tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vajukosken voimalaitos

Vajukosken voimalaitos on Sodankylän Petkulassa Kitisen varrella sijaitseva Kemijoki-yhtiön omistama vesivoimalaitos. Se on rakennettu vuosina 1982–1984, ja on yksi Kitisen seitsemästä voimalaitoksesta. Voimalaitoksen putouskorkeus on 16 metriä ja teho 21 MW. Voimalaitos tuottaa sähköä vuosittain noin 69 GWh.
Vajukosken voimalaitospato muodostuu 68 metrin mittaisesta betonipadosta sekä yhteensä 1 830 metrin mittaisista maavallipadoista. Padon taakse jäävän Vajukosken altaan pituus on noin 15 kilometriä.
Patoallas.
Patoaltaasta käytetään nimeä Vajunen.
Altaan piirteitä.
Patoaltaan pinta-ala on 1 400 hehtaaria eli 14 km². Se on 16,6 kilometriä pitkä ja 1,9 kilometriä leveä. Sen rantaviivan pituus on 75 kilometriä.
Altaassa on 23 saarta, joista suurin osa on pieniä luotoja. Suurin saari on Vajusensaari, joka on 750 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Yhdessä saaressa on kaksi vapaa-ajan asuntoa.
Säännöstely.
Järven vedenpinnan korkeus on 204 metriä mpy. Järvi on säännöstely siten, että vedenpinnan korkeudeksi on määrätty raja-arvot 203,74 metriä ja 204,14 metriä mpy.
Ystävyyden kisat

Ystävyyden kisat eli Družba-84-kilpailu oli kansainvälinen monen urheilulajin tapahtuma, joka pidettiin vuonna 1984 yhdeksässä eri maassa. Tapahtuman motto oli ”urheilua, ystävyyttä, rauhaa” (). 
Vuoden 1984 kisat.
Ystävyyden kisat järjestivät Neuvostoliitto ja muut itäblokin maat vaihtoehtona vuoden 1984 kesäolympialaisille, joita ne olivat boikotoineet. Kilpailuun osallistui noin 2 300 urheilijaa melkein 50 maasta. Avajaisseremonia pidettiin Leninin keskusstadionin suurareenalla Moskovassa kuten vuoden 1980 kesäolympialaisissa. Suomen ainut mitali tuli kilpapurjehduksesta. 
Vuoden 2024 kisat.
Venäjän oli tarkoitus järjestää Ystävyyden kisat syyskuussa 2024. Kisat kuitenkin siirrettiin ensin vuodelle 2025 ja lopulta joulukuussa 2024 päätettiin perua kokonaan.
Rock ’n’ roll keijukainen

Rock ’n’ roll keijukainen on suomirock-yhtye Badding Rockersin debyyttialbumi, joka ilmestyi vuonna 1987. Albumi sisältää suomalaista rautalankamusiikkia, jota yhtyeen keulahahmo Marko Haavisto laulaa hyvin paljon Rauli Badding Somerjokea muistuttavalla tyylillä. Albumin tunnetuimmaksi kappaleeksi nousi ”Se jokin sinulla on”, joka oli parhaimmillaan jukeboksien 8. soitetuin single.
Albumi julkaistiin LP-levynä Pyramid-levymerkillä. Kahta vuotta myöhemmin vuonna 1989 albumista julkaistiin CD-painos, joka sisälsi myös kaksi bonuskappaletta. Vuonna 2020 Turenki Records julkaisi albumista uuden CD-painoksen sekä kaksi uutta, rajoitettua vinyylipainosta: rajoitettu painos mustalla vinyylillä sekä 100 kappaleen rajoitettu painos punaisella vinyylillä.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet sovittanut Badding Rockers, ellei toisin mainita.
A-puoli.
Etuveto

Etuveto tai etupyöräveto tarkoittaa vetotapaa, jossa ajoneuvon etupyörät ovat vetävät. Muita vetotapoja ovat takaveto ja neliveto. Etuvetoisessa autossa on moottori asennettu nykyisin lähes aina niin sanotusti poikittain. Sylinterit ja moottorin akselit ovat samansuuntaiset etuakselin kanssa ja moottori on vierekkäin vaihdelaatikon kanssa.
Etuvetoinen auto käyttää tyypillisesti transakselirakennetta, jossa vaihteisto ja tasauspyörästö ovat yhtenä kokonaisuutena.
Historia.
Maailman ensimmäinen etuvetoinen auto on Franz Gräfin 1897 valmistama yksittäiskappale. Myöhemmin Franz Gräf oli yksi Gräf &amp; Stift -autotehtaan perustajista.
Varhaisia etuvetoautojen valmistajia ovat olleet ranskalainen Société Parisienne, 1920-luvulla englantilainen Alvis, ranskalainen Bucciali, yhdysvaltalaiset Cord ja Ruxton sekä 1930-luvulla saksalaiset DKW, Stoewer, Adler ja Audi. Etuvetoisten suursarjatuotannon aloitti Ranskassa vuonna 1934 Citroën Traction Avantin valmistus.
Renault’n 1960-luvulla suunnitellussa mallissa 12 oli perinteinen pitkittäinen moottorin asettelu, ja voima siirrettiin eturenkaisiin vaihdelaatikon kyljistä lähtevillä vetoakseleilla.
Etupyöräveto on noussut yleisimmäksi vetotavaksi eurooppalaisissa ja aasialaisissa autoissa 1970-luvun lopulta alkaen.
Etuvedon ominaisuudet.
Etuvedon etuja ovat edullisemmat valmistuskustannukset sekä pienempi koko ja paino muihin vetotapoihin verrattuna.
Etuvedon haittoihin kuuluvat aliohjautuminen liukkaalla alustalla ja vetely kiihdytettäessä. Nykyään käytössä olevilla elektronisilla järjestelmillä näitä haittoja on kyetty jossain määrin vähentämään.
Naypyidaw

Naypyidaw ( "ne-pranytau" , myös Nay Pyi Taw) on Myanmarin pääkaupunki ja asukasluvultaan valtion kolmanneksi suurin kaupunki. Vuonna 2011 siellä oli noin 170 000 asukasta.
Kaupunki on rakennettu lyhyessä ajassa 320 kilometriä sisämaahan maan suurimmasta kaupungista Yangonista, joka myös toimi pääkaupunkina vuoteen 2005 asti. Maata hallitseva sotilasjuntta alkoi tuolloin siirtää pääkaupungin toimintoja Naypyidaw’hon toistaiseksi epäselvistä syistä. Koko maan hallinto ja sen viranomaiset asettuivat uuteen pääkaupunkiin.
Toimittaja Siddharth Varadarajan uskoo, että uusi pääkaupunki perustettiin vallanvaihdoksen vaikeuttamiseksi. 
Naypyidaw tarkoittaa ’kuninkaallista kaupunkia’ burman kielellä, mutta maan historiallisella kuningaskunnalla ei kuitenkaan ole siteitä alueeseen.
Arttu Suuntala

