tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Naapurinvaaran työväentalo

Naapurinvaaran työväentalo sijaitsee Sotkamossa Naapurinvaaran kylässä. 
Historia.
Naapurinvaaralle perustettiin työväenyhdistys vuonna 1907. Yhdistys rakensi työväentalon vuonna 1911. Sisällissodan jälkeen vuoden 1918 loppupuolella talo joksikin aikaa takavarikoitiin, mutta takavarikko peruttiin vuonna 1919. Lokakuussa 1920 yhdistys erosi Sosialidemokraattisesta puolueesta (SDP) ja liittyi Suomen Sosialistiseen Työväenpuolueeseen (SSTP). SSTP lakkautettiin vuonna 1923, ja yhdistys liittyi takaisin Sosialidemokraattiseen puolueeseen. Sen jälkeen puoluevaihdoksia ei ole tapahtunut. Vuonna 1993 kaksi sotkamolaista työväenyhdistystä liittyi Naapurinvaaran työväenyhdistykseen, ja yhdistys muutti nimensä Sotkamon Sosialidemokraatit ry:ksi.
Työväentalon tontin omistussuhteet olivat epäselvät. Oliko tontti oma vai vuokralla? Vuonna 1910 tontista oli tehty kauppakirja, mutta tonttia ei jostakin syystä lohkottu. Asiaa käsiteltiin yhdistyksen kokouksissa 1950- ja 1960-luvuilla, mutta tuolloin asiaan ei saatu selvyyttä. Vuonna 1998 työväenyhdistys haki tonttiin lainhuutoa Kajaanin käräjäoikeudelta, joka myönsi lainhuudon 31.12.1998.
Rakennus.
Naapurinvaaran työväentalo rakennettiin kylän kantataloihin kuuluvasta Korholasta hankitulle tontille vuonna 1911. Aluksi talossa oli kolme huonetta, sali ja keittiö, huoneistoalan ollessa 78 m². Näyttämön alle tehtiin betoninen kellari, mikä tuolloin oli uutta. Suurimmaksi osaksi talo rakennettiin talkoilla. Yhdistyksen miesjäsenillä oli velvollisuus tehdä viikko töitä rakennushankkeessa. Vuonna 1926 taloa laajennettiin rakentamalla ravintola, näyttämö ja eteistilat. Laajennusosa oli 66 m².
Vuonna 1947 taloa remontoitiin laajasti. Uunit vaihdettiin rautakamiinoihin, ja uunien tiilet käytettiin piippujen muuraamiseen. Vuonna 1950 taloon hankittiin äänilevylaitteet. Vuonna 1957 talo yritettiin polttaa, yritys ei kuitenkaan onnistunut. Työväentalo korjattiin ja päällystettiin seinäpintoja. Vuonna 1978 talon vesikate uusittiin asentamalla peltikatto.
Kulttuurihistorialliset arvot.
Talo on vanhin sotkamolainen pystyssä oleva työväentalo. Se on asultaan alkuperäinen niin sisältä kuin ulkoa. Talo on maalattu punamullalla, ja ikkunoiden pielet ovat valkoiset. Maakunnallisesti arvokas rakennus kuuluu valtakunnallisesti arvokkaaseen Naapurinvaaran rakennettuun kulttuuriympäristöön. Rapistuneen talon korjauksiin ei 2000-luvulla enää riittänyt varoja eikä resursseja. Huhtikuussa 2006 päätettiin lahjoittaa talo tontteineen alkuperäisen kantatilan omistajille.
Talon käyttö.
Työväentalo oli vuosikymmeniä vilkkaassa käytössä. Kokouskäytön lisäksi siellä järjestettiin iltamia ja tansseja. 1950-luvulla talossa näytettiin elokuvia. Taloa vuokrattiin myös ulkopuolisten käyttöön.
Zucker

Zucker on saksalais- ja juutalaisperäinen sukunimi, joka tarkoittaa suomeksi "sokeri". Merkittäviä henkilöitä ovat muun muassa:
Pukinmäkitalo

Pukinmäkitalo on Helsingin Pukinmäen kaupunginosassa sijaitseva julkinen rakennus, jossa toimivat Pukinmäen kirjasto, Pukinmäenkaaren peruskoulu ja Helsingin työväenopisto. Pukinmäkitalo sijaitsee Pukinmäen urheilupuiston luoteiskulmassa osoitteessa Kenttäkuja 12.
Rakennuksen ensimmäinen osa oli Kaarlo Leppäsen suunnittelema vuonna 1985 valmistunut yläasteen koulu, joka sisälsi myös Pukinmäen ensimmäiset varta vasten kirjastoksi suunnitellut tilat. Rakennusta laajennettiin Sinikka Kouvon ja Raimo Partasen suunnittelemana vuonna 2000, jolloin se sai nimen Pukinmäkitalo. Talon kaksikerroksinen ruokalasali toimii monitoimitilana ja juhlien pitopaikkana.
Talon sisäpihalla on Olli Salon graniittinen veistossarja "Purukumin kolme hetkeä" (2000). Pukinmäen kirjaston aulassa on Nina Ternon pronssinen lammasveistos "Kevät" (1983) sekä lähistöllä asuneen säveltäjä Erkki Melartinin kodista siirretty kirjastonurkkaus. Koulun salissa on Melartinille kuulunut flyygeli.
Mesipistiäismäiset

Mesipistiäismäiset (Apoidea) on hoikkatyvisten alalahkoon kuuluva yläheimo. Se jakautuu kahteen ryhmään, jotka ovat petopistiäiset ja mesipistiäiset. Petopistiäisiin kuuluvat muun muassa kirvapistiäiset (Pemphredonidae) ja otapistiäiset ("Psenidae"). Mesipistiäisiin kuuluvat muun muassa aitomehiläiset (Apidae) ja maamehiläiset (Andrenidae). Mesipistiäismäisiin kuuluvia hyönteisiä houkutellaan niin sanottuihin hyönteishotelleihin, joiden avulla pyritään lisäämään hyönteisten määrää kaupungeissa.
Oksana Žolnovytš

Oksana Ivanivna Žolnovytš (; s. 21. helmikuuta 1971) on ukrainalainen poliitikko, joka on toiminut Ukrainan sosiaaliministerinä helmikuusta 2022 lähtien.
Žolnovytš syntyi Lvivissä. Hän opiskeli oikeustiedettä Lvivin yliopistossa ja valmistui vuonna 2001. Vuosina 2001–2002 hän toimi opettajana Stryin maatalaousoppilaitoksessa. Vuosina 2001–2005 hän suoritti jatko-opintoja Lvivin yliopiston työ-, maatalous- ja ympäristöoikeuden laitoksella; vuonna 2008 hän väitteli oikeustieteiden kandidaatiksi. Vuosina 2005–2009 hän toimi Lvivin yliopiston työ-, maatalous- ja ympäristöoikeuden laitoksella assistenttina. Vuonna 2009 hänestä tuli laillistettu asianajaja. Vuosina 2010–2016 hän toimi dosenttina Lvivin yliopiston työ-, maatalous- ja ympäristöoikeuden laitoksella ja vuosina 2016–2019 sosiaalioikeuden laitoksella. Vuoden 2014 parlamenttivaaleissa hän oli ehdolla Ukrainan parlamenttiin eli Verh’ovna Radaan Syla ljudei -puolueen listan 8:ntena, muttei tullut valituksi. Vuoden 2015 paikallisvaaleissa hän pyrki myös Lvivin pormestariksi, Lvivin kaupunginvaltuustoon sekä Lvivin aluevaltuustoon, muttei tullut valituksi. Vuosina 2017–2019 hän toimi Lvivin liikuntatieteellisen valtionyliopiston rehtorin avustajana. Vuosina 2019–2020 hän toimi Ukrainan sosiaaliministerin neuvonantajana. Vuosina 2020–2022 hän toimi Ukrainan presidentinkanslian sosiaali- ja terveyspoliittisen osaston johtajana. Heinäkuussa 2022 hänet nimitettiin Ukrainan sosiaaliministeriksi.
Ihor Klymenko

