Todellinen minä ja valeminä

Todellinen minä ja valeminä ovat psykologinen dualismi, jonka esitti englantilainen psykoanalyytikko Donald Winnicott. Winnicott käytti käsitettä "todellinen minä" viitatakseen minuuden kokemukseen, joka perustuu spontaaniin ja autenttiseen kokemukseen sekä elossa olemisen tunteeseen — eli todelliseen minään, jossa on vähän tai ei lainkaan ristiriitaa. "Valeminä" puolestaan viittaa minuuden kokemukseen, joka on rakennettu puolustautuvaksi suojakuoreksi, ja joka äärimmäisissä tapauksissa voi johtaa siihen, että yksilö menettää spontaaniutensa ja kokee itsensä sisäisesti kuolleeksi ja tyhjäksi, vaikka ulkoisesti esittäisikin epäjohdonmukaista ja valheellista "todellista" olemusta — kuten narsismissa. 
Ominaisuudet.
Winnicottin mukaan "todellinen minuus" saa alkunsa varhaislapsuuden itsetuntemuksesta, kun vauva tiedostaa olevansa elossa (esimerkiksi verenkierron ja hengityksen kautta). Winnicott kutsui tätä yksinkertaisesti olemisen kokemukseksi. Tästä perustasta käsin vauva alkaa havaita jatkuvuutta ja pitää elämäänsä perustavanlaatuisena todellisuutena. Synnyttyään vauvan spontaanit ja sanattomat eleet kumpuavat tästä vaistonvaraisesta kokemuksesta, ja jos vanhemmat vastaavat niihin ystävällisesti ja myötätuntoisesti, ne muodostavat perustan todellisen minuuden jatkuvalle kehitykselle. 
Jos sen sijaan riittävän hyvä vanhemmuus, kuten Winnicott ilmaisi (ei siis välttämättä täydellinen vanhemmuus), puuttuu, vauvan spontaanisuus on vaarassa jäädä vanhempien toiveiden ja odotusten alle. Seurauksena voi kehittyä se, mitä Winnicott kutsui valeminäksi, jolloin "muiden ihmisten odotuksista tulee ylivertaisen tärkeitä, ja ne peittävät tai ovat ristiriidassa alkuperäisen minuuden kanssa — sen, joka on yhteydessä ihmisen olemisen juuriin". Winnicottin mukaan tällöin "lapsi rakentaa valeminän kautta vääriä ihmissuhteita, ja introjektioiden avulla saavuttaa vain näennäisen vaikutelman todellisuudesta", vaikka todellisuudessa tämä peittää alleen sisäisen tyhjyyden epäitsenäisen naamion taakse. 
Vaara oli erityisen suuri, jos vauvan piti virittäytyä vanhemman tarpeisiin, eikä toisinpäin, mikä johti eräänlaiseen erillään olevaan tunnistamiseen, joka perustui epäsuoraan, epäspontaaniin suhteeseen kohteeseen. Vaikka tällainen patologinen valeminä tukahdutti todellisen minuuden spontaanit eleet elottoman jäljitelmän hyväksi, Winnicott piti valeminää silti elintärkeänä suojana vielä pahemmalta: todellisen, piilossa olevan minuuden tuhoavalta hyväksikäytön kokemukselta. 
Edeltäjät.
Sigmund Freudin kollega Helene Deutsch oli aiemmin kuvannut "ikään kuin" -persoonallisuuksia, joissa aidot ihmissuhteet korvautuvat näennäisillä. Winnicottin oma analyytikko Joan Riviere tutki narsistin naamioleikkiä — pinnallista mukautumista, joka peittää taistelun hallinnasta. Freud itse esitti myöhemmässä teoriassaan, että ego muodostuu identifikaatioista, lähestyen käsitystä egosta vain valeminänä. 
