tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Static Shock

Static Shock on yhdysvaltalainen Daytime Emmylla palkittu animaatiosarja. Sen luojana toimi Dwayne McDuffie ja tuottajana Warner Bros. Animation. Static Shockista tehtiin 52 jaksoa, jotka esitettiin Yhdysvalloissa vuosina 2000–2004 Kids' WB:llä. Sittemmin sarjaa on esitetty uusintana Cartoon Networkilla.
Tarina.
Sarjan alussa Francis-niminen koulukiusaaja alkaa härnätä sarjan päähahmoa Virgil Hawkinsia koulussa. Paikalle kuitenkin saapuu Wade, joka pelastaa hänet. Myöhemmin Wade yrittää saada Virgilin mukaan jengiinsä. Virgil suostuu, koska on liian pelokas kieltäytyäkseen. He lähtevät satamaan, jossa Virgil saa aseen, kun F-Stop-jengi ilmestyy paikalle. Tappelun aikana hän kuitenkin heittää aseen pois ja menee piiloon, kun poliisit ilmestyvät paikalle. Saman tien joku yritti ampua poliiseja, mutta osuikin kaasukanisteriin, joka alkoi vuotaa ja kaasu levisi koko kaupunkiin. Virgil juoksee kotiin ja huomaa seuraavana päivänä hallitsevansa sähköä ja metallia. Hän matkaa kaverinsa Richien luo ja kertoo, mitä on tapahtunut. Richien innostamana kaksikko päättää kehitellä Virgilille sopivan sankariasun ja nimen.
Sittemmin Static saa selville, että Edwin Alva -niminen miljonääri on vastuussa kaasuvuodosta, mutta yrittäessään kerätä todisteita Hotstreak-niminen konna, joka oli aikaisemmin Staticin koulukiusaaja, tuhoaa hänen todistusaineistonsa. Hotstreak ei myöskään jää Staticin ainoaksi viholliseksi, sillä muitakin teini-ikäisiä ja vanhempia asukkaita on muuttunut kaasuvuodon vuoksi erinäisiksi superrikollisiksi.
Vastaanotto ja arvostelu.
Wizard Magazine listasi vuonna 2001 Static Shockin sijalle 87 laatimassaan kautta aikain sadan parhaan animaatiosarjan listalla.
Oheistuotteet.
Videopelit.
Juuri ennen sarjan päättymistä Vicarious Visionsin kehittämä ja Midway Gamesin julkaisema Static Shock ilmestyi ainoastaan Game Boy Advancelle 3. toukokuuta 2004.
Kirjat.
Kirjoja kustantava Scholastic julkaisi 1. syyskuuta 2004 kirjat "Static Shock Chapter Book #1 – Double Trouble" ja "Static Shock Chapter Book #2 – Soul Power". Ensimmäinen kirja oli suunnattu 4–8-vuotiaille ja toinen 9–12-vuotiaille, ja ne pohjautuivat sarjan samannimisiin jaksoihin.
Videot/DVD:t.
Ensimmäisen videon julkaisi Warner Home Video 28. syyskuuta 2004 nimellä "Static Shock – The New Kid", joka sisälsi sarjan ensimmäisen tuotantokauden kaikki jaksot. Sitä ennen Warner Home Video oli ilmoittanut julkaisevansa samana päivänä myös DVD:lle ensimmäisen kauden jaksot, jotka julkaistiin VHS:lle. 26. helmikuuta 2005 sarjasta julkaistiin mini-DVD "The New Kid", joka käsitti sarjan kolme ensimmäistä jaksoa.
Pascal Lefèvre

Pascal Lefèvre (s. 25. tammikuuta 1965 Saint-Quentin, Aisne, Ranska) on ranskalainen keihäänheittäjä.
Lefèvre sijoittui Rooman MM-kilpailuissa 1987 keihäänheitossa kymmenenneksi tuloksella 77,14 m. Karsinnassa hän heitti tuloksen 80,60 m. Splitin EM-kilpailuissa 1990 hän sijoittui seitsemänneksi tuloksella 79,98 m. Hän osallistui myös Stuttgartin EM-kilpailuihin 1986, Soulin olympialaisiin 1988, Tokion MM-kilpailuihin 1991 sekä Stuttgartin MM-kilpailuihin 1993 mutta ei näissä kilpailuissa selviytynyt loppukilpailuun.
190-senttinen Lefèvre voitti yhteensä yhdeksän Ranskan mestaruutta vuosina 1987–1995. Hän paransi Ranskan ennätystä neljä kertaa: vuonna 1988 hänen ennätysheittonsa olivat pituudeltaan 80,84 m ja 81,48 m sekä seuraavana vuonna 82,10 m ja 82,56 m. Lefèvren ennätys säilyi Ranskan ennätyksenä toukokuuhun 2024 asti, jolloin sen rikkoi Teuraiterai Tupaia tuloksella 86,11. Vuosina 1990–1991 oli käytössä karheapintainen keihäs, jolla Lefèvre heitti ennätystulokset 82,78 m ja 84,80 m, mutta tämänlainen keihäs kiellettiin vuoden 1991 jälkeen ja sillä heitetyt tulokset poistettiin ennätystilastoista.
Etelä-Schleswigin tanskalainen kirkko

Etelä-Schleswigin tanskalainen kirkko (tanskaksi "Dansk Kirke i Sydslesvig") on protestanttinen kirkko Etelä-Schleswigissä Pohjois-Saksassa. Kirkolla on noin 6000 rekisteröityä jäsentä 27 seurakunnassa. Vuosittain toimitetaan noin 1400 jumalanpalvelusta, joihin osallistuu yhteensä 40 000 kirkkovierasta. Kirkko kuuluu Tanskan kansankirkon Haderslevin hiippakunnan kaitsentaan. Pappeja on 24. Kirkkokunnan pääkirkko on Pyhän Hengen kirkko Flensburgissa. Kirkko hyväksyy naispappeuden.
Anne-Marie Colchen

Anne-Marie Maillet (o.s. Colchen, 8. joulukuuta 1925 Le Havre – 26. tammikuuta 2017) oli ranskalainen korkeushyppääjä ja koripalloilija. Hän oli ensimmäinen yleisurheilun Euroopan-mestaruuden voittanut ranskalaisnainen. Koripallossa Colchen oli pitkäaikainen maajoukkuepelaaja ja muun muassa voitti MM-pronssia Chilessä 1953. Hän oli MM-turnauksen sekä vuoden 1950 EM-kilpailujen korikuningatar.
Yleisurheilu.
Colchen voitti Oslon EM-kilpailuissa 1946 korkeushypyssä kultaa maansa ennätystuloksella 160 cm. Lontoon 1948 olympialaisissa hän sijoittui 14:nneksi tuloksella 140 cm. Brysselin EM-kilpailuissa 1950 hän oli kuudes tuloksella 150 cm.
Colchen voitti Ranskan mestaruuden korkeushypyssä vuosina 1946, 1948, 1949 ja 1950. Ranskan ennätystä hän paransi vuoden 1946 suorituksensa lisäksi vuonna 1949 tulokseen 163 cm.
Koripallo.
Colchen pelasi koripalloa Ranskan pääsarjatasolla ja voitti Ranskan mestaruuden CS Château-Thierry -seurassa vuosina 1950–1952. Ranskan maajoukkueessa hän pelasi 63 maaottelua vuosina 1946–1956. Vuoden 1953 MM-kilpailuissa hän saavutti pronssia ja oli turnauksen korikuningatar. Hän osallistui myös muun muassa vuosien 1950, 1952, 1954 ja 1956 EM-kilpailuihin ja oli Unkarin EM-turnauksen 1950 paras pisteidentekijä.
Sadepuun maa

Sadepuun maa ("Raintree County") on Edward Dmytrykin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1957. Se kertoo Yhdysvaltojen sisällissodan ajoista. Elizabeth Taylor oli osastaan Oscar-ehdokkaana.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 "Sadepuun maa" saa kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Monorkia

