tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
United States Steel

United States Steel Corporation, lyhyemmin U.S. Steel () on yhdysvaltalainen teräsyhtiö. Se nimettiin uudelleen USX Corporationiksi vuonna 1991, mutta palasi vanhaan nimeensä 2001. Yhtiö toimii muiden päätuotantoyhtiöiden kanssa Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Keski-Euroopassa. Yhtiö perustettiin vuonna 1901. United States Steel Corporationin perustajat olivat Andrew Carnegie, J.P. Morgan, Charles M. Schwab, Elbert Henry Gary. Sen pääkonttori on Pittsburghissa, Pennsylvaniassa ja se työllistää 49 000 henkilöä.
Toimialat:
U.S. Steel oli listattu Dow Jones Industrial Average -indeksillä 1. huhtikuuta 1901 – 3. huhtikuuta 1991 välisenä aikana. Nykyisin se on pörssissä USX Corporation -nimellä yhdessä Navistar- ja Primerica Corporation -yhtiöiden kanssa.
Japanilainen Nippon Steel osti U.S. Steelin 14,9 miljardilla dollarilla kesäkuussa 2025.
Historia.
J. P. Morgan ja Elbert H. Gary ostivat Andrew Carnegielta The Carnegie Steel Companyn noin 500 miljoonalla dollarilla vuonna 1901, minkä jälkeen he muodostivat United Steel Companyn ytimen yhdistämällä Carnegien teräsyhtiön omistamaansa Federal Steel Companyyn. Garysta tuli United Steel Companyn hallituksen puheenjohtaja.
Työväenliike.
1920-luvulla U.S. Steel, kuten useimmat suuret työnantajat, yhdistivät työnantajien tavoitteena olevia "työnantajien edustamia suunnitelmia" (ERB), jotka olivat yhtiön liittojen sponsoroimaa toimintaa. ERB:stä tuli osa United Steelworkers of America -järjestön toimintaa. Yhtiö pehmensi kovaa linjaa, kun U.S. Steel -yhtiön presidentti hyväksyi terästyöntekijöiden järjestelykomitean liittymisen teollisuusjärjestöjen kongressien järjestöön CIO:hon vuonna 1937.
Uudet toimialat.
Vuonna 1982 U. S. Steel hankki Marathon Oil Companyn ja vuonna 1986 Texas Oil &amp; Gas Corp. -nimisen yhtiön. Hankinnat laajensivat yhtiön toimialaa öljyteollisuuteen. U. S. Steel oli laajentunut myös kaivos- , kemikaali- ja rakennusteollisuuteen sekä kiinteistökauppaan ja liikennevälineisiin, kuten rautateihin ja laivoihin. Vuonna 1986 perustettiin holdingyhtiö USX Corporation uusien toimialojen tarkkailemiseksi.
U. S. Steel Košice.
Konsernin Slovakiassa toimiva tytäryhtiö on nimeltään U. S. Steel Košice. Košicen terästehdas kuuluu Keski-Euroopan suurimpiin. Se siirtyi osaksi United States Steeliä vuonna 2000. Nykyisin U. S. Steel Košicen tuotantokapasiteetti on 4,5 miljoonaa tonnia terästä. Yhtiö työllistää vajaat 8 000 ihmistä.
K. D. Lang

 
k.d. lang (syntyjään Kathryn Dawn Lang OC, (s. 2. marraskuuta 1961 Edmonton Kanada) on kanadalainen Grammy-palkittu countrylaulaja ja lauluntekijä. Lang sai vuonna 1996 Officer of Order of Canada -tunnustuksen. Langin suosituimpia albumeja maailmanlaajuisesti ovat olleet listojen kärkipäähän kohonneet vuoden 1992 "Ingénue" ja vuoden 1995 "All You Can Eat". Myös hänen tuorein albuminsa, vuonna 2008 julkaistu "Watershed" on menestynyt hyvin. Vuonna 2010 Lang esiintyi Vancouverin talviolympiakisojen avajaisissa tulkiten Leonard Cohenin kappaleen ”Hallelujah”.
Suomen television TV 1 -kanavalla on myös 9. elokuuta 1991 esitetty "Maailmalla soi" -sarjan studiokonsertti, jossa k.d. lang esiintyi taustayhtyeensä The Reclinesin kanssa. Konsertissa on oman ohjelmiston lisäksi kuultu muun muassa Roy Orbisonin tunnetuksi tekemä ”Crying” ja Patsy Clinen ”Walking After Midnight”. 
Lang on seksuaaliselta suuntautumiseltaan homoseksuaali.
Israelin ilmaisku Tunisiaan

Israelin ilmaisku Tunisiaan, koodinimeltään "Operaatio Puujalka", (hepreaksi: מבצע רגל עץ‎, "Mivtza Regel Etz") oli Israelin ilmavoimien operaatio Palestiinan vapautusjärjestön päämajaan Hammam al-Shattiin, Tunisiaan, 12 km Tunisista 1. lokakuuta vuonna 1985. Iskussa kuoli 73 ihmistä, joista 12 tunisialaista ja loput palestiinalaisia.
Tausta.
PLO oli siirtänyt päämajansa Tripolista Libanonista Tunisiin vuonna 1982, kun Israel ajoi PLO:n pois sieltä.
25. syyskuuta vuonna 1985 kolme israelilaista siviiliä surmattiin jahdillaan Kyproksen Larnakassa. PLO:ssa toimiva Yksikkö 17 ilmoitti olevansa murhan takana. Israelin hallitus ja ilmavoimat päättivät suunnitella iskun PLO:n päämajaan Tunisiin. Lisäksi israelilaisia kohteita vastaan oli tehty monia muita tihutöitä.
Isku.
Sotilasoperaation koodinimi oli "Puujalka". Kahdeksan F-15 Eagle -hävittäjää nousi ilmaan kello 07:00 1. lokakuuta kohti Tunisiaa. Boeing 707 tankkasi koneet Välimerellä ennen määränpäätä. Tämä oli toiseksi pisin lento (2060 km), jonka Israelin ilmavoimat oli tehnyt sitten vuoden 1976 Operaatio Entebben, jolloin lennettiin Ugandaan.
F-15-hävittäjät iskivät täsmäpommein PLO:n päämajaan. Israelin merivoimien helikopterit olivat valmiina sotalaivoissa Maltan rannikolla, jos hävittäjien miehistö joutuisi hätätilanteeseen, mutta tällaista ei tapahtunut.&lt;ref name="Vuosikirja 1985/232"&gt;Vuosikirja 1985 sivu 232 Lentohyökkäys PLO:n päämajaan&lt;/ref&gt;
Iskussa kuoli 61 palestiinalaista ja 12 tunisialaista. Surmansa saaneissa ei ollut merkittäviä PLO:n edustajia. Noin sata henkilöä loukkaantui. PLO:n johtaja Jasser Arafat selvisi pelkällä säikähdyksellä. Arafat ei ollut rakennuksessa iskun aikana. Siellä oli kuitenkin Yksikkö 17:n henkilöitä.
Jälkipyykki.
Arafat vannoi kostoa Israelille, vaikka hänen johtamansa PLO oli sanoutumassa irti terrorismista, ja järjestö oli siirtymässä kohti poliittista toimintaa. PLO avasi uuden toimiston Ammaniin. Jordanian kuningas Hussein alkoi heti suunnitella uutta rauhansuunnitelmaa. Israelia arvosteltiin ympäri maailmaa. Tunisian presidentti Habib Bourguiba sanoutui irti Egyptin ja Israelin välisistä rajaneuvotteluista. Israelin pääministeri Shimon Peres väitti iskun olleen pelkästään puolustuksellinen. 
Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto tuomitsi hyökkäyksen ja uhkasi julkilausumalla. Yhdysvallat puolusteli Israelia, muttei käyttänyt veto-oikeutta turvallisuusneuvostossa vaan pidättäytyi äänestämästä.
Suomen polkupyöräpataljoona 2