Ihor Volodymyrovytš Klymenko (; s. 25. lokakuuta 1972) on ukrainalainen poliisi, joka on toiminut Ukrainan sisäministerinä tammikuusta 2023 lähtien. Vuosina 2019–2022 hän toimi Ukrainan poliisin johtajana.
Klymenko syntyi Kiovassa. Hän opiskeli vuosina 1989–1994 Harkovan sotatieteellisessä yliopistossa. Vuosina 1994–1997 hän palveli Ukrainan asevoimissa. Vuosina 1998–2015 hän työskenteli Ukrainan sisäasiainministeriössä. Vuonna 2014 hän valmistui oikeustieteen maisteriksi Dnipropetrovskin valtiollisesta sisäasiain yliopistosta. Vuonna 2013 hän väitteli psykologisten tieteiden kandidaatiksi ja vuonna 2019 psykologisten tieteiden tohtoriksi. Vuosina 2015–2018 hän työskenteli Ukrainan poliisin henkilöstöosaston johtajana. Vuosina 2018–2019 hän toimi Ukrainan poliisin varajohtajana ja vuosina 2019–2022 johtajana. Ukrainan sisäministeri Denys Monastyrskyin kuoltua helikopterin maahansyöksyssä tammikuussa 2023 Klymenko nimitettiin virkaatekeväksi sisäministeriksi ja myöhemmin varsinaiseksi sisäministeriksi.
Julija Laputina

Julija Anatolijivna Laputina (; s. 1967) on ukrainalainen tiedustelu-upseeri ja poliitikko, joka on toiminut Ukrainan veteraaniministerinä vuodesta 2020 lähtien.
Laputina syntyi Kiovassa. Vuonna 1988 hän valmistui liikunnanopettajaksi ja valmentajaksi Kiovan liikuntatieteellisestä valtionyliopistosta. Hän opiskeli oikeustiedettä Ukrainan turvallisuuspalvelun akatemiassa ja valmistui vuonna 1996. Lisäksi hän on väitellyt psykologisten tieteiden kandidaatiksi. Vuosina 1988–1992 hän toimi tutkijana Ukrainan psykologisessa tutkimuslaitoksessa. Vuosina 1992–2020 hän työskenteli Ukrainan turvallisuuspalvelussa. Vuonna 1994 hän osallistui Krimillä separatisminvastaisiin operaatioihin. Vuonna 2014 hän osallistui terrorisminvastaiseen operaatioon Itä-Ukrainan Slovjanskissa ja Kramatorskissa. Joulukuussa 2020 hänet nimitettiin Ukrainan veteraaniministeriksi. Sotilasarvoltaan Laputina on kenraalimajuri.
Viktor Ljaško

Viktor Kyrylovytš Ljaško (; s. 24. huhtikuuta 1980) on ukrainalainen lääkäri ja poliitikko, joka on toiminut Ukrainan terveysministerinä vuodesta 2021 lähtien.
Ljaško syntyi Osovan kylässä Dubrovytsjan piirissä (nykyinen Sarnyn piiri) Rivnen alueella. Hän valmistui lääkäriksi Bohomoletsin kansallisesta lääketieteellisestä yliopistosta vuonna 2003. Vuonna 2015 hän valmistui terveydenhuollon julkishallinnon maisteriksi Ukrainan kansallisesta julkishallintoakatemiasta. Vuosina 2003–2010 hän työskenteli Ukrainan valtiollisen terveyspalvelun palveluksessa Kiovan alueella. Vuosina 2010–2013 hän toimi Ukrainan terveysministeriön pääasiantuntijana ja myöhemmin valtiollisen terveyspalvelun johtajana. Vuosina 2013–2014 hän toimi valtiollisen terveyspalvelun Kiovan alueen laboratoriokeskuksen johtajana. Vuosina 2014–2018 hän toimi Infektsijnyi kontrol v Ukrajini -järjestön (’tartuntatautien hallinta Ukrainassa’) johtajana. Vuosina 2015–2018 hän toimi Yhdysvaltain kehitysyhteistyöviraston HIV-palvelujen uudistamiseen keskittyvän projektin konsulttina. Vuosina 2018–2019 hän toimi Ukrainan terveysministeriön kansanterveyskeskuksen varajohtajana. Vuonna 2019 hänet nimitettiin varaterveysministeriksi ja toukokuussa 2021 terveysministeriksi.
Aarne Hamara

Aarne Antero Hamara (29. syyskuuta 1910 Kemijärvi – 23. toukokuuta 1966) oli suomalainen Kemijärveltä kotoisin ollut taidemaalari.
Hamara asui nuorena eri paikkakunnilla Lapissa. Hän suoritti kirjekursseina piirustuskursseja mutta oli muuten itseoppinut taiteilija. Hän oli Lapissa matkustelleen graafikko Aukusti Tuhkan mukana ja sai tältä opastusta piirustuksessa ja maalauksessa. 1930-luvulla Hamara tutustui Uuno Särkelään ja Einari Junttilaan, ja he toimivat yhdessä 1940-lopulta alkaen A. E. Järvisen perustaman Taideseura Seitapiirin puitteissa.
Hamara teki maisemamaalausmatkoja Lapissa Inariin, Pallas-, Ounas-, Pyhä- ja Suomutuntureille sekä Kemijärvelle. Viimeisinä vuosinaan hän lopetti nämä matkat terveyssyistä ja keskittyi muotokuvamaalaukseen.
Aarne Hamaran maalauksia on Kemin taidemuseon kokoelmissa sekä Lapin kuntien ja yksityisten omistuksessa.
MENA

MENA on akronyymi englannin kielen ilmaisusta ""Middle East" "and North Africa"." MENA tarkoittaa vaihtelevaa joukkoa näillä alueilla sijaitsevia maita. Kansainvälisillä järjestöillä on toisistaan poikkeavia määritelmiä MENA-alueen rajoista. Joskus myös Afganistan, Pakistan ja Etiopia on laskettu mukaan.
Käsitettä käyttävät hieman vaihtelevin merkityksin Maailmanpankki, Unicef ja monet muut järjestöt.
Dnipron valtiollinen sisäasiain yliopisto

Dnipron valtiollinen sisäasiain yliopisto (}) on Ukrainassa Dniprossa toimiva julkinen yliopisto. Yliopisto on Ukrainan sisäasiainministeriön ja opetusministeriön alainen korkeakoulu. Opetusta annetaan kaikilla tasoilla kandidaattivaiheesta post doc -vaiheeseen. Yliopistossa on kuusi tiedekuntaa. Se julkaisee kahta tieteellistä julkaisua: "Naukovyi visnyk Dniprovskoho deržavnoho universytetu vnutrišnih’ sprav" ja "Philosophy, Economics and Law Review".
Ammoniumvetyfosfaatti

Ammoniumvetyfosfaatti ((NH4)2HPO4) eli diammoniumfosfaatti on ammonium- ja vetyfosfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa lannoitteena ja palonsuoja-aineena.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa ammoniumvetyfosfaatti on valkoista kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on monokliininen. Aine liukenee erittäin hyvin veteen, ja liuos on heikosti emäksinen. Kuumennettaessa ammoniumvetyfosfaatti alkaa hajota ammoniakiksi ja ammoniumdivetyfosfaatiksi noin 70 °C:n lämpötilassa.
Ammoniumvetyfosfaattia valmistetaan ammoniakki- ja fosforihappoliuosten reaktiolla, ja muodostuva tuote kuivataan ruiskukuivaimella.
2 NH3 + H3PO4 → (NH4)2HPO4 
Ammoniumvetyfosfaattia käytetään runsaasti lannoitteena. Muita käyttökohteita ovat paperin ja tekstiilien palonsuojakäsittelyt, metallien juottamisessa fluksina, tulitikkujen valmistus, apuaineena villan värjäyksessä ja apuaineena viinien valmistuksessa.
John Richardson (näyttelijä)