Monorkia eli monorkismi tarkoittaa yksikiveksisyyttä. Se voi olla alkion tai sikiön kehityshäiriön aiheuttama. Kives voidaan poistaa myös kastraation avulla.
Kuuluisia yksikiveksisiä.
Australialainen poliitikko Mark Latham, yhdysvaltalainen pyöräilijä Lance Armstrong ja kanadalainen koomikko Tom Green ovat yksikiveksisiä kivessyövän hoidon aiheuttaman kiveksenpoiston takia. Adolf Hitler menetti toisen kiveksensä ensimmäisessä maailmansodassa.
Waziri

Waziri on kuvitteellinen musta afrikkalaisheimo Edgar Rice Burroughsin Tarzan-kirjoissa.
Kirjassa "Tarzanin paluu" Tarzan palaa "sivistyksestä" rakkaaseen viidakkoonsa. Hän on kuitenkin muuttunut: hän ei surmaa oikopäätä kohtaamaansa mustaa soturia, vaan pelastaa tämän hengen leijona Numan kynsistä . Soturi kuuluu Waziri-heimoon. Tarzanille käy ilmi, että kysymyksessä on sivistynyt heimo, joka inhoaa ihmissyöjiä, kuten niitä, joita Tarzan nuorempana surmasi ja joilta hän varasteli muun muassa myrkkynuolia. Tarzan hyväksytään heimon jäseneksi, kun hän opettaa heille uuden ja toimivan tavan metsästää norsuja. Nämä kaksi metsästystä ovat ainoat maininnat, joissa hän tappaa norsuja.
Arabialaiset orjarosvot ja heidän ihmissyöjäorjansa hyökkäävät wazirien kylään. Vanha päällikkö ja moni muu saa surmansa. Tarzanin johdolla kylän polttaminen estetään. Arabit surmataan tehokkaalla sissitaktiikalla, jossa heitä surmataan yksi kerrallaan. Nyt hänestä tulee heimon kuningas, ja tästä alkaen uljaat waziri-soturit liittyvät olennaisesti Tarzanin kohtaloihin. 
Wazirien alipäällikkönä toimii vanha soturi Muwiro. Hänen poikansa Wasimbu uhraa henkensä Janen puolesta, kun saksalaiset hyökkäävät Tazanin kotiin 1. maailmansodan aikana, mutta Muwiro pysyy mukana tarinoissa loppuun asti. 
Kirjan "Tarzan ja Oparin aarteet" tapahtumiin mennessä heimo on kuitenkin siirtynyt heimokulttuurista feodaaliseen suuntaan. He elävät Tarzanin ja Janen kanssa näiden plantaasilla, ja siellä he huolehtivat kokkauksesta, siivoavat ja hoitavat Janen ruusutarhaa .
He eivät enää kutsu Tarzania Wazirien kuninkaaksi, vaan puhuttelevat häntä "Suureksi Bwanaksi" (swahilia: tarkoittaa 'herraa'). Vastaavasti hän kutsuu heitä "lapsikseen". 
Afrikan kartan mukaan, joka esittää maanosaa kuten Burroughsin sen kuvitteli, Wazirien kylä sijaitsi jossain Angolassa; he kuitenkin muuttivat Tarzanin tilalle jonka sijaitsi Victoriajärven itäpuolella Brittiläisessä Itä-Afrikassa (tunnetaan nykyään Keniana).
Kuten Burroughs monta kertaa kirjoittaa, huolimatta vähäisestä lukumäärästään Wazirit ovat Afrikan pelätyimpiä sotureita, heitä pelkäävät niin arabiorjakauppiaat kuin ihmissyöjäheimotkin ja heidän maineensa tunnetaan niin läntisessä kuin itäisessäkin Afrikassa
Nimen alkuperä.
Burroughs käytti Henry Morton Stanleyn kirjoituksia lähteenään kirjoittaessaan ensimmäisiä Tarzan-kirjoja. Hän on voinut yhdistää kahden historiallisen afrikkalaisen heimon nimet, jotka olivat Stanleyn mukana hänen matkatessaan kuuluisan orjakauppiaan Tippu-Tipin seurassa, nimittäin Wangwana, Ugandasta ja Wanyamwezi Tansaniasta.
Malachor V

Malachor V on kuvitteellinen planeetta George Lucasin Tähtien Sota -universumissa. Planeetta esiintyi pelissä ' ja se mainittiin ensimmäisen kerran pelissä '.
Planeetan rakenne ja elämä.
Malachor V on erittäin karu ja musta planeetta. Planeetta on itse asiassa vain iso kivenjärkäle, jonka sisuksissa virtaa myrkyllisiä kaasuja. Kaukaa katsottuna se näyttää asteroidilta, mutta sillä on kuitenkin elämälle soveltuva ilmakehä. Planeetan taivaalla on käynnissä päättymätön ukkosmyrsky, mutta se ei sisällä sadetta. Ainoa elävä älyllinen olento planeetalla on myrskypeto (Storm Beast). Ne ovat valtavia hirviöitä, jotka eivät halua muuta kuin lihaa ja verta.
Planeetalla tapahtunutta.
Malachor V:llä sijaitsee myös muinainen sith-akatemia, Trayus Academy, ja tämän vuoksi Voiman pimeä puoli virtaa planeetalla voimakkaana. Akatemia on jäänyt jäljelle muinaisen Sith-imperiumin jäännöksenä, kuten Korribanin akatemia. Akatemia oli kuitenkin rakennettu lähelle planeetan sydäntä ja siksi se pysyi hyvin piilossa. Ei kuitenkaan tiedetä, miksi akatemia aikoinaan hylättiin.
Vuonna 3961 BBY planeetan kiertoradalla käytiin eeppinen Mandalorialaissotien viimeinen taistelu. Mutta taistelu ei kestänyt kovinkaan pitkään, sillä Malachor V:n voimat tekivät suurimman työn. Trayus Academy kykeni imemään vihaa ja kuolemaa itseensä ja Tasavallan ja mandaloriaanien taistelu ruokki sitä voimakkaasti, niin voimakkaasti, että monet kuolivat planeetan voimien vaikutuksesta. Tasavallan joukkojen johtaja, jediritari Revan ja hänen oppilaansa Malak kävivät planeetan pinnalla taistelun jälkeen ja löysivät akatemian. Voiman pimeä puoli alkoi vaikuttaa heissä voimakkaasti ja tämä toimikin ensiaskeleena heidän lankeamiselleen pimeälle puolelle. Muutamia vuosia myöhemmin jedi Kreia saapui Malachoriin ja hän perusti oman sith-veljeskunnan. Tämä veljeskunta syntyi Malachorin taistelun yhtenä seurauksena, sillä Malachor ruokki itseään elämällä ja näiden sithien voima perustui samaan nälkään. Jos tämä veljeskunta olisi pysynyt vallassa, galaksista olisi aikanaan kadonnut kaikki elämä. Mutta sitten salaperäinen pakolaisjedi, joka toimi myös kenraalina Malachorin taistelussa, onnistui tuhoamaan veljeskunnan ja sen mahtavimat sithlordit Darth Trayan (Kreia), Darth Sionin ja Darth Nihilusin. Tämän jälkeen hän aktivoi planeetalle asennetun suuren varjogeneraattorin, joka repi planeetan kappaleiksi. Nykyään Malachor V on vain asteroidipilvi.
Nicole Pani