Polkupyöräpataljoona 2 oli Suomen armeijan joukko-osasto, joka perustettiin 20. huhtikuuta 1921 Käkisalmen läänin rykmentin II pataljoonasta rykmentin lakkauttamisen yhteydessä. Pataljoonan nimenä oli aluksi II polkupyöräpataljoona, mutta jo 18. elokuuta 1921 vahvistettiin Sotaministeriön käskyllä pataljoonan nimeksi Polkupyöräpataljoona 2.
Perustaminen.
II polkupyöräpataljoona perustettiin 20. huhtikuuta 1921 nimenmuutoksella Käkisalmen läänin rykmentin II pataljoonasta. Pataljoonaan kuului esikunta ja kolme kiväärikomppaniaa, joista ensimmäiset kaksi oli sijoitettu Jalkalan garnisonialueelle ja 3. komppania oli majoitettu Lintulan luostariin. Pataljoonan majoitustilat olivat kehnot ja esimerkiksi 3. komppanian joulujuhla vietettiin ullakolla, jonne pääsi ainoastaan tikapuita pitkin.
Raivolassa.
Kesäkuussa 1921 pataljoona siirtyi Raivolaan. Sotaministeriö antoi 18. elokuuta käskyn joukko-osaston nimenvaihdosta polkupyöräpataljoona 2:ksi. Pataljoona vastaanotti kesän aikana koulutuskäyttöön sata polkupyörää. Pataljoonaan perustettiin maaliskuussa 1923 4. komppania ja kesällä pataljoona vastaanotti lippunsa. Vuoden 1924 alussa pataljoonaan perustettiin korpraali- ja aliupseerikoulu ja se sai 675 polkupyörää eli koko vahvuudelleen. Samana vuonna pataljoonan kolmen linjan kiväärit vaihdettiin karabiineihin.
1. kesäkuuta 1927 siirrettiin Viipurista 4. erillinen konekiväärikomppania pataljoonan konekiväärikomppaniaksi. Siirtoa oli suunniteltu jo puolitoista vuotta aiemmin, mutta sitä ei oltu toteutettu majoitusvaikeuksien vuoksi. Vuonna 1928 pataljoonan kunniamarssiksi vahvistettiin professori Faltinin Vanha Häämarssi ja vuosipäiväksi Joutselän taistelun päivä 11. maaliskuuta.
Valkjärvellä.
Pataljoona siirrettiin lokakuussa 1928 Valkjärvelle uusiin kasarmeihin. Pataljoonan viestiosasto, josta oli muodostettu viestikomppania, vastaanotti ensimmäiset alokkaansa kesäkuussa 1929. Pataljoonaan perustettiin kranaatinheittäjäosasto vuoden 1933 lopulla. Siihen kuului perustettaessa johtaja luutnantti Gunnar Väinö Svanström, kaksi aliupseeria ja kuusi varusmiestä. Osastosta muodostettiin 1937 tykkikomppania, jonka varustuksena oli vasta vastaanotetut kaksi panssarintorjuntatykkiä. Pataljoonan 4. komppania lakkautettiin 1. maaliskuuta 1934.
Lakkauttaminen.
Polkupyöräpataljoona 2 nimettiin uudelleen Jääkäripataljoona 2:ksi 16. toukokuuta 1936.
Yhdysvaltain ilmaisku Libyaan

Yhdysvaltain ilmaisku Libyaan, koodinimeltään "Operaatio El Dorado Canyon", oli Yhdysvaltain ilmavoimien, merijalkaväen ja merivoimien tekemä operaatio Tripolin ja Bengasin kaupungeissa 15. huhtikuuta vuonna 1986. Hyökkäys kesti noin 30 minuuttia ja siinä kuoli 15 libyalaista siviiliä ja Libyan johtaja Muammar Gaddafin ottotytär, minkä lisäksi kaksi hänen poikaansa loukkaantui.
Tausta.
Länsi-Berliinissä tapahtui 5. huhtikuuta vuonna 1986 noin 500-henkisessä diskossa pommi-isku, jossa kuoli kaksi amerikkalaista merijalkaväen sotilasta sekä yksi turkkilainen nainen. Yhdysvaltain tiedustelupalvelu piti täysin selvänä sitä, että Libya olisi järjestänyt terrori-iskut diskoon.
24. maaliskuuta 1986 Yhdysvaltain laivasto ja ilmavoimat aloittivat Ison-Syrtin edustalla sotaharjoitukset, jolloin Libyan ilmavoimat tulittivat niitä.
Yhdysvallat vastasi iskuun tulittamalla Libyan sotalaivoja sekä ohjustukikohtia. Yksi partioalus, jossa oli 150 merisotilasta, upposi.
Isku.
Hyökkäykseen osallistui kaksitoista F-111 Aardvark -pommikonetta sekä kolme EF-111A Raven -pommikonetta, jotka nousivat 14. huhtikuuta ilmaan RAF Lakenheathin ja RAF Mildenhallin lentotukikohdista Suffolkista, Englannista, samalla kun viisitoista A-6 Intruder-, A-7 Corsair II- ja F/A-18 Hornet-lentokonetta lähti Upper Heyfordin lentotukikohdasta Oxfordshirestä Englannista kohti Välimerta kiertäen Biskajanlahden ja suunnaten Gibraltarensalmen yli Yhdysvaltojen laivaston kolmelle lentotukialukselle "USS Saratoga"lle, "USS America"lle ja "USS Coral Sea"lle, jotka oli ankkuroitu Isolle-Syrtille.
Yhdysvaltain ilmavoimat aloittivat hyökkäyksen 15. päivän vastaisena yönä Libyan pääkaupunki Tripoliin ja satamakaupunki Bengasiin. Hyökkäykset oli suunnattu Tripolissa Libyan johtajan eversti Muammar Gaddafin päämajaan – Gaddafi itse selvisi iskusta loukkaantumatta – sekä Al Azziyahin sotilastukikohtaan sekä sotilaslentokentälle. Bengasissa kohteet olivat Beninan lentokenttä sekä Al Jamahiriyahin sotilastukikohta.
Jälkipyykki.
Libyan televisiossa esiintyvä Gaddafi oli silminnähden järkyttynyt.Yhdysvaltain presidentti Ronald Reagan sai vahvan tuen kotimaassa iskusta Libyaan. Televisiossa esiintyvä Reagan sanoi "Gaddafin laskeneen meidän jäävän passiiviseksi mutta laskeneen väärin".
Vaikka Reagan yritti saada eurooppalaisia liittolaisia taakseen, niin EY-parlamentti tuomitsi Libyan terrorismin, mutta vaati kohtuullisuutta Libyaa kohden . Sekä arabivaltiot että itäblokki tuomitsivat iskut.
Libyan virallisten tietojen mukaan hyökkäyksessä kuoli siviileitä, lähinnä naisia ja lapsia, mutta Yhdysvaltain tietojen mukaan kohteet olivat sotilaalliset. 
Reagan sanoi olevansa valmis uusiin iskuihin, ellei Libya lopettaisi hyökkäyksiä amerikkalaisia ja heidän omaisuuttaan vastaan maailmassa.
Zubtsov

Zubtsov () on kaupunki Tverin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgaan laskevan Vazuzajoen suulla 146 kilometriä Tveristä lounaaseen. Kaupunki on Zubtsovin piirin keskus. Sen läpi kulkee Rževin ja Istran välinen rautatie (Zubtsovin asema). Asukkaita on 7 000 henkeä (vuonna 2009).
Zubtsov mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1216. 1200-luvun puolivälistä lähtien se kuului Tverin ruhtinaskuntaan. 1200–1300-luvuilla kaupunki joutui liettualaisten hyökkäysten kohteeksi. 1500–1600-lukujen vaihteessa puolalaiset hävittivät sen useaan kertaan. 1600-luvun loppuun saakka Zubtsovissa oli pieni linnoitus. 1700-luvulla se toimi Vyšni Volotšokin vesitien satamana. Vuonna 1776 Zubtsovista tuli Tverin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Toisen maailmansodan aikana se oli saksalaisten miehittämä.
Nähtävyyksiä ovat 1100–1200-lukujen linnoituksen vallien jäänteet, Volgan rannalla sijaitseva Neitsyt Marian taivaaseen astumisen katedraali (1801), Krymovin kaupunkitalo Vazuzan rantakadulla sekä kotiseutumuseo.
Zubtsovin kaakkoispuolella sijainneessa Pogorelojen kunnassa on elänyt ns. Djoržan karjalaisryhmä. Vuonna 1926 heitä oli 1 795 henkeä. Kunnan väestöstä he muodostivat tuolloin 7 %.
Paukkuopaste

