Nuottikirjoitus

Nuottikirjoitus eli notaatio (latinan sanasta "nota" ’merkki’) on kirjallinen merkkijärjestelmä musiikin merkitsemiseksi. Merkitsemistä kutsutaan nuotinnukseksi.
Historia.
Muinaiskulttuureissa on esiintynyt nuottikirjoitusta monessa eri muodossa ja osa havainnoista viittaa että säveliä merkittiin ylös ensimmäisen kerran jo 2000 eaa. nuolenpääkirjoituksella.
Euroopassa vielä 600-luvulla musiikinteoreetikko Isidorus Sevillalainen väitti kirjoituksissaan, että on mahdotonta merkitä musiikkia ylös. Kuitenkin 800-luvulla ensimmäiset eurooppalaiset nuottimerkinnät, neumit, alkoivat jo kehittyä. Niihin merkityt sävelet olivat vain suuntaa antavia, eivätkä ne sisältäneet tarkkaa tietoa sävelten intervallisuhteista. Vuonna 995 syntynyt Guido Arezzolainen mullisti nuottikirjoituksen käyttämällä neliviivaista nuottiviivastoa. Mensuraalinotaatio otettiin käyttöön 1200-luvulla, mikä toi mukanaan nuottien vaihtelevan pituuden. Se oli käytössä aina 1600-luvulle asti, kunnes nykyinen notaatio korvasi sen. 
Moderni nuottikirjoitus.
Nykyään käytettävä nuottikirjoitus on lähtöisin eurooppalaisesta taidemusiikista, ja sitä käytetään laajalti ympäri maailman. 
Nuottiavaimet.
Nuottiavain eli klaavi määrittää eri sävelten asemat nuottiviivastolla. Eri avaimia käytetään sen mukaan, mille sävelalueella viivastolle merkitty osuus sijoittuu. Avain on yleensä vasemmanpuoleisin viivastolla oleva merkki. Viivaston keskellä voi olla toinenkin nuottiavain, jos sävelkulku siirtyy huomattavasti korkeammalle tai matalammalle kuin missä se on viivaston alussa. Aikoinaan mikä tahansa avain voitiin sijoittaa mihin tahansa kohtaan viivastolla, mutta myöhemmin niiden paikka on vakiintunut tietyille viivoille.
Eripituiset nuotit ja tauot.
Viivastolla nuotit asetetaan viivojen päälle, niiden väliin sekä viivaston ala- tai yläpuolelle joko apuviivojen kanssa tai ilman. Nuotin pään sijainti ilmaisee sävelkorkeuden, nuotin muoto sen keston. Mitä korkeammalla nuotti on, sitä korkeammalta soitetaan tai lauletaan. Sävelen keston osoittavat nuottien aika-arvot. Myös tauoilla on omat aika-arvonsa, jotka vastaavat tarkalleen nuottien aika-arvoja. Nuotin varsi voi osoittaa joko ylös- tai alaspäin. Yleensä se osoittaa ylöspäin, jos nuotin pää on kolmannen viivan alapuolella, ja alaspäin, jos se on kolmannen viivan yläpuolella. 
Erikestoisten nuottien nimissä olevat murtoluvut osoittavat, mikä on mitäkin nuottia vastaavan sävelen kestoaika suhteessa "kokonuottiin": esimerkiksi neljäsosanuotin kesto on neljäsosa kokonuotin kestoajasta. Nämä nimittäjät ovat kahden potensseja. Eri nuoteilla ei kuitenkaan ole yleistä vakiopituista kestoaikaa, vaan niiden kesto riippuu myös kullekin sävellykselle merkitystä temposta.
Kokonuottia suuremmat nuottiarvot ovat käytännössä harvinaisia.