Nicole Pani (o.s. Montandon, s. 30. lokakuuta 1948 Suresnes, Hauts-de-Seine, Ranska) on entinen ranskalainen pikajuoksija.
Nicole Montandon sijoittui Méxicon 1968 olympialaisissa 200 metrin juoksussa viidenneksi ajalla 23,0 s. Hän kuului myös viestijoukkueeseen, joka sijoittui 4 × 100 metrin viestijuoksussa kahdeksanneksi ajalla 44,2 s. Budapestin EM-kilpailuissa 1966 hän karsiutui 100 metrin juoksun välierissä ja sijoittui viestissä kahdeksanneksi ajalla 45,7 s. Ateenan EM-kilpailuissa 1969 hän oli viestissä neljäs ajalla 44,6 s. Avioiduttuaan hän kilpaili nimellä Nicole Pani ja sijoittui viestijuoksussa Helsingin EM-kilpailuissa 1971 seitsemänneksi ajalla 45,5 s sekä Rooman EM-kilpailuissa 1974 viidenneksi ajalla 44,18 s. Sisäratojen EM-kilpailuissa 1972 Grenoblessa hän saavutti hopeaa 4 × 1 kierroksen viestijuoksussa (radan pituus oli 180 metriä).
Montandon voitti Ranskan mestaruuden 200 metrin juoksussa vuonna 1968. Hän paransi Ranskan ennätystä 200 metrin juoksussa kolme kertaa vuonna 1968; ennätysajat olivat käsiajanotolla 23,3 ja 23,0 s sekä sähköajanotolla 23,02 s.
Eureka (televisiosarja)

Eureka on yhdysvaltalainen science fiction -televisiosarja, jonka loivat Andrew Cosby ja Jaime Paglia. Sarjan ensimmäinen jakso esitettiin yhdysvaltalaisella Sci Fi Channelilla 18. heinäkuuta 2006. Suomessa sarjan esittäminen alkoi lokakuussa 2008 Subin kanavalla.
Scifisarjojen "Eureka", "Warehouse 13" ja "Alphas" tapahtumat on linkitetty samaan maailmaan useiden crossover-jaksojen avulla.
Vuonna 2006 Sci Fi Channel julkaisi kahdeksan jakson pituisen "Eureka: Hide and Seek" -websarjan, jossa seikkailevat televisiosarjasta tutut näyttelijät.
Juoni.
Sarja kertoo kuvitteellisesta Eurekan pikkukaupungista, jonka asukkaat ovat lähes poikkeuksetta neroja. Heistä suurin osa työskentelee Global Dynamics -nimisessä Yhdysvaltain hallituksen tutkimuskeskuksessa, jonka sarjan pilotissa sanotaan olevan vastuussa suurimmasta osasta suurista teknisistä läpimurroista viimeisen 50 vuoden aikana. Koko kaupungin olemassaolo ja sijainti ovat tarkoin vartioituja salaisuuksia.
Sarja alkaa, kun US Marshal Jack Carter törmää Eurekaan kuljettaessaan karkulaista, omaa teini-ikäistä tytärtään Zoea, takaisin tämän äidin luokse Los Angelesiin. Pieleen menneen kokeen seurauksena kaupungin seriffi menettää jalkansa ja Carter huomaa päätyneensä kaupungin uudeksi seriffiksi. Vaikka Carter ei yllä samalle älylliselle tasolle muiden kaupungin asukkaiden kanssa, onnistuu hän silti yhdistelemään asioita muita paremmin ja siten toistuvasti pelastamaan Eurekan ja koko maailman potentiaalisilta katastrofeilta.
Tuotanto.
Sarjaa kuvattiin eri kaupungeissa Kanadan Brittiläisen Kolumbian provinssissa.
Ensin 5. elokuuta 2011 Syfy ilmoitti tilanneensa kuusi jaksoa sarjan kuudetta kautta varten, mutta muutaman päivän jälkeen he ilmoittivat lopettavansa sarjan viidenteen kauteen. Tuon ilmoituksen jälkeen Syfy tilasi viidenteen kauteen yhden jakson lisää, jotta sarjalle saatiin kunnollinen lopetusjakso fanien suuren Twitter-viestityksen jälkeen.
Menestyminen.
Eurekan pilottijakso oli Sci Fi Channelin parhaiten arvosteltu scifisarjan pilotti. Myös toisella kaudella se oli Sci Fi Channelin eniten katsojia kerännyt sarja.
Palkinnot ja ehdokkuudet.
Vuonna 2007 "Eureka" oli ehdolla Emmy-palkinno saajaksi televisiosarjojen visuaalisten efectien johdosta. Samana vuonna sarja voitti Leo Awards -palkinnon visuaalisten efectien avulla. Vuonna 2009 sarja sai myös ASCAP-palkinnon.
Muissa medioissa.
26. elokuuta 2008 La-La Land Records julkaisi "Eureka: Original Soundtrack From the Sci-Fi Channel Television Series" -nimisen soundtrackin. 28 raitaa omaava albumi on suurimmaksi osaksi Bear McCrearyn säveltämä.
Vuoden 2009 alkupuolella Boom! Studios julkaisi kaksi "Eureka"-maailmaan sijoittuvaa sarjakuvalehteä.
Aaron S. Rosenberg (taiteilijanimellä Cris Ramsay) on kirjoittanut kolme "Eureka"-aiheista romaania; "Eureka: Substitution Method" (2010), "Eureka: Brain Box Blues" (2010) ja "Eureka: Road Less Traveled" (2011).
Jussi Viitanen

Jussi Viitanen (s. 10. joulukuuta 1977) on suomalainen entinen salibandymaalivahti. Viitanen edusti urallaan Nurmon Jymyä, SSV:tä ja Classicia. Hän on pelasi urallaan yli 350 runkosarjassa liigaottelua.
Ura.
Viitanen pelasi ensimmäiset liigaottelunsa kaudella 1999–2000, Nurmon Jymyn riveissä. Se oli samalla joukkueen ensimmäinen kausi liigassa. Viitanen pelasi yhteensä 27 ottelua ja herätti kiinnostusta muissa joukkueissa, jonka myötä hän siirtyi seuraavalla kaudella SSV:hen. Ensimmäinen kausi uudessa joukkueessa meni menestyksekkäästi, kun Viitanen auttoi joukkuettaan voittamaan Suomen-mestaruuden, sekä Suomen Cupin. Kausi 2001–2002 meni myös varsin menestyksen merkeissä SSV:n voittaessa SM-pronssia ja saavuttaessa hopeaa EuroFloorball Cupissa. Kauden päätteeksi Viitanen haki uusia haasteita ja siirtyi Tampereelle Classicin riveihin vuonna 2002. Hän on toiminut joukkueen ykkösmaalivahtina pelaten keskimäärin lähes 30 ottelua kautta kohden. Ensimmäisen kerran Viitanen saavutti menestystä uudessa joukkueessa kaudella liigaottelunsa kaudella 2004–2005 voittaessaan SM-pronssia. Seuraavalla kaudella Classic sijoittui sarjassa kuudenneksi, mutta putosi pudotuspelien puolivälierä vaiheessa, hävitessään Josballe. Kausi 2006–2007 meni kuitenkin menestyksekkäämmin Classicin sijoittuessa runkosarjassa kolmanneksi ja saavuttaen hopeaa pudotuspeleissä hävitessään loppuottelussa SSV:lle.
Monique Noirot

Monique Noirot (o.s. Wideman, s. 10. lokakuuta 1941 Talence, Gironde, Ranska) on entinen ranskalainen pikajuoksija.
Noirot saavutti Budapestin EM-kilpailuissa 1966 pronssia 400 metrin juoksussa ajalla 54,0 s. Méxicon 1968 olympialaisissa hän karsiutui välierissä. Helsingin EM-kilpailuissa 1971 hän kuului Ranskan 4 × 400 metrin viestijoukkueeseen, joka keskeytti loppukilpailussa.
Noirot voitti Ranskan mestaruuden 200 metrin juoksussa vuonna 1964 sekä 400 metrin juoksussa vuosina 1965–1967. Hän paransi Ranskan ennätystä 400 metrin juoksussa vuonna 1966 kahdesti (54,0 ja 53,8 s) sekä vuonna 1967 kerran (53,1 s).
Dagi Angervo