Erich Fromm käsitteli vuonna 1941 kirjassaan "Escape from Freedom" alkuperäisen ja näennäisen minuuden eroa — hänen mukaansa valeminä oli keino paeta vapauden mukanaan tuomaa yksinäisyyttä.[15] Paljon aikaisemmin eksistentialistit kuten Søren Kierkegaard kirjoittivat: "tahto olla se itse, joka todella on, on epätoivon vastakohta" – toisin kuin epätoivo olla joku muu kuin oma itsensä.[16] 
Karen Horney tarkasteli vuoden 1950 teoksessaan "Neurosis and Human Growth" todellisen ja valeminän käsitteitä itsen kehityksen näkökulmasta, kuvaten niitä todellisena minänä ja ihanneminänä: todellinen minuus on se, mikä ihminen on nyt, ja ihanneminä se, miksi hän voisi tulla.[17] 
Myöhempi kehitys.
1900-luvun jälkipuoliskolla Winnicottin ideoita on laajennettu ja sovellettu moniin eri yhteyksiin niin psykoanalyysissa kuin muillakin aloilla. 
Kohut.
Psykoanalyytikko Heinz Kohut laajensi Winnicottin työtä tutkiessaan narsismia,[18] nähden narsistit ihmisinä, jotka kehittävät puolustuksellisen panssarin vaurioituneen sisäisen minuutensa ympärille.[19] Kohutin mukaan oli vähemmän patologista samaistua omiin vaurioituneisiin minuuden jäänteisiin kuin rakentaa eheä minäkuva samaistumalla ulkoiseen persoonaan – oman luovan autonomiansa kustannuksella.[20] 
Lowen.
Psykoterapeutti Alexander Lowen tunnisti narsisteilla olevan sekä todellinen että valheellinen (tai pinnallinen) minä. Valeminä toimii ulkokuorena, minänä joka esitetään maailmalle. Se on vastakohta todelliselle minälle, joka sijaitsee tämän naamion takana. Todellinen minuus on tunteva minuus, mutta narsistin täytyy piilottaa ja kieltää tämä tunteva puoli. Koska pinnallinen minä edustaa alistumista ja mukautumista, todellinen sisäinen minä on kapinallinen ja vihainen. Tätä kapinallisuutta ja vihaa ei voida täysin tukahduttaa, sillä ne ovat elinvoiman ilmentymiä. Koska niitä ei kuitenkaan sallita, ne eivät voi ilmetä suoraan, vaan ilmenevät narsistin toteuttamiskäyttäytymisenä, ja voivat muuttua vääristyneeksi voimaksi.[21] 
Masterson.
Psykiatri James F. Masterson väitti, että kaikissa persoonallisuushäiriöissä keskeistä on ristiriita kahden minuuden välillä: valeminän, jonka pieni lapsi rakentaa miellyttääkseen äitiään, ja todellisen minän. Persoonallisuushäiriöiden psykoterapian tavoitteena on auttaa ihmisiä palauttamaan yhteys todelliseen itseensä.[22] 
Symington.
Neville Symington kehitti Winnicottin jaottelua todellisen ja valeminän välillä laajentaen sitä toiminnan lähteisiin: autonomiseen ja ristiriitaiseen. Jälkimmäinen syntyy ulkoisten vaikutusten ja paineiden sisäistämisestä.[23] Esimerkiksi vanhempien unelmat oman egonsa kohottamisesta lapsen saavutusten kautta voivat sisäistyä yksilölle vieraana ja ristiriitaisena toimintalähteenä.[24] Symington korosti kuitenkin yksilön tahdon osuutta siinä, että tämä hylkää autonomisen minuutensa valeminän tai narsistisen naamion hyväksi – seikka, jonka hän koki Winnicottin laiminlyöneen.[25] 
Vaknin.
Osana henkilökohtaista tavoitettaan lisätä tietoisuutta narsismista[26] psykologian professori (ja itseään narsistiksi kutsuva) Sam Vaknin on korostanut valeminän roolia narsismissa. Hänen mukaansa valeminä korvaa narsistin todellisen minuuden ja toimii suojana loukkauksia ja narsistisia haavoja vastaan — antamalla itselleen kaikkivoipaisuuden leiman. Narsisti teeskentelee, että valeminä on todellinen ja vaatii muita vahvistamaan tämän harhakuvan, samalla kun pitää todellisen, epätäydellisen minänsä piilossa.[27] 
Vakninin mukaan valeminä on narsistille paljon tärkeämpi kuin hänen rappeutunut ja toimimaton todellinen minänsä, eikä hän usko, että todellinen minä voitaisiin palauttaa terapian avulla.[28] 
Miller.