Paukkuopaste eli paukkusignaali on rautateillä käytetty akustinen varoitusmerkki, jolla tiedotetaan veturinkuljettajalle edessä olevasta vaarasta. Paukkuopasteen synnyttää lyijykaistaleilla kiskon päälle kiinnitetty pieni peltirasia, jonka sisällä oli räjähdyspanos. Rasia räjähtää veturin tai vaunun pyörän kulkiessa sen yli. Paukkuopasteen avulla pystytään varoittamaan veturinkuljettajaa olematta itse paikalla merkkiä näyttämässä.
Käyttö Suomessa.
Äänimerkin synty varmistettiin asettamalla radalle kaksi rasiaa, yksi kummallekin kiskolle. Veturin ajaessa yhden parin yli kuljettaja tiesi, että eteenpäin sai ajaa enintään 5 km/h seuraavan kilometrin pituisen matkan, ellei paikalla ollut henkilöä, joka voi kertoa varoituksen syyn. Pimeällä ja sumussa sai ajaa eteenpäin vain siten, että junan edellä kulki henkilö tarkkailemassa syytä varoituksen antoon. Jos kiskoille oli asetettu useampi pari paukkuopasteita, juna oli pysäytettävä.
Ratajakson päällikön tuli joka vuoden alkupuolella pistokokein tutkia paukkuopasteiden kelpoisuus valitsemalla kokeiltavaksi kolme rasiaa kunkin vuoden valmistuserästä. 
Paukkuopasteet eivät enää ole käytössä Suomen rataverkolla.
Miekkaliljat

Miekkaliljat ("Gladiolus") on kurjenmiekkakasvien heimoon kuuluva suku. Suvun tieteellinen nimi tulee latinan sanasta "gladius", joka tarkoittaa miekkaa. Miekkaliljat ovat yksivartisia mukulakasveja ja suosittuja leikkokukkia.
Ulkonäkö ja koko.
Miekkaliljojen korkeus vaihtelee 40–140 senttimetrin välillä.
Lehdet.
Lehdet ovat pitkät, teräväkärkiset ja miekkamaiset. Lehden reunat ovat ehytlaitaiset.
Kukat.
Kukat ovat suppilomaisia ja sijaitsevat latvatertussa. Kukat ovat väriltään yksi-, kaksi- tai monivärisiä.
Levinneisyys.
Miekkaliljojen sukuun kuuluu 260 lajia, joista 250 elää luonnonvaraisena Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, pääosin Etelä-Afrikassa. Kymmenen lajia on luonnonvaraisia Euraasiassa. Miekkaliljoista 160 lajia on kotoisin Etelä-Afrikasta ja 76 trooppisesta Afrikasta. Lajit vaihtelevat hyvin pienistä kasveista, mahtaviin jalostettuihin kukintoihin.
Elinympäristö.
Miekkaliljat elävät aurinkoisessa ja lämpimässä paikassa jossa maa on tuore. Kasvi ei siedä kuivuutta eikä märkyyttä. Mukulat istutetaan n. 10 cm syvyyteen ja nostetaan ylös n. syyskuussa ja viedään viileään paikkaan talvisäilytykseen.
Joanin salaisuus

Joanin salaisuus () on yhdysvaltalainen nuorisolle suunnattu draamasarja vuosilta 2003–2005. Sarjaa tehtiin yhteensä kaksi tuotantokautta eli 45 jaksoa. Suomessa sarjan esitti Nelonen. Sarjan tunnuskappale on Joan Osbornen esittämä ”One of Us”.
"Joanin salaisuus" kertoo kuvitteellisessa Arcadian kaupungissa asuvasta teini-ikäisestä Joan Girardista, joka keskustelee Jumalan kanssa. Jumala ilmestyy hänelle useina erilaisina hahmoina, kuten pienenä lapsena, teini-ikäisenä poikana ja roskakuskina. Samalla Jumala pyytää Joania tekemään tehtäviä, jotka vaikuttavat Joanin tai hänen läheistensä elämään myönteisesti.
Salibandyn maailmanranking

Salibandyn maailmanranking (IFF World Ranking) on Kansainvälisen Salibandyliiton ylläpitämä rankinglista.
Joukkuejärjestys.
Joukkueen järjestys määräytyy kahden viimeisen salibandyn maailmanmestaruuskilpailujen sijoituksien perusteella.
Rankingin perusteella valitaan lohkot seuraaviin kisoihin.
Carl Eneas Sjöstrand

Carl Eneas Sjöstrand (11. syyskuuta 1828 Tukholma, Ruotsi – 14. helmikuuta 1906 Tukholma) oli ruotsalaissyntyinen kuvanveistäjä, joka saapui Suomeen Fredrik Cygnaeuksen kutsusta tehtävänään suunnitella Turkuun Henrik Gabriel Porthanin patsas. Hän toimi sitten yli 40 vuotta kuvanveiston opettajana Suomessa, ja häntä on kutsuttu suomalaisen kuvanveiston isäksi.
Elämä ja ura.
Sjöstrandin vanhemmat olivat historiamaalari Carl Johan Sjöstrand ja Johanna Sofia Morberg. Hän opiskeli kuvanveistoa ensin Tukholman taideakatemiassa 1847–1855 ja sitten Kööpenhaminassa 1853 ja uudelleen Herman Wilhelm Bissenin johdolla 1855–1856 sekä vielä Münchenin taideakatemiassa 1857–1858 ja Roomassa 1860–1863.
Sjöstrand oleskeli Suomessa vuosina 1857–1858, jolloin hän teki Turkuun Henrik Gabriel Porthanin patsasta. Se on Suomen ensimmäinen kansalaiskeräyksellä rahoitettu muistomerkki, joka paljastettiin 26. toukokuuta 1864. Vuonna 1863 Sjöstrand muutti Suomeen pysyvästi ja asui täällä aina vuoteen 1904 saakka. Suomen muutettuaan hän toimi Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulun opettajana vuosina 1863–1881 ja polyteknisen opiston muovailun opettajana vuosina 1865–1904.
Sjöstrandin veistokset edustivat tyylisuunnaltaan klassismia ja romantiikkaa. Hän teki useita Kalevalasta aiheensa saaneita teoksia.
Sjöstrand kuoli Tukholmassa, mutta hänet on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaalle (kortteli 3, linja 17, hauta 0216).
Kašin

Kašin () on kaupunki Tverin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgaan laskevan Kašinka-joen rannalla 150 kilometriä Tveristä koilliseen. Sen kautta kulkee Kaljazinin ja Sonkovon välinen rautatie (Kašinin asema). Kaupunki on Kašinin piirin keskus. Vuonna 2010 kaupungissa asui 16 174 henkeä ja koko piirissä 27 412.
Historiaa.
Kašin mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1238 Batu-kaanin valtaamana kaupunkina. 1200-luvun alkuun saakka se kuului Vladimir-Suzdalin ja vuodesta 1247 Tverin ruhtinaskuntaan, jonka mukana se vuonna 1485 liitettiin Moskovan Venäjään. Vuosina 1609–1612 puolalaiset hävittivät kaupunkia. Vuonna 1775 siitä tuli Tverin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1700–1800-luvuilla Kašin oli huomattava kauppa- ja käsityöläiskaupunki. Vuonna 1898 rakennettiin Sonkovosta Kašiniin johtava rautatie.
Vuonna 1926 Kašinin kihlakunnassa oli 1 042 tverinkarjalaista. Heistä lähes kaikki asuivat alueen pohjoisosassa sijainneessa Sonkovon kunnassa, jonka väestöstä karjalaiset muodostivat 5 %.
Nykyään.
Nykyään kaupungissa toimii sähkölaitetehdas, alkoholitehdas ja kivennäisvesipullottamo, pellavanjalostuslaitos, meijeri ja lihatehdas. Nähtävyyksiä ovat lukuisat 1600–1800-lukujen kirkot ja 1800-luvun alun julkiset rakennukset. Kaupungin laidalla sijaitsee vuonna 1884 perustettu kylpylä, jossa annetaan erilaisia mineraalivesi- ja mutahoitoja.
Krasnyi Holm