Elin Dagmar (Dagi) Angervo (oik. Elin Dagmar Korhonen, o.s. Immonen, ent. Angervo-Jouko) (18. helmikuuta 1904 Joensuu – 23. helmikuuta 1991) oli suomalainen näyttelijä, jonka tunnetuin rooli oli elokuvassa "Täällä Pohjantähden alla" (hieroja-Priita).
Angervo näytteli 1920-luvulla teattereissa Kotkassa, Lappeenrannassa ja Joensuussa, 1930-luvulla Jyväskylässä, Tampereella, Turussa ja Viipurissa. Sotavuosina hänet nähtiin Porin, Tampereen ja Helsingin teattereissa kunnes vuonna 1947 hän aloitti pitkän jakson Lahden kaupunginteatterissa yhdessä miehensä Ensio Joukon kanssa.
Blondivitsi

Blondivitsi on vitsi, joka perustuu stereotypiaan vaaleahiuksisesta bimbosta, ”tyhmästä blondinaisesta”.
Vitsissä blondi esitetään yleensä tilanteessa, jossa hän toimii älylliset puutteensa tai siveettömyytensä esille tuovalla tavalla. Myös variaatioita rasistisista vitseistä käytetään blondivitsien pohjana.
Eri kulttuureissa ja maissa on erilaisia variaatioita blondivitseistä. Esimerkiksi Isossa-Britanniassa blondivitseissä esiintyy yleensä "Essex girl", työväenluokkainen tyttö Essexistä. 
Monet ovat kritisoineet blondivitsejä seksistisiksi. Vaikka blondivitsejä voidaan pitää loukkaavina, ei niitä silti pidetä yhtä paheksuttavina kuin etnisyyteen perustuvia vitsejä.
On tutkittu, että miehet pitävät blondivitsejä merkittävästi hauskempina kuin naiset.
Verivelka

Verivelka on Clint Eastwoodin ohjaama, tähdittämä sekä osin tuottama vuoden 2002 jännityselokuva.
Juoni.
FBI:n rikosprofiloinnin veteraani Terry McCaleb (Eastwood) tutkii arvoituksellisia sarjamurhia urbaanissa Los Angelesissa. Hän näkee murhaajan paparazzien joukossa ja lähtee ajamaan tätä takaa. Pian McCaleb kuitenkin saa sydänkohtauksen. Hän jää eläkkeelle ja sydämensiirtoleikkaus suoritetaan kahden vuoden kuluttua. Palatessaan kotiinsa häntä odottaa Graciella Rivers -niminen nainen (De Jesus), joka kertoo McCalebin uuden sydämen kuuluneen hänen siskolleen, joka joutui McCalebin jahtaaman kasvottoman murhaajan uhriksi. Graciella pyytää häntä ottamaan tämän kiinni ja vielä vasta toipilaana oleva McCaleb suostuukin vastahakoisesti. Tutkimusten edetessä hänen halunsa löytää salaperäinen murhaaja kasvaa yhä enemmän ja enemmän. Häntä avustaa hieman omalaatuinen naapuri (Daniels) pientä maksua vastaan. Vasta leikkauksesta toipuneen McCalebin viran ulkopuolinen tutkinta hermostuttaa sekä poliiseja (Rodriguetz ja Walsh), että hänen lääkäriään (Huston), joka on huolissaan tämän terveydestä.
Venäjän taideakatemia

Venäjän taideakatemia () on Venäjän valtiollinen ja valtakunnallinen kuvataidealan tutkimus- ja koulutusorganisaatio. Se on akatemia, jonka tehtävänä on edistää eri kuvataidealojen ammatillista toimintaa, tarkoituksena säilyttää ja kehittää Venäjän kansan taiteen traditiota, edistää taidekasvatuksen teoriaa ja kouluttaa kuvataiteiden spesialisteja, sekä tutkia koti- ja ulkomaista taidekulttuuria ja taidehistorian, -teorian ja arkkitehtuurin ongelmia.
Venäjän taideakatemia tarjoaa taiteilijakoulutusta Surikov-instituutissa Moskovassa, Repin-instituutissa Pietarissa sekä kahdessa valtionakatemian taidelyseossa Moskovassa ja Pietarissa.
Akatemian tutkimuksesta vastaavat Kaunotaiteiden teorian ja historian tutkimusinstituutti Moskovassa, tutkimuskirjasto Pietarissa, sekä arkisto Pietarissa.
Lisäksi taideakatemiassa on museo- ja näyttelytoiminnan osasto. Se vastaa taideakatemian näyttelysaleista, Tsereteli-galleriasta ja Venäjän taideakatemian valtion nykytaiteen museosta Moskovassa, sekä Venäjän taideakatemian museosta Pietarissa. 
Taideakatemia järjestää luovia työpajoja eri taiteiden lajeissa, kuten taidemaalauksessa, kuvanveistossa ja taidegrafiikassa. Työpajoja on Moskovassa, Pietarissa, Kazanissa ja Krasnojarskissa.
Akatemian Pietarin Repin-instituutti on järjestänyt taidekoulutusta yhteistyössä Kotkassa ja Imatran taidekoulun kanssa. 
Jäsenet.
Akatemian puheenjohtajana on toiminut vuodesta 1997 taiteilija ja kuvanveistäjä Zurab Tsereteli. Varapuheenjohtaja on taidemaalari Tahir Salahov.
Taideakatemian jäsenet ovat täysjäseniä eli akateemikkoja, kirjeenvaihtajajäseniä ja kunniajäseniä, jotka valitaan akatemian kokouksessa.
Venäjän federaation alueella asuvat taiteilijat, arkkitehdit, muotoilijat ja taidekriitikot valitaan Venäjän taideakatemian täysjäseniksi ansioistaan taiteen, arkkitehtuurin, muotoilun ja taidekritiikin erinomaisten ja tärkeiden taideteosten ja tutkimustyön kehittäjinä. 
Kunniajäsenet voidaan valita maailmankulttuurin ja taiteiden huomattavien henkilöiden joukosta, kuten myös sellaisista henkilöistä, jotka ovat vaikuttaneet paljon akatemian ja venäläisen kulttuurin kehitykseen avustus- ja tukitoimillaan. Akateemikoiden ja kirjeenvaihtajajäsenten määrän päättää akatemian kokous. Akateemikot, kirjeenvaihtaja- ja kunniajäsenet valitaan vähintään kerran kolmessa vuodessa akatemian sääntöjen mukaan, jotka hyväksyy akatemian presidiumi.
Annette Sergent

Annette Sergent (ent. Palluy, s. 17. marraskuuta 1962 Chambéry, Savoie, Ranska) on entinen ranskalainen kestävyysjuoksija. Hän on kaksinkertainen maastojuoksun maailmanmestari.
Sergent sijoittui Stuttgartin EM-kilpailuissa 1986 kahdeksanneksi 3 000 metrin juoksussa ajalla 8.47,52. Lisäksi hän juoksi 1 500 metrillä mutta karsiutui alkuerissä. Neljä vuotta myöhemmin Splitin EM-kilpailuissa hän saavutti 10 000 metrin juoksussa pronssia ennätysajallaan 31.51,68. Soulin 1988 olympialaisissa hän sijoittui 3 000 metrillä 12:nneksi ajalla 8.49,14 ja 10 000 metrillä 19:nneksi ajalla 33.17,38. Los Angelesin 1984 olympialaisissa hän karsiutui 3 000 metrin ja Barcelonan 1992 olympialaisissa 10 000 metrin juoksun alkuerissä. Tokion MM-kilpailuissa 1991 hän sijoittui 10 000 metrillä 19:nneksi ajalla 33.01,92; alkuerissä hän juoksi ajan 31.55,97. Sekä Rooman MM-kilpailuissa 1987 että Stuttgartin MM-kilpailuissa 1993 hän karsiutui 3 000 metrin juoksun alkuerissä.
Parhaisiin saavutuksiinsa Sergent pääsi maastojuoksun MM-kilpailuissa. Hän voitti kultaa Varsovassa 1987 ja Stavangerissa 1989 sekä pronssia Neuchâtelissa 1986 ja Aucklandissa 1988. Hänen muut MM-maastojuoksusijoituksensa olivat 17:s vuosina 1985 ja 1990, 27:s vuonna 1992, 34:s vuonna 1993, 89:s vuonna 1994, 19:s vuonna 1995 sekä 24:s vuonna 1996. Joukkuekilpailussa hän sai hopeaa vuosina 1987 ja 1989 sekä pronssia vuosina 1986, 1988 ja 1993. Maastojuoksun EM-kilpailuissa hän sijoittui kuudenneksi ja saavutti joukkuekilpailussa pronssia Alnwickissa vuonna 1995. Sisäratojen MM-kilpailuissa 1995 Barcelonassa hän sijoittui 3 000 metrin juoksussa kahdeksanneksi ajalla 9.04,03.
Sergent voitti Ranskan mestaruuden 3 000 metrin juoksussa ulkoradoilla vuosina 1983, 1984, 1985, 1990 ja 1993 sekä hallissa vuonna 1995. Vuosina 1984 ja 1985 hän voitti myös 1 500 metrin juoksussa ulkoratojen mestaruuden. Maastojuoksussa hän voitti Ranskan mestaruuden vuosina 1985–1989, 1992 ja 1995.
Raymond Briggs

