyy romantiikan vaikutus ja ateljeemaalauksen pitkä perinne. Düsseldorfin koulukuntaa kokoelmassa edustavat Werner Holmberg, Victor Westerholm ja Fanny Churberg, jotka ottivat jo askelia ulkoilmamaalauksen suuntaan. Myöhempää suoranaisempaa naturalismia ja realismia seuranneita taiteilijoita kokoelmassa ovat Albert Edelfelt, Helene Schjerfbeck, Maria Wiik ja Fredrik Ahlstedt.
Aaltonen hankki myös esimerkiksi Adolf von Beckerin, Hjalmar Munsterhjelmin sekä von Wrightin veljesten teoksia. Suomalaisen taiteen lisäksi kokoelmassa on jonkin verran ulkomaista vanhempaa maalaustaidetta.
Teoksia.
Aaltosen taidekokoelmassa on muun muassa seuraavat teokset:
Buckingham Fountain

Buckingham Fountain on suihkulähde Chicagossa, Illinois’n osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Se sijaitsee Grant Park -puistossa kaupungin keskustassa.
__notoc__
Historia.
Suihkulähteen lahjoitti Chicagolle veljensä muiston kunniaksi Kate Buckingham. Se vihittiin käyttöön 26. elokuuta 1927. Buckingham perusti myös "Buckingham Fountain Endowment Fund" -säätiön, jonka tarkoituksena on huolehtia suihkulähteen ylläpidosta, jotta chicagolaiset veronmaksajat eivät joutuisi osallistumaan suihkulähteen kustannuksiin.
Suunnittelu.
Monumentaalisen lähteen suunnittelusta vastasi yhdysvaltalainen arkkitehti Edward H. Bennett. Sen veistokset puolestaan ovat Marcel Loyaun käsialaa. Suihkulähteen esikuvana on ollut Versailles’n palatsin suihkulähde "Latona". Suihkulähde on tehty vaaleanpunaisesta Georgian marmorista, tosin siinä on myös joitain graniittisia osia. Veistokset ovat pronssia.
Suihkulähteen alla on kaksikerroksinen maanalainen pumppuhuone. Sen kolme pumppua suihkuttavat vettä 133 suuttimesta. Kaikkiaan suihkulähteeseen mahtuu vettä 1,5 miljoonaa gallonaa (yli 5,5 miljoonaa litraa). Pumppuja ja kaikkiaan 820 valoa käyttivät alun perin manuaalisesti kaksi koneenkäyttäjää. Valonäytökset automatisoitiin vuonna 1968, minkä jälkeenkin pumppuja käytettiin edelleen manuaalisesti vuoteen 1980 asti, jolloin koko suihkulähde automatisoitiin.
Toiminta.
Suihkulähde on toiminnassa aamukahdeksasta iltayhteentoista joka päivä toukokuun alkupuolelta lokakuun puoliväliin saakka kuitenkin sään mukaan. Vesinäytöksen aikana suihkulähteen keskimmäinen suihku yltää noin 150 jalan korkeuteen. Iltahämärässä vesinäytökseen yhtyvät myös valo- ja musiikkiefektit.
Honeyboy Edwards

David ”Honeyboy” Edwards (28. kesäkuuta 1915 – 29. elokuuta 2011) oli yhdysvaltalainen delta blues -laulaja ja -kitaristi Mississippin osavaltiosta.
Edwards oli Robert Johnsonin ystävä ja läsnä yönä, jona tämä kuoli juotuaan myrkytettyä viskiä. Hän julkaisi muusikonuransa ohessa kirjan "The World Don't Owe Me Nothin"' (1997).
Edwards otettiin Blues Hall of Fameen 1996. Hän kuoli 96-vuotiaana elokuussa 2011.
John Stamos

John Phillip Stamos (s. 19. elokuuta 1963 Cypress, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. 
Ura.
Stamos aloitti uransa yhdysvaltalaisesta saippuasarjasta "General Hospital", jossa hän näytteli vuodet 1982–1984. Vuosina 1987–1995 hän näytteli tilannekomediasarjassa "Full House", ja vuonna 2001 lyhytikäiseksi jääneessä televisiosarjassa "Ilmiantajat". Vuosina 2006–2009 hän näytteli tohtori Tony Gatesia "Teho-osastossa". Lisäksi hän on urallaan toiminut tuottajana sekä vieraillut televisiosarjoissa (muun muassa "Frendit" ja "Glee") ja näytellyt elokuvissa.
Yksityiselämä.
Stamos oli naimisissa näyttelijä Rebecca Romijnin kanssa vuosina 1998–2005.
Herb Jeffries