Krasnyi Holm () on kaupunki Tverin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan vesistöön kuuluvan Neledinajoen rannalla 175 kilometriä Tveristä koilliseen. Kaupunki on Krasnyi Holmin piirin keskus. Sen kautta kulkee Moskovan, Sonkovon ja Pietarin välinen rautatie (Krasnyi Holmin asema). Asukkaita on 5 900 henkeä (vuonna 2009).
Paikalla sijainnut "Spas na Holmu" -niminen kylä mainitaan ensimmäisen kerran 1500-luvun alussa. Vuonna 1776 siitä tuli Tverin lääniin kuulunut Krasnyi Holmin kaupunki. Nykyään se on maatalousalueen keskus, jossa on elintarviketeollisuutta ja pellavanjalostuslaitos. Kaupungin lähellä Prudyn kylässä on syntynyt venäläinen taidemaalari Pavel Tšistjakov.
Kaupungin lähistöllä on sijainnut muutamia tverinkarjalaisten asuttamia kyliä. Vuonna 1926 karjalaisia oli silloisessa Krasnyi Holmin kunnassa yhteensä 570 henkeä.
Ostaškov

Ostaškov () on kaupunki Tverin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Seligerjärven eteläosan niemellä 190 kilometriä Tveristä länteen. Kaupungin eteläosien kautta kulkee Bologojen ja Velikije Lukin välinen rautatie. Kaupunki on Ostaškovin piirin keskus. Asukkaita kaupungissa oli 18 073 henkeä ja koko piirissä 23 726 (vuonna 2010).
Kaupungin pohjoispuolella Seligerin saarella on sijainnut Klitšenin linnoitus, jonka novgorodilaiset hävittivät 1300-luvun lopussa. Vuonna 1434 mainitaan ensimmäisen kerran Ostaškovin kylät, joiden paikalle kehittyi kauppias- ja käsityöläisasutus. Vuonna 1589 se ympäröitiin linnoituksella. Vuosina 1651–1653 rakennettiin uusi puinen linnoitus, joka paloi vuosina 1676 ja 1711. Vuonna 1770 Ostaškovista tuli virallisesti kaupunki, joka aluksi kuului Novgorodin ja myöhemmin Tverin lääniin. Vuonna 1751 avattiin pappisseminaari, vuonna 1772 opisto, vuonna 1805 teatteri, vuonna 1883 kirjasto ja vuonna 1843 perustettiin Venäjän ensimmäinen vapaapalokunta. 1800-luvun lopussa Ostaškovissa toimi 30 pientä tehdasta, joista 20 oli nahkatehtaita. Asukkaat harjoittivat myös kalastusta.
Ostaškovin nähtävyyksiä ovat vuonna 1689 rakennettu Ylösnousemuksen kirkko, Pyhän kolminaisuuden kirkko (1697), entisen Jumalanäidin ennusmerkin luostarin Kristuksen taivaaseen astumisen kirkko, Kristuksen kirkastumisen kirkon barokkityylinen kellotorni (1787–1789) ym. Padolla kaupunkiin yhdistetyllä Žitnyi-saarella sijaitsee samanniminen 1700-luvulla rakennettu luostari. Kaupunki ja Seligerjärvi ovat suosittu matkailukohde.
Eveliina Särkelä

Maria Eveliina Särkelä (10. tammikuuta 1847 Vaasa – 8. helmikuuta 1939 Helsinki) oli Alina Forsmanin ohella yksi Suomen ensimmäisiä naiskuvanveistäjiä. Hän toimi myöhemmin valokuvaajana ja piirustuksenopettajana, koska kuvanveisto ei tarjonnut riittävää elantoa.
Eveliina Särkelän vanhemmat olivat tunnettu turkulainen kelloseppä Antti Särkelä (1804–1873) ja Elisabet Kerola (1812–1883). Hän muutti Pohjanmaalta Turkuun 1860 ja opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Turussa R. W. Ekmanin ja Walter Runebergin johdolla vuosina 1864–1866 ja 1873. Hän jatkoi vielä taideopintoja August Saabyen johdolla Kööpenhaminassa vuosina 1873–1874 ja 1876–1878. Särkelä opiskeli myös muutaman kuukauden ajan Berliinissä ja Pietarissa.
Särkelä toimi itsenäisenä kuvanveistäjänä ja piirustuksen opettajana 1870-, 1880- ja 1890-luvuilla muun muassa Helsingissä, Porissa, Turussa ja Vaasassa. Hänellä oli jonkin aikaa Helsingissä omaa ateljee ja Porissa hän piti omaa piirustuskoulua. Särkelä joutui taloudellisista syistä tekemään useita muoto- ja medaljonkikuvia, jotka jäivät kuvien tilaajien haltuun. Särkelä joutui luopumaan kuvanveistäjän urasta suhteellisen aikaisin ja hän asui sitten pääasiassa sisarensa ja lankonsa, merikapteeni Hidenin perheessä. Viimeiset kolmekymmentä vuotta elämästään Särkelä vietti vanhainkodissa Helsingissä opetusministeriön myöntämän eläkkeen turvin.
Särkelä joutui varojen puutteen takia käyttämään useissa teoksissaan materiaalina savea tai kipsiä, joten monet teoksista eivät ole säilyneet. Särkelä teki rintakuvat Emil Nervanderista ja turkulaisesta apteekkari Stenbergistä sekä muotokuvan muun muassa Victor Westerholmista. Hän teki myös monia kansallisromanttisia Kalevala-aiheisia teoksia, esimerkiksi "Kullervo tynnyrin päällikkö".
The Best of Simon &amp; Garfunkel

The Best of Simon &amp; Garfunkel on Simon &amp; Garfunkelin vuonna 1999 julkaistu kokoelmalevy. Siihen on tiivistetty kaikki suosituimmat kappaleet ja lähes kaikki laulut ovatkin menestyneimmiltä albumeilta Bookends ja Bridge Over Troubled Water. Kaikki kappaleet ovat päässeet Billboard Hot 100 -listalle. Viimeinen kappale "My Little Town" on duon viimeisin yhteinen levytys (1975) ja se oli päätynyt molempien soololevyille.
Simon and Garfunkel’s Greatest Hits

Simon and Garfunkel’s Greatest Hits on Simon &amp; Garfunkelin ensimmäinen kokoomalevy vuodelta 1972.
Undead Indeed

Undead Indeed on suomalaisen Tarot-yhtyeen konserttitallenne. Se ilmestyi CD:llä ja DVD:llä 11. kesäkuuta 2008 ja sisältää Kuopion Työnkulman Rupla-klubilla 17. elokuuta 2007 järjestetyn konsertin. Konserttielokuvan ohjasi Harri Mielonen.
Julkaisu sijoittui Suomen albumilistalla sijalle 18 ja DVD-listalla sijalle 1.
Totuudenkantaja