Raymond Redvers Briggs (18. tammikuuta 1934 – 9. elokuuta 2022) oli englantilainen kuvittaja, kirjailija ja sarjakuvataiteilija. Hänet tunnettiin parhaiten lastenkirjastaan "Lumiukko" (1978), josta on tehty Oscar-ehdokkaana ollut samanniminen animaatioelokuva vuonna 1982.
Briggs syntyi Wimbledonissa, Lontoossa. Hän opiskeli Wimbledonin ja Sladen taidekouluissa. Hän aloitti maalaamisella, mutta ryhtyi lopulta piirtämään pilapiirroksia.
"Lumiukon" lisäksi Briggsin muita tunnettuja teoksia ovat "Joulupukki"-sarjakuvat. Lastenkirjojen lisäksi hän on tehnyt muun muassa ydinsota-aiheisen sarjakuvan "Minne tuuli kuljettaa".
Monique Jacquet

Monique Jacquet (26. maaliskuuta 1922 – 20. tammikuuta 2017) oli ranskalainen yleisurheilija, joka kilpaili pikajuoksijana ja pituushyppääjänä.
Jacquet edusti Ranskaa kaksissa Euroopan-mestaruuskilpailuissa. Brysselissä 1950 hän sijoittui pituushypyssä yhdeksänneksi tuloksella 522 cm. Bernin EM-kilpailuissa 1954 hän karsiutui sekä 100 metrin juoksun että 4 × 100 metrin viestijuoksun alkuerissä.
Jacquet voitti Ranskan mestaruuden pituushypyssä vuosina 1950–1953 sekä 100 metrin juoksussa 1954. Hän kuului Ranskan ennätyksen juosseeseen viestijoukkueeseen useita kertoja vuosina 1954–1955.
Seth Martin

Seth Martin (4. toukokuuta 1933 Rossland, Brittiläinen Kolumbia – 6. syyskuuta 2014 Trail, Brittiläinen Kolumbia) oli kanadalainen jääkiekkoilija. Maalivahtina pelannut Martin edusti ammattilaisena St. Louis Bluesia National Hockey Leaguessa.
Seth Martin auttoi Trail Smoke Eatersia voittamaan viimeisen jääkiekon maailmanmestaruuden amatööriseurajoukkueena Kanadalle 1961. Hänet nimettiin turnauksen parhaaksi maalivahdiksi. Martin pelasi neljässä muussakin MM-kiekkoturnauksessa ja pääsi niistä kolmessa kisatähdistöön.
Martin pelasi St. Louis Bluesissa 1967–1968, kun joukkue selvitti tiensä Stanley Cupin finaaliin, jonka se kuitenkin hävisi Montreal Canadiensille.
Martin toimi myöhemmin myös valmentajana.
Yvonne Curtet

Yvonne Curtet (o.s. Chabot, 28. toukokuuta 1920 Cannes, Alpes-Maritimes, Ranska – 21. helmikuuta 2025) oli ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli pituushyppy.
Curtet sijoittui Lontoon 1948 olympialaisissa pituushypyssä kahdeksanneksi tuloksella 535 cm. Brysselin EM-kilpailuissa 1950 hän sijoittui neljänneksi tuloksella 538 cm. Helsingin 1952 olympialaisissa hän sijoittui 23:nneksi tuloksella 530 cm.
Curtet voitti Ranskan mestaruuden pituushypyssä vuosina 1945, 1946 ja 1949 sekä viisiottelussa vuosina 1946 ja 1949. Hän paransi kolme kertaa pituushypyn Ranskan ennätystä, viimeksi vuonna 1949 tulokseen 571 cm. Tämä ennätys pysyi hänen nimissään päivälleen kahdeksan vuotta. Myös viisiottelun Ranskan ennätystä hän paransi kolmasti. 
Curtet oli ennen kuolemaansa vanhin elossa ollut olympiaurheilija. Hänen tyttärensä on Jacqueline Curtet, joka myös menestyi pituushyppääjänä.
George Gilbert Scott

George Gilbert Scott (13. heinäkuuta 1811 – 27. maaliskuuta 1878) oli englantilainen viktoriaanisen ajan arkkitehti. Scott suunnitteli erityisesti kirkkoja ja köyhäintaloja. Uusien kirkkojen lisäksi hän ohjasi vanhojen kirkkojen restaurointeja.
Scott syntyi Gawcottin kylässä Buckinghamshiressä papin pojaksi. Hän opiskeli arkkitehtuuria James Edmestonin oppilaana ja työskenteli vuosina 1832–1834 Henry Robertsin apulaisena. Augustus Puginin innoittamana Scott liittyi uusgoottilaiseen suuntaukseen.
1860-luvulla Scott sai kuningatar Viktorialta tehtäväkseen suunnitella muistomerkin kuningattaren vuonna 1861 lavantautiin kuolleelle puolisolle, prinssi Albertille. Albert Memorial rakennettiin Lontoon Kensington Gardensiin vuosien 1864 ja 1876 välillä.
Scott lyötiin ritariksi vuonna 1872. Hän kuoli vuonna 1878 ja hänet haudattiin Westminster Abbeyyn. Myös Scottin pojat George Gilbert Scott Junior ja John Oldrid Scott sekä pojanpoika Giles Gilbert Scott olivat merkittäviä arkkitehteja.
Josef Kammhuber

Josef Kammhuber (19. elokuuta 1896 Burgkirchen am Wald, Tüßling, Baijeri – 25. tammikuuta 1986 München) oli Luftwaffen kenraali ja Saksan ilmavoimien komentaja 1957−1962.
Kammhuberin ansioksi luetaan ensimmäinen toimiva yöhävittäjä-puolustusjärjestelmä, jota kutsuttiin Kammhuber-linjaksi. Brittien sotilastiedustelu onnistui kuitenkin toimittamaan yksityiskohtaisen kuvauksen sen toiminnasta Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimille tehden Kammhuber-linjasta tehottoman. Kammhuber ajautui Saksan ilmailuministeriön johtajan Erhard Milchin kanssa riitoihin, jotka johtivat hänen siirtoonsa Saksan miehittämään Norjaan vuonna 1943. Siellä Kammhuber palveli myös Suomessa toimineen Luftflotte 5:n komentajana. Hänet palautettiin yöhävittäjien komentajaksi vuonna 1945, mutta Luftwaffen valtavien tappioiden sekä polttoaine- ja kalustopulan vuoksi virka oli vain nimellinen.
Sodan jälkeen Kammhuber kirjoitti sarjan teoksia Luftwaffen toiminnasta sodan aikana. Hän oli myös Argentiinan ilmavoimien kouluttajana. 1950-luvulla hän palasi Länsi-Saksaan ja liittyi uudestaan ilmavoimiin.
Häntä ei koskaan edes yritetty syyttää sotarikoksista.
Kolme aitausta