Herbert ”Herb” Jeffries (24. syyskuuta 1913 Detroit, Michigan – 25. toukokuuta 2014 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko ja näyttelijä.
Elämä ja ura.
Jeffries syntyi amerikanirlantilaisen äidin ja italialais-afrikkalaisen isän poikana Michiganin osavaltion Detroitissa. Isä katosi perheen elämästä, ja äiti ansaitsi elantonsa pitämällä Detroitissa majataloa, jossa vieraili monia mustia muusikoita kiertueillaan. Jo ennen murrosikää Herb Jeffries keräsi rahaa laulamalla kadunkulmissa ja ravintoloissa. Hän jätti koulun kesken ja työskenteli ruokakaupassa. Vapaa-aikanaan hän vietti aikaa tanssiorkesterin muusikoiden kanssa ja katseli ihaillen mykkiä lännenelokuvia paikallisessa elokuvateatterissa.
Jeffries mainitsi Louis Armstrongin henkilönä, joka ensimmäisenä huomasi hänen kykynsä kuultuaan hänen lauluaan eräällä klubilla 1930-luvun alussa ja kirjoitti paperiseen lautasliinaan suosituskirjeen. Pian Jeffries saikin laulajan paikan chicagolaisen Erskine Taten Vendome-orkesterissa. Myöhemmin pianisti ja yhtyeenjohtaja Earl Hines palkkasi Jeffriesin, ja vuosina 1940–1942 Jeffries työskenteli Duke Ellingtonin orkesterissa.
Vapauduttuaan Yhdysvaltojen armeijasta vuonna 1946 Jeffries alkoi tehdä soolouraa matalaäänisenä jazzlaulajana. Hänen tunnuskappaleekseen muodostui ”Flamingo”, ja hän teki arvostettuja tulkintoja myös muun muassa jazzstandardeista ”Angel Eyes”, ”Satin Doll” ja ”Sophisticated Lady”.
Jeffries muutti Ranskaan 1950-luvun alussa, jossa hän avasi Flamingo-nimisen jazzklubin Pariisiin ja toisen Etelä-Ranskaan. Hän palasi elokuvatähdeksi näyttelemällä nimiroolin vuoden 1957 elokuvassa "Calypso Joe", vastanäyttelijänään Angie Dickinson.
Kadonneeksi luultuja kopioita Jeffriesin lännenelokuvista löydettiin 1990-luvulla texasilaisesta varastosta, mikä herätti uutta kiinnostusta hänen elokuvauraansa. Hän näytteli elokuvissa "Harlem on the Prairie" (1937), "Two-Gun Man from Harlem" (1938), "Harlem Rides the Range" (1939) ja "The Bronze Buckaroo" (1939).
Jeffries julkaisi vielä vuonna 1995 albumin "The Bronze Buckaroo (Rides Again)". Hän kuoli sydänongelmiin satavuotiaana toukokuussa 2014. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella. Hän oli naimisissa viidesti.
Hank Locklin

Lawrence Hankins Locklin eli Hank Locklin (15. helmikuuta 1918 McLellan, Florida – 8. maaliskuuta 2009 Brewton, Alabama) oli yhdysvaltalainen country-muusikko ja laulaja-lauluntekijä.
Locklin oli Grand Ole Opryn jäsen. Hänen tunnetuimpia hittejään ovat muiden muassa "Send Me the Pillow That You Dream On", "Geisha Girl" ja "Please Help Me I'm Falling", joka sijoittui Billboard Hot 100 -listalla kahdeksanneksi.
Locklin sai osakseen laajaa huomiota Euroopassa ja varsinkin Irlannissa – hän levyttikin vuonna 1963 albumin "Irish Songs Country Style".
Locklin nähtiin vuonna 2006 Public Broadcasting Servicen "Country Pop Legends" -spesiaalissa, jossa hän esitti laulut "Send Me The Pillow That You Dream On" ja "Please Help Me I'm Falling".
Vincent Sherman