Totuudenkantaja tarkoittaa filosofiassa sellaista entiteettiä, joka voi olla tosi tai epätosi eikä mitään muuta. Totuudenkantajat ovat niitä totuuksia, joita totuudentekijät tekevät todeksi. Mahdollisia totuudenkantajia ovat esimerkiksi väittämät, ideat, uskomukset, teoriat, intuitiot, arvostelmat, lauseet ja puhetoimitukset.
Filosofit ovat kuitenkin erimielisiä siitä, mitkä näistä luetaan totuudenkantajien joukkoon, tai onko niitä lainkaan olemassa, tai ovatko ne totta vain johdetussa merkityksessä. Esimerkiksi koska sellainen lause kuin ”X on totta” riippuu lauseen ”X” olemassaolosta, sitä voidaan pitää totena vain johdetussa merkityksessä. D. M. Armstrongin mukaan väittämät ovat keskeisimpiä totuudenkantajia, ja muut ehdotetut vaihtoehdot ovat totuudenkantajia vain siksi, että niillä on joku suhde joihinkin väittämiin.
Armstrongin kannan mukaan totuudet ovat siis tosia väittämiä ja epätotuudet epätosia väittämiä. Mentaaliselta kannalta väittämät ovat uskomusten ja ajatusten intentionaalisia objekteja ja kielelliseltä kannalta lausumien intentionaalisia objekteja. Väittämä on abstraktio jostain uskomuksista sekä uskomuksen sisältö, joka tekee uskomuksesta sen tietyn uskomuksen, joka se on.
Nykyaikaisessa filosofisessa keskustelussa "totuudenkantajaa" ei koskaan sovelleta henkilöön tai joukkoon henkilöitä. Sen sijaan termiä sovelletaan edellä mainittuihin entiteetteihin, koska niiden katsotaan olevan tarpeeksi täsmällisiä, jotta niitä voidaan analysoida lähemmin siltä osin, ovatko ne totta vai eivät. Fiktionaaliset ilmaisut luetaan yleensä epätosiksi, jos ne tulkitaan kirjaimellisesti, mutta niiden voidaan sanoa kantavan totuutta omalla tavallaan, jos ne tulkitaan sopivasti.
Kutnon taistelu

Kutnon taistelu (, tai "Bitwa pod Kutnem") käytiin Saksan ja Puolan joukkojen välillä Kutnon kaupungin ja Bzurajoen lähellä keski-Puolassa 9.–22. syyskuuta 1939. Se oli Saksan Puolan offensiivin suurin yksittäinen taistelu.
Adolf Hitlerin johtama Saksa aloitti toisen maailmansodan hyökkäämällä Puolaan 1. syyskuuta 1939. Operaatio käynnistyi hurjalla nopeudella verrattuna ensimmäisen maailmansodan juoksuhautasodankäyntiin. Saksalaisten kehittelemä salamasota osoittautui menestykseksi. Yllätyshyökkäyksen kohteeksi joutuneet puolalaiset yrittivät taistella vastaan, mutta saksalaisten kaluston määrä ja laatu eivät antaneet mahdollisuuksia puolustajille. Merkittävin taistelu käytiin Bzurajoen ja Kutnon kaupungin lähellä Varsovasta länteen.
Kutnon taistelu.
Kutnon taistelu voidaan jakaa kolmeen vaiheeseen:
Poznań-armeijan komentaja Tadeusz Kutrzeba huomasi 9. syyskuuta, että itään päin etenevän Johannes Blaskowitzin johtaman Saksan 8. armeijan pohjoinen sivusta on heikosti puolustettu. Kutrzeba hyökkäsi pohjoisesta kohti Strykówin aluetta. Hänen jalkaväkidivisionansa ja ratsuväkiprikaatinsa aiheuttivat saksalaisille tappioita ja pakottivat armeijan osia vetäytymään. Toisessa vaiheessa Władysław Bortnowskin johtama kevyesti varustettu Pomorze-armeija aloitti hyökkäyksen kohti Łowiczia, mutta joutui keskeyttämään, kun kävi ilmi, että saksalaiset olivat siirtämässä alueelle panssarijoukkoja. Saksalaiset onnistuivat saartamaan armeijat ja aloittivat vastahyökkäyksen joka suunnalta 16. syyskuuta. Vain osa puolalaisista joukoista pystyi murtautumaan saarroksista.
Saksan ilmavoimilla oli taistelun nopean ratkaisun kannalta ratkaisevin merkitys. Puolalaiset onnistuivat viivyttämään pääkaupunkiaan kohti edenneitä saksalaisia ja saivat näin ostettua vähän lisäaikaa Varsovan puolustuksen järjestämiselle.
Anton Lindforss

Anton Lindforss (8. joulukuuta 1890 Tampere – 3. syyskuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen ekspressionistinen taidemaalari, joka kuului Tyko Sallisen johtamaan marraskuulaisten ryhmään.
Lindforssin vanhemmat olivat maanviljelijä Anton Ludvig Lindforss ja Anna Margareetta o.s. Hiltunen. Hän opiskeli aluksi oikeustiedettä mutta siirtyi sitten taiteen pariin ja opiskeli Helsingin yliopiston piirustussalissa 1909–1910 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1910–1911. Vuonna 1914 Lindforss teki opintomatkan Englantiin ja liittyi sitten Tyko Sallisen johtamiin marraskuulaisiin.
Vuonna 1921 Lindforss osti Jalmari Ruokokoskelta tämän Hyvinkäällä sijainneen "Humala"-ateljeen. Lindforss asui Hyvinkäällä aina vuoteen 1938 saakka, jolloin hän muutti viimeisiksi vuosikseen Lallukan taiteilijakotiin.
Lindforss oli innokas maisemamaalari ja hän teki useita maalausretkiä erityisesti Lappiin. Lindforss on kuvannut myös savolaisia maisemia ja Kuopion kaupunki on kunnioittanutkin Anton Linforssia nimeämällä sillan hänen mukaansa kaupunginosaan Saaristokaupunki. Koska yleisö ja kriitikot pitivät Lindforssin taiteesta, menestyi taiteilija taloudellisesti. Lindforss teki matkoja Ranskaan (1924), Englantiin, Italiaan, Espanjaan ja Marokkoon.
Anton Lindforss oli naimisissa arkkitehti Elsi Borgin kanssa.
The Concert in Central Park

The Concert in Central Park on Simon &amp; Garfunkelin livetaltiointi vuodelta 1981. Duo esiintyi New Yorkin keskuspuistossa kaikkiaan noin 750 000 katsojalle. Se oli heidän ensimmäinen paluukonserttinsa varsinaisen yhdessäesiintymisen jälkeen. Siinä kuullaan paljon myös Simonin omaa, soolouralla luotua tuotantoa. Lisäksi hän esitti kyseisessä tapahtumassa silloisen uuden kappaleen ”The Late Great Johnny Ace” ensimmäisen kerran. Kappale leikattiin pois varhaisista VHS-julkaisuista, koska sen aikana eräs katsoja hyökkäsi lavalle, tosin ilman sen kummempia seurauksia. Konsertti on julkaistu DVD:llä, joka sisältää myös kyseisen laulun.
Antti Malin

Antti Malin on helsinkiläinen -keräilykorttipelin pelaaja. Hän voitti pelin yksilökilpailun maailmanmestaruuden Memphisissa, Yhdysvalloissa joulukuussa 2008 kukistettuaan finaalissa Jamie Parken. Malin sai voitostaan 45 000 Yhdysvaltain dollaria.
Malin on myös pitkäaikainen partioliikkeen aktiivi. Hän kuuluu Toimen Tyttöjen ja Toimen Poikien lippukuntiin ja on toiminut mm. lippukunnan taloudenhoitajana sekä Suomen Vapaan Partioryhmän keskusvaliokunnassa. Malin on opiskellut Helsingin liiketalouden ammattikorkeakoulussa.
Rinnakkaisliitäntä