Uuno Artturi "Arttu" Suuntala (ent. "Flinkhammar", 18. helmikuuta 1920 Luumäki – 10. joulukuuta 1999 Turku) oli suomalainen laulaja, muusikko ja näyttelijä. Suuntala esiintyi kiertueilla ja levytti monien suomalaisten muusikoiden kappaleita. Hän on toiminut esittäjänä kaiken kaikkiaan 122 kappaleessa, joita ovat muun muassa "Ievan polkka" (1966), "Saarijärven polkka" (1972) ja "Viipurin polkka" (1973) sekä "Myllykosken jenkka" (1960), "Kulkurin masurkka" (1965), "Vanha kulkuri" (1967), "Lapsuuden pihapuu" (1967 ja 1976) ja "Väliaikainen" (1971). Ensimmäiset levytyksensä Suuntala teki vuonna 1960 Levytukku-yhtiön Triola-levymerkille. Myöhemmin hän levytti Finnlevy- ja PSO-levy-yhtiöille. Vuosina 1967-68 hän lauloi levylle viisi Toivo Kärjen sävellystä, mm. "Elämänlanka" ja "Lapin taikaa" .
Vaikka Suuntala tunnettiin pääasiassa muusikkona, hän myös esiintyi sivuosassa 35 elokuvassa. Suuntala näytteli usein konnien, muusikoiden ja konstaapelien rooleja. Hänen suurimmat roolinsa olivat elokuvissa "Majuri maantieltä" (luutnantti Lennart Touhu, talousupseeri) ja "Kaksi vanhaa tukkijätkää" (Brynolf Varttinen, "Tumma"), joista molemmat ovat vuodelta 1954. Suuntalan viimeinen elokuva oli Matti Kassilan ohjaama "Vodkaa, komisario Palmu", jossa hänellä oli poliisin rooli. Suuntala oli mukana revyyteatteri Punaisessa Myllyssä kuusi ja puoli vuotta.
Suuntala toimitti ja juonsi 1960-luvun puolivälissä suosittua radio-ohjelmaa "Veitikka silmäkulmassa", jossa hän tarinoi ohjelman otsikon mukaisesti humoristiseen ja leppoisaan tyyliin vanhasta, enimmäkseen 1930- ja 1940-lukujen musiikista ja soitti tuon ajan äänilevyjä, joista jotkut olivat hyvin harvoin kuultuja. Hän teki Pauli Granfeltin kanssa useita kiertueita amerikansuomalaisten parissa 1960-luvulta 1980-luvulle saakka. Granfeltin yhtyeen solistina Suuntala lauloi muutaman LP-levyn. Sanallisen ja laulullisen ammattitaitonsa ja mutkattoman tyylinsä ansiosta Suuntala oli kysytty viihdyttäjä myös harjannostajaisissa ja kauppojen asiakastilaisuuksissa.
Arttu Suuntala sai valtion taiteilijaeläkkeen vuonna 1985 ja Puolustusvoimien hopeisen ansiomitalin vuonna 1988.
Melonikaktukset

Melonikaktukset ("Melocactus") on noin 40 kaktuslajin muodostama suku, joka on peräisin Karibian ja pohjoisen Etelä-Amerikan alueelta, missä levinneisyys ulottuu Andeja pitkin aina Peruun asti. Joukko lajeja esiintyy myös Koillis-Brasiliassa. Muodoltaan melonikaktukset ovat usein pallomaisia, sillä ne kasvavat yleensä enemmän leveyttä kuin korkeutta. Harjujen päällä ovat voimakkaat piikit ja kasvin päälle kehittyy suvulle tyypillinen tuntomerkki, "cephalium " eli "karvahattu", johon pienet kukat ja niitä seuraavat siemenkodat aikanaan kehittyvät. Aikuisena melonikaktus voi yltää metrin mittaan.
Näitä vaikeasti hoidettavia kaktuksia löytyy harvoin kaupoista. Lämmin ja aurinkoinen paikka on sopivin. Kasvia on kasteltava usein, mutta sen täytyy antaa kuivahtaa välillä. Kastelua tulee jatkaa talvellakin.
Pikateräs

Pikateräs tai HSS-teräs (lyhenne englannin termistä High Speed Steel) on kova teräslaatu, jota käytetään sitkeytensä ja kulutuskestävyytensä vuoksi työstökoneiden leikkuuterissä ja puukoissa. Pikateräkset kehittyivät 1800-luvun lopussa. Ne lisäsivät huomattavasti lastuamisnopeutta metallintyöstökoneissa. Nykyisin metallintyöstössä on kuitenkin jo siirrytty monissa teräsovelluksissa ominaisuuksiltaan pikateräksiä parempien kovametallien käyttöön.
Pikateräksen käyttö.
Hiiliteräs on yleisin sahanterien terämateriaali, ja sitä käytetään yleisesti myös puuporan ja -jyrsimen terissä. Pikateräs kestää pehmenemättä paremmin korkeampia käyttölämpötiloja kuin hiiliteräs. Useimmat metalliporat, viilat ja sahat ovat pikaterästä. Pikateräs ei ole välttämättä paras vaihtoehto kaikkiin käsityökaluhin; jos lämmönkestoa ei tarvita voi hiiliteräs olla paremmin karkaistavissa käyttökohteeseen .
Vaikka pikaterästyökalut eivät ole parasta lastuamisnopeutta haettaessa vaihtoehto, on niillä vielä paikkansa myös metallisorvin terissä. Jos tarvitaan erikoisen muotoista terää, voi sen onnistua hiomaan pikateräspalasta. Messinkiä tai muita pehmeämpiä materiaaleja työstettäessä voi olla lopullisen pinnanlaadun kannalta parempi, kun pikaterästerän saa terävämmäksi kuin kovametallin tai teräkulmat voi valita tarkoituksenmukaisemmiksi.
Pikateräksen valmistus ja laadut.
Pikateräs valmistetaan seostamalla terästä runsaasti kromilla, volframilla, molybdeenilla ja vanadiinilla. 
Volframista on ajoittain ollut pulaa ja se on kallis seosaine. Kun se korvataan molybdeenilla, säästetään hinnassa (T -&gt; M). Kobolttia seostamalla voidaan lämmönkestoa entisestään parantaa, mutta tämä seostus nostaa hintaa. Arkikielessä puhutaan kobolttiteristä, mutta seosainetta voi olla vain 5%, joten kobolttiseosteinen pikateräs olisi täsmällisempi.
Pikateräksien käyttöiän pidentämiseksi työkaluja voidaan pinnoittaa. Titaaninitridin kaltaisilla pinnoitteilla parannetaan pinnan kovuutta ja pienennetään kitkaa, jolloin leikkauslämpö pienenee ja materiaalin tarttuminen terään vähenee.
Tauko I

Tauko I on Juice Leskinen Slam -yhtyeen ensimmäinen albumi, joka julkaistiin vuonna 1978. Albumi on osa kolmeosaista ”Tauko-trilogiaa”. CD-versio levystä ilmestyi vuonna 1992. LP-versiossa kappaleet ”Rakastellaan” ja ”Rakas” ovat toisin päin. 
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Kosmos (satelliitti)

Kosmos on vuonna 1962, jolloin laukaistiin Kosmos-1, alkanut neuvostoliittolaisten ja myöhemmin venäläisten satelliittien sarja. Sarjaan kuuluu sotilaallisia ja siviilisatelliitteja, jopa avaruusluotaimia. Jos 1970-luvulla Kosmos-satelliitteja oli laukaistu yli tuhat kappaletta. 2000-luvun alussa Kosmos-aluksia on laukaistu yli 2400 kappaletta, joten noin joka kolmas avaruusalus on ollut Kosmos.
Joitakin Kosmos-avaruusaluksia:
Stelliitti

Stelliitti on metalliseos, jota käytetään pyörö- ja vannesahojen terissä sekä palloventtiilien tiivisteissä. Stelliitti on Deloro Stellite Company -nimisen yrityksen tavaramerkki. Elwood Haynes kehitti stelliitin 1900-luvun alussa korvaamaan likaantuvia ja toistuvaa puhdistusta tarvinneita vastepintoja.
Stelliitti sisältää 2–4 % hiiltä, 25–33 % kromia, 5–20 % volframia, 20–55 % kobolttia ja 0–10 % rautaa.
Stelliittiä käytetään myös muun muassa varoventtiilien ja takaiskuventtiilien tiivistepinnoissa. Ydinvoimalaitoksissa stelliitin käyttöä primääripiirin komponenteissa ei suositella, koska pinnoitteesta mahdollisesti irtoava koboltti saattaa aktivoitua primääripiirikierrossa.
Tauko II