Kolme aitausta (三垣, pinyin: sān yuán) kattavat kiinalaisessa tähtitieteessä pohjoisen taivaankannen ylemmän eli taivaannavan ympärille levittäytyvän osan. Aitaukset ovat "Keskustähden aitaus" (紫微垣 zǐwēiyuán), "Ylimmän palatsin aitaus" (太微垣 tàiwēiyuán) ja "Taivaallisen torin aitaus" (天市垣 tiānshìyuán). Aitauksia kutsutaan yleisesti tähdistöiksi.
"Keskustähden aitaus" ympäröi taivaannapaa ja sisältää sirkumpolaarisen alueen. "Ylimmän palatsin" ja "Taivaallisen torin aitaukset" ympäröivät sitä.
Joseph Cao

Anh ”Joseph” Cao (s. 13. maaliskuuta 1967 Saigon, Etelä-Vietnam) on amerikanvietnamilainen republikaanipoliitikko. Hän oli vuodesta 2009 vuoteen 2011 Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen Louisianasta.
Kent Härstedt

Kent Härstedt (s. 29. tammikuuta 1965) on ruotsalainen sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen poliitikko. Hän on koulutukseltaan apuhoitaja ("underskötare"). Hän on ollut poliittisesti aktiivinen 16-vuotiaasta ja pääsi 20-vuotiaana Helsingborgin kunnanvaltuustoon, jonka jäsenenä hän istui kuusi vuotta.
Härstedt on ollut Ruotsin valtiopäivien jäsen vuodesta 1998. Hän on toiminut muun muassa Ruotsin Unicefin puheenjohtajana vuosina 1999–2005. Lisäksi hän on toiminut hallituksen alkoholipoliittisena selvitysmiehenä.
Härstedt pelastui "Estonialta" vuonna 1994. Hän ja Sara Hedrenius antoivat Ruotsissa aikoinaan katastrofille kasvot. Hän toimi Etyjin lyhytaikaisten vaalitarkkailijoiden esimiehenä Ukrainan parlamenttivaaleissa 26. lokakuuta 2014.
Aromataasi

Aromataasi on entsyymi, jota esiintyy muidenkin sytokromi P450 -ryhmään kuuluvien entsyymien tavoin kaikissa domeeneissa. Aromataasi muun muassa aromatisoi androgeenejä estrogeeneiksi. Kasveissa entsyymi muuttaa eri kumariiniyhdisteitä toisiksi kumariiniyhdisteiksi. Aromataasin entsyyminumero 1.14.14.14.
Rakenne.
Aromataasi on massaltaan noin 44 kDa. Toimiakseen tehokkaasti entsyymiin tulee olla kiinnittyneenä myös erilaisia koentsyymejä. Ihmisellä tällaisia ovat FAD- ja NADPH-molekyylit sekä Fe2+-ionit. Aromataasin inhibiittoreina toimivat muun muassa simetidiini ja emulgeenit.
Aromataasin estäjät.
Aromataasin toimintaa häiritsevät lääkeaineet, aromataasi-inhibiittorit, on todettu tehokkaiksi rintasyövän hoidossa. Lääkeaineiden vaikutus perustuu elimistön estrogeenin määrän vähenemiseen. Tällöin myös syöpäsolujen kasvu hidastuu, koska estrogeenit voimistavat usein sairaiden solujen jakaantumista. Usein käytettyjä aromataasin estäjiä ovat anastrotsoli, eksemestaani ja letrotsoli.
Jean-Baptiste Vallin de la Mothe

Jean-Baptiste Michel Vallin de la Mothe (1729 Angoulême – 7. toukokuuta 1800) oli ranskalainen arkkitehti, joka asui pääosan uransa ajasta Pietarissa. Hänestä tuli Katariina Suuren hoviarkkitehti.
Vallin de la Mothe oli arkkitehti-opettaja Jacques-François Blondelin serkku, ja hänen arvellaan opiskelleen tämän ohjauksessa. Vuonna 1750 Vallin de la Mothe meni kahdeksi vuodeksi opiskelemaan Ranskan akatemiaan Roomassa, tosin ei virallisen sisäoppilaana. Palattuaan Pariisiin hän oli yksi niistä arkkitehdeista, jotka esittelivät Place Louis XV (nykyisin Place de la Concorde) -hankkeen. Vuonna 1759 Vallin de la Mothe otti Blondelin innostamana vastaan tarjouksen Venäjän lähettiläältä Aleksei Bestužev-Rjuminilta siirtyä opettamaan arkkitehtuuria Pietariin. Pietarissa Vallin de la Mothe sovelsi Blondelin suunnitelmia Šuvalovin lempihankkeeseen, Keisarilliseen taideakatemiaan (1765–1772), johon tuli suuri avoin aukio ja pyöreä keskuspiha. Akatemian professorina Vallin de la Mothe opetti monia venäläisiä arkkitehteja, joista aikanaan tulisi alallaan merkittäviä. Hänen oppilainaan olivat esimerkiksi Ivan Starov ja Vasili Baženov. Vallin de la Mothen aloitteesta lupaavat nuoret venäläiset oppilaat lähetettiin Pariisiin Charles De Waillyn oppiin, minkä ansiosta Venäjän uusklassiseen arkkitehtuuriin tuli selvä ranskalainen vaikutus.
Hänen työnsä akatemiassa oli tehnyt Katariina Suureen niin suuren vaikutuksen, että hän antoi tälle tehtäväksi laajennuksen rakentamisen Talvipalatsiin, joka on Akatemiaa vastapäätä Nevan toisella puolella. Siitä tuli Vallin de la Mothen maineikkain työ. Hänen suunnitelmansa tunnetaan nimellä Pikku-Eremitaaši, ja siitä tuli Katariinan taidekokoelman sijoituspaikka. Kokoelmasta tuli aikanaan yksi maailman suurimpia, ja nykyisin Eremitaašin museossa on yli kolme miljoonaa taideteosta. Sadattuhannet matkailijat käyvät vuosittain Vallin de la Mothen Pikku-Eremitaašissa ja muissa siihen liittyvissä rakennuksissa.
Vuosina 1761–1767 hänellä oli useita muita hankkeita. Hän suunnitteli Pietarin kauppahallin Gostinyi Dvorin Pietarin pääkadulle Nevski prospektille, Kirill Razumovskin ja Ivan Tšernyšovin palatsit, Jusupovien Moikan palatsin sekä Uuden Hollannin kaaren. Vuonna 1766 hänestä tuli virallisesti hoviarkkitehti.
Vallin de la Mothe aloitti kesken jääneen työn katolisen Katariinan kirkon rakentamiseksi. Kirkko valmistui Antonio Rinaldin aikana. Vuonna 1775 Vallin de la Mothe palasi kotikaupunkiinsa Angoulêmeen ja asui siellä loppuelämänsä. Hänen 1780-luvulla Louis Thomas de Bardines'lle suunnittelemansa uusklassinen "hôtel particulier" on edelleen osoitteessa 79 rue de Beaulieu.
SC Freiburg

SC Freiburg on vuonna 1904 perustettu saksalainen jalkapalloseura Freiburgista, Baden-Württembergin osavaltiosta. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa ylimmällä sarjatasolla Bundesliigassa. Seuran naisten edustusjoukkue pelaa ylimmällä sarjatasolla.
Freiburg sijoittuu vuosien 2020–2025 eurooppalaisten seurojen keskinäisessä UEFA:n seurapisterankingissa sijalle 74.
Historia.
Vuonna 1991 seuran peräsimeen tuli Volker Finke, jonka johdolla Freiburg nousi pääsarjaan kauden 1992/93 päätteeksi. Läpi 1990- ja 2000-luvun alun Freiburgin menestys vaihteli 1. ja 2. Bundesliigan välillä ja parhaimmillaan seura oli kolmas pääsarjatasolla.
16 vuotta seuraa luotsannut Finke jätti seuran kesällä 2007 ja hänen seuraajakseen palkattiin Robin Dutt.
Pelaajat.
"Päivitetty 7. marraskuuta 2024."
Kruununsiirtomaa

