Lamborghini Espada

Lamborghini Espada on Lamborghinin vuosina 1968–1978 valmistama 4-paikkainen Gran Turismo tyyppinen coupémalli. 
Bertonen suunnittelutoimistossa työskennelleen Marcello Gandinin piirtämä Espada on varustettu pitkällä ja matalalla monikäyttöauton tyyppisellä 2-ovisella korilla ja lasisella takaluukulla, siinä on myös laaja lasiruutu perälevyssä, joka on tyypillistä muissakin hänen piirtämissään automalleissa kuten Maserati Khamsinissa. Vuosien 1968-1978 ajan kolmessa sarjassa ja kahdesti päivitettynä valmistettu malli oli valmistajansa pitkäaikaisin aina 1980-luvulle asti, jolloin Countach ohitti sen, ja 1 217 kappaleen valmistusmäärällään (joissain lähteissä 1 226-1 227) se oli valmistajalleen odottamaton, huippumalli Miuran päihittänyt kaupallinen menestys. 
Tehtailija Ferruccio Lamborghini irtaantui yritysryhmänsä vaikeiden vuosien 1969-1973 aikana autoyrityksestään vuoden 1972 lopussa sveitsiläisten Georges-Henri Rossettin (51%) ja René Leimerin (49%) jatkaessa sen toimintaa. Tehtailija aavisti tulevaisuuden oikein, sillä vuoden 1973 öljykriisi mullisti eritoten loistoautojen markkinatilanteen, ja sveitsiläisten yrittäjien vuodesta 1973 alkanut kausi päättyi yrityksen ajauduttua selvitystilaan 1978-1984. Espada-mallin moottorina oli Giotto Bizzarrinin alun perin 3,5-litraisena Lamborghinin ensi automallia 350 GT varten suunnittelema V-12 kuudella Weber-kaasuttimella, tässä automallissa kuitenkin 3,9-litraiseksi kasvatettuna ja 325-350 hevosvoiman tehoisena (S1, tehokkaampana S2-S3-sarjoissa). 
"Espada"-mallinimi liittyy valmistajalle tyypilliseen tapaan espanjankieliseen härkätaistelusanastoon, ja tarkoittaa miekkaa jolla härälle annetaan niskan kautta aorttaan osuva eli välittömään kuolemaan johtava "estocada" -pisto "corridan" päätteeksi. Pitkästä mutta matalasta, monikäyttöauton kaltaisesta neljän hengen nopeasta matka-autosta on tullut rakastettu ja haluttu valmistajansa klassikkomalli.
Muotoilu.
Espadan muotoilija oli Bertonen Marcello Gandini, ja radikaalin uutuusmallin muotoilusta vihjailtiin vuonna 1967 kahdella koeautolla, joissa piirteitä tehtiin yleisölle tutuiksi. Bertone julkisti laajoilla lasisilla lokinsiipiovilla varustetun Lamborghini Marzal-koeauton, mikä oli erikoisuutena varustettu taakse sijoitetulla 6-sylinterisellä rivimoottorilla (tarkalleen ottaen V12-moottorin lohko jossa oli vain taaempi sylinteriryhmä), Geneven autonäyttelyssä keväällä 1967. Marzalia ajoivat myös Monacon ruhtinas Rainier_III ja hänen vaimonsa prinsessa Grace vuoden 1967 Monacon GPssä, mikä esiintyminen herätti yleisön valtavan kiinnostukseen poikkeuksellista autoa kohtaan. Huomion hyödyntääkseen tehtailija määräsi Espada-tuotantomallin rakennettavaksi Lamborghini 400 GTn 15 senttiä pidennetylle alustalle, ja V12-etumoottorilla alkuperäisen Marzal-ratkaisun vastaisesti. Espada-mallin teknisestä suunnittelusta vastasi Paolo Stanzani. Marzalin piirtänyt Bertonen Marcello Gandini vastasi myös Daily Telegraph-lehden John Ansteyn toimeksi antamasta ehdotuksesta edulliseksi superautoksi, mikä toteutettiin Jaguar_E-Typen tekniikalla Lontoon Earls Court Motor Show-autonäyttelyyn 1967 automallina Jaguar Pirana. Pirana (takalokasuojissa nimi on oikeaoppisemmin "Piranha") toimi väliaskeleena ja koekappaleena, kun Bertone käänsi Marzal-koeauton voimalinjan suunnan päinvastaiseksi, ja muunsi sen epärealistisia piirteitä suurtuotanto- ja tieliikennekelpoisiksi. Koeauton peräpeilin yläosa oli lasia - muotoilun yksityiskohta mikä toistuisi Espadassa ja monessa muussakin autossa - joskin sen ruudun sähköinen avaaminen tuuletustarkoituksissa oli hyödytön: peräpelin tyhjiön vuoksi pakokaasu kulkeutui avatusta lasista auton matkustamoon. Piranan peltien muovaamisessa käytetty puinen malli toimi ensin Espadan prototyypin peltiosien muottina - siinä oli vielä Marzal-koeauton lokinsiipiovet, joiden johtaja Lamborghini pelkäsi paljastavan naismatkustajia säädyttömällä tavalla - ja tuo ensi prototyyppi on esillä "Museo Lamborghinissa". Espadan raaka-teräskorit valmistettiin Bertonen Grugliascon koritehtaalla. Lamborghinin tehdas Sant’Agata_Bolognesessa vastasi Espadan loppukokoonpanosta sekä testiajoista.
