Insuliiniresistenssi

Insuliiniresistenssi tarkoittaa kudosten heikentynyttä insuliinivastetta eli sitä, ettei insuliini saa lihasten, maksan ja rasvakudoksen soluja enää ottamaan normaalisti vastaan aterian jälkeen verenkiertoon päätynyttä glukoosia eli rypälesokeria. Insuliiniresistenssi voi johtua solunsisäisestä glukoosiaineenvaihdunnan häiriöstä tai muutoksesta solujen insuliinireseptoreiden tai glukoosin kuljetusproteiinin määrässä tai toiminnassa.
Insuliiniresistenssi on yleistynyt voimakkaasti. Kyseessä on yksi metabolisen oireyhtymän osatekijöista. 
Seuraukset.
Insuliiniresistenssi johtaa siihen, että haima alkaa tuottaa vereen normaalia enemmän insuliinia pitääkseen verensokerin riittävän alhaisella tasolla. Veren liiallinen insuliinipitoisuus tuottaa puolestaan glykatoituneita lopputuotteita, jotka aikaansaavat tulehdusta ja vahingoittavat kudoksia. Veren liian suuret insuliinipitoisuudet aiheuttavat myös viskeraalirasvan kertymistä sisäelinten ympärille.
Insuliiniresistenssi lisää huomattavasti sekä kakkostyypin diabeteksen sekä sydän- ja verisuonisairauksien riskiä. Ylikierroksilla käyvä haima väsyy lopulta, jolloin se ei jaksa enää tuottaa riittävästi insuliinia. Tästä seuraa verensokerin vähittäinen nousu ja diabeteksen puhkeaminen.
Myös sydän- ja verisuonisairauksien riski lisääntyy huomattavasti. Veren liiallinen insuliinipitoisuus voi johtaa myös syöpäriskin lisääntymiseen sekä siihen, ettei insuliinia hajottavaa entsyymiä (IDE) riitä aivojen beta-amyloidiplakkien riittävään hajotukseen Insuliiniresistenssi aiheuttaa sen vuoksi kognitiivisia ongelmia etenkin naisilla. Insuliiniresistenssi lisää myös riskiä sairastua vakavaan masennukseen.
Riskitekijät.
Insuliiniresistenssille herkistäviä tekijöitä tunnetaan yli 30. Niitä ovat muun muassa lihavuus, tupakointi, asidoosi, alkoholi, korkea verenpaine, raskaus (raskausajan diabetes) ja palovammat. Myös liikunnallisesti passiivinen elämäntyyli, stressi ja monet lääkeaineet lisäävät insuliiniresistenssin riskiä. 
Korkean glykemiaindeksin ja korkean insuliini-indeksin ruoka-aineet sekä raffinoitujen hiilhydraattien runsas käyttö lisäävät niin ikään insuliiiniresistenssin riskiä.
Etenkin vatsakkuus lisää insuliiniresistenssin riskiä, koska se aiheuttaa maksan insuliiniherkkyyttä vähentävää rasvoittumista. Myös raskauden aikana lihavien äitien lapsilla on suurempi alttius sairastua myöhemmin insuliiniresistenssiin. Myös vähäinen ja epäsäännöllinen uni lisäävät insuliiniresistenssin riskiä.
Afrikan ja Latinalaisen amerikan asukkaat sekä alkuperäiskansojen jäsenet sairastuvat eurooppalaisia ja aasialaisia herkemmin insuliiniresistenssiin.
Suojaavat tekijät.
Säännöllisen voimaharjoittelun on havaittu parantavan lihasten ja maksan insuliiniherkkyyttä huonokuntoisilla eläkeikäisillä naisilla. 
PPARG-geenin Pro12Ala-mutaatio lisää insuliiniherkkyyttä. Sitä esiintyy noin 13 %:lla eurooppalaisperäisestä väestöstä. 
Diagnosointi.
Insuliiniresistenssiä voidaan tutkia sokerirasituskokeen avulla. Siinä mitataan ensin potilaan paastoverensokeri, minkä jälkeen potilas nauttii 75 grammaa glukoosia vesiliuoksena. Verensokeri mitataan uudestaan kahden tunnin kuluttua. Verensokerin mittaaminen ei ole kuitenkaan luotettava mittari, koska insuliiniresistenssi voi olla merkittävää esimerkiksi ylipainoisilla ja vähän liikkuvilla, vaikka veren glukoosiarvot olisivatkin viitearvojen sisällä. 
Insuliiniresistenssiä mitataan tieteellisisslä tutkimuksissa paastoinsuliini-, glukoosi- ja rasvahappomäärityksiin perustuvilla indeksiluvuilla, mutta Suomen terveydenhuollossa ei ole yleisesti käytössä luotettavaa testiä insuliiniresistenssin toteamiseksi. 
C-peptidimääritys on yleensä insuliinimittausta luotettavampi menetelmä tutkia insuliiniresistenssiä. Verinäyte voidaan ottaa 2 tunnin kuluttua aamupalasta tai mieluiten 6 minuutin kuluttua glukagoniruiskeen annosta.
Hoito.
Insuliiniresistenssistä kärsiviä suositellaan valitsemaan matalan glykemiaindeksin ruoka-aineita ja ruokia. Lisäksi heidän kannattaa valita sellaisia ruoka-aineita, joilla on myös matala insuliini-indeksi.