Psykologi Alice Miller varoitti varovaisesti, että lapsella tai potilaalla ei välttämättä ole lainkaan kehittynyttä todellista minää, joka odottaisi vapautumistaan valeminän takaa;[29] ja että siksi todellisen minän vapauttaminen ei ole niin yksinkertaista kuin Winnicottin käyttämä perhosen esimerkki kotelostaan.[30] Jos todellinen minä kuitenkin voidaan kehittää, hän uskoi, että valeminän tyhjä suuruudenhulluus voi väistyä uudenlaisen autonomisen elinvoiman tieltä.[31] 
Orbach.
Psykoterapeutti Susie Orbach näki valeminän syntyvän tilanteessa, jossa tietyt minuuden osat ylikehittyvät vanhempien paineesta, muiden osien kustannuksella – estäen minuuden täyden potentiaalin kehittymisen – ja aiheuttaen pysyvän epäluottamuksen kaikkea spontaanisti esiin nousevaa kohtaan.[32] Orbach laajensi myös Winnicottin kuvausta ympäristön epäonnistumisesta ja sen aiheuttamasta sisäisestä mielen ja kehon jakautumisesta[33], kehittäen käsitteen valekehosta – vääristyneestä kehonkokemuksesta.[34] Hän näki erityisesti naisen valekeho-identiteetin rakentuvan samaistumisesta muihin, todellisen aitouden ja sisäisen johdonmukaisuuden kustannuksella.[35] Terapian avulla tämän yksipuolisen mutta väärän kehokokemuksen purkaminen voi mahdollistaa aitojen (vaikkakin usein kivuliaiden) kehotuntemusten esiin nousemisen potilaassa.[36] 
Jungilainen persona.
Jungilaiset ajattelijat ovat tutkineet Jungin personan ja Winnicottin valeminän välistä yhteyttä.[37] Vaikka he tunnistavat samankaltaisuuksia, heidän mukaansa vain kaikkein jäykimmin puolustuksellinen persona muistuttaa valeminän patologista tilaa.[38] 
Sternin kolmitahoinen minä.
Psykologi Daniel Stern piti Winnicottin käsitettä "jatkuva oleminen" osana ydinminän esikielellistä rakennetta.[39] Hän tarkasteli myös, kuinka kieli voi vahvistaa valeminän rakentumista, jättäen todellisen minän kielellisesti näkymättömäksi ja torjutuksi.[40] Lopulta hän esitti kolmijaon minuuteen: sosiaalinen minä, yksityinen minä ja torjuttu minä.[41] 
Kritiikki.
Neville Symington kritisoi Winnicottia siitä, ettei tämä yhdistänyt valeminä-käsitettä egoon ja idiin.[42] Samoin mannereurooppalaiset analyytikot, kuten Jean-Bertrand Pontalis, ovat käyttäneet todellisen ja valeminän eroa kliinisenä työkaluna, mutta suhtautuneet epäillen sen teoreettiseen statukseen.[43] 
Filosofi Michel Foucault taas kyseenalaisti koko käsitteen todellisesta minuudesta antiessentialistiselta kannalta — hänen mukaansa minuus on rakennelma, jota ei "löydetä", vaan se muodostetaan itseytymisen prosessin kautta – ikään kuin taideteos: "meidän on luotava itsemme taideteoksena".[44][45] 
Fiktiossa.
Emily Brontën Humiseva harju on tulkittu kuvaukseksi siitä, kuinka todellinen minuus pyrkii murtautumaan valeminän ja yhteiskunnallisten normien muodostaman kerroksen läpi.[46] 
Sylvia Plathin runoutta on tulkittu todellisen ja valeminän ristiriidan kautta.[47] 
Joanne Greenbergin romaanissa En luvannut sinulle ruusutarhaa päähenkilö kokee ulkoisen persoonansa olevan vain "aave" tai haamu, jonka taakse hänen todellinen minänsä on täysin vetäytynyt.