John Richardson (19. tammikuuta 1934 – 5. tammikuuta 2021) oli englantilainen näyttelijä.
Richardson teki aluksi sivurooleja 1950-luvun lopussa. Hänen läpimurtoroolinsa oli vuoden 1965 elokuvassa "Kuolematon kuningatar", jossa hänen vastanäyttelijänsä oli Ursula Andress. Vuonna 1966 Richardson oli miespääosassa elokuvassa Miljoona vuotta eKr. Naispääosassa oli Raquel Welch. 
Richardson esiintyi urallaan useissa Hammer Filmsin ja Seven Arts -tuotantoyhtiöiden elokuvissa. Hän näytteli joissakin spagettiwesterneissä ja 1970-luvulla muissa italialaisissa elokuvissa.
Richardson oli myös ehdolla James Bondin rooliin Sean Conneryn lopetettua Bondin näyttelemisen. Osaan valittiin kuitenkin George Lazenby.
Richardson kuoli 5. tammikuuta 2021 koronavirustautiin.
Pavlo Rjabikin

Pavlo Borysovytš Rjabikin (; s. 6. kesäkuuta 1965) on ukrainalainen poliitikko, joka toimi Ukrainan strategisten teollisuudenalojen ministerinä vuosina 2021–2023.
Rjabikin syntyi Kiovassa. Hän opiskeli oikeustiedettä Kiovan kansallisessa yliopistossa. Vuosina 2000–2005 hän istui sitoutumattomana kansanedustajana Ukrainan parlamentissa eli Verh’ovna Radassa mykolajivilaisen vaalipiirin edustajana. Vuosina 2005–2006 hän toimi varaliikenne- ja viestintäministerinä. Vuosina 2009–2010 hän toimi Ukrainan Tanskan-suurlähettiläänä. Vuoden 2012 parlamenttivaaleissa hänet valittiin Verh’ovna Radaan UDAR-puolueen listan 28:ntena. Vuosina 2014–2015 hän toimi Kiovan kaupunginhallinnon varajohtajana. Vuosina 2017–2020 hän toimi Boryspilin kansainvälisen lentoaseman toimitusjohtajana. Vuosina 2020–2021 hän toimi Ukrainan tullipalvelun johtajana. Marraskuussa 2021 hänet nimitettiin Ukrainan strategisten teollisuudenalojen ministeriksi. Maaliskuussa 2023 Verh’ovna Rada erotti hänet virasta ja nimitti hänen seuraajakseen Oleksandr Kamyšinin.
Mykola Solskyi

Mykola Tarasovytš Solskyi (; s. 22. toukokuuta 1979) on ukrainalainen poliitikko, joka on toiminut Ukrainan maatalous- ja ravintoministerinä vuosina 2022–2024.
Solskyi syntyi Rosoh’yn kylässä, Staryi Sambirin piirissä (nykyinen Sambirin piiri) Lvivin alueella. Hän opiskeli vuosina 1995–2000 oikeustiedettä Lvivin yliopistossa. Vuosina 2000–2003 hän työskenteli lakimiehenä. Vuosina 2003–2014 hän toimi lakiasiaintoimiston toimitusjohtajana ja vuosina 2014–2019 varatoimitusjohtajana. Vuoden 2019 parlamenttivaaleissa Solskyi valittiin Ukrainan parlamenttiin eli Verh’ovna Radaan Kansan palvelija -puolueen listan 125:ntenä, sitoutumattomana ehdokkaana. Maaliskuussa 2022 hänet nimitettiin maatalous- ja ravintoministeriksi, minkä myötä hän erosi kansanedustajan virasta.
Huhtikuussa 2024 Ukrainan korruptiontorjuntaan erikoistunut syyttäjä (SAPO) määräsi Solskyin pidätyksen. Häntä syytettiin valtion maiden anastamisesta. Solskyi vapautettiin pidätyksen jälkeen takuita vastaan. Solskyi jätti erohakemuksen ministerin tehtävistään, minkä Ukrainan parlamentti hyväksyi äänestyksellä 9. toukokuuta 2024.
Ruslan Strilets

Ruslan Oleksandrovytš Strilets (; s. 30. kesäkuuta 1984) on ukrainalainen poliitikko, joka on toiminut Ukrainan ympäristönsuojelu- ja luonnonvaraministerinä vuodesta 2022 lähtien.
Strilets syntyi Dnipropetrovskissa. Hän on opiskellut kansainvälistä taloustiedettä Dnipropetrovskin kansallisessa yliopistossa, oikeustiedettä Dnipropetrovskin valtiollisessa sisäasiain yliopistossa, ekologiaa ja ympäristönsuojelua Prydniprovskan yhdyskuntasuunnittelun ja arkkitehtuurin valtionakatemiassa sekä hallintotieteitä ja johtamista Dnipropetrovskin alueen julkishallintoinstituutissa. Vuosina 2007–2019 hän työskenteli Dnipropetrovskin aluehallinnossa. Vuosina 2019–2020 hän toim Ukrainan energia- ja ympäristönsuojeluministeriön jätehuolto-, ympäristöturvallisuus- ja kiertotalousosaston varajohtajana. Vuonna 2020 hänet nimitettiin digitaalikehityksestä, digitaalisesta muutoksesta ja digitalisaatiosta vastaavaksi ympäristönsuojelu- ja luonnonvara-asiain varaministeriksi. Marraskuussa 2021 hänet nimitettiin virkaatekeväksi ympäristönsuojelu- ja luonnonvaraministeriksi, ja huhtikuussa 2022 hänet nimitettiin varsinaiseksi ministeriksi.
Oleksandr Tkatšenko

Oleksandr Vladyslavovytš Tkatšenko (; s. 22. tammikuuta 1966) on ukrainalainen journalisti ja poliitikko, joka on toiminut Ukrainan kulttuuri- ja informaatioministerinä vuodesta 2020 lähtien.
Tkatšenko syntyi Kiovassa. Hän opiskeli journalismia Kiovan yliopistossa ja valmistui vuonna 1990. Vuosina 1988–1991 hän työskenteli televisiojuontajana. Vuosina 1991–1994 hän toimi Reuters-uutistoimiston Ukrainan-kirjeenvaihtajana. Vuosina 1994–1999 hän toimi Nova mova -tuotantoyhtiön toimitusjohtajana. Vuosina 1996–1997 hän toimi 1+1-televisiokanavan varapäätuottajana. Vuosina 1999–2005 hän toimi Novyi kanal -televisiokanavan johtajana. Vuosina 2000–2001 hän toimi pääministeri Viktor Juštšenkon neuvonantajana. Vuosina 2008–2019 hän toimi 1+1 media -yhtiön toimitusjohtajana. Vuoden 2019 parlamenttivaaleissa hänet valittiin Ukrainan parlamenttiin eli Verh’ovna Radaan Kansan palvelija -puolueen listan yhdeksäntenä, sitoutumattomana ehdokkaana. Kesäkuussa 2020 hänet nimitettiin Ukrainan kulttuuri- ja informaatioministeriksi, minkä myötä hän erosi kansanedustajan tehtävästä.
Serhi Škarlet

Serhi Mykolajovytš Škarlet (; s. 19. lokakuuta 1972) on ukrainalainen poliitikko, joka toimi Ukrainan opetus- ja tiedeministerinä vuosina 2020–2023.
Škarlet syntyi Qo‘qonissa eli Kokandissa Uzbekistanissa. Hän opiskeli vuosina 1989–1995 Kiovan polyteknisessä instituutissa ja vuosina 1995–1996 Tšernihivin polyteknisen instituutin rahoituksen ja taloustieteen instituutissa. Vuosina 1996–1998 hän toimi opettajana Tšernihivin polyteknisessä instituutissa. Vuosina 1998–2001 hän toimi vanhempana lehtorina Tšernihivin teknillisessä valtionyliopistossa. Vuosina 1999–2003 hän toimi Ukrainan kansainvälisen teknillis-tieteellisen yliopiston Tšernihivin instituutin vararehtorina. Vuonna 2000 hän väitteli taloustieteiden kandidaatiksi. Vuosina 2001–2003 hän toimi apulaisprofessorina Tšernihivin teknillisen valtionyliopiston laskentatoimen osastolla. Vuonna 2001 hänet nimitettiin Ukrainan kansainvälisen teknillis-tieteellisen yliopiston Tšernihivin instituutin rehtoriksi, ja vuonna 2006 hänet nimitettiin instituutissa professoriksi. Vuonna 2008 hän väitteli tohtoriksi; samana vuonna hänet nimitettiin professoriksi. Vuonna 2010 hänet nimitettiin Tšernihivin teknillisen valtionyliopiston rehtoriksi. Kesäkuussa 2020 hänet nimitettiin virkaatekeväksi opetus- ja tiedeministeriksi; joulukuussa hänet nimitettiin varsinaiseksi ministeriksi. Maaliskuussa 2023 Verh’ovna Rada erotti hänet virasta ja nimitti hänen seuraajakseen Oksen Lisovyin.
Les Ayvelles

Les Ayvelles on kunta Pohjois-Ranskassa Ardennesin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee Maas-joen varrella, noin seitsemän kilometriä Charleville-Mézièresin kaupungista etelään.
Ranskan hävittyä Saksan–Ranskan sodan vuonna 1870, alkoivat ranskalaiset rakentamaan Seré de Rivièresin puolustusjärjestelmää. Siihen kuului linnoituksia Ranskan rajaseudulle. Yksi linnoituksista, "Fort des Ayvelles", rakennettiin Les Ayvellesin ja sen naapurikunnan Villers-Semeusen alueelle. Linnoitus on nykyään museokohde jossa voi tutustua Ranskan historiaan vuosina 1870–1914.
Vikenti H’voika

Vikenti Vjatšeslavovytš H’voika (; 21. helmikuuta 1850 Semin, Böömi –  20. elokuuta 1914) oli tšekkiläissyntyinen ukrainalainen arkeologi.
H’voika syntyi 21. helmikuuta 1850 Semínin kylässä Böömin kuningaskunnassa (silloin osa Itävallan keisarikuntaa). Valmistuttuaan Chrudimin kauppa-akatemiasta hän asui jonkin aikaa Prahassa ennen muuttoaan 27-vuotiaana Kiovaan, jossa hän työskenteli opettajana. Hän kiinnitti huomionsa arkeologiaan 1890-luvulla ja teki kaivauksia Kiovan ja Dneprin alueella. Hän oli Kiovan antiikki- ja taidemuseon, nykyisen kansallisen ja historiallisen museon perustajia. Hän oli myös sen arkeologisen kokoelman ensimmäinen kuraattori. 
H’voika löysi Tripoljen kulttuurin Ukrainasta. Hänen löytönsä tarkka vuosi on epävarma. Hän esitteli löytönsä vuonna 1897 11. arkeologien kongressissa. Sama kulttuuri löydettiin suunnilleen samaan aikaan Romaiastasta, jossa sitä kutsuttiin Cucuteni-kulttuuriksi.
H’voika kuoli Kiovassa 20. lokakuuta 1914. Hänet on haudattu Baikoven hautausmaalle.
Oskar Øksnes

Oskar Øksnes (11. huhtikuuta 1921 Kvam – 27. maaliskuuta 1999) oli norjalainen työväenpuolueen poliitikko. Hän toimi Norjan maatalousministerinä vuosina 1976–1981. Koulutukseltaan hän oli agronomi.
Bourg-Fidèle

Bourg-Fidèle on kunta Pohjois-Ranskassa Ardennesin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee noin 27 kilometriä Charleville-Mézièresin kaupungista luoteeseen.
Bourg-Fidèle on alkujaan hugenottikaupunki, jonka perusti 1500-luvulla Porcienin prinssi Antoine de Croy. Vuonna 1969 kylässä kuvattiin Claude Autant-Laran elokuva "Les Patates", jossa kyläläiset saivat esiintyä.
Kylässä on entiseen valimoon tehty museo "Ėcomusée Au Sable de Forge", johon on kerätty alaan liittyviä työkaluja, koneita ja esineitä.
Arne Nilsen

Arne Nilsen (21. tammikuuta 1924 Bergen – 16. huhtikuuta 2020 Voss) oli norjalainen työväenpuolueen poliitikko. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1965–1985 ja toimi Norjan kunta- ja työministerinä 1978–1979 sekä sosiaaliministerinä 1979–1981. Vuosina 1959–1963 hän oli Vossin pormestari ja 1981–1985 Odelstingetin puhemies.
A. E. Takeva

August Evert Takeva, sukunimi aik. "Gustafsson" (9. syyskuuta 1883 Viipuri – 1963 Tenhola) oli suomalainen karjatalouskonsulentti ja tietokirjailija. Hän asui Hyvinkäällä.
Takeva kävi koulunsa Viipurissa ja suoritti 1904 Kurkijoen ylemmän maanviljelyskoulukurssin. Takeva toimi 1907–1912 Jokioisten tilojen karja- ja meijeritalouden johtajana ja vuosina 1916–1919 Osakeyhtiö Parviaisen tiloilla tilanhoitajana. Hän toimi myös tarkastusassistenttina Nastolassa ja yksityisenä maanviljelijänä Suistamon Siilinmäellä, oli mukana osuustoiminnassa ja oli maamiesseuran luottamusmiehenä. Takeva teki matkoja Tanskaan, Ruotsiin ja Venäjälle. Venäjällä hän oli Moskovassa Petrovska-Razumovskajan akatemian kotieläintaloudellisella osastolla assistenttina.
Vuonna 1920 Takeva tuli Suomen Ayrshireyhdistyksen palvelukseen konsulentiksi. Hän piti esitelmiä, toimi neuvojana ja eläinten arvostelijana sekä järjesti näyttelyitä ja kantakirjaanottotilaisuuksia. Hän toimi karjataloudellisten ammattilehtien avustajana ja julkaisi alan tietokirjoja.
Julkaisuja.
Nimimerkillä "A. E. T.":
Räntämäen pienoiskivikirkko

Räntämäen pienoiskivikirkko on Jämsässä Auvilan kartanon mailla sijaitseva pieni kivikirkko. Kirkon ja siihen kuuluneen hirsisen pienoispappilan rakensivat 1847 Porvoon lukiota 1840-luvulla käyneet Auvilan kartanon omistaneen Grönholmin perheen viisi poikaa, joista kolme aikoi opiskella papeiksi. He muodostivat keskuudestaan myös pienoisseurakunnan. Tarkoituksena lienee ollut etukäteen perehtyminen tuleviin kirkollisiin tehtäviin. Porvoon lukion rehtorina oli tähän aikaa runoilija J. L. Runeberg. 
Kirkossa saarnattiin sunnuntaisin ja kirkon tornissa oli pieni kello, jota soitettiin ennen jumalanpalveluksen alkua. Kirkossa oli erään Lindhin maalama alttaritaulu, numerotaulu, pieni kynttiläkruunu katossa ja kynttilöiden kiinnikkeet seinillä. Kirkon arkistoa on säilynyt Auvilan kartanossa. Arkistoon kuuluu muun muassa kirkonkirjoja seurakuntalaisista, kirkkolakikirja, tilikirja, virsikirja, kirkkokäsikirja, päiväkirja seurakunnan tapahtumista, seurakunnan historia ja käsinkirjoitetun "Räntämäki Tidning" -lehden numeroita.
Kirkon rakentaneista Grönholmin veljeksistä kaksi Fredrik Johan Grönholm (1824–1854) ja Otto Ferdinand Grönholm (1827–1855) vihittiin papeiksi, mutta he kuolivat jo nuorina. Kolmas veli ja kirkkohankkeen johtaja Alfred Achates Grönholm kuoli jo ollessaan Porvoon lukion viimeisellä luokalla. Seurakunnassa olivat mukana myös Jämsän silloisen kirkkoherran Nordströmin pojat, jotka opiskelivat teologiaa Helsingin yliopistossa.
Kaisu Juusela

Kaisu Juusela (s. 1943 Töysä) on suomalainen kielitieteilijä. Hän toimi pitkään Helsingin yliopiston suomen kielen oppiaineessa amanuenssina. Hän työskenteli murteiden morfologista aineistoa tallentaneessa Muoto-opin arkistossa assistenttina vuodesta 1969 ja myöhemmin amanuenssina ja Muoto-opin arkiston johtajana eläkkeelle jäämiseensä vuoteen 2006 saakka. Kevätlukukauden 1991 hän työskenteli Tampereen yliopistossa suomen kielen apulaisprofessorina. Helsingin yliopiston dosentuurin hän sai 1999.
Tutkijana hän on erikoistunut kielellisen variaation tutkimukseen, erityisesti murteiden morfologiaan. Väitöskirjansa "Törmäysmurteen variaatiosta: Jälkitavun" i"-loppuisen diftongin edustus Töysän murteessa" hän teki alkuperäisen kotipaikkakuntansa Töysän murteen länsi- ja itämurteisista piirteistä. Se valmistui 1989.
Valtaosan työurastaan Juusela käytti kieliaineistojen keruun ja niiden organisoinnin parissa: Muoto-opin arkistoon saatiin kerrytetyksi 500 000 kieliopillisin koodein varustettua arkistolippua aluksi professori Terho Itkosen ja sittemmin Juuselan johdolla. Kieliopillinen koodaus selostetaan Muoto-opin arkiston keruuoppaassa. Juusela oli kertyneen aineiston digitoinnissa kehityksen kärjessä: Muoto-opin arkiston digitointi aloitettiin jo 2000-luvun alussa Suomen Akatemian hankkeessa "Electronic Morphology Archives for Finnish Dialects".
Kotikielen Seurassa Kaisu Juusela toimi rahastonhoitajana 1973–1992 ja toisena varaesimiehenä 1993–2003. Kunniajäseneksi hänet kutsuttiin 2006. Aikakauslehti Virittäjän toimituksessa Juusela toimi kirjallisuustoimittajana 1977–1988. Vuonna 2006 hän julkaisi "Virittäjä"-lehden 100-vuotishistorian ”Sata vuotta Virittäjää: Kotikielen Seuran aikakauslehden vaiheita vuosilta 1897–1996”.
Uransa aikana Juusela myös opetti ja toimi suomen kielen perusopintojen vastuuhenkilönä. Hän järjesti lähes vuosittain erikoiskursseja, joille hän hankki luennoitsijoiksi useita eri näkökulmia edustavia tutkijoita eri yliopistoista ja tutkimuslaitoksista.
Chillaa veli

”Chillaa veli” on rap-artisti Sexmanen singlejulkaisu hänen kolmannelta studioalbumiltaan, "Sextape II". Kappale on albumin toinen single sekä albumin yhdeksäs kappale, ja se julkaistiin 8. heinäkuuta 2022 Sony Musicin kautta.
Viini ja uskonnot

Viini liittyy uskontoihin muun muassa kristinuskon ja juutalaisuuden tärkeissä seremonioissa. Kristityille viini edustaa Jeesuksen verta, kun sitä nautitaan ehtoollisella leivän kanssa. Viini kuuluu moniin juutalaisten seremonioihin, kuten "kidduš"-rukoukseen sapattina. Juutalaisille viinin tulee olla košer eli puhdasta. Koraani sisältää ristiriitaisia lausuntoja viinistä, mutta abrogaatioteorian nojalla muslimit ovat päätelleet, että on noudatettava ohjetta, joka kehottaa pidättäytymään viinistä (5:91). Vallitseva tulkinta islamissa on, että alkoholin nauttiminen on kiellettyä.
Raamatussa viini mainitaan useasti. Viini-sanalla tarkoitettiin tosin myös rypälemehuja eikä koskaan väkeviä viinejä, joita ei Raamatun aikana vielä tunnettu. Käymätön viini oli olennainen osa juutalaista perinnettä. Sen runsaus oli osoitus Jumalan siunauksesta ja puute osoitus Jumalan kirouksesta. Viini oli mukana koko juutalaisen perheen juhla-aterialla sapattia vastaanotettaessa, ja leipä ja viini olivat vertauskuva Jumalan luomisvoimasta. Jeesuksen ensimmäinen ihmeteko oli Kaanan häissä tehty viini. Hän myös vertasi itseään viinipuuhun ja opetuslapsiaan hedelmää tuottaviin viinipuun oksiin. Paras viini ortodoksijuutalaisen perinteen mukaan on nykyäänkin käymätön makea viini.
Toisaalta viinin käytölle oli asetettu rajoituksia jo varhain. Raamatussa on useita varoittavia esimerkkejä liiallisen viininjuonnin seurauksista, ja viinin käyttö päihtymystarkoituksessa tuomittiin. Etenkin pappien, nasiirien ja kuninkaiden käskettiin välttämään viininjuontia, mutta usein myös tavallisten ihmisten. Viinin väärinkäytön mukanaan tuoman Jumalan kirouksen katsottiin kohdistuneen Kanaaniin ja tämän jälkeläisiin sekä myöhemmin myös Efraimiin ja Juudaan sekä Babyloniin.
Rostislav I

Rostislav I Mstislavitš, kastettuna "Mihail" (n. 1107/1109 Kiova – 14. maaliskuuta 1167 Zarub, lähellä Rognedinoa) oli Kiovan Rusin suuriruhtinas vuosina 1159–1167 ja sitä ennen lyhyesti vuonna 1154 veljensä Izjaslav II:n kuoleman jälkeen. 
Hän oli Smolenskin ruhtinas vuosina 1125–1160 ja Novgorodin ruhtinas vuonna 1154. Hän on myös Venäjän ortodoksisen kirkon pyhä eli pyhimys.
Suku.
Hänen vanhempansa olivat Kiovan suuriruhtinas Mstistlav I Suuri ja Ruotsin prinsessa Kristina Ingesdotter, hän oli kolmanneksi vanhin poika. Hänellä oli yhdeksän sisarusta ja kolme sisaruspuolta, hänen vanhempi veljensä oli Kiovan suuriruhtinas Izjaslav II, hänen velipuolensa Vladimir III Mstislavitš seurasi häntä Kiovan suuriruhtinaana.
Ruhtinas.
Kun Jaroslav II ajettiin ulos Novgorodista, Rostislav kutsuttiin Novgorodin hallitsijaksi. Hän hyväksyi kutsun ja tuli ruhtinaaksi 17. huhtikuuta 1154. Saatuaan tietää veljensä Izjaslav II:n kuolleen, hän lähti Novgorodista ottaakseen itselleen Kiovan valtaistuimen. 
Suuttuneina siitä, että heidän ruhtinaansa oli hylännyt heidät ja että "hän ei saanut aikaan järjestystä heidän keskuudessaan, vaan repi heidät enemmän erilleen", Novgorodin asukkaat ajoivat ulos Rostislavin pojan Davidin, joka oli heidän käskynhaltijansa. He korvasivat hänet Mstislav Jurjevitšilla, Juri Dolgorukin pojalla.
Rostislav hallitsi Kiovaa uudelleen vuodesta 1158 lähtien ennen kuin ruhtinas Izjaslav III Davidovitš pakotti hänet vuonna 1161 pakenemaan Belgorodiin.
Rostislavin valtakaudella kulttuuri kukoisti Smolenskissa. Hän perusti useita kirkkoja kuten Borisoglebskin katedraalin sekä Mstislavlin ja Rostislavlin kaupungit ja vahvisti kaupungin linnoituksia.
Pyhimys.
Venäjän ortodoksinen kirkko julisti hänet pyhimykseksi vuonna 1984 ja hänen muistopäivänsä on 14. maaliskuuta. Vuoteen 2016 asti häntä kunnioitettiin paikallisesti Smolenskissa. Venäjän ortodoksisen kirkon piispaneuvoston päätöksellä 3. helmikuuta 2016 aloitettiin siunatun ruhtinas Rostislavin yleinen kirkollinen kunnioittaminen.
Jälkeläiset.
Rostislavin puoliso on nimeltä tuntematon nainen, avioitumisen aikaa ei myöskään tiedetä.
Yokosuka B3Y

Yokosuka B3Y oli keisarillisen Japanin laivaston Yokosukan laivaston lentoteknisen varikon suunnittelema torpedokone.
Tausta.
Vuonna 1932 keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimat julkisti 7-Shi-vaatimukset, jolla pyrittiin korvaamaan heikohko Mitsubishin tyypin 89 torpedokone. Aichi, Mitsubishi ja Nakajima valmistivat vaatimusten mukaiset prototyypit, mutta yhdenkään ei katsottu olevan käyttökelpoisia. Saman aikaisesti laivaston esikunta antoi määräyksen Yokosukan lentotekniselle varikolle suunnitella uuden torpedokoneen nimikkeellä tyypin 13 torpedokone.
Tamefumi Suzukin ohjauksessa suunniteltiin täysin hitsattu metallirunko, johon liitettiin 600 hevosvoiman tyypin 91 moottori. Testeissä uusi kone oli kuitenkin pettymys eikä ainoastaan koneen vakaus ja hallinta, vaan myös moottorin epävarmuus. Kuitenkaan koelennoissa ei havaittu vastaavia ongelmia kuin Shi-7 vaatimuksiin perustuvissa koneissa. Aichin suunnittelija Tokuichiro Gomein muutosten jälkeen laivasto hyväksyi elokuussa 1933 uuden lentokoneen nimellä laivaston tyypin 92 lentotukialusrynnäkkökone, joka sai lyhyen mallinimen B3Y1. Tuotanto aloitettiin Aichilla ja myöhemmin Watanabella ja Hiron arsenaalissa.
Tuotanto.
Prototyyppi valmistettiin Yokosukassa, mutta sen jälkeen Aichi valmisti 75 lentokonetta vuonna 1933. Lisäksi Watanabe valmisti vuosina 1933–1936 yhteensä 23 ja Hiro noin 30 lentokonetta.
Käyttö.
Suurista odotuksista huolimatta koneisiin asennettujen moottoreiden toiminnan epävarmuus aiheutti huolta. Kiinan–Japanin sodan alkuvaiheessa koneet lunastivat paikkansa vaakapommituksissa pistemäisiin kohteisiin. Koneet poistuivat palveluksesta uudempien mallien saapuessa yksiköihin.
X87

x87 tarkoittaa Intelin IA-32-yhteensopivan x86-sarjan suorittimien käyttämiä matematiikkasuorittimia (FPU) ja niiden käyttämää konekieltä.
Matematiikkasuoritin oli erikseen ostettava apusuoritin, joka liitettiin varsinaisen suorittimen rinnalle emolevylle. Jokainen suoritinmalli vaati erillisen, sen kanssa yhteensopivan matematiikkasuorittimen. Esimerkiksi Intel 8086 käytti Intel 8087 -matematiikkasuoritinta, 80286 80287-matematiikkasuoritinta jne.
Intel i486 oli ensimmäinen suoritin, jossa matematiikkasuoritin integroitiin samalle piisirulle. Siitä oli myös halvempi rinnakkaismalli i486SX, joka ei sisältänyt matematiikkasuoritinta, mutta jonka rinnalle sai erikseen sellaisen ostaa. Kuitenkin kaikki Intelin matematiikkasuorittimet sisälsivät pääasiassa samat ominaisuudet ja niiden käyttämä konekieli oli sama.
Arkkitehtuuri.
x87 FPU on IA-32 suorittimesta erillinen suoritusympäristö. Se sisältää kahdeksan liukulukurekisteriä, rekisterit, jotka osoittavat viimeisen suoritettuun käskyyn ja dataan ja tila- ja ohjausrekistereitä. x87 suorittaa käskyjä suorittimen lukemasta käskyvirrasta.
x87:n liukulukurekisterit ovat 80 bittiä leveitä, mikä vastaa laajennetun kaksoistarkkuuden ("double extended-precision") liukulukua. Muut mahdolliset liukulukumuodot ovat 24-bittiä (yksinkertainen tarkkuus) ja 53-bittiä (kaksinkertainen tarkkuus). Lisäksi käskykanta tukee BCD-koodattuja kokonaislukuja. Kaikki luetut luvut (myös kokonaisluvut) muunnetaan laajennetun kaksoistarkkuuden luvuiksi rekistereihin ladattaessa. Muistiin tallennettavat luvut muunnetaan takaisin haluttuun muotoon.
x87 käyttää rekistereitä pinona. Latauskäsky lataa luvun pinon päälle ja tallennus tallentaa päällimmäisen luvun. Kuitenkin suorittimessa on käskyt, joilla muillakin kuin päällimmäisellä luvulla voidaan laskea. Kaikki viittaukset rekistereihin tapahtuvat suhteessa päällimmäiseen rekisteriin. Jos rekisteriin ladataan ylimääräinen luku, kierähtää rekisteripino ympäri. Tällöin nostetaan keskeytys pinon yli/alivuodosta.
Koska matematiikkasuoritin on erillinen yleiskäyttöisestä suorittimesta, sen rekistereihin eivät vaikuta aliohjelmakutsut, jotka tallentavat normaalit rekisterit. Matematiikkasuorittimen tila on tallennettava erikseen FSAVE/FNSAVE -käskyillä jos se halutaan tehdä.
Pentium Pro -mallista (P6-perhe) lähtien x87-konekieli tukee ehdollisia haarautumisia ja ehdollisia siirtoja kahden liukuluvun vertailulla. Intelin Pentium MMX uusilla MMX-SIMD-käskyllä otti x87-FPU:n rekisterit MMX-käskyjen käyttöön. Käytettäessä MMX-käskyjä ja x87-liukulukukäskyjä sekaisin täytyy ohjelmoijan erityisesti hallita suorittimen toimintatilaa.
Intelin Pentium III (1999) sisälsi uuden SSE-käskykannan, joka mahdollisti liukulukujen rinnakkaisen vektorilaskennan uusissa 128-bittisissä rekistereissä, tosin käskykanta tuki ainoastaan 32-bitin tarkkuuden liukulukuja. SSE2-käskykanta Pentium 4:ssa (2001) laajensi vektorikäskyt 64-bitin tarkkuuden liukuluvuille.
SSE2 ei täysin korvannut x87-käskykantaa, toisaalta sitä harvemmin käytetään sen hitauden vuoksi.
Gleb I

Gleb I Jurjevitš (ukrain. Гліб Юрійович); (k. 20. tammikuuta 1171) oli Kurskin ruhtinas vuonna 1147, Kanivin ruhtinas vuonna 1149, Perejaslavin ruhtinas vuosina 1155–1169 ja Kiovan Rusin suuriruhtinas vuosina 1169–1171. 
Suku.
Hän oli Moskovan perustaja Juri Dolgorukin ja tämän ensimmäisen puolison, kumaani kaani Aepa Osenovitšin nimeltä tuntemattoman tyttären toiseksi vanhin poika. Hän oli Vladimir Monomahin ja bysanttilaisen Eufemian pojanpoika ja Vladimirin suuriruhtinas Andrei Bogoljubskin nuorempi veli. Hänellä oli kuusi nuorempaa velipuolta, joista tulivat Vladimirin ruhtinaat Mikael I ja Vsevolod III sekä yksi sisarpuoli.
Hän osallistui isänsä sotiin serkkuaan Izjaslav II Mstislavitšia vastaan.
Ruhtinas.
Aikakauden kronikoitsijoiden mukaan hänet tunnettiin hyvänä, nöyränä ja anteliaana miehenä, joka auttoi paljon köyhiä ja joka suosi luostareita. 
Hänen isänsä lähetti hänet kesällä 1147 auttamaan serkkuaan Novgorod-Severskin ruhtinas Svjatoslav Olgovitšiä, joka oli vaikeuksissa polovtseja vastaan ja hän liittyi tämän joukkoihin Devjagorskissa. Taistelut kestivät syksyyn asti. Vuonna 1147 ruhtinaiden yhteisten onnistuneiden toimien ansiosta he onnistuivat palauttamaan Kurskin ruhtinaskunnan suvun hallintaan ja Glebistä tuli sen ruhtinas.
Vuonna 1149 hän hallitsi Kanivin kaupunkia, kun hänen isänsä Juri Dolgoruki miehitti pääkaupunki Kiovan. Noin vuonna 1150 hän osallistui isänsä sotaan tämän serkkua Izjaslav III Davidovitšia vastaan, Rurikin-suvun serkusten välissä sisällissodassa Kiovan valtaistuimen hallinnasta. Sisäiset taistelut kiihtyivät hänen isänsä kuoleman jälkeen vuonna 1157: valta vaihtui säännöllisesti seuraavan vuosikymmenen aikana Izjaslav III:n, Mstislav II:n ja Rostislav I:n välillä.
Kiovan tuhon jälkeen hänen veljensä Suzdalin ruhtinas Andrei I nimitti Glebin lopulta Kiovan suuriruhtinaaksi vuonna 1169. Jälkimmäinen syrjäytti hänet myöhemmin, koska suunnitteli palauttavansa valtaistuimen Mstislav III:lle.
Gleb I Jurjevitš kuoli 20. tammikuuta 1171, luultavasti Kiovan pajareitten myrkyttämänä kuten isänsäkin. Tälle ei ole kuitenkaan olemassa mitään pitäviä todisteita. Hänen kuolemansa jälkeen hänen veljensä Andrei vaati perusteellista tutkimusta, mikä ei tuottanut tulosta. Myös Andrei murhattiin vuonna 1174.
Avioliitot ja jälkeläiset.
Glebin ensimmäinen nimeltä tuntematon puoliso kuoli vuonna 1154.
Hänen avioitui toisen kerran vuonna 1155/1156 Tšernigovin ruhtinas Izjaslav III Davidovitšin etunimeltä tuntemattoman tyttären, prinsessa Izjaslavnan kanssa.
Heille syntyivät lapset:
Simone Segouin

Simone Segouin (3. lokakuuta 1925 Thivars – 21. helmikuuta 2023 Courville-sur-Eure) oli ranskalainen partisaani, joka toisen maailmansodan aikana taisteli Ranskan vastarintaliikkeessä kommunistisen Francs-Tireurs et Partisans -järjestön (FTPF) riveissä.
Elämä.
Maanviljelijän perheeseen syntynyt Segouin toimi vastarintataistelijoita huoltaneen isänsä apuna jo heti Natsi-Saksan miehitettyä Ranskan vuonna 1940. FTPF-järjestöön Segouin liittyi keväällä 1944 tutustuttuaan paikallisia taistelijoita johtaneeseen Roland Boursieriin, josta myöhemmin tuli hänen puolisonsa. Salanimeä Nicole Minet käyttänyt Segouin toimi aluksi lähettinä, mutta Boursierin opetettua hänelle aseenkäsittelyä Segouin osallistui myös sabotaaseihin ja aseelliseen vastarintaan. Pariisin vapautuksen jälkeen Segouin sai kansainvälistä julkisuutta, kun Robert Capan hänestä ottamia valokuvia julkaistiin amerikkalaisessa "Life"-lehdessä. Sodan jälkeen Segouin palkittiin ansioistaan Croix de Guerre -mitalilla.
Sodan päätyttyä Segouin työskenteli sairaanhoitajana. Hän kuoli 97-vuotiaana helmikuussa 2023.
Chainsaw Man

Chainsaw Man () on Tatsuki Fujimoton piirtämä ja käsikirjoittama manga. Mangaa julkaistiin "Weekly Shōnen Jump" -lehdessä joulukuusta 2018 joulukuuhun 2020. Vuodesta 2022 alkaen mangaa on julkaistu "Shonen Jump+" -lehdessä. Mangasta on tehty myös Ryū Nakayaman ohjaama anime, jossa on 12 osaa. Sarjan pohjalta tehty Tatsuya Yoshiharan ohjaama elokuva julkaistaan syyskuussa 2025.
Mangaa julkaisee suomeksi Ivrea vuodesta 2024 alkaen.
Sarjakuvat on koottu 13 albumiksi, jotka julkaistiin tammikuussa 2023. Sarjasta tehty MAPPA:n tuottama anime esitettiin lokakuusta joulukuuhun 2022.
Asetelma.
Sarja sijoittuu kuvitteelliselle 1990-luvulle. Maailmaa vaivaavat paholaiset (, ), jotka ovat ihmisille vaaraksi. Voimakkaimmat paholaiset ovat syntyneet ihmisten kollektiivisista peloista.
Päähenkilö Denji on veloissa yakuzalle perittyään velan kuolleelta isältään. Hänellä on lemmikkinään söpöä pikkukoiraa muistuttava moottorisahapaholainen nimeltä Pochita, jonka kanssa Denji tekee mm. metsätöitä.
Denji tienaa rahaa velkojensa vastineeksi myös tappamalla paholaisia yakuzan laskuun. Yakuza haluaa hänen tappavan velkojensa vastineeksi zombipaholaisen, mutta kyseessä on ansa, ja zombipaholaisen kanssa sopimuksen tehnyt yakuza haluaa syödä Denjin ja lyö samuraimiekan läpi hänen selästään.
Denjin kuollessa Pochita tekee sopimuksen hänen kanssaan, määrää hänet tavoittelemaan unelmiaan ja yhdistyy hänen ruumiiseensa ja hänestä tulee moottorisahamies. Denjin voittaessa zombipaholaisen ja zombit paikalle saapuvat Yleisen Turvallisuuden (公安) osaston paholaistenmetsästäjät. Denjille annetaan vaihtoehdoksi liittyä Yleisen Turvallisuuden paholaisenmetsästäjiin tai tulla tapetuksi, sillä paholais-ihmishybridien kulkemista vapaana ei katsota hyvällä.
George Petean

George Petean (s. 1976 Cluj-Napoca) on romanialainen oopperalaulaja, joka on äänialaltaan baritoni.
Petean opiskeli kotikaupunkinsa konservatoriossa pianon- sekä pasuunansoittoa ja sitten Gheorghe Dima -musiikkiakatemiassa laulua. Hänen opettajiinsa kuuluivat Vicente Sardinero ja Giorgio Zancanaro. Petean teki Cluj-Napocassa debyyttinsä Wolfgang Amadeus Mozartin "Don Giovannin" nimiroolissa. Ensimmäisenä kansainvälisenä roolinaan hän tulkitsi Marcellon osan Giacomo Puccinin "La bohèmessa" Teatro dell'Opera di Romassa vuonna 2000. Vuosina 2002–2010 Petean oli Hampurin valtionoopperan vakituinen jäsen.
Petean on esiintynyt muun muassa Covent Gardenissa, Metropolitan-oopperassa, La Scalassa, Wienin valtionoopperassa, Gran Teatre del Liceussa ja Deutsche Oper Berlinissä. Hänen ohjelmistoonsa on kuulunut lukuisia rooleja Giuseppe Verdin oopperoissa, verismin ohjelmistoa sekä bel canto -rooleja.
Severi Soukka

Severi Soukka (s. 13. tammikuuta 2001 Oulu) on suomalainen jääkiekkomaalivahti.
Ura.
Seuraura.
Soukka on Oulun Kärppien kasvatti. Hän pelasi kaudella 2015–2016 myös yhden ottelun Kiekko-Laserin C-nuorissa. Kauden 2016–2017 päätteeksi Soukka voitti Kärpissä C-nuorten SM-hopeaa. Kaudeksi 2017–2018 hän siirtyi Kiekko-Laserin B-nuoriin. Kaudeksi 2018–2019 Soukka siirtyi Porin Ässien B-nuoriin. Kauden 2019–2020 hän pelasi suurimmaksi osaksi seuran A-nuorissa. Soukka puki kauden aikana myös neljään SM-liigan runkosarjaotteluun, mutta hän ei saanut niissä kuitenkaan peliaikaa.
Lokakuussa 2020 Soukka teki 1+1-vuotisen sopimuksen Mestis-joukkue Tuton kanssa. Hän siirtyi loppukaudeksi 2020–2021 ensisijaisesti seuran U20-joukkueeseen. Soukka debytoi myös Mestiksessä, jossa hän pelasi neljä runkosarjaottelua. Tuto käytti Soukan sopimuksessa olleen option ja teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen hänen kanssaan. Soukka jatkoi kaudella 2021–2022 pääasiassa seuran U20-joukkueessa. Hän pelasi kauden aikana yhden Mestis-ottelun ja yhden Suomen Cupin ottelun.
Kaudeksi 2022–2023 Soukka siirtyi yli-ikäisenä Helsingin IFK:n U20-joukkueeseen. Hänet nostettiin ensimmäisen kerran seuran SM-liigajoukkueen kokoonpanoon 22. helmikuuta 2023 vierasotteluun Tapparaa vastaan, kun Roope Taponen loukkaantui edellisessä ottelussa ja myös Niilo Halonen oli sivussa. HIFK lähti otteluun ykkösmaalivahtinaan vain 17-vuotias ensimmäisen SM-liigaottelun aloittanut Eemil Vinni. Soukka kuitenkin vaihdettiin ja Vinnin tilalle jo ajassa 13.46, kun Tappara johti ottelua lukemin 4–1 ja heidän seuraava tilanteensa oli videotarkistuksessa. Soukka torjui SM-liigadebyytissään 46.14 minuutin aikana 12 kertaa ja hän päästi neljä maalia. HIFK hävisi ottelun lopulta lukemin 8–2.
Maajoukkueura.
Soukka on pelannut yhden poikien maaottelun.
Georgialaislegioona