Kruununsiirtomaa () oli yksi niistä siirtomaatyypeistä, joihin Britannian imperiumin siirtomaat hallinnollisesti jaoteltiin.
Kruununsiirtomaita hallitsi alkujaan Britannian monarkin, myöhemmin siirtomaaviraston nimittämä kuvernööri. Ensimmäinen kruununsiirtomaan tavoin hallittu siirtomaa, josta tosin ei silloin vielä tätä nimitystä käytetty, oli nykyisin Yhdysvaltoihin kuuluva Virginia, jonka hallinto siirtyi Virginia Companylta monarkille 1624.
Kruununsiirtomaa-nimitystä käytettiin 1800-luvun puoliväliin saakka etupäässä niistä siirtomaista, jotka Britannia oli saanut muita siirtomaavaltoja vastaan käymissään sodissa. Sellaisia olivat esimerkiksi Trinidad ja Brittiläinen Guayana. Tämän jälkeen nimitystä alettiin käyttää lähes kaikista muista siirtomaista paitsi Intiasta sekä Kanadasta, Australiasta ja Uudesta-Seelannista, joissa asui runsaasti Britanniasta muuttaneita siirtolaisia ja joita myöhemmin alettiin nimittää dominioiksi. Myöhemmin kruununsiirtomaista erotettiin omaksi ryhmäkseen protektoraateiksi kutsutut alueet, joissa oli Britannian varuskuntia, mutta joissa alkuperäisväestöllä oli ainakin jonkinasteinen itsehallinto.
Termiä kruununsiirtomaa käytettiin vuoteen 1981 saakka. Tällöin säädetyssä kansalaisuuslaissa annettiin vielä jäljellä olleille siirtomaille, paitsi juuri tuolloin itsenäistyneelle Belizelle, uusi nimitys: Britanniasta riippuvaiset alueet. Alueita oli kuitenkin enää jäljellä vain harvoja, sillä valtaosa oli jo sitä ennen saanut itsenäisyyden. Vuodesta 2002 lähtien alueista on käytetty nimitystä Britannian merentakaiset alueet.
Kruununsiirtomaiden tyypit.
Vuodesta 1918 lähtien kruununsiirtomaat jaettiin kolmeen ryhmään itsehallinnon laajuuden mukaan. Ensimmäisessä ryhmässä, esimerkkeinä Bermuda, Jamaika, Ceylon ja Fidži, hallintoa johti edustajainhuone, jonka jäsenistä osa oli hallitsijan nimittämiä, osa paikallisten asukkaiden valitsemia. Toisissa, kuten Brittiläisessä Hondurasissa, Sierra Leonessa ja Grenadassa oli sen sijaan neuvosto, jonka kaikki jäsenet olivat hallitsijan nimittämiä, joukossa myös paikallisia asukkaita. Kolmantena, pienimpänä ryhmänä olivat kruununsiirtomaat, joilla oli vähiten itsehallintoon liittyviä oikeuksia ja joita Britannian hallitus hallitsi suoraan. Sellaisia olivat esimerkiksi Gibraltar, Saint Helena ja Basutomaa.
Luettelo.
Kruununsiirtomaita ovat olleet seuraavat maat ja alueet:
20/20

20/20 on The Beach Boysin vuonna 1969 julkaistu albumi. Albumin nimi viittaa siihen, että se oli yhtyeen 20. virallinen albumi mukaan lukien kokoelmat ja livejulkaisut. 20/20 debytoi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalla 68.
Kappaleen "Our Prayer" alkuperäinen raita on nauhoitettu lokakuussa 1966, "Cabinessence" loka-joulukuussa 1966 ja "Bluebirds over the Mountain" syyskuussa 1967. Dennis Wilsonin ”Never Learn Not to Love” oli alun perin Charles Mansonin kappale ”Cease to Exist” pienin lyriikkamuutoksin.
"20/20" on julkaistu albumin "Friends" kanssa yhdellä CD:llä. Julkaisu sisältää myös bonuskappaleita samalta aikakaudelta.
Jantra (joki)

Jàntra (myös "Yantra", "Yŭntra"; , ) on joki Bulgariassa. Sen pituus on 285 kilometriä ja valuma-alueen pinta-ala 7 862 neliökilometriä. Toisen lähteen mukaan joen pituus on 222 kilometriä. Jantra on Tonavan sivujoki ja halkoo Veliko Tărnovo- ja Gabrovo-nimisiä kaupunkeja. Jantra saa alkunsa Balkanvuorilla noin 1 340 metrin korkeudessa, josta se laskee pohjoiseen yhtyen Bulgarian ja Romanian rajalla virtaavan Tonavaan.
Jàntrassa ja sen sivujoissa elää 64 kalalajia, joista 55 on kotoperäisiä. Ennen 1970-luvun muutoksia kalat vaelsivat laajalti Tonavalta Jàntraan.
Senesalkki

Senesalkki oli keskiaikainen virka ja arvonimi. Sana on peräisin frankkilaisen latinan sanasta "siniscalcus", joka puolestaan pohjautuu germaanisiin sanoihin "sini" (vanhin) ja "skalk" (palvelija). Senesalkki oli yleensä aatelisten tärkeimmän tai johtavan palvelijan arvonimi. Aatelissukujen palveluksessa senesalkki toimi sekä hovimestarina että tilanhoitajana.
Keskiajan Ranskassa senesalkki oli kuninkaallinen oikeusvirkamies, joka vastasi eteläisten maakuntien hallinnollisista asioista.
Myös Temppeliherrain ritarikunta käytti tätä arvonimeä 1100–1300-luvuilla, ja senesalkki olikin temppeliherrain ritarikunnassa toiseksi korkea-arvoisin henkilö.
Timo Koponen

Timo Koponen (s. 13. tammikuuta 1939) oli Helsingin yliopiston kasvitieteen professori vuosina 1986–2002. Hän on merkittävä sammalten systematiikan tutkija ja tuntija, joka on kuvannut suuren joukon taksoneja ja laajentanut merkittävästi tietoa mm. Kiinan ja Uuden-Guinean biodiversiteetistä. Koponen on myös julkaissut lukuisia artikkeleita mm. kasvitieteen historiasta ja sen eri tutkijoista sekä sammaltutkimuksen menetelmistä.
Koponen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1957 ja aloitti samana vuonna kasvitieteen opinnot Helsingin yliopistossa. Hän tutki aluksi Suomen putkilokasveja ja kasvillisuutta, mutta siirtyi pian lehtisammaliin. Väitöskirjansa Mniaceae-heimon sammalista hän julkaisi 1968. Vuonna 1967 hänet nimitettiin kasvimuseon amanuenssiksi ja 1969 itiökasviosaston museonhoitajaksi sekä samana vuonna kasvitieteen dosentiksi. Hänet nimitettiin Helsingin yliopiston kasvitieteen professoriksi vuonna 1986. Hänen edeltäjänsä virassa oli Jaakko Jalas.
Vuonna 1990 Koponen sai Tieto-Finlandia-palkinnon yhtenä kirjoittajista Markku Löytösen toimittamassa teoksessa "Matka-arkku – suomalaisia tutkimusmatkailijoita". Hänellä on myös ollut laajalti tieteellisiä luottamustoimia.
Koponen jäi professorin virasta eläkkeelle vuonna 2002. Hänen seuraajakseen nimitettiin Jouko Rikkinen.
Copic

