Suggestopedia

Suggestopedia on Georgi Lozanovin kehittämä oppimismenetelmä, jossa omaksutaan tietoja, taitoja ja elämyksiä kokonaisvaltaisesti kaikkien aistien mielikuvaprosessien kautta. Tämän jälkeen niitä aktivoidaan oman elämyksen, kokemuksen ja ymmärryksen kautta. Lozanov ensin kehitti menetelmän suggestopediseen kielenopetukseen. Alan tutkimuksessa suggestopediaa on arvosteltu jo pitkään ja väitetty näennäistieteeksi.
Lozanovin (1980) mukaan suggestopedian onnistumisen edellytyksiä ovat ilo, tiedostamattoman ja tiedostetun yhdistäminen sekä persoonallisuuden koko kapasiteetin hyödyntäminen. Tarkoituksena on edesauttaa oppimista alitajunnan energiaa vapauttamalla ja ottamalla mielen voimavarat käyttöön. Mielen huomion väitetään kiinnittyvän itsestä pois, jolloin mahdolliset oppimisen esteet autetaan voittamaan. Suggestioiden käyton esitetään tapahtuvan harhauttamalla siten, että oppilaan huomio kiinnittyy muuhun kuin oppimisprosessiin ja oppiminen tapahtuu huomaamatta. Opiskelijat rentoutetaan ja opiskelusta pyritään tekemään miellyttävä asia. Suggestopediassa korostetaan oppimisen helppoutta, nopeutta ja tehokkuutta.
Peruskäsitteet.
Suggestologia tutkii suggestion vaikutusta ihmiseen. Suggestologian soveltamista opetukseen sanotaan suggestopediaksi. Suggestopedian peruskäsite on suggestio. Suggestio on osa kaikkea viestintää, sitä ei ole vain sanoissa vaan myös sanattomassa viestinnässä kuten äänessä, eleissä, ilmeissä, liikkeissä, väreissä, sisustuksessa ja kuvissa.
Suggestio siis merkitsee viestintätekijää, joka ilmaistaan ”ehdotettaessa”, että persoonallisuus tekisi valintansa, valitsisi – sekä järkiperäisesti että intuitiivisesti ja omien rakenteellisten taipumusten ja tilanteensa mukaisesti – laajasta mahdollisuuksien joukosta ärsykekokonaisuuksia. Nämä ovat mutkikkaasti kytkeytyneet, tiivistyneet, koodautuneet, symboloituneet ja vahvistuneet toisiinsa.
Tärkeimpinä suggestokeinoina voidaan mainita auktoriteetti, vastaanottavaisuus, kommunikaation eli viestinnän kaksi tasoa, intonaatio, rytmi sekä luova pseudopassiivisuus.
Soveltamisalueet.
Suggestopedia soveltuu yksilöopetuksesta maksimissaan 20 hengen ryhmille. Sitä suuremmat ryhmäkoot ovat usein este suggestopedian käytölle. Suggestopedian oppimismenetelmänä esitetään soveltuvan sekä lapsille että aikuisille. Tunnetuin suggestopedian soveltamisalue on suggestopedinen kielenopetus.
Suggestopediaa on käytetty oppimismenetelmänä 1970-luvun lopulta lähtien. Suomessa suggestopedinen menetelmä on ollut käytössä 1980-luvun alkupuolelta läht­ien ensisijaisesti aikuis­opiske­lijoiden kielten opetuksessa, mutta hyviä tulok­­­sia saatu myös muista oppiaineista ja eri kouluasteilta. Kaskenviita (2005) on tutkinut suggestopediaa äidinkielen ja kirjallisuuden opetukses­sa ja hänen mukaansa suggestopedia sopii kaikenikäisille oppilaille. Eri-ikäisinä sitä voidaan hyödyntää hieman eri tavoilla: rauhoittuminen (esikoulu), kokonaisvaltaistaminen (alakoulu), jännittämisen esto (yläkoulu) ja leikinomaisuuden ylläpito (lukio). Suggestopediaa on käytetty oppimisen avuksi myös biologian opetuksessa. Suggestopediaa on kokeiltu menestyksellisesti myös musiikin opetuksessa. Sitä voi­daan käyttää sekä musiikin teorian ja tekniikan (erilaiset soittimet) oppimiseen että silloin kun valmis­tau­­du­taan esittämään musiikkia. 
Suggestiivista valmennusta tai jopa hypnoosia on käytetty urheilijoiden psyykkisen suoritus­kyvyn kehittämi­seen. Silloin tavoitellaan paran­nus­ta motivaa­tioon, keskit­ty­miskykyyn ja henkiseen suorituskykyyn. Lopullinen tavoite on tulosten parantaminen. Suggestopedinen menetelmä soveltuu kivun tunteen poistamiseen tai lieventämiseen. Samalla tavalla suggestopediasta väitetään olevan hyötyä kehitysvammaisten opetuksessa kun rentoutumisen avulla päästään suhtautumaan asioihin uteli­aasti ja leikkien eikä sosiaalistumisen mukanaan tuomat estot kahlit­se luovaa tarmoa. Suggestopedisen opetusmenetelmän käytöstä ammatillisessa koulutuksessa on hyvin vähän raportoituja esimerkkejä. 
Suggestopedia mielikuvaoppimisessa.
Mielikuvaohjelma voi olla jokin tarina tai satu ja se kestää noin 15–20 minuuttia. Satu herättää jokaisessa kuulijassa tai lukijassa ainutkertaisia mielikuvatapahtumia. Mielikuvaohjelmien tarkoituksena on elävöittää sitä materiaalia jota halutaan oppia. Tarinan kertominen kuulijoiden ollessa sopivassa mielentilassa mahdollistaa suurien asiakokonaisuuksien käsittelyn, sekä kattavan aihepiiriä käsittelevän sanaston oppimisen. Aihepiirin sanaston pohjalta kirjoitetaan vapaasti ikään kuin käsikirjoitus mielen elokuvaa varten.
Mielikuvaohjelma sisältää tilanteita, toimintoja ja käsitteitä, joita oppilaiden tulisi ymmärtää ja myöhemmin kiteyttää muistiinsa. Usein mielikuvaohjelman ideana on ollut matka tai aikatilassa tapahtuva normaali toiminto, johon kuulijoiden on helppo samaistua. Mielikuvaohjelman luonne on paljous. Oppilaan tulee tuntea, että havaintoa, tietoa, taitoa ja kokemusta tulee paljon. Tämä mahdollistaa suurien kokonaisuuksien pääsyn muistitoimintoihin vastaamaan aivojen luonnollista toimintaa, joka koko ajan vastaanottaa eri aistimodaliteettien mielteitä monessa tasossa nopeasti ja paljon.