Myös kuudeskymmenesneljäsosanuottia lyhempiä nuotteja voidaan vastaavasti muodostaa lisäämällä väkäsiä tai palkkeja, mutta ne ovat käytännössä harvinaisia. Niinpä 1/128- ja jopa 1/256-nuotti esiintyvät useiden säveltäjien kuten Mozartin teoksissa. Äärimmäinen tapaus on yhdysvaltalaisen säveltäjä Anthony Philip Heinrichin 1800-luvulla säveltämä "Toccata Grande Cromatica", jossa esiintyy jopa 2048:sosanuotteja, joskin yhteydestä käy selvästi ilmi, että nuoteissa on yksi palkki liikaa ja niiden pitäisi itse asiassa olla 1024:sosanuotteja.
Kun nuotissa on "n" väkää tai palkkia, kyseessä on 
Etumerkit.
Etumerkkien avulla osoitetaan sävelen korotus tai alennus kromaattisella asteikolla tai kumotaan aiemmin tehty korotus tai alennus. Etumerkki voi olla kiinteä tai tilapäinen. 
Kiinteät etumerkit sijoitetaan nuottiviivaston alkuun. Niitä on jokaisessa sävellajissa tietty määrä, paitsi C-duurissa ja a-mollissa, joissa niitä ei ole. Kiinteät etumerkit ovat voimassa koko sävellyksen ajan ja koskevat kaikkia saman nimisiä säveliä kaikissa oktaavialoissa, ellei niiden vaikutusta kumota tilapäisellä etumerkillä, esimerkiksi palautusmerkillä. Jos sävellaji vaihtuu kesken sävellyksen, voidaan kuitenkin vaihtumiskohtaan tahtiviivan eteen merkitä uuden sävellajin mukaiset etumerkit; tällöin samaan yhteyteen kirjoitetaan lisäksi palautusmerkit ennestään voimassa olevien pysyvien etumerkkien kumoamiseksi. 
Tilapäisiä etumerkkejä käytetään, kun sävellajissa poikkeavasti käytetään siihen varsinaisesti kuulumattomia säveliä, muunnesäveliä. Nuottikirjoituksen kannalta myös harmonisen mollin korotettu 7. sävel sekä melodisen mollin korotetut 6. ja 7. sävel käsitetään muunnesäveliksi, vaikka niitä ei yleisyytensä vuoksi pidetä muunnesävelinä sanan varsinaisessa merkityksessä. Tilapäinen etumerkki kirjoitetaan välittömästi nuotin eteen. Se on voimassa vain siinä oktaavialassa, johon se on merkitty ja vain saman tahdin ajan, ellei sen vaikutusta jo sitä ennen kumota palautusmerkillä. 
Neljännesaskelet.
Mikrotonaalisessa musiikissa esiintyy myös puoliaskelta pienempiä intervalleja eli mikrointervalleja, joita kuitenkaan ei voida soittaa tavallisilla tasavireisillä soittimilla. Niille ei ole yleistä vakiintunutta merkintätapaa, vaan eri yhteyksissä niitä on merkitty useillakin eri tavoilla. Muuan melko yleinen tapa neljännesaskelen merkitsemiseksi on kirjoittaa murtoluku "" ylös tai alas osoittavan nuolen päähän. Seuraavassa eräitä muita käytettyjä merkintätapoja:
19-tasavireisellä asteikolla, jossa kokoaskel jaetaan tavallisesta poiketen kolmeen pienempään askeleen, käytetään tavallisesti nuotinnusta, jossa korotetut ja alennetut nuotit eivät tarkoita samaa säveltä; esimerkiksi Cis, joka merkitään korotusmerkillä C:tä osoittavan nuotin edellä, on kolmanneksen sävelaskelta alempi kuin Des, joka merkitään alennusmerkillä D:tä osoittavan nuotin edellä. Tällöin ei tarvita tavallisista kokonaan poikkeavia erikoismerkkejä.
Oktaavimerkit.
Oktaavimerkkejä eli "ottava" -merkkejä käytetään merkittäessä kaikkein korkeimpia tai matalimpia säveliä. Niitä käytetään, jotta apuviivoja ei tarvittaisi kovin monta, jolloin ne herkästi tekevät nuotit vaikeasti luettaviksi.
"8va" ja "15ma" lyhennetään toisinaan muotoon "8" ja "15". Kun ne ovat viivaston alapuolella, niihin lisätään joskus sana "bassa".