Copic (コピック) huopakynäsarja, jota on valmistanut vuodesta 1987 japanilainen yhtiö Too. Uudelleen täytettävät, nopeasti kuivuvat huopakynät ovat alkoholipohjaisia ja kaksipäisiä. Monien manga -taiteilijoiden ja kuvittajien käyttämässä sarjassa on satoja eri sävyjä.
Eri tyypit.
Copic–huopakynistä on olemassa erilaisia malleja, joiden ominaisuudet vaihtelevat.
Kaikkien mallien kärjet ovat vaihdettavissa uusiin.
COPIC Ciao:ssa on kaksi kärkeä (sivellin ja puolileveä) ja 180 sävyä. Kärjet voidaan vaihtaa myös Sketch-kynän kärkiin. Ciao on sarjan edullisin malli.
COPIC Sketch:in kaksi kärkeä ovat sivellin ja puolileveä. Sketch-valikoimaan kuuluu 346 sävyä ja tarjolla on myös tyhjiä kyniä itse sekoitettuja sävyjä varten. Sketch toimii COPIC Airbrush kynäruiskussa.
COPIC Marker:in vakiokärjet ovat leveä ja kapea joiden lisäksi saatavilla on 7 erilaista lisäkärkeä. Sävyjä on 214. Marker on yhteensopiva Copic Airbrush kynäruiskun kanssa ja valikoimaan kuuluu tyhjiä kyniä omien sävyjen sekoittamista varten.
COPIC Wide:n kärki on leveä (21mm) ja sävyjä on 36. Sketch:in ja Marker:in tapaan saatavilla on tyhjiä kyniä itse sekoitettuja sävyjä varten.
Käyttö.
Copicit ovat suosittuja harrastelevien manga-piirtäjien keskuudessa, mutta erityisesti niitä käyttävät monet ammattilais-manga-taiteilijat. Copic-huopakynät soveltuvat hyvin myös ammattimaiseen tuotesuunnitteluun ja kuvittamiseen.
Lisätuotteet.
Copic-huopakynät voi liittää kynäruiskuun (airbrush), jonka avulla voi helposti värittää taustoja sekä laajoja pintoja. 
Copic-huopakynien lisäksi on tärkeää hankkia hyvälaatuista paperia, esimerkiksi Copic- tai Schoellershammer- paperia. Kunnollinen tussipaperi säästää kynien terää, eikä ime liikaa mustetta. Myöskään muste ei sotke tai mene paperin lävitse, ja saat väreistäsi tasaiset ja kirkkaat.
Markkinoilla on useita piirustusoppaita jotka keskittyvät mangapiirtämiseen ja erityisesti copic-huopakynien tekniikoihin. Suosittuja oppaita ovat esimerkiksi How to Draw Manga -sarja ja Let’s Draw -kirja.
Hanzel und Gretyl

Hanzel und Gretyl on yhdysvaltalainen New Yorkista kotoisin oleva industrial metalia soittava yhtye. Yhtyeeseen kuuluvat Rob "Kaiser Von Loopy" Lupie ja Betty "Vas" Kallas. He perustivat yhtyeen 1993, jolloin heillä oli yhteinen kuva tulevaisuudesta, jossa koneet hallitsevat maapalloa. Hanzel und Gretyliä on usein luultu saksalaiseksi yhtyeeksi heidän saksankielisten sanoitusten ja saksalaistyylisten salanimiensä takia.
Musiikillinen ura.
1994 Hanzel und Gretyl nauhoittivat demon "Kindermuzik", jonka jälkeen pieni levy-yhtiö Energy Records otti heidät levy-yhtiön kirjoille. Vuonna 1995 ilmestyi heidän ensimmäinen albuminsa "Ausgeflippt". Toinen albumi "Transmissions from Uranus" ilmestyi 1997, jolloin yhtyeen suosio alkoi kasvaa. 
Energy Records meni konkurssiin 1998, jolloin Hanzel und Gretyl jatkoivat levyjensä promootiota itse. Vasta vuonna 2002 he saivat sopimuksen Metropolis Recordsin kanssa ja alkoivat heti äänittää pitkään odotettua kolmatta studio-albumia. Albumi "Über Alles" julkaistiin 2003, ja sen jälkeen Hanzel und Gretyl lähti kiertueelle. Kiertueen päätyttyä alkoi uuden albumin äänittäminen.
Syyskuussa 2004 yhtye julkaisi uuden albumin "Scheissmessiah!". "Oktötenfest 2006" oli single helmikuussa 2008 ilmestyneeltä albumilta "". Albumin idea on Mayan teoria siitä, että maailma loppuu vuonna 2012 ja yhtye järjestää viimeisen rockkonsertin kuolevalle ihmiskunnalle.
Musiikkityyli.
Hanzel und Gretylin kaksi ensimmäistä albumia "Ausgeflippt" ja "Transmissions from Uranus" ovat hyvin paljon tekno-industrial musiikkia, joilla ei juuri keskitytä kitaroihin. Heidän tuoreimmat albuminsa "Über Alles", "Scheissmessiah!" ja "" ovat tyyliltään enemmän industrial metalia, jossa Loopyn aggressiivinen kitara ja rummut ovat etualalla.
Saksankielisiä sanoituksia oli hyvin vähän kahdella ensimmäisellä albumilla (erityisesti "Transmissions from Uranusilla", jossa lähes kaikki sanoitukset ovat englantia), kun taas heidän kolmella myöhemmällä levyllään lähes kaikki sanoitukset ovat saksaa. Levyjen kansallissosialismiin viittaavat sanoitukset, kuten kappaleissa "SS Deathstar Supergalactik" ja "Third Reich From the Sun" ovat synnyttäneet närää. Monet fanit väittävät, että sanoitusten käyttö toisen maailmansodan aikakauden germaanisella kuvakielellä on tarkoitettu ironiseksi parodiaksi, mutta silti useat skinheadit käyvät heidän konserteissaan. Kysyttäessä asiaa Hanzel und Gretyliltä, he ovat yleensä vastanneet "Keep it Über, Mein Mench!"
Jaakko Jalas

Arvo Jaakko Juhani Jalas (7. toukokuuta 1920 Hämeenlinnan mlk – 1. joulukuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen kasvitieteilijä. Hän oli Helsingin yliopiston kasvitieteen apulaisprofessori vuosina 1961–1971, henkilökohtainen ylimääräinen professori vuosina 1971–1976 ja professori vuosina 1976–1984.
Ura.
Jaakko Jalaksen vanhemmat olivat Helsingin Viikin kartanon tilanhoitaja, agronomi Arvo Jalas ja lääkintöneuvos, kansanedustaja Rakel Jalas (o.s. Hallamaa). Jalas tuli ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta vuonna 1938. Hän aloitti kasvitieteen opinnot Helsingin yliopistossa mutta joutui viideksi vuodeksi talvi- ja jatkosotaan. Hän suoritti kandidaatintutkinnon vuonna 1946.
Jalas väitteli tohtoriksi kasvitieteen alalta vuonna 1950. Hän toimi kymmenen vuotta kasvitieteen apulaisprofessorina ja viisi vuotta henkilökohtaisena ylimääräisenä professorina, kunnes hänet nimitettiin vuonna 1976 varsinaiseksi professoriksi Aarno Kalelan jäätyä eläkkeelle. Jalas jäi professorin virasta eläkkeelle vuonna 1984, ja hänen seuraajakseen nimitettiin 1986 Timo Koponen.
Tutkimustyössään Jalas jatkoi edeltäjiensä kasvitaksonomista ja kasvimaantieteellistä perinnettä. Hänen väitöskirjansa käsitteli eräiden harjukasvien levinneisyyshistoriaa, johon liittyi sekä taksonomiaa että ekologiaa ja kasvisosiologiaa. Ajuruohojen suvusta ("Thymus") tuli pitkäksi ajaksi hänen erityisen kiinnostuksenkohteensa. Hän täsmensi myös useiden muiden kasvisukujen taksonomiaa kasvatuskokein ja kromosomistotutkimuksin. Jalas teki myös merkittävää työtä Euroopan kasvion ("Atlas Florae Europaea") kirjoittamisessa ja sen Suomen-levinneisyyskartaston laatimisessa. Hän julkaisi myös vähäisempiä kasvimaantieteellisiä ja floristisia kirjoituksia sekä yleistajuisia kirjoja, kuten kolmiosainen "Suuri kasvikirja" ja "100 huonekasvia".
Jaakko Jalaksen poika on professori Kari Jalas.