Tauko II on Juice Leskinen Slam -yhtyeen toinen albumi ja samalla ”Tauko-trilogian” toinen osa. Se julkaistiin vuonna 1979. Albumin kaikki kappaleet on äänitetty keikoilla lukuun ottamatta kappaleita ”Pidä vakan alla kynttilää” sekä ”Tanssimaa”, joista ensin mainittu on nauhoitettu hotellihuoneessa ja jälkimmäinen studiossa. Tauko II oli ensimmäinen Juice Leskisen albumi, jota ei julkaissut Love Records. Levyä julkaistiin LP:nä kahdella eri kannella, joista toisessa on juna ja toisessa lukee vihreällä pohjalla ”Juice Leskinen Slam”. Alkuperäisessä LP:ssä oli myös sisäpussissa sanat kaikkiin kappaleisiin. Ensimmäinen CD-versio levystä ilmestyi vuonna 1991 ja seuraava vuonna 2000. Tämän levyn kappaleessa ”Slam Slam Slam” on pitkä instrumentaalivälike, jossa soittajat esittelevät taitojaan järjestyksessä: rummut (Matti A. Takala) / basso (Hannu Tervaharju) / urut (Eero ”Safka” Pekkonen) / kitara (Pekka ”Petteri” Salminen).
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
XV yö (Tauko III)

XV yö (Tauko III) on Juice Leskinen Slam -yhtyeen kolmas albumi. Se julkaistiin vuonna 1980. Albumi on yhtyeen ”Tauko-trilogian” kolmas ja viimeinen osa. Levyn kaksiosainen nimi johtuu sille päätyneen kappaleen Viidestoista yö suuresta suosiosta. Hi-Hat-levy-yhtiö halusi saada sen myös levyn nimeksi. Leskinen taas halusi tiukasti pitää kiinni kolmen "Tauko"-nimeä kantavan levyn teemasta, joten nimen suhteen tehtiin kompromissi. Albumin muita tunnetuimpia kappaleita ovat ”Rock’n Roll’n Blues’n Jazz”, sekä ”Ei elämästä selviä hengissä”. Singleinä julkaistiin myös kappaleet ”Mies joka rakastaa itseään” ja ”Mene kotiin”.
Ensimmäinen CD-versio levystä ilmestyi vuonna 1991 ja toinen vuonna 2000. Vuoden 2000 julkaisussa albumin nimi on Viidestoista yö (Tauko III).
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Vilukko

Vilukko eli suovilukko ("Parnassia palustris") on pieni valkeakukkainen, ruohovartinen kasvi. Vilukko on levinnyt laajalle alueelle pohjoisella pallonpuoliskolla. Se on kelasmaisten (Celastrales) lahkon ainoa Suomessa luonnonvaraisena kasvava laji.
Ulkonäkö ja koko.
Vilukko kasvattaa 5–25 cm pitkän, kaljun varren. Lehdet ovat herttatyvisiä, puikeita ja ehytlaitaisia. Aluslehdet ovat pitkäruotisia. Varressa on tavallisesti yksi sepivä- tai tylppätyvinen lehti. Varren kärjessä on yksi kaksineuvoinen, valkoinen, kiiltäväsuoninen ja viisiterälehtinen kukka, jonka halkaisija on 2–3 cm. Vilukko kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Siemenet ovat pieniä ja kevyitä, ja ne leviävät helposti tuulen ja veden mukana.
Vilukon kukassa on viiden heteen lisäksi viisi moniliuskaista, nuppipäistä joutohedettä. Niiden sisältämän meden ja hunajanhohtoisten valemesiäisten avulla kasvi houkuttelee luokseen pölyttäjiä.
Levinneisyys.
Vilukkoa tavataan laajalla alueella pohjoisella pallonpuoliskolla. Esiintymisalue ulottuu Espanjasta läpi koko Euroopan, Keski-Aasian ja Siperian aina Japaniin saakka, ja edelleen Pohjois-Amerikan pohjoisosiin. Toisinaan vilukko jaetaan kahteen alalajiin, joista subsp. "palustris" kasvaa pääosin etelämpänä ja subsp. "neogaea" pohjoisessa.
Suomessa vilukkoa tavataan koko maassa. Yleinen se on Kainuussa, Lapissa sekä koko Pohjanlahden rannikolla Ahvenanmaalle asti. Etelä- ja Keski-Suomen sisämaassa se on monin paikoin harvinainen. Laji on harvinaistunut soiden ojitusten ja perinteisten rantalaidunten umpeenkasvun vuoksi.
Elinympäristö.
Vilukko viihtyy valoisilla paikoilla kosteassa ja ravinteisessa maassa. Suomessa sitä tavataan muun muassa suo-, merenranta- ja järvenrantaniityillä, letoilla, lettokorvissa, suonreunamilla, lähteiköiden tuntumassa ja puronvarsilla.
Ajan henki (albumi)

Ajan henki on Juice Leskinen Slam -yhtyeen viides ja viimeinen albumi. Se julkaistiin vuonna 1981. CD-versio levystä ilmestyi vuonna 1989. Kultalevy myönnettiin vuonna 1981. Albumi on myyty yhteensä 25 000 kappaletta.
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Chur

Chur (; ) on sveitsiläisen Graubündenin kantonin pääkaupunki. Vuoden 2014 lopussa siellä oli 34 547 asukasta.
Kaupunki on Sveitsin vanhimpia, ja Rooman valtakunnan aikana se oli linnoitettu leiri ja roomalaisen provinssin pääkaupunki. Kaupungissa on suuret korkeuserot: sen alue ulottuu 550 metristä aina 1 900 metriin merenpinnan yläpuolella, ja Churia ympäröivät joka puolelta 2 000–3 000-metriset vuorenhuiput.
Chur on rautateiden risteysasema, jossa alueellisen Rhätische Bahnin ja valtakunnallisen SBB-CFF-FFS:n radat ovat samalla asemalla.
Quintanilla de Onsoña

Quintanilla de Onsoña on kunta Palencian maakunnassa Kastilia ja Leónissa Espanjassa 58 km Palenciasta. Kunnassa on 185 asukasta. Kunnan pinta-ala on 52 km². Quintanilla de Onsoña sijaitsee 888 metrin korkeudella merenpinnasta Carrión-joen varrella.
Kunnan alueella ovat keskuskylän lisäksi Portillejon, Velillas del Duquen, Villantodrigon, Villaprovianon ja Villarmienzon kylät.
Esa Itkonen

Esa Matti Itkonen (s. 3. tammikuuta 1944) on Turun yliopiston yleisen kielitieteen professori emeritus. Itkonen on julkaissut lukuisia monografioita merkittävillä kansainvälisillä kustantajilla (mm. John Benjamins) ja on Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1993.
Esa Itkonen kuuluu Itkosten tiedesukuun, josta on tullut monia merkittäviä suomen ja sen sukukielten tutkijoita. Hänen isänsä Erkki Itkonen oli fennougristiikan tutkija ja akateemikko, setänsä T. I. Itkonen saamen kielten ja kulttuurien tutkija ja serkkunsa Terho Itkonen suomen kielen tutkija.
Esa Itkonen erikoistui 1970-luvun alussa yleiseen kielitieteeseen ja erityisesti kielitieteen filosofisiin perusteisiin. Väitöskirjassaan "Linguistics and Metascience" (1974) Itkonen osoitti 1900-luvun kenties vaikutusvaltaisimman kielitieteen tutkijan Noam Chomskyn lauseopillisten teorioiden taustalla piilevät tietoteoreettiset ongelmat. Itkonen kritisoi erityisesti käsitystä universaalikieliopista, jonka mukaan kaikkien kielten kielioppi heijastaa yhteistä biologispohjaista kielikykyä. Chomskyn fysikaalisia käsityksiä vastaan Itkonen esitti, että kielitiede on humanistinen tiede ja kielen kehitystä ohjaava voima lähinnä analogia.
Myöhemmin Itkonen on tutkinut erityisesti kielitypologiaa ja kielen universaaleja, sekä kielitieteen historiaa. Hän on kritisoinut sekä generatiivista kielitiedettä, että myös mm. diskurssianalyysia ja erityisesti postmoderniin filosofiaan pohjaavia kielikäsityksiä, jotka ovat tavallisia kulttuurintutkimuksessa. Hän on toisaalta korostanut luonnollisten kielten eroja, toisaalta kritisoinut käsitystä, jonka mukaan kieli ohjaa kaikkea kognitiota.
Itkonen puolustaa humanistista kielentutkimusta ja vastustaa darvinistista kielitiedettä. Hän on arvostellut mm. typologi Martin Haspelmathin kielitieteen rinnastusta biologiaan sekä kyseenalaistanut Adele Goldbergin, Michael Tomasellon ja George Lakoffin työn omaperäisyyden.
Itkonen on osallistunut aktiivisesti kielitieteellisiin keskusteluihin myös julkisilla foorumeilla. Hän on mm. kritisoinut voimakkaasti Fred Karlssonin ja Auli Hakulisen esittämiä tulkintoja Suomen kielitieteen historiasta sekä arvostellut Kalevi Wiikin ja Kaisa Häkkisen esittämiä tulkintoja historiallis-vertailevan kielitieteen teoreettisista kysymyksistä..
Urbino

Urbino on kaupunki Pesaro e Urbinon maakunnassa, Marchen alueella Italiassa. Vuoden 2015 lopussa siellä oli 15 019 vakinaista asukasta. Urbinon historiallinen keskusta on merkittävä renessanssin kulttuurin muistomerkki ja Unescon maailmanperintökohde.
Urbino sijaitsee kukkulan rinteillä ja on säilyttänyt keskiaikaisia näkymiään varsin hyvin, joskin kukkulan juurella sijaitsevat laajat pysäköintialueet. 
Vaatimaton roomalaiskaupunki, silloiselta nimeltään Urvinum Mataurense, nousi merkittäväksi 500-luvulla goottilaissotien aikana. Kaupungin aikaisempi nimi oli Urbinum.
Moninkertainen ratamoottoripyöräilyn maailmanmestari Valentino Rossi on syntynyt Urbinossa.
Ydinsynteesi

Ydinsynteesi eli nukleosynteesi on tapahtuma, jossa uusi atomiydin muodostuu olemassa olevista vapaista nukleoneista eli protoneista ja neutroneista. Ensimmäiset nukleonit syntyivät alkuräjähdyksessä gluonien avulla, kun maailmankaikkeuden lämpötila oli laskenut alle kymmenen miljoonan celsiusasteen lämpötilaan. Suurin osa nukleosynteeseistä tapahtuu tähdissä, jotka ovat tuottaneet ja tuottavat edelleen kaikki heliumia raskaammat alkuaineet.
Alkuräjähdyksen ydinsynteesi.
Alkuräjähdyksen ensimmäisinä kolmena minuuttina syntyivät nukleosynteesillä maailmankaikkeuden kevyiden alkuaineiden varastot, vety, helium sekä jonkin verran deuteriumia ja litiumia. Näistä alkuaineista deuterium ja litium tuhoutuvat tähdissä, joten niiden määrä vähenee maailmankaikkeuden ikääntyessä. Vaikka alkuräjähdyksessä syntyi vain muutamia alkuaineita, on alkuräjähdyksen synnyttämien alkuaineiden kokonaismäärä maailmankaikkeuden atomeista nykytiedolla 98–99 prosenttia.
Tähtien ydinsynteesi.
Tähtien energiaa vapauttavissa nukleosynteeseissä syntyy suurin osa muista alkuaineista. Tähdet, joiden massa on yli 0,08 auringon massaa, pystyvät kehittämään vedyn polttamiseksi vaadittavan kymmenen miljoonan kelvinin lämpötilan. Polttaakseen heliumia tähti tarvitsee massaa jo 0,25 auringon verran, jolloin lämpötila voi kymmenkertaistua ja laukaista heliumfuusion. Mitä pidemmälle alkuaineiden jaksollisessa järjestelmässä mennään, sitä suurempi on oltava tähden massa, kunnes lopulta tulee rauta, alkuaine jolla on korkein sidosenergia hiukkasta kohden ja johon fuusioreaktio pysähtyy. Rautaan fuusioitumista varten tähden tulee olla massaltaan suurempi kuin 8 aurinkoa.
Neutronisieppaus.
Luonnossa esiintyy myös rautaa raskaampia alkuaineita, joita syntyy niin ikään tähdissä. Näissä tapauksissa kyseessä ei kuitenkaan ole enää raudan fuusioituminen, vaan energiaa kuluttava hidas- tai nopea neutronisieppaus (myös "s-prosessi" ja "r-prosessi" engl. sanoista "slow" ja "rapid"). Prosessissa vahva ydinvoima sieppaa irtoneutroneja ja kasvattaa atomin kokoa. Usein heikko ydinvoima hajottaa näin kasvatetusta atomiytimestä yhden neutronin protoniksi ja elektroniksi. Tätä prosessia kutsutaan myös beetahajoamiseksi. Neutronin muuntuminen protoniksi sitoutuneissa ytimissä mahdollistaa raskaampien alkuaineiden synnyn lisäämällä ytimen stabiiliutta ja kasvattamalla atomin järjestyslukua. Prosessien tehoeroja voidaan verrata atomipainoltaan lähes identtisten platinan (atomipaino 195) ja lyijyn (atomipaino 207) avulla. Mikäli prosessit olisivat yhtä tehokkaita, platina olisi maailmankaikkeudessa yleisempää kuin lyijy. Kuitenkin platinaa syntyy ainoastaan r-prosessissa, eli prosessissa, joka käynnistyy vain tähden luhistumisen hetkellä. Lyijyä taas syntyy s-prosessissa, joka on hitaampi, mutta joka kokonaisuudessaan pystyy tuottamaan enemmän ytimiä kuin r-prosessi.
Uusimpien tietojen mukaan alkuaineita tinasta eteenpäin tuottavat muut reaktiot kuin neutronisieppaukset.
Metyylietyyliketoni

Metyylietyyliketoni on orgaaninen yhdiste (ketoni), joka on helposti syttyvää, huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä nestettä, jolla on asetonia muistuttava haju. Sen kemiallinen kaava on C4H8O ja rakennekaava on CH3COCH2CH3. Metyylietyyliketonista käytetään myös nimityksiä "MEK", "etyylimetyyliketoni", "2-butanoni", "metyyliasetoni" ja "metyylipropanoni". 
Metyylietyyliketonin moolimassa on 72,1 g/mol, sulamispiste −86 °C, kiehumispiste 80 °C, tiheys 0,8 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), liukoisuus veteen 20 °C lämpötilassa 29 g/100 ml, hajukynnys 2–83 ppm, leimahduspiste −9 °C (c.c.), itsesyttymislämpötila 505 °C ja CAS-numero 78-93-3.
Käyttö.
Metyylietyyliketonia käytetään yleisesti liuottimena lakoissa ja liimoissa, kuten niin sanotuissa "lennokkiliimoissa". Rakennusmateriaaleista ja kuluttajatuotteista voi vapautua metyylietyyliketonia ja sitä on myös tupakansavussa ja pieninä määrinä luonnollisena aineosana monissa ruoka-aineissa.
Ainetta käytetään kaupallisesti myytävän etanolin denaturointiin. Esimerkiksi Lasol sisältää metyylietyyliketonia 2 %. Tislaamalla aineita on vaikea erottaa, koska metyylietyyliketonin kiehumislämpötila 80 °C on vain vajaat kaksi astetta etanolin yläpuolella.
Ympäristö- ja terveysvaikutukset.
Lyhytaikainen altistuminen ärsyttää silmiä ja hengitysteitä sekä voi aiheuttaa vaikutuksia keskushermostossa. Pitkäaikainen tai toistuva altistuminen aineelle voi kuivattaa ihoa. Työministeriön päätöksen 1044/91 mukaan aineelle altistumisen työssä katsotaan aiheuttavan vaaraa perimälle, sikiölle tai lisääntymiselle.
Elimistössä metyylietyyliketoni eli 2-butanoni hapettuu ensin 3-hydroksi-2-butanoniksi eli asetoiiniksi, joka edelleen pelkistyy 2,3-butaanidioliksi ja eri vaiheiden jälkeen poistuu elimistöstä pääasiassa hiilidioksidina ja vetenä.
Bern (kantoni)

Bern (, , , ) on kantoni Sveitsissä. Kantonin pääkaupunki on Bern, joka on myös koko Sveitsin pääkaupunki. Bernin kantoni on väkiluvultaan Sveitsin toiseksi suurin (1 039 474 vakinaista asukasta 31.12.2019).
Maantiede.
Kantonin eteläosa on Sveitsin Alppeja. Bernin ylämaalla () onkin useita talviurheilukeskuksia. Keskiosa on Mittellandin tasankoa, jonka halki virtaa Aare ja monet sen sivujoet kuten Emme. Pohjoisin osa on Juravuoristoa. 
Bernin kantoni on pinta-alaltaan Sveitsin toiseksi suurin Graubündenin jälkeen. Kantoni rajoittuu pohjoisessa Solothurnin kantoniin, idässä Aargaun, Luzernin, Obwaldenin, Nidwaldenin ja Urin kantoneihin, etelässä Valais'n kantoniin sekä lännessä Vaud'n, Fribourgin ja Neuchâtelin kantoneihin.
Talous.
Bernin kantonin osuus maan bruttokansantuotteesta oli vuonna 2015 maan toiseksi suurin, 22 prosenttia, arvoltaan 78 miljardia frangia.
Kantonissa oli vuonna 2016 yhteensä 634 000 työpaikkaa. Näistä 74 prosenttia oli palvelusektorilla. Teollisuus työllisti 20 prosenttia kantonilaisista. Alkutuotanto (maa- ja metsätalous, kalastus) työllisti 5 prosenttia seudun työntekijöistä. 
Matkailun ja maatalouden lisäksi kantonissa on vesivoimaa ja ydinvoimala sekä pientä ja keskisuurta teollisuutta: monet kuuluisat sveitsiläiset kellot valmistetaan Bernin kantonissa. 
Kieli ja uskonto.
Kantoni on kaksikielinen; siellä puhutaan sekä saksaa (noin 85 % asukkaista) että ranskaa (11 %). Yleisin uskonto on protestanttisuus (50 %). Kantonin vakituisista asukkaista 17 prosenttia on ulkomaalaisia (31.12.2019).
Hallinnolliset alueet.
Bernin kantonissa on 342 kuntaa (1.1.2020 alkaen). Kunnat muodostavat kymmenen hallintopiiriä (, ), jotka muodostavat viisi hallintoaluetta ().
Asukasluvultaan kantonin suurimmat kaupungit ovat Bern ja Biel/Bienne. Kantonin pienin kunta on Schelten (35 asukasta).
Kantonissa on 17 väkiluvultaan yli 10 000 asukkaan kuntaa eli kaupunkia (tilanne 31.12.2019).
Nähtävyydet.
Bernin 1100-luvulla perustettu vanhakaupunki Aarejoen äärellä on Unescon maailmanperintökohde.
Kirjoantilooppi

Kirjoantilooppi ("Tragelaphus scriptus") on Afrikassa laajalle levinnyt sorkkaeläinlaji. Se kuuluu nautojen alaheinoon Bovinae.
Koko ja ulkonäkö.
Kirjoantiloopin säkäkorkeus on noin 70–90 cm, ruumis 105–150 cm pitkä ja paino 40–80 kg. Kirjoantiloopilla on pöyheä häntä. Sen sarvet ovat noin 35 cm pitkiä. Naaraat ovat koiraita pienempiä. Kirjoantiloopin turkissa on kirjavia valkoisia laikkuja. Muuten se on harmaa, tosin jotkin yksilöt ovat tummia.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Kirjoantilooppeja elää lähes kaikkialla Saharan eteläpuolisessa Afrikassa kaikkein kuivimpia alueita kuten Kalaharia ja Namibia lukuun ottamatta. Se elää niin sademetsissä kuin savanneilla, kunhan maasto on peitteinen. Laji elää myös vuoristometsissä.
Elintavat.
Kirjoantilooppi liikkuu sekä päivällä että yöllä, mieluiten kuitenkin öisin. Se ei liiku kovassa helteessä. Antiloopit elävät hyvin piilottelevasti. Kirjoantilooppi ei ole seurallinen, mutta sietää lajitovereita ja joskus niitä voi elää yli 20 neliökilometrillä. Lajin elinalue on 0,25–20 hehtaaria. Kirjoantilooppi ääntelee vain vähän. Naaras synnyttää kerralla yhden vasikan kuuden kuukauden kantoajan jälkeen. Se voi saada kaksi vasikkaa vuodessa. Vasa seuraa emoaan avoimeen ympäristöön nelikuisena. Vasikka aikuistuu vuoden vanhana. Kirjoantiloopin ravinto koostuu lehdistä, ruohoista ja hedelmistä. Öiseen aikaan se usein tulee syömään avoimelle savannille. Kirjoantiloopin vihollisia ovat isot petoeläimet, kuten leopardit, kotkat ja hyeenat. Kirjoantiloopin vasoja jää myös paviaanien ja simpanssien saaliiksi. Kirjoantiloopin elinikä on noin 12 vuotta. Laji ei ole uhanalainen.
Elävät kivet

Elävät kivet on Helsingin Evankelisten opiskelijoiden kuoro. Kuoro perustettiin vuonna 1992 ja on siitä asti toiminut keskeytyksettä. Ohjelmisto koostuu suurimmaksi osaksi omasta materiaalista, jota on kirjoittanut kuoron johtajat tai kuorolaiset, mutta mukana on myös muun muassa suomalaisten gospel-muusikoiden kuten Jaakko Löytyn ja Pekka Simojoen kappaleita, sekä esimerkiksi negrospirituaaleja. Esiintymisiä on vuosittain noin kymmenkunta, joista osa jumalanpalvelusten yhteydessä, ja esiintymismatkat ulottuvat toisinaan ulkomaille asti, muun muassa Ruotsiin, Unkariin ja Venäjälle.
Historia.
Kuoro perustettiin vuonna 1992 ja sen ensimmäisenä johtajana toimi Päivi Pohjola (os. Vuorinen). Vuonna 1997 kuoro julkaisi ensimmäisen levynsä, joka kantoi kuoron omaa nimeä, ja kävi kesällä Ruotsissa esiintymässä. Samana vuonna kuoro sai uuden johtajan, kun Outi Selin otti vetovastuun itselleen. 
Vuonna 1998 Elävät kivet esiintyi Yle TV2:n "Credo"-ohjelmassa ja vuonna 1999 koki toisen johtajavaihdoksen, kun Selin antoi johtotehtävät Eila Rantaselle. Samana kesänä kuoro esiintyi Ruotsin valtakunnallisilla evankeliumijuhlilla.
Uusi vuosituhat alkoi levynteolla: "Riemulähteellä" ilmestyi vuonna 2000. Saman vuoden marraskuussa Elävät kivet lauloi Turussa Maata näkyvissä -festarien juhlajumalanpalveluksessa. Seuraavana vuonna ryhtyi kuoroa johtamaan sen historian neljäs johtaja, musiikkikasvatuksen opiskelija Selma Seppänen (os. Vähäkangas). Kuoro konsertoi jälleen kesällä Ruotsissa evankeliumijuhlilla. 
Vuosi 2002 oli Eläville kiville juhlavuosi, sillä kuoron perustamisesta tuli kuluneeksi kymmenen vuotta. Tätä virstanpylvästä juhlistettiin muun muassa juhlakonsertilla, joka pidettiin Helsingin Temppeliaukion kirkossa 23. marraskuuta.
Vuonna 2003 kuoro esiintyi jälleen Maata näkyvissä -festareilla. Kolmas levy "Suuri Hän on!" äänitettiin ja julkaistiin vuonna 2004. Keväällä 2005 kuoro teki konserttikiertueen Unkarissa ja keväällä 2006 Venäjällä.
Vuonna 2007 kuoro juhlisti 15-vuotista taivaltaan konsertilla Temppeliaukion kirkossa 15. toukokuuta. Kuoron neljäs levy "Joulu" julkaistiin 27. marraskuuta 2007.
Yleistä.
Kuoron vahvuus on joitakin kymmeniä laulajia sekä bändi. Kuorolaiset ovat eri alojen opiskelijoita pääkaupunkiseudun eri yliopistoista ja muista oppilaitoksista, jotka haluavat laulun ja soiton avulla viedä eteenpäin sanomaa Jeesuksesta. Tämä näkyy ja kuuluu kuoron esiintymisissä, joille on ominaista vahva eläytyminen laulujen sanomaan.
Siuro

Siuro on Nokian taajama ja 11. kaupunginosa. Se käsittää aiemmin Suoniemen kuntaan kuuluneen Siuronkosken länsipuolisen osan, jossa sijaitsivat Suoniemen kunnan hallintoelimet. Turun ja Porin ja Hämeen läänien raja kulki Siuronkoskea pitkin vuoden 1972 loppuun saakka. Myös Linnavuori lasketaan usein Siuron osaksi. Pohjoisessa alue rajoittuu valtatiehen 11 ja etelässä Kuloveteen. Siurosta on matkaa Nokian keskustaan vajaat kymmenen kilometriä ja Tampereelle 25 kilometriä.
Vaikka Siuro on varsin kylämäinen, sen suurimmat työllistäjät ovat tehtaita. Siurossa toimivat Agco Power -moottoritehdas ja Patrian moottorihuoltoyksikkö Linnavuoressa sekä Purson alumiinitehdas. Siuron rautatieasemalla pysähtyvät nykyään vain tavarajunat.
Historia.
Siuro syntyi Siuronkosken ja Tampere–Pori-rautatien risteyskohtaan 1890-luvulla radan valmistuessa. Hämeenkyröstä ja Kyröskoskelta kuljettiin vesitse Siuroon, josta jatkettiin junalla Tampereen tai Porin suuntiin. Tavaraliikennettä tuli Kyrön paperitehtaalta, joka kuljetti paperia ensin laivoilla, myöhemmin autoilla, Siuroon, jossa paperi kuormattiin juniin. Vielä 1960-luvulla Neuvostoliittoon mennyt vientipaperi lastattiin Siurossa. Kylässä oli aikoinaan myös malmivarasto, josta malmia lastattiin juniin. Valmetin Linnavuoren tehtaalle tehtiin myös pistoraide, joka palveli tehtaan tarpeita 1970-luvulle asti. Siuron rautatieasema avattiin liikenteelle 1895. Ratapihan länsipäässä oleva Siuronkosken rautatiesilta räjäytettiin sisällissodan aikana, mutta se saatiin korjattua vielä samana vuonna. Pistoraide Linnavuoren tehtaalle purettiin 1980-luvun lopulla. Henkilöliikenne Siuron asemalla lopetettiin vuonna 1989 ja tavaraliikenne vuonna 2002. Museovirasto on luokitellut Siuron rautatieaseman lähiympäristöineen valtakunnallisesti merkittäväksi suojelukohteeksi.
Vajaat kolme kilometriä Siuron asemalta Porin suuntaan, Kuljun kartanon kohdalla, on sijainnut radan alkuperäisiin liikennepaikkoihin kuulunut Kuloveden seisake. Seisake nimettiin järven mukaan, koska Riihimäki–Tampere-radalla Lempäälässä sijaitsi jo Kulju-niminen liikennepaikka. Seisake palveli lähinnä vain Kuljun kartanon ja sen lähiympäristön tarpeita. Henkilöliikenne lopetettiin vuonna 1971 ja liikennepaikka lakkautettiin vuonna 1972. Paikalla olleet rakennukset on purettu. 
Ennen nykyisen tieyhteyden valmistumista vuonna 1969 valtatie 11 kulki taajaman halki. Tie on nykyisin yhdystie 2505. Samaa reittiä kulki myös valtatie 9, kunnes se siirrettiin 1950- ja 1960-lukujen taitteessa Kuloveden eteläpuolelle.
Siuron nimen epäillään olevan saamelaisperäinen. Kylä on asuinpaikkana yli tuhat vuotta vanha.
Muuta.
Nokialaissyntyinen Kari Peitsamo on tehnyt laulut nimeltä ”Shanghaista Siuroon”, ”Takaisin Siuroon” ja "Back to Siuro".
Metyyli-isobutyyliketoni

Metyyli-isobutyyliketoni on orgaaninen yhdiste (ketoni), joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä nestettä, jolla on tunnusomainen haju. Sen kemiallinen kaava on C6H12O ja rakennekaava on CH3COCH2CH(CH3)2. Metyyli-isobutyyliketonista käytetään myös nimityksiä "4-metyyli-2-pentanoni", "isopropyyliasetoni" ja "heksoni".
Metyyli-isobutyyliketonin moolimassa on 100,2 g/mol, sulamispiste −84,7 °C, kiehumispiste 117–118 °C, tiheys 0,8 g/cm3, liukoisuus veteen 20 °C lämpötilassa 1,91 g / 100 ml, leimahduspiste 14 °C (c.c.), itsesyttymislämpötila 460 °C ja CAS-numero 108-10-1.
Metyyli-isobutyyliketonia valmistetaan usealla eri tavalla. Useimmissa niissä lähtöaineena on asetoni. Kolmivaiheisessa prosessissa asetoni muodostaa emäskatalysoidulla aldoliadditiolla diasetonialkoholia. Diasetonialkoholista eliminoituu hapon vaikutuksesta vettä, jolloin muodostuu mesityylioksidia. Mesityylioksidi voidaan pelkistää vedyllä palladiumkatalyytin läsnä ollessa metyyli-isobutyyliketoniksi. Korkeammassa lämpötilassa ja sinkkioksidi- tai kuparikatalyytin läsnä ollessa asetoni kondensoituu suoraan mesityylioksidiksi, joka voidaan pelkistää metyyli-isobutyyliketoniksi kuten edellä. Kolmas asetonia lähtöaineenaan käyttävä prosessi on suora valmistus asetonista, mikä on mahdollista palladium ja zirkoniumkatalyyttien avulla. Metyyli-isobutyyliketonia voidaan valmistaa myös isopropanolista.
Tärkein metyyli-isobutyyliketonin käyttökohde on vinyyli-, epoksi- ja akryylihartsien sekä luonnollisten hartsien liuotus. Yhdistettä käytetään myös liuotinuutossa eristettäessä antibiootteja. Metyyli-isobutyyliketonista voidaan syntetisoida 4-metyyli-2-pentanolia, metyyli-isobutyyliketoniperoksidia ja kumien lisäaineita. Ainetta käytetään kaupallisesti myytävän etanolin denaturointiin.
Ympäristö- ja terveysvaikutukset.
Lyhytaikainen altistuminen aineelle ja höyrylle ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä.
Šeremetjevon kansainvälinen lentoasema

Šeremetjevon kansainvälinen lentoasema () on Moskovan ja koko Venäjän toiseksi suurin kansainvälinen lentoasema. Šeremetjevo on Venäjän kansallisen lentoyhtiön Aeroflotin matkustajaliikenteen tukikohta ja sinne operoi myös Finnair. Lentoasema sijaitsee 28 kilometriä Moskovan keskustan ja 11 kilometriä Moskovan kehätien luoteispuolella.
Lentoasema käsittää kaksi erillistä asemakokonaisuutta lentokenttäalueen vastakkaisilla laidoilla, pohjoispuolella terminaalit B ja C, eteläpuolella terminaalit D, E ja F. Ne toimivat osaksi kuin kaksi erillistä lentoasemaa, jotka käyttävät samoja kiitoteitä. Asemakokonaisuudesta toiselle päästäkseen on kierrettävä kentän ympäri sen ulkopuolisia teitä pitkin; terminaalien välillä on bussiyhteys.
Historia ja terminaalit.
Terminaalit B ja C.
Kentän pohjoispuolella sijaitseva Šeremetjevo-1 avattiin 11. elokuuta 1959. Sen ensimmäinen kansainvälinen lento lähti 1. kesäkuuta 1960 Berliinin Schönefeldin lentoasemalle. Šeremetjevo-1 joka oli alun perin Neuvostoliiton sisäisten lentojen terminaali, tunnetaan nyt nimellä terminaali B, ja sen viereen valmistui terminaali C vuonna 2007. Nykyisin tältä alueelta lennetään lähinnä Valko-Venäjän ja Ukrainan lentoja itäeurooppalaisilla lentoyhtiöillä sekä halpalentoja ja rahtiliikennettä. 
Terminaalit D, E, F.
Kentän eteläpuolella oleva ulkomaan lentojen terminaali "Šeremetjevo-2" avattiin vuoden 1980 alussa Moskovan olympialaisia varten. Sen nykynimi on Terminaali F, ja se on yhteydessä uudempiin D- ja E-terminaaleihin. Yhdessä näiden kolmen terminaalin vuosikapasiteetti on 25 miljoonaa matkustajaa vuodessa, ja lähes kolminkertainen pohjoisten B- ja C-terminaalien kapasiteettiin verrattuna. Erillinen rahtiterminaali sijaitsee noin kilometri F-terminaalin itäpuolella.
Paikallisyhteydet.
Vuodesta 2008 alkaen AeroExpress-juna on liikennöinyt säännöllisesti lentoaseman F-terminaalin läheisyydestä Moskovan kantakaupunkiin Valko-Venäjän asemalle, josta voi jatkaa Moskovan metroa käyttäen. Lisäksi kentältä lähtee bussireittejä. Lentokentältä lähtevien ja sinne ajavien taksien hinnottelua varten Moskovan seutu on jaettu maksuvyöhykkeisiin.
Elvis Forever

Elvis Forever on Elvis Presleyn vuonna 1974 julkaistu kokoelmalevy, jolla kuullaan hänen tunnetuimpia kappaleitaan.
Kappaleet.
"Side 1"
"Side 2"
"Side 3"
" Side 4"
Lähteet.
LP-levy PJL 2-8024 (RCA Records, 1974)
Merilehmät

Merilehmät eli dugongit (Dugongidae) on toinen sireenieläinten lahkon heimoista. Siihen kuuluu nykyään vain yksi elävä laji, dugongi, ja sukupuuttoon kuollut stellerinmerilehmä ("Hydrodamalis gigas"). Dugongit erottaa toisesta sireenieläinten heimosta manaateista siitä, että niiden pyrstö on kaksikärkinen, takareunasta kovera ja muistuttaa valaan pyrstöä. Pyrstö on tehokkaampi kuin manaattien latuskahäntä. Merilehmien etuevissä ei ole kynsiä. Sierainaukot ovat kuonon pinnalla taempana kuin muilla sireenieläimillä. Kallo on raskasrakenteinen. Yläleuanluu on voimakas. Dugongi syö enimmäkseen meriruohoa, samoin kuin stellerinmerilehmä.
Eero Kiviniemi

Eero Onni Kiviniemi (s. 2. tammikuuta 1937 Helsinki) on Helsingin yliopiston suomen kielen professori emeritus. Hän on Suomen merkittävin nimistöntutkija ja kansainvälisesti tunnetuimpia suomen kielen tutkijoita. Kiviniemi on mm. Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen ja toiminut Kansainvälisen nimistökongressin (ICOS, International conference of onomastic sciences) presidenttinä.
Kiviniemen tutkimukset ovat koskeneet sekä henkilö- että paikannimiä. 1970-luvulla hän kehitti yhdessä Kurt Zilliacuksen kanssa nimien rakenneanalyysia ja yhdessä tšekkiläisen Rudolf Šrámekin kanssa paikannimien mallimuodostuneisuuden teoriaa. Kiviniemi kartoitti tärkeimmät strukturaaliset tyypit, joihin suomalaiset paikannimet pohjautuvat ja osoitti, että paikannimien synty on sidoksissa ajallisesti ja paikallisesti rajoittuneisiin muoteihin. Tämä puolestaan tekee mahdolliseksi paikannimityyppien levikin tarkastelun asutushistoriallisesti. Teoksessaan "Perustietoa paikannimistä" hän selvitti Suomen paikannimistön leksikaalisen koostumuksen kattavasti, mm. yleisimmät sanat, joista nimiä oli muodostettu. Vastaavaa tutkimusta ei aikaisemmin ollut julkaistu mistään muusta kielestä.
1980-luvulta alkaen Kiviniemi on tutkinut myös henkilönimiä. Hän on mm. selvittänyt suomalaisten etunimien muotien vaihteluja erittäin laajojen aineistojen avulla. Akateemisen työnsä ohella Kiviniemi on toimittanut yliopiston nimipäiväkalenteria.
Parkkaus

Parkkaus eli parkkuu on puun kuorimista. Ennen parkkaus tehtiin kuorima- eli parkkuuraudalla, jossa oli noin 40 cm pitkän terän molemmissa päissä kahvat. Näistä kahvoista terää työnnettiin pitkin puun runkoa. Puu (pölli tai tukki) laitettiin pukkiin, jossa puu oli alaviistossa. Parkkaus tapahtui myös alaviistoon. 
Ennen aikaan paperipuuksi menevät pöllit parkattiin metsässä käsin joko puhtaaksi tai puolipuhtaaksi. Puhtaaksi parkkaus oli raskasta työtä, kun siinä täytyy parkkuuraudalla vetää viimeinen vuosikasvukin lastuna pois puun pinnasta.
Parkattu puu kuivuu nopeammin, joten se kelluu paremmin uitossa. Parkkaus suojelee myös toukilta ja sinistymiseltä.
Pöllinparkkuun ensimmäiset SM-kisat järjestettiin vuonna 2010 Taivalkoskella. Seuraavana vuonna järjestettiin MM-kisat, joissa oli 50 osallistujaa.
The Fat of the Land

The Fat of the Land (XLCD121) on brittiläisen The Prodigyn kolmas albumi. Albumin julkaisi XL Recordings 1. heinäkuuta 1997. Se oli listaykkösenä Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Suomessa se oli virallisen albumilistan ykkösenä yhtäjaksoisesti kuusi viikkoa ja kokonaisuudessaan listaviikkoja kertyi 20. Albumi oli ehdolla myös Grammy-palkinnon saajaksi. Ensimmäisellä viikolla albumia myytiin Isossa-Britanniassa 317 000 kappaletta ja Yhdysvalloissa 200 000. Ensimmäisen viikon maailmanlaajuinen kokonaismyynti oli yli miljoona albumia. Vuoteen 2019 mennessä albumia on myyty yli 10 miljoonaa kappaletta. 
The Fat of the Land -albumilta julkaistiin kolme singleä: "Firestarter" (1996), "Breathe" (1996) ja "Smack My Bitch Up" (1997).
Kappaleesta "Diesel Power" löytyy rap-vaikutteita. "Fuel My Fire" on cover-versio L7-yhtyeen alun perin "Hungry for Stink-"albumilla (1994) julkaisemasta kappaleesta.
The Fat of the Land -albumin julkaisun ja kiertueen jälkeen alkoi The Prodigyn pitkä hiljaiselo. Seuraavan uuden albuminsa "Always Outnumbered, Never Outgunned" The Prodigy julkaisi vasta 2004.
Χ²-testi

χ²-testi (khiin neliö -testi) on mikä tahansa tilastollinen testi, joka noudattaa χ²-jakaumaa, kun nollahypoteesi on voimassa, tai jossa testisuureen todennäköisyysjakauma voidaan saada noudattamaan χ²-jakaumaa kasvattamalla otoksen kokoa riittävän suureksi. 
χ²-testin suure on riippuvuuden määrän matemaattinen mitta, joka on eniten käytetty tunnusluku tarkasteltaessa riippuvuuden tilastollista merkitsevyyttä. Sen arvo on nolla tarkalleen silloin, kun tarkasteltavat muuttujat ovat tilastollisesti riippumattomia. Khiin-neliö on puhtaasti matemaattisesti perusteltu suure, ja sen jakauman muoto riippuu vain vapausasteista.
Riippumattomuus χ²-testillä voidaan todeta vain osoittamalla, että yhteisjakauma tekijöityy. Tällöin havaitut frekvenssit ovat kaikki yhtä suuria kuin riippumattomuustilanteen mukaiset frekvenssit eli odotetut frekvenssit, sovitteet. Jäännös kullekin havaintoarvolle voidaan laskea vähentämällä sovite alkuperäisestä arvosta. Yksinkertaisin tapa muodostaa standardoitu jäännös on suorittaa standardointi Poisson-jakaumaan liittyvällä tavalla jakaen jäännökset sovitteiden neliöjuurilla. Khin-neliö saadaan laskemalla nämä standardoidut jäännökset yhteen, jonka jälkeen niitä verrataan taulukoituihin arvoihin.
Esimerkkejä.
Esimerkki R:llä.
 data = matrix(c(3,5,7,8,5,5,4,2,6),nrow=3)
 chisq.test(data)
tulostaa:
 Pearson's Chi-squared test
 data: data
 X-squared = 3.3139, df = 4, p-value = 0.5067
 Warning message:
 In chisq.test(data) : Chi-squared approximation may be incorrect
Vertaa tulosta Fisherin tarkan testin tulokseen.
Kukkonen (perinneruoka)

Kukkonen (tunnetaan myös nimellä kokkonen, avonainen uunipiirakka myös nimellä pyörö tai "pyörönen"; Laatokan luoteisosan rannikkopitäjissä nimenä "tapuntainen," ja paikoin näitä on kutsuttu myös vatruskoiksi) on Karjalassa pienehköstä, alkujaan ohra- tai talkkunapuurolla täytetystä uunipiirakasta käytetty nimitys. Pyöröjä ja kukkosia on valmistettu rieskapäivinä myös Savossa.
Rakenteeltaan umpinainen kukkonen eli "umpikukkonen" tai "parsipiiras" tehdään perinteisesti hapan-, kauraleipä- tai vehnäleipätaikinasta ja taputellaan tai painellaan käsin pyöreäksi levyksi. Täyte levitetään taikinalevyn keskelle, reunat painellaan tiiviisti yhteen ja liitos käännetään alaspäin. Tuloksena on pieni, pitkänomainen ja melko paksu umpikukkonen. Leipätaikinaan tehty kukkonen voitiin täyttää myös porkkanasurvoksella. Vehnäskuorinen kukkonen sai ryynitäytteen rusinoilla ja munalla. Ennen paistamista kukkonen voideltiin munalla. Joissain ohjeissa mainitaan voitelu myös uunista pois otettaessa. Leivonnainen syötiin jälkiruokakiisselin kera tai kahvileipänä. 
Avonaisia, paksupohjaisia pyöröjä tehtäessä täyte levitetään melkein reunoille asti eikä reunoja ei käännetä päälle. Täytteen tulee olla kiinteämpää, ettei se valuisi pois piirakalta. Pyöröjäkin tehtiin hapan- tai kauraleipätaikinasta, jolloin täytteenä oli talkkunaa, perunamuhennosta, ryynipuuroa tai herneitä. Joissain ohjeissa taikinasta pyöritellään pallo, jonka keskelle painellaan täytettä varten pieni syvennys, koppero. Historiallisesti vehnän yleistymisen myötä vehnäpyöröjä alettiin tehdä kahvileiväksi monenlaisin täyttein. Usein mannapuurolla täytetyt, halkaisijaltaan noin kymmensenttiset vehnäpyöröt olivat suosittuja kahvileivonnaisia esimerkiksi 1930-luvun Karjalassa.
Henkka Hyppönen

Henri ”Henkka” Hyppönen (s. 24. kesäkuuta 1972 Kouvola) on suomalainen luova johtaja, tietokirjailija, yrittäjä, puhuja ja televisioesiintyjä. Hyppönen on palkittu muun muassa vuoden radioäänenä vuonna 2000, sekä vuoden puhujana vuonna 2013. 
Hyppönen toimi 2000-luvun vaihteessa ensin radiojuontajana Kiss FM -kanavalla ja sen jälkeen televisiojuontajana "Hyppönen-Enbuske Experience" -ohjelmassa Nelosella. Vuosina 2012–2015 Hyppönen juonsi kahdella Kultaisella Venlalla palkittua viihdeohjelmaa "Hyvät ja huonot uutiset." Ohjelma sai Vuoden tiedeviestintä -palkinnon vuonna 2015.
Hyppönen on kirjoittanut myös tietokirjoja.
Ura.
Henri Hyppönen aloitti uransa vuonna 1991 Kouvolan paikallisradiossa (SBC-radio), josta hän siirtyi vuonna 1995 Helsingissä toimintansa aloittaneelle radiokanava Kiss FM:lle. Hyppösestä tuli nopeasti yksi maan tunnetuimmista radioäänistä, ja samalla hänen, Jenni Pääskysaaren ja Tuomas Enbusken juontama aamushow nousi suureen suosioon. Vuonna 2000 Hyppönen valittiin vuoden radioääneksi.
Vuonna 2002 Hyppönen sai juontajaparinsa Tuomas Enbusken kanssa yhteisen keskusteluohjelman Neloselle. Viikoittaisen "Hyppönen-Enbuske Experience" -ohjelman jaksoissa vieraana oli aina kolme julkisuudesta tunnettua henkilöä ja ohjelma esitettiin television katsojille leikkaamattomana. 
Hyppönen on ollut mukana lukuisissa kotimaisissa televisio-ohjelmissa muun muassa "Ensi-ilta", "Mahdoton tehtävä", "Saari", "Hyppönen-Enbuske Experience," "Hyvät ja huonot uutiset, Olipa kerran elämä" sekä "Kupla," jota hän juonsi yhdessä näyttelijä Aku Hirviniemen, juontaja Anni Hautalan ja näyttelijä Pirkka-Pekka Peteliuksen kanssa. Viihteellisessä paneeliohjelmassa käsiteltiin sosiaalisen median ja digimaailman ilmiöitä. Televisio-ohjelmien lisäksi Hyppönen on työskennellyt muun muassa Trainer's Housessa.
Hyppönen on toiminut luovana johtajana yhdessä Minna Varajärven kanssa perustamassaan yrityksessä. Plus One Agency on vuonna 2013 perustettu luova strateginen konsulttitoimisto, joka ammentaa inspiraatiota Piilaaksosta ja maailmalta.
Tammikuussa 2019 Hyppönen nimitettiin konsulttiyritys Fourkindin luovaksi johtajaksi.
Yksityiselämä.
Hyppönen on naimisissa Jenni Pääskysaaren kanssa ja heillä on kolme lasta.
Hyppönen pelasi kaudella 1990–1991 kaksi ottelua jääkiekon I-divisioonassa kotikaupunkinsa seuran KooKoo:n paidassa. Hänen pelipaikkansa oli puolustaja.
Hyppönen on soittanut Otavan kirjailijoiden Nyrok Dolls -bändin lisäksi Trainer’s Housen No Deal -yhtyeessä.
Hyppösellä diagnosoitiin aikuisiällä ADHD.
Teokset.
Hyppönen on kirjoittanut useita kirjoja, joista tunnetuin on vuonna 2014 julkaistu "Pelon hinta". Kirja pureutuu pelon eri ilmenemismuotoihin ja osoittaa, miten tunteen tuhoavat muodot voitetaan ja hyödyt otetaan käyttöön. Kirja on käännetty myös englanniksi "Why We Fear". Myös Hyppösen vuonna 2011 julkaistu, läsnäoloa käsittelevä "Nautitaan se raakana" -kirja oli myyntimenestys.