Rinnakkaisliitäntä (myös: "Centronics-portti", "kirjoitinportti", "LPT") on nykyään jo vanhentunut tietokoneiden oheislaiteliitäntä, joka on kehitetty tulostimille. Myöhemmin porttia käytettiin myös muille oheislaitteille kuten kuvanlukijoille tai Zip-asemille. Rinnakkaisporttia ja siihen liitettävää vastakappaletta, "dongelia", on käytetty myös teollisuusohjelmistojen ja suosittujen pelien fyysisessä kopiosuojauksessa. Rinnakkaisporttia hyödynnettiin myös digitaalisen äänen toistossa (Covox Speech Thing) ja tiedostonsiirtoon Laplink-ohjelman ja muiden vastaavien ja PLIP-protokollan avulla.
Rinnakkaisportin vaihtoehtoinen nimi Centronics-portti viittaa Centronics Data Computer Corporation -yhtiöön, joka otti liittimen ensimmäisenä käyttöön valmistamassaan matriisikirjoittimessa Model 101 vuonna 1970. Kytkennän kehittivät An Wang, Robert Howard ja Prentice Robinson Wang Laboratories -yhtiössä. Vuonna 1981 IBM valitsi liittimen henkilökohtaisen tietokoneensa tulostinportiksi. Dataproducts-yhtiö esitteli Centronics-liitännästä poikkeavan standardinsa DD-50 tai M-50 (Winchester-liitin), jonka tulostimen puoleisessa päässä oli 37-nastainen DC-37. Dataproductsin liitäntä oli yleinen suurtietokoneissa.
Alkuperäinen Centronics-standardin mukainen rinnakkaisliitäntä oli yksisuuntainen, mutta PS/2-tietokoneessa siirryttiin kaksisuuntaiseen tiedonsiirtoon, jota määrittelee IEEE 1284 -standardi. Alkuperäisen Centronics-standardin mukainen rinnakkaisportti kykeni siirtämään dataa 150 kilotavua sekunnissa, mutta uudemmat ECP- ja EPP-tiloja hyödyntävät portit pystyivät siirtämään dataa 400 kilotavusta kahteen megatavuun sekunnissa. Nykyään USB- tai FireWire-liitäntä on huomattavasti nopeampana ja monikäyttöisempänä korvannut rinnakkaisliitännän.
Gentrifikaatio

Gentrifikaatio ( &lt; "gentry" 'herrasväki') tarkoittaa kaupunginosan muutosta keskiluokkaisen väestön muuttaessa aiemmin työväenluokkaiselle alueelle. Tämän seurauksena alue kehittyy ja rauhoittuu, mutta samalla asumiskustannukset nousevat, minkä johdosta alkuperäiset asukkaat joutuvat usein muuttamaan pois.
Ensimmäiset tulijat ovat tyypillisesti luovaa luokkaa eli taiteilijoita, muusikoita ja opiskelijoita, jotka kaipaavat huokeita asuntoja ja työtiloja, ja jotka sietävät karheitakin asuinalueita. Kun tämä muuttajien ensimmäinen aalto on kunnostanut omat asuintalonsa, kaupunki aloittaa puolestaan alueen puistojen, katujen ja liikealueiden kunnostamisen. Tämä johtaa alueen kiinteistökaupan vilkastumiseen, kun sijoittajat ostavat kiinteistöjä joko kunnostusta tai uudelleenrakennusta ajatellen. Kun alueelle nousee uusia asuntoja ja liikkeitä, sinne muuttaa lisää keskiluokkaista väkeä. Entisillä asukkailla ei enää ole varaa asua kotikulmillaan kiinteistöverojen ja vuokrien kohottua, mikä voi aiheuttaa ristiriitoja näiden kahden väestöryhmän välillä. Joskus poismuuttajat joutuvat kodittomiksi tai asumaan väliaikaisissa asunnoissa tai telttakylissä.
Kaupunki hyötyy gentrifikaatiosta verotulojen ja sijoitusten kasvun sekä rikollisuuden vähenemisen muodossa. Gentrifikaatiota pyrkivät edistämään etenkin poliitikot, vuokranantajat, saneeraajat ja alueelle muuttajat itse. Gentrifikaatiota vastustavat alueiden alkuperäiset asukkaat.
United Steelworkers of America

United Steelworkers of America tai USW () on yhdysvaltalainen ammattiliitto, johon nykyään kuuluu erilaisten teollisuualojen ja ammattien jäseniä mm. paperi- ja metsäteollisuuden, kumiteollisuuden, käsityöläisiä, yhdistynyt teollisuus- ja palvelutyöntekijöiden kansainvälinen liitto, metalliteollisuuden, kemikaaliteollisuuden, lasi-, kuljetus-,rengas-, liikenne-, lääketeollisuuden, puhelinkeskusten ja terveydenhoidon työntekijöitä. 
Liitto on Pohjois-Amerikan suurin teollinen ammattiliitto. Jäseniä on yli 1,2 miljoonaa. Pääkonttori on Pittsburghissa, Pennsylvaniassa. Yhdistyneet terästyöläiset edustaa työntekijöitä Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Karibialla. Järjestö on perustettu 22. toukokuuta 1942. Ammattiliiton avainhenkilö on Leo Gerard. 2. heinäkuuta 2008 United Steelworkers tekivät sopimuksen yhdistymisestä Britannian ja Irlannin liiton, Uniten kanssa muodostaen uuden globaalin liikkeen Workers Uniting.
Suosirkka

Suosirkka ("Stethophyma grossum") on suurikokoinen, oliivinvärinen heinäsirkkalaji. Nimensä mukaisesti se viihtyy soilla ja järvien rannoilla. Laji on yleinen koko Suomessa. 
Suosirkkanaaras on 29-36 mm pitkä, koiras 22-29 mm. Muuten oliivinvärisellä sirkalla on keltainen raita etusiivissään, ja jalkojen alapinnalla on punaiset ja musta-keltaiset läikät.
Kosteikkojen hävittäminen on saanut suosirkkojen kannat pienenemään Britanniassa.
Kangassirkka

Kangassirkka ("Podisma pedestris") on n. 1,5–3 senttimetrin kokoinen, siivetön heinäsirkkalaji. Se on väriltään puna- tai violetinruskea. Laji viihtyy kangasmetsissä yleisenä koko Suomessa.
Koiras on 15–22 mm pitkä, naaras 24–30 mm. Koiraan vartalon takaosa muistuttaa ampiaista tai mehiläistä.
Niittyheinäsirkka

Niittyheinäsirkka ("Omocestus viridulus") on heinäsirkkalaji. Sen tunnistaa oliivinvärisestä selästä ja ruskeankellertävistä kyljistä. Selkäkilvissä on juovia. Niittyheinäsirkan ääni on hyvin kuuluva. Se viihtyy kosteikoissa, ojanpientareilla ja myös rehevillä ja kuivilla niityillä. Se syö kasviravintoa ja talvehtii munana. Niittyheinäsirkka aikuistuu sukulaisiaan aiemmin, jo kesäkuun lopulla. Naaras munii maahan muutaman munaryhmän loppukesällä. Niittyheinäsirkkaa esiintyy Suomessa yleisesti. Etelä- ja Keski-Suomessa se on hyvin yleinen laji. Niittyheinäsirkan koiras on kooltaan 14–16 millimetriä ja naaras 18–23 millimetriä.
Kultaranta Golf

Kultaranta Resort on vuoden 2007 kesällä avattu ympärivuotisesti toimiva golfkeskus Naantalin Luonnonmaalla.
Kultaranta Resortilla on täysimittainen 18 reiän par 72-kenttä, seitsemänreikäinen par 3-kenttä, 9-reikäinen par 3-kenttä sekä lyöntiharjoittelualue, lähipelialue ja golfsimulaattori. Se on Suomen ensimmäinen täysmittainen golfkenttä, joka toimii pay &amp; play -periaatteella. Keskukseen kuuluu lisäksi hotelli ja lomahuoneistot. Vuonna 2012 Resortin yhteyteen valmistuu Marina.
Kultaranta Resortin yhteydessä toimiva Suomen Golfliiton jäsenseura on "Kultaranta Golf Club Naantali" (KGCN).
Golf Digestin suomalaisen version lukijaäänestyksessä vuonna 2007 Kultaranta Golfin palvelut äänestettiin parhaaksi.
Víkingur Gøta

Víkingur Gøta on vuonna 2008 perustettu färsaarelainen jalkapallojoukkue, joka pelaa Färsaarten korkeimmalla sarjatasolla, Formuladeildinissä. Joukkue pelaa kotiottelunsa Norðragøtan kylässä Gøtan kunnassa stadionilla, johon mahtuu 3 000 katsojaa.
Historia.
Víkingur syntyi, kun kaksi Gøtalaista seuraa, GÍ Gøta ja Leirvík ÍF yhdistyivät. Pääosa uudesta joukkueesta koostuu entisistä GÍ Gøtan pelaajista.
Ensimmäisellä pääsarjakaudellaan (kausi 2008) Víkingur sijoittui viidenneksi. Seuraavalla kaudella seuran onnistui jo voittaa Färsaarten cup, mikä takasi sille pääsyn eurokentille kesällä 2010.
Ahoheinäsirkka