Vincent Sherman (syntyjään Abraham Orovitz; 16. heinäkuuta 1906 Vienna, Georgia – 18. kesäkuuta 2006 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hänen elokuviaan ovat "Naisen valta" ("Mr. Skeffington", 1944), "Nora Prentiss" (1947) sekä "Mies Philadelphiasta" ("The Young Philadelphians", 1959). 
Sherman työskenteli lisäksi television parissa ohjaten muun muassa sarjaa "Waltonin perhe". Hänen keskeisimmät elokuvansa ovat 1940- ja 1950-luvuilta.
Sherman kuoli Los Angelesissa 99-vuotiaana, vain hieman ennen kuin olisi täyttänyt 100.
Pulisongit

Pulisongeilla eli poskiparralla tarkoitetaan korvien etupuolella kasvavaa ja hiusrajasta leuan takaosiin asti kasvavaa karvoitusta, jota esiintyy pääsääntöisesti miehillä. Viiksien tapaan pulisongeiksi sanotaan karvoitusta, jonka ympärillä kasvava karva on ajettu pois. Tämä antaa mahdollisuuden useisiin eri variaatioihin. Pulisongit olivat erittäin suosittuja varsinkin 1970-luvulla muun muassa Elvis Presleyn myötä. Pulisongit ovat olleet suosiossa myös rockabilly- ja rock and roll -muusikoiden piireissä aina 1950-luvulta lähtien.
Monet juutalaiset antavat pulisonkien kasvaa huomattavan pitkiksikin, näitä kutsutaan sanalla "payot".
Keikyū-rautatiet

Keihin kyūkō -rautatiet (), lyhyemmin Keikyū-rautatiet (), on japanilainen rautatieyhtiö, joka toimii Suur-Tokion alueella Tokion metropolissa ja Kanagawan prefektuurissa. Se luetaan suurten yksityisten rautatieyhtiöiden ("ōte-shitetsu") joukkoon. Keikyūn linjat yhdistävät Tokion sen eteläpuolen kaupunkeihin, Kawasakiin, Jokohamaan ja Yokosukaan, sekä muihin paikkakuntiin Miuran niemimaalla. Yhtiön nimi "Keihin" (京浜) viittaa Tokioon (東京) ja Jokohamaan (横浜). Keikyūn rautatielinjojen yhteispituus on 87,0 kilometriä. Vuonna 2016 sen asemien yhteenlaskettu päivittäinen matkustajamäärä oli keskimäärin noin 2,58 miljoonaa. Keikyū on osa Keikyū Groupia, jonka muut yritykset toimivat muun muassa liikenteen, logistiikan, kiinteistönvälityksen ja vapaa-ajan palveluiden aloilla.
Yhtiöllä on 1 856 työntekijää (vuonna 2017). Sen pääkonttori sijaitsee Tokion Minaton erillisalueen Takanawan kaupunginosassa. 
Historia.
Keikyū-rautateiden juuret ovat vuonna 1898 perustetussa Daishi-sähkörautatiessä (), joka aloitti liikennöinnin vuoden 1899 tammikuussa. Se oli siten Japanin kolmas ja Kantōn alueen ensimmäinen sähkörautatie. Jo saman vuoden huhtikuussa yritys muutti nimensä Keihin-sähkörautatieksi (). 
Toisen maailmansodan aikana yritys liitettiin Tōkyū-rautateihin yhdessä Odakyū-rautateiden kanssa, mutta sodan päättymisen jälkeen vuonna 1948 se sai takaisin itsenäisyytensä Keihin kyūkō -rautateinä.
Linjat.
Keikyū-rautateiden päälinja liittää Tokion Sengakujin ja Shinagawan rautatieasemat etelään Kawasakiin, Jokohamaan ja lopulta Uragaan Miuran niemimaalla. Muut linjat haarautuvat tästä päälinjasta.
Keikyūn lentoasemalinja liikennöi Hanedan lentoasemalle, ja pohjoisessa yhtiö harjoittaa läpiajoliikennettä muiden rautatieyhtiöiden linjoille: Tokion metroon Toein Asakusa-linjalle ja sen kautta Keisei-rautateiden verkostoon ja Hokusō-linjalle.
Kalusto.
Nykyinen:
Entinen: