Mustafa Barzani

Mustafa Barzani (kurdiksi: مەلا مسته‌فا بارزانی, romanisoitu: Mustafa Barzanî; 14. maaliskuuta 1903 – 1. maaliskuuta 1979) oli kurdijohtaja, kenraali ja yksi merkittävimmistä poliittisista hahmoista 1900-luvun kurdipolitiikassa.
Vuonna 1946 hänet valittiin Kurdistanin demokraattisen puolueen, (KDP) johtajaksi johtamaan kurdikapinaa Irakin kuningaskuntaa vastaan. Barzani oli kurdikapinan ensisijainen poliittinen ja sotilaallinen johtaja kuolemaansa saakka maaliskuussa 1979. Hän johti aseellisia kapinakampanjoita Irakin sekä Iranin hallituksia vastaan.
Tausta ja nuoruusvuodet.
Mustafa Barzani syntyi vuonna 1903 Barzanin kylässä, eteläisessä Irakin Kurdistanissa. Hänen heimonsa aloittaman kapinan jälkeen hän ja hänen perheensä vangittiin, kun Barzani oli vasta kolmevuotias. Hänen isänsä, isoisänsä ja veljensä teloitettiin myöhemmin osmaniviranomaisten toimesta muista kapinoista. Nuorena hänen vanhempi veljensä šeikki Ahmed Barzani lähetti hänet liittymään noin kahdenkymmenen miehen joukkoon, joka osallistui Az Zibarin alueen kurdipäälliköiden kapinaan Irakin britttihallintoa vastaan. Kapinan aikana noin sata taistelijaa onnistui väijymään brittidiplomaatti J.H.H. Billin ja tämän seurueen, ja ryhmä jaettiin kahteen osaan. Bill kuoli yhdessä kolmen muun kanssa, kun taas kaksi paikallista kurdipäällikköä säästettiin. Kapinan seurauksena tehtiin hyökkäys , ja Barzanin joukko palasi kotiseudulleen. Britit eivät jättäneet tällaista hyökkäystä rankaisematta, ja he tuhosivat sekä Zibarin päälliköiden että Barzanien talot. 
Vuonna 1931 hän seurasi vanhempaa veljeään, Barzanin päällikköä šeikki Ahmed Barzania, joka johti kapinaa Bagdadin yrityksiä vastaan hajottaa heimovaltaa Irakin kurdialueilla. Kapina alkoi, kun šeikki Ahmed joutui riitaan naapurikapteenin kanssa Baradostissa, joka oli hyökännyt šeikki Ahmedia vastaan harhaopin vuoksi, mikä sai Irakin väliintuloon, koska he olivat aiemmin aikoneet tarkistaa Barzanin heimon. Irak sai apua brittiläisiltä liittolaisiltaan, jotka kävivät ilmasotaa kapinallisalueita vastaan. Ilmapommitukset aiheuttivat laajaa vahinkoa ja takaiskuja, mikä johti šeikki Ahmedin antautumiseen turkkilaisille Turkin rajalla kesäkuussa 1932, kun taas Mustafa Barzani ja hänen veljensä Muhammad Sadiq jatkoivat taistelua vielä vuoden ajan. Ahmedin neuvosta Mustafa Barzani antautui Irakille. Mutta vuonna 1939 hän osallistui poliittisen puolueen Hewan (Toivo) perustamiseen, Irakin ensimmäiseen kurdipuolueeseen.
Poliittisen uran alku.
Kurdistanin tasavalta Mahabadissa.
Joulukuussa 1945 Qazi Muhammadin, Kurdistanin demokraattisen puolueen johtaja julisti Mahabadissa Kurdistanin demokraattisen tasavallan itsenäiseksi. Mahabadin alue oli Neuvostoliiton sotilaallisessa hallinnassa. Barzani nimitettiin Kurdistanin tasavallan puolustusministeriksi ja Kurdistanin armeijan komentajaksi. Kun Iranin joukot alkoivat taistella Mahabadin tasavallan joukkoja vastaan, Barzani osoitti nopeasti maineensa kyvykkäänä komentajana, jonka joukot aiheuttivat tappioita iranilaisille divisioonille, ja hän oli yksi harvoista, jotka eivät antautuneet tai loikanneet eteneviä iranilaisjoukkoja vastaan.
Toukokuussa 1946 Neuvostoliiton joukot vetäytyivät Iranista ja kaikki tuki Kurdistanin tasavallalle katkaistiin Jaltan sopimuksen mukaisesti. Tämän jälkeen Mahabad kukistettiin viimein iranilaisten joukkojen toimesta, mikä johti ankaroihin rangaistuksiin mukana olleille; tasavallan presidentti Qazi Muhammad hirtettiin julkisesti "Çuar Çira" -aukiolla Mahabadin kaupungissa yhdessä veljensä ja serkkunsa kanssa, ja useita kurdien tekstikirjastoja poltettiin.
Maanpaossa Neuvostoliitossa.
Barzani kannattajineen pakeni ensin Armenian neuvostotasavaltaan, siirtyi sieltä Azerbaidžanin puolelle ja asetttui Bakun lähistölle. Azerbaidžanin kommunistipuolue oli saanut Moskovasta ohjeet tukea kurdeja.
Tammikuun 19. päivänä 1948 pidettiin konferenssi Bakussa, jossa koottiin kurdit Irakista ja Iranista. Barzani esitti suunnitelman kurdiliikkeelle. Tämä aiheutti Iranissa uuden vaatimuksen, että Neuvostoliitto luovuttaisi Barzanin ja hänen seuraajansa Iranille oikeudenkäyntiä varten, mutta Neuvostoliitto hylkäsi tämän vaatimuksen. Barzanilla oli kuitenkin ongelmia Mircəfər Bağırovin kanssa hänen erilaisista näkemyksistään ja asenteistaan kurdiliikettä kohtaan. Koska Bağırov oli yhteydessä Lavrenti Berija, tämä antoi Bağıroville paljon valtaa alueellisissa asioissa. Siksi Barzani pyysi, että hänen seuraajansa siirrettäisiin pois Azerbaidžanista peläten, että Bağırov voisi toimia heitä vastaan.
He siirtyivät Uzbekistaniin, mutta vainoaminen ulottui sinnekin, ja ryhmä hajoitettiin pakkotyöhon eri paikkoihin. Barzani vetosi Staliniin ja sai läheltä Taškentia asunnon, työtä ja koulutusta. 
Sodat ja vallankumoukset Irakissa.
Palattuaan Irakiin vuonna 1958 Mustafa Barzani osallistui lukuisiin kapinointeihin Bagdadia vastaan, usein etsien ja saaden tukea KGB:ltä, CIA:lta, Mossadilta, MI6:lta ja SAVAKilta, sekä tukea Syyriasta ja Jordanista riippuen siitä, kumpi maa vastusti hallitusta Bagdadissa kyseisenä aikana, hyödyntäen kylmän sodan monimutkaisuuksia Lähi-idässä.
Kun tasavaltalaiset tekivät vallankaappauksen ja syrjäyttivät monarkian, kurdit saivat enemmän oikeuksia. Tilapäiseen Irakin perustuslakiin 27. heinäkuuta 1958 sisällytettiin, että kurdit ja arabit olivat saman kansakunnan kumppaneita. Sen seurauksena useita kurdien johtajia nimettiin korkeisiin sotilasarvoihin, ja Barzani kutsuttiin takaisin Irakiin. Lokakuussa 1958 Barzani ja hänen seuraajansa palasivat Neuvostoliitosta, ja Barzani solmi nopeasti lämpimät suhteet Abdulkarim Qasimiin. Qasim toivoi voivansa käyttää Barzania potentiaalisena liittolaisena valtataisteluissa Irakissa, sillä Qasim kohtasi merkittävää vastustusta kansallismielisiltä arabikenraaleilta ja -intellektuelleilta maassa. Mustafa Barzanin kohtaamat haasteet :KDPssä olivat samankaltaisia, kun puolueessa nousi erimielisyyksiä maareformista, poliittisesta asemasta ja liittoutumisista muiden puolueiden kanssa Irakissa, kuten Irakin kommunistisen puolueen kanssa. Barzani otti nopeasti haltuunsa KDP:n, syrjäyttäen pääsihteeri Ibrahim Ahmadin ja korvaten tämän kommunistimielisellä Hamza Abdullahilla tammikuussa 1959 sekä vakiinnuttaen suhteensa ICP:hen.
Yhdessä kommunistien kanssa Barzani ja KDP tukivat Qasimia Mosulissa maaliskuussa 1959 tapahtuneen baathilaisten ja muiden arabimielisten kansannousun aikana ja tulivat kaupunkiin taistelemaan kapinaa vastaan. Heinäkuussa 1959 vasemmiston lietsomasta mellakasta Kirkukissa Qasim tuomitsi ICP:n ja Barzani seurasi perässä, nähdessään ICP:n kilpailijana Pohjois-Irakissa. Barzani katkaisi siteet puolueeseen ja palautti Ibrahim Ahmadin alkuperäiseen asemaansa ja korotti Jalal Talabanin politbyroon jäseneksi KDP:n neljännessä kongressissa lokakuussa 1959, lopettaen KDP:n yhteistyön ICP:n kanssa. Vaikka Ahmad suhtautui myönteisesti irtisanoutumiseen ICP:stä, hän epäili edelleen Barzanin politiikkaa puolueelle ja oli kriittinen hänen johtajuuttaan kohtaan.
Ajan mittaan Qasim alkoi epäillä Barzania, peläten tämän kasvavaa valtaa Irakin Kurdistanissa voivan muodostua mahdolliseksi vastustajaksi hänen valtaansa Irakissa ja mahdollisesti paikaksi, jossa ulkomaiset tiedustelupalvelut voisivat aiheuttaa epävakautta Irakissa. Qasim alkoi hyödyntää heimojen välisiä jakolinjoja kurdialueella keskittymällä niihin, jotka olivat olleet pitkäaikaisia kilpailijoita Barzaneille, kuten Zebarit ja Harkit, luoden heimokiistoja syksyllä 1960. Muut KDP:n jäsenet, kuten Ahmad ja Talabani, alkoivat ilmaista enemmän vastustusta Qasimia kohtaan puoluejulkaisujen kautta, tyytymättöminä siihen, ettei mitään edistystä ollut tapahtunut kohti kurdien autonomiaa. Qasim lopetti hallituksen avustukset ja etuoikeudet Barzanille alkuvuodesta 1961, ja suurimman osan vuotta välillä jännitteet Barzanin ja Qasimin välillä kasvoivat. Qasim epäili Barzania mahdolliseksi väyläksi, jota britit voisivat käyttää hänen valtakautensa häiritsemiseen Kuwaitin ottamisessa haltuun ja lisäsi aseita hallituksen tukemille heimoille pitääkseen Barzanin heikossa asemassa. 11. syyskuuta 1961 Irakin lentokoneet alkoivat pommittaa kurdialuetta kuvaten tapahtumia, ja 24. syyskuuta Qasim määräsi KDP:n lakkautettavaksi. Seuraavan joulukuun aikana Barzani ja KDP katkaisivat sopimuksensa Bagdadin kanssa ja ryhtyivät vihamielisyyksiin hallituksen kanssa.
Barzani yritti saada tukea Yhdysvalloista, vieraannuttaen samalla monia irakilaisia progressiivisia ja ICP:hen kuuluvia henkilöitä, jotka kokivat moisen siirron petoksena kaikkea sitä vastaan, mitä KDP edusti. Barzanin onnistui kuitenkin johtaa peshmerga-taistelijoita tehokkaasti, aiheuttaen tappioita sotilaille siihen pisteeseen asti, että Qasim tarjosi rauhaa kahdesti marraskuussa 1961 ja maaliskuussa 1962, molemmilla kerroilla Barzanin hylätessä rauhanneuvottelut ja vaatiessa autonomiaa. Tällaiset vaatimukset olivat toteuttamiskelvottomia Qasimille, joka tiesi, että tällainen myönnytys vahingoittaisi hänen imagoaan, ja sotilaallinen kampanja jatkui Barzanin kapinaa vastaan.
Loppuvuoden 1962 aikana Barzanin kampanja osoittautui aiheuttavan Qasimin aseman Bagdadissa yhä epävakaammaksi, ja hän ohjasi KDP:n neuvotteluihin baathistien ja nasseristien kanssa. Näillä kahdella ryhmittymällä oli suurimmat mahdollisuudet onnistua Qasimin jälkeen.
Sotilashallitus.
Helmikuussa 1963 tapahtui sotilasvallankaappaus, joka syrjäytti ja teloitti Qasimin. Nasserilaisesta eversti Abdulsalam Arifista tuli Irakin presidentti ja baathilaisesta kenraali Ahmad Hasan al-Bakrista pääministeri. Baathilaiset saivat isomman aseman uudessa hallinnossa. 
Unohtamatta Barzanin roolia mellakoiden tukahduttamisessa Mosulissa vuonna 1959, samoin kuin Barzanin yhteyksiä ulkomaiseen tiedustelupalveluun, uusi hallitus oli epäileväinen Barzania kohtaan. Mustafa Barzani ja hallitus yrittivät neuvotella tehottomasti, ja Barzanin pyydettyä autonomiaa, joka sisälsi suuren osan Irakin öljykentistä Kirkukin ja Mosulin ympärillä, hallitus ryhtyi toimiin KDP:tä vastaan Pohjois-Irakissa. Kampanja kohtasi kuitenkin vaikeuksia, ja marraskuussa 1963 presidentti Arif teki vallankaappauksen, syrjäyttäen baathilaiset kansallisesta hallituksesta.
Presidentti Arif tarjosi pian Barzanille tulitaukoa, joka hyväksyttiin. Myöhemmässä sopimuksessa Barzanin ja Arifin välillä lopetettiin vihamielisyydet hallituksen ja kurdien välillä, vaikka varsinaista autonomiaa ei myönnetty. Sillä välin Barzani keskittyi johtamaan KDP:tä, koska erimielisyydet eri ryhmien kesken, erityisesti Jalal Talabanin ja Ibrahim Ahmadin johtamien vasemmistolaisten kurdi-intellektuellien välillä olivat kasvaneet. Barzani kuitenkin hyötyi sopimuksestaan Arifin kanssa, sillä se takasi hänelle varoja ja aseita Bagdadista ja vahvisti näin hänen asemaansa.
KDP:n kuudennen kongressin aikana Qala Dizehissä heinäkuussa 1964 Barzani siirtyi vastustamaan Talabanin ja Ahmadin ryhmittymiä, antaen poikansa Idrisin karkottaa Talabanin, Ahmadin ja heidän tukijansa kongressista. Tämä siirto oli onnistunut ja johti Barzanin vastustajien pakenemiseen Iranin puolelle, mikä mahdollisti hänelle esteettömän kontrollin KDP:stä.
Varmana asemastaan KDP:ssä Barzani esitti autonomiavaatimuksen presidentti Arifille, mikä nopeasti huononsi suhteita heidän välillään. Maaliskuussa 1965 vihamielisyydet alkoivat Bagdadin ja Barzanin välillä, mikä johti massiiviseen sotilaalliseen operaatioon Pohjois-Irakissa, johon osallistui lähes 100 000 Irakin sotilasta vastustamaan Barzania ja peshmerga-taistelijoita, samoin kuin muita kurdivoimia, kuten Talabanin ja Ahmadin ryhmittymää, joka oli palannut Irakiin. Operaatio oli epäselvä, ja hallitus ei pystynyt saamaan merkittäviä voittoja Barzania ja hänen joukkojaan vastaan, jotka saivat tarvikkeita Iranin rajan kautta. Sotaa monimutkaisti talvi, mikä oli peshmerga-taistelijoiden eduksi. Hallitus hyödynsi jälleen kurdiyhteisön jakautumista alueella ja alkoi tukea Talabanin ja Ahmadin ryhmittymää KDP:ssä, jotka aloittivat vihamielisyydet Barzanin ja hänen tukijoidensa kanssa. Ennen suurta operaatiota, joka oli määrä tapahtua maaliskuussa Barzanin päämajan lähellä Iranin rajaa, presidentti Arif kuoli helikopteriturmassa 13. huhtikuuta 1966.
Arifin kuolema laukaisi vallanvaihdon Bagdadissa, mikä antoi Barzanille aikaa järjestäytyä uudelleen, mutta operaatiot jatkuivat jälleen kesällä, kun Arifin veli, Abdulrahman Arif, tuli presidentiksi ja vannoi jatkavansa sotaa. Siviilipääministeri Abdulrahman al-Bazzaz näki sotilaallisen operaation turhuuden ja ehdotti sen sijaan Barzanille rauhatarjousta, joka sisälsi joukon KDP:n vaatimuksia, muodostaen "Bazzazin julistuksen". Bazzaz kuitenkin pakotettiin eroamaan virastaan elokuussa 1966, mikä tuhosi toiveet Bazzazin julistuksen täytäntöönpanosta tuolloin.
Presidentti Arif kuitenkin tunnusti sodan aiheuttamat vaikeudet, ja halusi lujittaa asemansa Irakissa, joten hän päätti vierailla Barzanissa sinä syksynä. Barzani hyväksyi Arifin tarjoaman tulitauon, tunnustaen sodan aiheuttamat kärsimykset kurdeille siihen mennessä. KDP:n kuudennen kongressin aikana, joka pidettiin marraskuussa samana vuonna, KDP päätti hyväksyä Bazzazzin julistuksen ehdot, mutta osoitti edelleen aikovansa painostaa autonomian puolesta.
Barzani jatkoi valtaansa Irakin Kurdistanissa, joka oli suurelta osin menettänyt otteensa Bagdadille tuolloin. Hänen kasvava asemansa alueella aiheutti päänvaivaa Bagdadille, sitoen suuren osan sen joukoista kuuden päivän sodan aikana.
Baath-puolueen vallankaappaus vuonna 1968 ja vuoden 1970 rauhansopimus.
Heinäkuussa 1968 Baath-puolue, armeijan tukemana, syrjäytti Arifin hallituksen ja otti vallan Irakissa, palauttaen Ahmed Hassan al-Bakrin takaisin valtaan. Baath ymmärsi sotilastoimien Irakissa aiheuttamat vaikutukset ja ilmaisi halukkuutensa ratkaista kurdiongelma rauhanomaisesti. Aluksi Baath toivoi sopimuksen tekemistä Talabanin-Ahmadin ryhmittymän kanssa ohittaakseen Barzanin, mikä sai Barzanin ryhtymään uudelleen taisteluun hallitusta vastaan, ampuen Kirkukia maaliskuussa 1969. Barzanin kyky turvata apua Iranista aiheutti vaikeuksia uudelle baath-hallitukselle, joka näki sen estävän minkään pätevän voiton saavuttamisen sotilaallisesti.
Toukokuuhun 1969 mennessä hallitus ilmaisi halukkuutensa neuvotella Barzanin kanssa, mikä johti virallisiin neuvotteluihin joulukuussa samana vuonna. Barzani vaati, että Baath katkaisisi siteet hallitusta tukeviin kurdeihin ja Ahmad-Talabanin ryhmittymään sekä tunnustaisi hänet ainoaksi vallaksi KDP:ssä, ja autonomian ehdot olivat myös keskustelunaiheena. KDP:n puolesta neuvotteluja kävi Mahmoud Othman ja hallituksen puolesta Saddam Hussein, ja lopullinen sopimus saavutettiin 11. maaliskuuta 1970. Sopimuksen lopulliset ehdot tunnustivat kurdikansan ja pitivät kurdin kieltä toisena virallisena kielenä tasavallan rinnalla arabian kielen kanssa, ja alueellista itsehallintoa Pohjois-Irakissa Kirkukia ja Khanaqinia lukuun ottamatta, vastineeksi Irakin armeijan täydestä hallinnasta Kurdistanissa.
Rauhansopimuksen romahtaminen.
Hallitus aloitti jälleenrakentamisen Pohjois-Irakissa ja työskenteli kohti autonomisen alueen luomista, nimittäen viisi kurdia alaisten ministereiden tehtäviin hallituksessa, liittäen kurdit ICP:n kanssa Kansallisen Rintaman jäseniksi ja antaen Barzanille palkkion hallita KDP:tä. Ibrahim Ahmadin ja Jalal Talabanin tukijat yhdistyivät myös KDP:hen. Kuitenkin suhteet alkoivat nopeasti huonontua, kun Barzani syytti Irakia jatkuvasta arabisaatiosta vähentääkseen kurdien asemaa kiistanalaisissa kaupungeissa, kuten Kirkukissa, ja siitä, ettei se ollut sitoutunut todelliseen autonomiseen vyöhykkeeseen.
Barzania vastaan tehtiin murhayritys syyskuussa 1971, kun Barzani tapasi uskonnollisia viranomaisia päämajassaan. Papit luulivat kuljettavansa matkalaukkuja äänityslaitteilla Bagdadin eduksi, mutta heidät oli sijaan varustettu räjähteillä. Räjähdys ei tappanut Barzania, mutta surmasi muita kokoukseen osallistuneita, ja hämmennyksen vallitessa peshmerga-vartijat rynnivät sisään ja tappoivat papit. Hallituksen kuljettajat, jotka toivat papit, yrittivät pelastaa murhayrityksen ja heittivät kranaatin, tappaen yhden peshmergan ja haavoittaen kahtatoista, mutta ei osunut Barzaniin, ennen kuin kuljettajat itse ammuttiin ja tapettiin. Vaikka yhtään salaliittolaista ei saatu kiinni kuulusteltavaksi, Barzani väitti jatkuvasti, että Saddam Hussein oli henkilökohtaisesti vastuussa hyökkäyksestä.
Barzanin käsityksen Baathista huonontuessa hän kieltäytyi sulkemasta Iranin rajaa ja jatkoi aseiden ja tarvikkeiden vastaanottamista Iranista, mikä lisääntyi Neuvostoliiton ja Irakin välisen ystävyyssopimuksen jälkeen huhtikuussa 1972, kun Yhdysvallat oli huolestunut Irakin liittymisestä Neuvostoliiton vaikuvaan kuten Syyria. Israel myös lisäsi tukeaan Barzanille toivoen vaikeuttavansa Baathin asemaa Irakissa. Tällaiset toimet vahvistivat Barzanin ja hänen joukkojensa asemaa, mutta vieraannuttivat monia hahmoja KDP:stä sekä Irakin sisällä kurdien asiaa sympatisoivia vasemmistolaisia. KDP:stä loikkasivat muun muassa Barzanin oma poika Ubeydullah, joka hylkäsi liikkeen ja oli mieluummin yhteistyössä Bagdadin hallinnon kanssa. Vuoden 1973 loppuun mennessä Barzani alkoi jälleenrakentaa ja uudelleenjärjestää Peshmerga-joukkoja odottaen uutta konfliktia Bagdadia vastaan.
11. maaliskuuta 1974 Baath-hallitus hyväksyi autonomialain, jonka se esitti Barzanin hyväksyttäväksi. Koska Kirkuk ei sisältynyt sopimukseen ja hänen luottamuksensa Baathiin oli alhainen, Barzani hylkäsi sopimuksen. KDP:stä erosi jäseniä, jotka olivat vihaisia Barzanin Yhdysvaltojen, Israelin ja Iranin suuntaan osoittamasta myötätunnosta sekä KDP:n sosialististen juurien pettämisestä, ja he siirtyivät hallituksen puolelle.
Uudet sotatoimet ja tappio.
Maaliskuussa 1975 Algerin sopimus allekirjoitettiin Iranin ja Irakin välillä OPEC-konferenssissa Algerissa, Algerian presidentti Houari Boumédiènne välityksellä, mikä päätti pitkään jatkuneen riidan kahden valtion välillä Shatt al-Arabista ja muista rajariidoista, ja jota Yhdysvaltain ulkoministeri Henry Kissinger piti välttämättömänä reaalipolitikkana vakauden säilyttämiseksi Lähi-idässä ja sulkemalla mahdollisuudet Neuvostoliitolle hyödyntää Irania vastaan. Sopimus määräsi Iranin lopettamaan tuen peshmergalle sekä lopettamaan muiden maiden lähettämien tarvikkeiden kuljettamisen, mikä merkitsi lopun Barzanin kapinalle, koska hän ei enää voinut pitää peshmergaa huollettuna. 23. maaliskuuta, vain muutama päivä sen jälkeen kun Algiersin sopimus oli vahvistettu, Barzani ja lähes 100 000 seuraajaansa lähtivät Irakista Iranin puolelle, lopettaen kapinan Irakia vastaan ja antaen Baath-puolueelle mahdollisuuden toteuttaa sulauttamispolitiikkansa kurdien suhteen. Ahmad ja Talabani sekä heidän kannattajansa siirtyivät Syyriaan ja perustivat Patrioottisen Kurdistanin liiton kesäkuussa 1975, arvostellen Barzania ja KDP:tä siitä, mitä he kuvasivat "feodaalisen, heimolaisen, porvarillisen, oikeistomaisen ja kapitulaatiota kannattavan kurdijohtajuuden kyvyttömyydeksi".
Maanpakolaisuus ja kuolema.
Barzani ja hänen perheensä asettuivat asumaan Teheranin lähelle Karajiin. KDP kävi läpi kaaottisen kauden yrittäessään uudelleenjärjestäytyä kohtaamansa tappion jälkeen Baathin käsissä Irakissa. Barzani ja hänen avustajansa jatkoivat Yhdysvaltain tuen hakemista, nähdessään että Neuvostoliitto oli tyytynyt sovinnollisiin suhteisiin uuden hallituksen kanssa Irakissa. Yhdysvallat oli osoittanut, että se näki kurdit vain työkaluna eikä ollut kiinnostunut edistämään kurdien kansallisia tavoitteita, kuten Barzani pian ymmärsi. Pike-komission löydöt vahvistivat tämän, osoittaen, että CIA oli kiinnostunut kurdien heikentämisestä Irakissa mutta ei ollut aikeissa koskaan toteuttaa mitään toimia heidän itsenäisyytensä puolesta. Iran tarjosi alun perin suojaa Barzanille, mutta myöhemmin he suhtautuivat epäluuloisesti hänen jatkuvaan pyyntöönsä aseiden toimittamisesta Peshmergalle ja siitä, että hän voisi hyödyntää maan alueita hyökkäykseen Irakia vastaan. Barzani sairastui haimasyöpään vuonna 1978, ja hänen terveytensä heikkeni nopeasti. Hän kuoli 1. maaliskuuta 1979 Washingtonin sairaalassa Yhdysvalloissa, jonne hänet oli lennätetty hoidettavaksi.
Barzanin kuoleman jälkeen KDP kävi läpi sisäiset valtataistelut johtajuudesta. Hänen poikansa Masud Barzani lopulta nousi valtaan ja jatkoi isänsä perintöä kurdien johtajana. Muistoksi hänen työstään kurdien asioiden puolesta, Barzanin hauta siirrettiin lokakuussa 1993 Irakin Kurdistanin alueelle ja hänet haudattiin uudelleen syntymäkaupunkiinsa Barzaniin. Hänen perheensä jäsenistä tuli myös vaikutusvaltaisia hahmoja Kurdistanin poliittisessa kentässä, kuten poika Masud Barzani, joka toimi KDP:n johtajana ja Irakin Kurdistanin alueen presidenttinä. Lisäksi hänen pojanpoikansa, Idris Barzanin poika Nechirvan Barzani, toimi Irakin Kurdistanin pääministerinä.