Moottori ja voimansiirto.
"Espadan" voimanlähteenä oli Lamborghinin V12-moottori 3 929 cm³ iskutilavuudella ja kuudella "Weber" 40 DCOE 20/21-tuplakaasuttimella, mikä tarjosi eri viritysasteissa 325 (S1) - 350 hv (S2-S3) tehon 7 200-7 500/min kierrosluvulla. Saman viritysasteen 325-hevosvoimaista moottoriversioita käytti myös "Espadan" rinnakkaismalli Lamborghini Islero, mikä oli Federico Formentin tehtailijan perinteisemmän näkemyksen mukaan muotoilema 2+2-coupé, ja mikä esiteltiin radikaalisti uudenlaisen "Espadan" rinnalla Geneven autonäyttelyssä. "Espadan" S2- ja S3-sarjoissa oli 350 hevosvoiman versio 3,9-litraisesta V12-moottorista, mikä oli saanut Miuran jyrkemmät nokka-akselit sekä korkeamman puristussuhteen. Tämä 350hv-tehoversio oli ollut myös tarjolla "Islero S"-kehitysversiossa 1969 sekä vauhditti Isleron korvaavaa, edelleen perinteisemmin muotoiltua Lamborghini Jaramaa 1970-1976. Moottori oli iskutilavuudeltaan hieman kasvatettu versio Ferrarin palveluksesta vuonna 1961 "suuressa ulosmarssissa" muun Scuderia Ferrari-kilpatallin henkilökunnan kanssa irtisanoutuneen Giotto Bizzarrinin tehtailija Ferruccio Lamborghinille suunnittelemasta, 60° V-kulman 3,5 litran DOHC-V12:sta, Ferrarin V12-moottorieissa oli tuolloin vain yksi nokka-akseli per sylinteriryhmä, ja "Il Commendatorelle" kimpaantuneen Lamborghinin tarkoitus oli lyödä Maranellon kilpailija laudalta kaikilta osin. Bizzarrini-moottori saavutti jo ensi versiossaan tavoitellun 400 hevosvoiman tehon peräti 11 000/min kierrosluvulla. Iskutilavuus vaihteli alkuperäisestä 3,5 litrasta (Lamborghini 350-mallit) aina Murciélagon 6,5-litraisiin neliventtiili-versioihin asti, jotka tarjosivat 670 hevosvoimaa (DIN). Lamborghini itse valmisti Espadan käsivalintaisen vaihteiston (5+R vaihteet), kun taas matka-auton luonnetta alleviivaten tarjolla oli vuoden 1972 Serie 3-sarjasta lähtien myös Chrysler-yhtymältä hankittu automaattivahiteisto, vahva 3-vaihteinen "Torqueflite". Myös Lamborghinin alustasuunnittelu oli tuolloisten alansa huipputaitureiden kuten Giampaolo_Dallaran, Paolo_Stanzanin ja uusiseelantilaisen autoinsinööri ja sittemmin johtavan koeajaja Bob_Wallacen käsissä.
Sarjat.
Espadaa valmistettiin kolmessa sarjassa:
Erikoismalleja.
Espada VIP 1971.
VIP oli 12 kappaleen erikoismalli, minkä oranssi korin väri sekä oranssi-musta nahkasisustus olivat Bertonen tätä erikoismallia varten valikoimia.
Seuraaja, jatkokehittelyjä ideasta.
"Espada"-mallilla ei ollut virallista seuraajaa. Alun perin sotilaallisiin tarkoitukseen suunniteltua Lamborghini LM002-maastoautoa lukuun ottamatta yhtiön automallit olivat 2-ovisia ja pääasiassa 2-paikkaisia, enintään pienemmillä lisäistuimilla (2+2). Sekä korittajat että viimein Lamborghini itsekin esittelivät kuitenkin useita kehitysaskeleita Espadasta. Ensimmäinen ehdotus tuli Torinon autonäyttelyyn vuonna 1978 Pietro Frualta (Frua-koriyritys) 4-ovisena farmarityyppisenä Lamborghini Faena-koeautona. Se pohjautui Espada S2-yksilöön, minkä alustaa oli pidennetty 17,8 senttimetrillä, ja nimensä koeauto oli saanut härkätaistelijan "faena"-rituaalista ennen kuolinpistoa. Faena-koeauto on ollut esillä näyttelyssä vielä ainakin vuonna 2010.