Ahoheinäsirkka ("Glyptobothrus biguttulus" syn. "Chorthippus biguttulus") on Suomessa yleisenä esiintyvä heinäsirkkalaji. 
Kuvaus.
Ahoheinäsirkka on väritykseltään yleensä ruskeankirjava, ja takaruumiin kärjessä on usein nähtävissä oranssia väriä. Keskiruumiin selkäpuolella on, monen muun heinäsirkkalajin tapaan, tiimalasia muistuttava kuvio. Yksilöiden väritys kuitenkin vaihtelee, eikä se yksistään ole hyvä tuntomerkki. Ahoheinäsirkkakoiras on 14–16 millimetriä pitkä, naaras 17–22 millimetriä.
Ahoheinäsirkkaa on vaikea erottaa ketoheinäsirkasta, sillä ulkoisesti lajit muistuttavat toisiaan paljon ja ne voivat myös risteytyä keskenään. Lisäksi lajit esiintyvät samanlaisissa ympäristöissä. Koiraat on mahdollista erottaa siiven etureunan muodosta, joka on ahoheinäsirkalla selvästi kaarevampi. Naarasyksilöitä ei voi varmuudella tunnistaa lajilleen. Lajien siritykset eroavat toisistaan selkeämmin.
Levinneisyys.
Ahoheinäsirkka viihtyy kuivilla ja lämpimillä paikoilla, kuten tienpientareilla ja aurinkoisilla rinnepaikoilla. Sitä tavataan yleisemmin hoidettujen alueiden reunoilla kuin hoidetuilla alueilla. 
Ääni.
Ahoheinäsirkalla on selvästi erottuva siritys, joka alkaa vaimeammin mutta voimistuu loppua kohti.
Nurmiheinäsirkka

Nurmiheinäsirkka ("Chorthippus parallelus") on yleinen, Suomessa tavattava heinäsirkkalaji. Sen tunnistaa 1–3 sekuntia kestävistä lyhyistä sirityssarjoista. Lajin lähisukuun kuuluvat esimerkiksi keto- ja nevaheinäsirkat.
Nurmiheinäsirkka on yleensä vihreän ja mustan kirjava, pienikokoinen heinäsirkka. Keskiruumiin selkäpuolella ei ole monilla muilla heinäsirkkalajeilla esiintyvää tiimalasikuviota, mutta selkäpuolen väri eroaa usein kylkien väristä. Koirailla, jotka ovat selvästi naaraita pienikokoisempia, on ruskeansävyiset siivet, jotka kuitenkin näyttävät yleensä hieman liian pieniltä eläimen kokoon nähden. Naarasyksilöiden siivet ovat selvästi surkastuneet ja yltävät yleensä korkeintaan takaruumiin puoliväliin saakka. Useimmista muista heinäsirkkalajeista poiketen nurmiheinäsirkka sirittää vielä hämärän aikaan.
Nurmiheinäsirkka esiintyy suurimmassa osassa Suomea, mutta harvinaistuu pohjoista kohti. Lajin levinneisyysalue jatkuu pitkälle Aasiaan. Laji on runsaslukuinen kosteissa heinikoissa, mutta esiintyy harvakseltaan myös kuivemmilla paikoilla.
The Graduate (soundtrack)

The Graduate on Simon &amp; Garfunkelin soundtrack vuoden 1968 elokuvaan "Miehuuskoe".
Sinisiipisirkka

Sinisiipisirkka ("Sphingonotus caerulans") on Suomessa tavattava uhanalainen heinäsirkkalaji. Suomen kansallisessa uhanalaisarvioinnissa vuodelta 2010 se luokiteltiin erittäin uhanalaiseksi (EN).
Koko ja ulkonäkö.
Sinisiipisirkka on sirkaksi keskikokoinen laji ja naaraat ovat hieman koiraita kookkaampia. Väriltään se on vaalean ruskean tai harmahtavan kirjava ja väritys naamioi sirkan hiekkamaastoon erittäin hyvin. Etusiivissä erottuu pari epäsäännöllistä, tummaa poikkivyötä. Takasiivet ovat vaaleansiniset, mutta lepoasennossa takasiivet jäävät kokonaan piiloon eikä väri erotu lentävälläkään sirkalla kovin hyvin. Pää on muodoltaan melko suorakulmainen ja sen takana on selvä kurouma. Etuselässä on heikko keskiharjanne.
Levinneisyys.
Lajin levinneisyys ulottuu Pohjois-Afrikasta Etelä- ja Keski-Euroopan poikki Skandinavian eteläosiin ja idässä Keski-Aasiaan saakka. Suomessa sinisiipisirkka viihtyy muutamilla hiekkadyynipaikoilla. Tunnetut esiintymät rajoittuvat pienille alueille Hankoniemelle sekä Tammisaareen ja pariin paikkaan Kaakkois-Suomen sisämaassa. Se on viime vuosina käynyt selvästi harvinaisemmaksi, ja hävinnyt kokonaan muutamalta vanhalta elinpaikaltaan, kuten Kotkan Mussalosta. Toisaalta laji esiintyi yleisenä Suomeen ennen toista maailmansotaa kuuluneilla Suomenlahden saarilla, Lavansaaressa, Tytärsaaressa, Peninsaaressa ja Seiskarissa joissa oli runsaasti rantahiekkadyynejä. 
Elinympäristö ja elintavat.
Elinpaikaltaan sinisiipisirkka vaatii avointa hiekkamaata ja harvaa kasvillisuutta. Sen tyypillinen elinpaikka onkin hiekkadyynialue. Sirkat liikkuvat usein kävelle, mutta koiraat ovat hyviä lentäjiä. Ne lentävät yleensä lyhyitä matkoja lähellä maanpintaa, mutta joskus myös pitemmälle ja korkeammalla. Koiraat sirittävät kilpaa, joskin lajin siritys on melko hiljaista.
Suomessa sinisiipisirkka on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi ja sen merkittävin esiintymä sijaitsee suojelualueella. Lajia uhkaa rantojen rakentamisen lisäksi kurtturuusun leviäminen hiekkarannoille ja tunnettuja esiintymiä onkin hoidettu ruusukasvustoja hävittämällä. Ruotsissa laji on ollut silmälläpidettävä, mutta nykyisin se katsotaan elinvoimaiseksi.
Kultaheinäsirkka

Kultaheinäsirkka ("Chrysochraon dispar") on keskikokoinen Suomessa tavattava heinäsirkkalaji. Se on väriltään vihertävä, ruskea tai kellertävä. Sitä tavataan merenrannoilla koko Suomessa.
Koiras on 16–19 millimetriä pitkä, naaras 23–29 millimetriä.
Idänkulkusirkka

Idänkulkusirkka ("Locusta migratoria") on laajimmalle levinnyt kulkusirkkalaji. Sen esiintymisalue kattaa kaakkoisen Euroopan, suuren osan Aasiasta sekä Afrikan ja Australian. Alue ulottuu idässä aina Japaniin ja Uuteen-Seelantiin saakka.
Idänkulkusirkka on kookas vihreä tai ruskea heinäsirkka. Naaraat voivat saavuttaa lähes 6 cm pituuden koiraiden jäädessä hieman pienemmiksi. Muiden kulkusirkkojen tapaan idänkulkusirkalla esiintyy kaksi muotoa, joita kutsutaan solitaariseksi ja gregaariseksi faasiksi. Faasit eroavat toisistaan paitsi ulkonäöltään ja muutamien anatomisten piirteiden perusteella, myös käyttäytymiseltään. Sirkkojen yksilötiheyden kasvaessa riittävän suureksi solitaariseen faasiin kuuluvat yksinelävät yksilöt muuttuvat gregaarisiksi. Gregaariset yksilöt muodostavat valtavia vaeltavia parvia, jotka voivat syödä löytämänsä viljelykset hetkessä.
Vaikka idänkulkusirkka ei kykene lisääntymään Suomessa, joinakin vuosina niitä esiintyy myös täällä. Tällöin kyseessä ovat yksittäiset harhautuneet yksilöt, joskin eläimiä tiedetään kulkeutuneen myös laivalastien mukana. Useimmat kulkusirkkahavainnot on tehty etelärannikon tuntumasta.
Idänkulkusirkka on eräs hyönteistaloudessa hyödynnettävä laji.
Keroheinäsirkka