Sointumerkinnät.
Sointumerkintöjä käytetään yleisesti varsinkin populaarimusiikissa. Soinnut merkitään sävelen nimeä tarkoittavalla kirjaimella, joka sijoitetaan yleensä viivaston alapuolelle ja joka osoittaa soinnun pohjasävelen. Jos kyseessä on mollikolmisointu, lisätään sävelen nimen jälkeen m-kirjain, esimerkiksi Dm tarkoittaa d-mollikolmisointua.
Tahtilaji.
Tahtilaji ilmaisee tahtiosien lukumäärän yhdessä tahdissa.
Sävellyksen alkuun on yleensä merkitty tahtiosoitus murtolukuna, jonka ylempi numero (osoittaja) ilmoittaa tahtiosien määrän tahdissa ja alempi (nimittäjä) yhden tahtiosan pituuden. Eräille tavallisimmille tahtilajeille voidaan murtolukujen sijasta käyttää niitä tarkoittavia erikoismerkintöjä.
Tempomerkinnät.
Tempo ilmaistaan tyypillisesti metronomimerkinnällä tai käyttämällä vakiintuneita italialaisperäisiä ilmaisuja.
Dynamiikka.
Dynaamiset merkinnät tarkoittavat äänen voimakkuutta. Käytössä ovat seuraavat italiankielisten sanojen lyhenteet:
Joskus edellä mainittujen merkintöjen edellä on "s", joka on lyhenne italian sanasta "subito" ("äkkiä"). Se merkitsee, että äänen voimakkuus muuttuu yhtäkkiä. Tavallisimmin se esiintyy sforzandon yhteydessä, mutta se voi esiintyä minkä tahansa dynaamisen merkinnän edellä. Esimerkiksi "sff" (subito fortissimo) tarkoittaa, että ääni voimistuu yhtäkkiä hyvin voimakkaaksi, ja "spp" (subito pianissimo), että se hiljenee yhtäkkiä hyvin hiljaiseksi.
Artikulaatiomerkit.
Artikulaatiomerkit eli aksentit täsmentävät, miten sävelkulun yksittäiset sävelet on esitettävä. Ne saattavat esiintyä hienoviritettyinä, jolloin saman nuotin ylä- tai alapuolella on useampiakin tällaisia merkkejä. Toisaalta ne voivat myös esiintyä yhdessä edellä esitettyjen, nuotteja toisiinsa sitovien merkkien kanssa.
Ornamentit.
Ornamentit muuttavat yksittäisten nuottien sävelkorkeutta.
Soitinkohtaisia merkintöjä.
Kitara.
Kitaralla käytetään sormitusta tarkoittavia merkintöjä, jotka johtuvat sormien espanjan- tai latinankielisistä nimistä. Ne merkitään nuotin ylä- tai alapuolella tai viereen. Ne tarkoittavat seuraavia:
Piano.
Pedaalimerkit.
Pedaalimerkkejä käytetään kaikupedaalilla varustetuille soittimille kuten pianolle, vibrafonille tai putkikelloille sävelletyn musiikin nuoteissa.
Muita pianon merkintöjä.
Onko jokin osuus soitettava vasemmalla vai oikealla kädellä, voidaan ilmaista seuraavilla englannin-, saksan-, ranskan- tai italiankielisiin sanoihin perustuvilla lyhenteillä:
Sormitus ilmaistaan numeroilla seuraavasti:
Ennen vuotta 1940 Britanniassa julkaistuissa nuoteissa saatetaan kuitenkin käyttää ns. englantilaista sormitusmerkintää, jolloin peukalolle käytetään merkintää +. Tällöin 1 tarkoittaa etusormea, 2 keskisormea, 3 nimetöntä ja 4 pikkusormea.
Muut kielisoittimet.
Niillä kielisoittimilla, joiden kielen soivaa osuutta lyhennetään painamalla niitä sormilla, käytetään seuraavia merkintöjä osoittamaan, millä sormella tämä kulloinkin tehdään.