Georgialaislegioona (, ) on Ukrainassa toimiva sotilasosasto, joka koostuu pääsääntöisesti georgialaisista vapaaehtoisista vierastaistelijoista.
Historia.
Georgialaislegioona perustettiin 2014 Venäjän miehitettyä Krimin niemimaan. Aluksi siihen kuului vain 10 georgialaista, jotka tarjoituivat taistelemaan Venäjän tukemia separatisteja vastaan sekä kouluttamaan ukrainalaisia sotilaita.
Vuonna 2016 legioona integroitiin osaksi Ukrainan maavoimia.
Legioona irrotettiin 54. prikaatista. Legioona kiisti, että tämä olisi liittynyt Miheil Saakašvilin ja Petro Porošenkon välisiin erimielisyyksiin.
Venäjän hyökättyä Ukrainaan helmikuussa 2022 legioonan sotilaat olivat ensimmäisten joukossa taistelemassa Venäjän joukkoja vastaan Antonovin lentokentällä Hostomelissa. Legioona on kärsinyt kovia tappioita Bah’mutin taistelussa sekä Itä-Ukrainan rintamalla.
Marraskuussa 2022 "Le Monde" uutisoi, että legioonaan kuulunut ukrainalaissotilas olisi tappanut venäläisen sotavangin. Legioona kiisti tämän, mutta sotarikokseen mahdollisesti syyllistynyt sotilas saattoi olla georgialainen.
Koko, organisaatio ja tehtävät.
Joulukuussa 2022 legioonaan arveltiin kuuluvan 800–1000 henkilöä, joista noin puolet oli etnisiä georgialaisia ja noin puolet muiden maiden kansalaisia. Legioona hyväksyy jäsenikseen vain sellaisia henkilöitä, joilla on aiempaa taistelukokemusta ja joilla ei ole taustaa ääriliikkeissä.
Legioona suorittaa sabotaasi-iskuja ja tiedustelua vihollislinjojen takana. Lisäksi legioona kouluttaa Ukrainan poliiseja, siviilejä ja sotilaita.
Legioonaa johtaa georgialainen Mamuka Mamulašvili. Hän on perustellut legioonan olemassaoloa sillä, että Georgialla ja Ukrainalla on yhteinen vihollinen (”venäläinen imperialismi”). Lisäksi Mamulašvili on sitä mieltä, että Ukrainan sota olisi voitu välttää, mikäli länsimaat olisivat rankaisseet Venäjää ankarammin Georgian sodan jälkeen vuonna 2008.
English country house

English country house on kartanotyyppi, joka on tyypillinen Englannin maaseudulla. 
Englantilaisten kartanoiden historia ajoittuu aina Tudor-aikakaudelle asti, kun lääninherrojen talot alkoivat kasvaa kokoa. Sittemmin kartanoissa ovat asuneet brittiläinen yläluokka ja aristokraatit.
Nykypäivänä monet kartanot on muutettu museoiksi, nähtävyyksiksi ja vuokratiloiksi.
Historia.
Maalaiskartanot tulivat suosituiksi Tudor-aikakaudella, kun varakkaat ihmiset alkoivat hakea uusia asuinpaikkoja linnojen ja linnoitusten sijaan. Asuintaloissa ei ollut enää suurta tarvetta panostaa suojaukseen ulkoiselta uhalta. Ihmiset alkoivat käyttää rahaa sen sijaan rakennuksien ulkomuotoon ja estetiikkaan. Tyypillinen maalaiskartanoiden arkkitehtuurityyli sai muotonsa, kun arkkitehtejä pyydettiin suunnittelemaan mahdollisimman kauniita rakennuksia. Kartanoiden ulkonäöllä pyrittiin houkuttelemaan kuninkaallisia jäämään vierailulle ohikulkumatkoillaan.
Alun perin monia maalaiskartanoita oli käytetty luostareina, mutta kun kuningas Henrik VIII hajotti luostarit, hän lahjoitti monia näistä rakennuksista tärkeimmille hoviherroilleen. Nämä rakennukset muutettiin myöhemmin yksityisiksi kodeiksi.
Ensimmäisen maailmansodan alkaessa kartanonomistajien verot nousivat ja kartanoiden huoltaminen kävi kalliimmaksi. Iso osa talojen palvelusväestä meni sotimaan tai hakeutui sotien jälkeen kaupunkeihin töihin. Sodan jälkeen isoihin taloihin maalle oli vaikeampi löytää työntekijöitä. Kartanonomistajat pyrkivät pitämään talon ja omaisuutensa perheen sisällä ja hakeutuivat rikkaisiin naimisiin tai etsimään perijää toisesta sukuhaarasta.
Toisen maailmansodan aikana Ison-Britannian hallitus otti haltuunsa useita kartanoita sotilaallisiin tarkoituksiin. Tämäkin sota pakotti paljon ihmisiä luopumaan maalaiskartanoistaan oman väkensä ja perijöidensä kuoltua, sekä rakennusten mentyä sodan seurauksena huonoon kuntoon.
Sotien jälkeen harva halusi ehostaa vanhan maalaiskartanon asuttavaksi taloksi. Ehjänä säilyneet kartanot hyödynnettiin uudelleen muun muassa sairaaloina, kouluina, turistinähtävyyksinä ja museoina. Tyhjäksi jääneet, hylätyt ja pahoin vaurioituneet kartanot purettiin.
H’orol

H’orol (; ) on kaupunki Ukrainan Pultavan alueen Lubnyn piirissä. H’orol sijaitsee Dneprin vesistön vasemmanpuoleisen Psjol-sivujoen sivuhaaran H’oroljoen oikealla rannalla, eurooppatien (valtatie M03) varrella, 100 kilometriä aluekeskus Pultavasta länteen. Kaupungin länsilaidalla on rautatieasema. 
Ukrainan tilastokeskus arvioi H’orolin väkiluvuksi 12 540 (2022). Vuonna 2011 siellä oli 13 720 ja vuonna 1990 noin 16 500 asukasta.
Tammikuun keskilämpötila on −6,6 ja heinäkuun +20,5 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 484 millimetriä. 
H’orol on Pultavan alueen vanhimpia tunnettuja paikkakuntia. Kirjallinen maininta siitä löytyy vuodelta 1083. Mongolit tuhosivat paikkakunnan. Se siirtyi 1362 Liettuan suuriruhtinaskunnan, ja 1596 Puolan hallintaan. Vuodesta 1648 vuoteen 1782 se oli Myrhorodin rykmentin (kasakkarykmentti) asemapaikka. Kaupungiksi se tuli 1781. Vuodesta 1782 se siirtyi Venäjän keisarikunnan osaksi ja oli sittemmin muun muassa Pultavan kuvernementin kihlakuntakaupunki.
Ukrainan valtiossa H’orol on kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Lubnyn piiriin; sitä ennen se oli H’orolin piirin keskus.
Bayraktar (laulu)

Bayraktar () on ukrainalainen kansanlaulu, joka nousi suosioon huhtikuussa 2022 pari kuukautta Venäjän hyökättyä maahan. Laulun on sanoittanut ja säveltänyt Taras Borovok. Kertoman mukaan Borovok kirjoitti sanat noin 20 minuutissa ja sävelsi laulun noin kahdessa tunnissa. Kappale on äänitetty 24. helmikuuta 2022.
Laulu on kunnianosoitus turkkilaisvalmisteiselle Bayraktar-lennokille, joka on noussut tunnetuksi ympäri maailmaa sen osoittauduttua hyväksi aseeksi Ukrainan asevoimien käytössä näiden puolustaessa maataan Venäjää vastaan.
Toisaalta kyseessä on myös propagandalaulu, jolla pyritään pitämään yllä ukrainalaisten taistelutahtoa.
Laulussa pilkataan Venäjän armeijaa ja sen epäonnistumisia Ukrainassa.