Keroheinäsirkka ("Aeropedellus variegatus") on ruskehtava, pienikokoinen ja Suomessa hyvin harvinainen heinäsirkkalaji. Se muistuttaa jonkin verran nuijaheinäsirkkaa. Keroheinäsirkka tunnettiin aikaisemmin nimellä jänkäheinäsirkka, mutta nimi vaihdettiin, koska laji ei elä jängillä.
Suomessa keroheinäsirkkaa tavataan vain kahdesta paikasta Lapissa. Se esiintyy tunturipaljakoilla ja avoimilla rinnepaikoilla. Muualla maailmassa laji esiintyy Keski- ja Etelä-Euroopan vuoristoissa ja pitkälle Keski-Aasiaan, Siperiaan ja Alaskaan asti ulottuvalla vyöhykkeellä. 
Laji sirittää äänekkäästi.
Pienet soturit

Pienet soturit () on vuonna 1998 valmistunut koko perheen toimintakomedia. Se kertoo lelusotilaisiin asennetuista aseprosessoreista, joka tekee niistä älykkäitä ja murhanhimoisia, ja sotilaiden ja gorgonimutanttien välisestä sodasta tavallisessa lähiössä. Elokuvan on ohjannut Joe Dante. Sen pääosissa nähdään muun muassa Gregory Smith, Kirsten Dunst, Tommy Lee Jones (ääniroolissa), Frank Langella (ääniroolissa) ja Denis Leary. Suomessa elokuva julkaistiin 16. lokakuuta 1998. Se sai kehnohkot arvostelut heti ilmestyessään.
Juoni.
Puolustusministeriön leivissä oleva Globotech-niminen yritys fuusioituu Heartlandin leikkikalutehtaan kanssa. Kaksi Heartlandin leikkivälineen tuotantopäällikköä, Irwin ja Larry, tapaavat Globotechin johtajat kokouksessa ja päättävät tuoda markkinoille aivan uudenlaisen lelusarjan. Larryn tehdessä leluihin paristotilausta hän tilaa puolustusministeriöltä X1000-prosessorit, jotka joutuvat leluihin. Prosessorit on suunniteltu käytettäväksi aseissa ja niin leluista tulee kuin aitoja sotilaita.
Osa leluista päätyy ohiolaiseen leluliikkeeseen, jossa juuri kaupunkiin muuttanut 13-vuotias Alan Abernathy hoitaa isänsä liikettä. Alan kysyy lelurekan kuljettajalta, Joelta, voisiko ostaa joitakin näistä leluista ja maksaa myöhemmin. Pienen suostuttelun jälkeen Joe antaa periksi ja antaa yhden mutanttinuken Alanille. Hahmo on nimeltään Archer, sotilaiden vastassa olevien mutanttien eli Gorgoneiden johtaja. Kauppaan tulee pikkuveljensä Timmyn kanssa 14-vuotias naapurintyttö, Christy, joka on tullut katsomaan veljelleen syntymäpäivälahjaa. Timmyn mennessä varastoon yksi leluista ampuu häntä imukupilla otsaan ja Timmy ihastuu leluihin heti. Christyn huomatessa lelujen korkean hinnan hän lähtee raahaamaan kiukuttelevaa Timmyä kotiin. Alanin mentyä kotiin hän tajuaa että hänen ostamansa lelu ei ole pelkästään muutamia lauseita puhuva ja kävelevä ukko, vaan älykäs olento, jonka kanssa hän pystyy käymään jopa keskusteluita.
Jouko Rikkinen

Jouko Kalevi Rikkinen (s. 15. elokuuta 1961) on Helsingin yliopiston kasvitieteen professori. Rikkinen on julkaissut lukuisia tieteellisiä tutkimuksia kasvi- ja sienitieteen eri osa-alueilta. Hänet tunnetaan erityisesti levien ja sienten symbiooseja koskevista tutkimuksistaan. Hän on myös kirjoittanut oppikirjoja ja tietoteoksia sekä ansioitunut luontovalokuvaajana.
Elämä ja ura.
Rikkinen kirjoitti ylioppilaaksi Haukilahden lukiosta 1981 ja aloitti opinnot Helsingin yliopistossa vuonna 1982. Hän opiskeli biologiaa ja maantiedettä ja valmistui luonnontieteiden kandidaatiksi 1986 ja filosofian maisteriksi 1987. Rikkinen väitteli filosofian tohtoriksi kasvitieteestä 1995. Hän oli postdoc-tutkijana Yhdysvalloissa Oregonin osavaltionyliopistossa 1997–1998, ja hänet nimitettiin kasvitieteen dosentiksi Helsingin yliopistoon 1999. Rikkinen nimitettiin Helsingin yliopiston kasvitieteen professorin virkaan vuoden 2005 alusta lukien. Hänen edeltäjänsä tässä oppituolissa on Timo Koponen..
Vuonna 2014 Suomen tietokirjailijat ry myönsi Rikkiselle Tietokirjailijapalkinnon tunnustuksena laajasta ja ansiokkaasta tietoteostuotannosta. Vuonna 2021 Rikkinen kutsuttiin Suomen Tiedeseuran jäseneksi.
Jouko Rikkisen vanhemmat ovat Helsingin yliopiston kulttuurimaantieteen emeritusprofessori Kalevi Rikkinen ja Helsingin yliopiston maantieteen didaktiikan professori emerita Hannele Rikkinen.
Ulla Virtanen (juoksija)

Ulla Karoliina Virtanen (o.s. Tuimala, s. 27. huhtikuuta 1982 Karstula) on suomalainen juoksija. Hän edustaa Jyväskylän Kenttäurheilijoita. Aikaisemmin hän on edustanut Äänekosken Urheilijoita ja Vaajakosken Kuohua. Häntä ovat valmentaneet Mauri Kangaskesti (vuoteen 2004) ja Juha Väätäinen (2005–2006).
Virtanen sijoittui 17:nneksi maastojuoksun 19-vuotiaiden EM-kilpailussa Malmössä 2000. Joukkuekilpailussa Suomi oli viides. Vuonna 2001 hän saavutti pronssia 19-vuotiaiden EM-kilpailujen 3 000 metrillä Grossetossa ajalla 9.07,35. Seuraavana vuonna hän sai aikuisten sarjassa maastojuoksussa PM-hopeaa ja sijoittui EM-kilpailuissa 24:nneksi. Vuonna 2003 hän oli 22-vuotiaiden EM-kilpailuissa Bydgoszczissa 5 000 metrillä viides ajalla 16.25,20. Seuraavana vuonna hän voitti Fredrikstadissa 22-vuotiaiden Pohjoismaiden mestaruuden 1 500  ja 5 000 metrillä.
Virtanen edusti Suomea aikuisten maaotteluissa vuosina 2001–2006. Hän voitti maaotteluissa 3 000 metrin estejuoksun Göteborgissa 2001 (Suomen ennätysajalla 10.04,99) ja Helsingissä 2002 sekä 5 000 metriä Göteborgissa 2004. Lisäksi hän voitti hallimaaottelussa 3 000 metriä Tallinnassa 2002. Virtasen viimeinen maaottelu oli Suomi–Ruotsi-maaottelu vuonna 2006, jolloin hän osallistui 5 000 ja 10 000 metrin juoksuihin. 5 000 metrillä hän oli kuudes ja 10 000 metrillä kolmas.
Virtanen palkittiin vuonna 2001 Keski-Suomen "Vuoden nuori urheilija" -palkinnolla.
Virtasen kaksoissisar Anni Tuimala on myös juoksija.