Ktesifonia vastaan

Ktesifonia vastaan (; ) on Aiskhineen kirjoittama puhe, joka pidettiin Ateenassa vuonna 330 eaa. Se oli suunnattu muodollisesti Ktesifonia mutta todellisuudessa Demosthenesta vastaan, ja siinä Aiskhines vastustaa Demostheneelle esitettyä kunniaseppelettä. Puheen numero Aiskhineen puheiden joukossa on 3.
Historia.
Ktesifon ehdotti Khaironeian taistelun jälkeen vuonna 338 eaa., että Demosthenes palkittaisiin kultaisella seppeleellä teatterissa suurten Dionysia-juhlien aikana. Aiskhines käytti hyväkseen palkinnon antamistavan laittomuutta ja nosti syytteen Ktesifonia vastaan. Hän ei kuitenkaan vienyt asiaa oikeuteen ennen kuin kahdeksan vuotta myöhemmin eli vuonna 330 eaa., jolloin Filippos II oli kuollut ja Aleksanteri Suuren voittojen seurauksena poliittinen tilanne Kreikassa oli muuttunut. Saatuaan syytteen vireille Aiskhines lähti joksikin aikaa Makedoniaan. Voidaan vain arvailla, mikä sai Aiskhineen ensin luopumaan Ktesifonin syyttämisestä ja sitten ottamaan asian uudelleen esiin kahdeksan vuoden kuluttua.
Vuonna 330 eaa. pidetty puhe "Ktesifonia vastaan", jossa Aiskhines syytti Ktesifonia, on taidokkaasti laadittu, ja on luonnehdittu, että jos Aiskhines olisi onnistunut, hän olisi voinut kokonaan tuhota Demostheneen poliittisen vaikutusvallan ja auktoriteetin. Demosthenes vastasi Aiskhineelle kuuluisalla puheellaan "Kunniaseppeleestä". Jo ennen kuin Demosthenes oli saanut puheensa päätökseen, Aiskhines myönsi hävinneensä, ja vetäytyi pois oikeudesta ja kotimaastaan. Kun asiasta äänestettiin, Aiskhines ei saanut edes viidesosaa äänistä puolelleen.
Sisältö.
Aiskhineen puhe alkaa tavanomaisilla mutta kuluneilla alkusanoilla, jotka on muotoiltu Andokideen tyyliin. Siinä vastapuolen oveluutta moititaan ja puhujan omaa yksinkertaista luottamusta lakeihin ylistetään. Aiskhines ilmoittaa todistavansa, että Ktesifonin menettely oli laiton, hänen väitteensä valheellisia ja hänen toimensa vahingollinen. (1–8.)
Sitten puhuja esittää ensimmäisen syytteen: ”Ehdotus myöntää Demostheneelle seppele oli lainvastainen, koska Demosthenes oli tuolloin vastuussa tilivelvollisuudesta” (9–12). Kaikista vastakkaisista väitteistä huolimatta lakien tarkastelu osoittaa kiistatta, että Demosthenes todella oli siinä asemassa (13–31).
Tämän jälkeen seuraa toinen syyte: ”Seppeleen julkinen julistus teatterissa oli lainvastainen” (32–48). Kolmas syyte puolestaan on: ”Ehdotuksen perustana oleva väite siitä, että Demostheneen julkinen neuvonanto ja toiminta ovat kansan edun mukaisia, on valheellinen” (49).
Kaksi ensimmäistä syytettä käsitellään oikeudellisina kysymyksinä, ja niissä Aiskhines osoittaa kuten tavallisesti huomattavaa taitoa. Kolmas ja laajin osa puheesta on vähemmän onnistunut (49–176). Puhuja ilmoittaa sivuuttavansa vastustajansa yksityiselämän, vaikka vihjaa, että siitä löytyisi monia todisteita hänen yleisestä kelvottomuudestaan (51–53), ja keskittyvänsä yksinomaan tämän julkiseen toimintaan. Tätä hän käy läpi kronologisesti ja laajasti. Hän kuvailee lukuisia tilanteita, joissa Demostheneen politiikka on hänen mukaansa vahingoittanut Ateenaa.
Kerrontaan sisältyvät väitteet ovat usein vähäpätöisiä ja vetoavat toisinaan taikauskoon, kuten siinä kohdin, missä hän kertoo, että joukkoja lähetettiin Khaironeian taisteluun, vaikka tarvittavia uhreja ei ollut suoritettu. Hän pyrkii osoittamaan Demostheneen olevan syntinen (), jonka rikoksesta koko kaupunki saa kärsiä. Yksityiskohtaisesti tarkasteltuna jotkin kohdat ovat vaikuttavia, mutta kokonaisuuden heikkoutena on se, ettei Aiskhines itse esitä vakavaa tai johdonmukaista poliittista linjaa. Tässä osuudessa esiintyy myös aikakaudelle tyypillisiä sivupolkuja, joissa käsitellään Demostheneen perhetaustaa ja luonnetta. Kohdissa 177–190 esiintyy vertailun vuoksi viittauksia muinaisiin sankareihin. Kohdissa 191–202 moititaan oikeuskäytäntöjen rappeutumista.
Tämän jälkeen seuraa yhteenveto (203–205) sekä lisäsyytöksiä Demosthenesta (206–212) ja Ktesifonia vastaan (213–214). Kohdissa 215–229 puolustaudutaan Aiskhineehen itseensä kohdistettuja syytöksiä vastaan. Kohdissa 230–259 jatketaan keskustelua toimenpiteen laittomuudesta ja Demostheneen kelvottomuudesta.
Loppusanoissa Aiskhines vetoaa menneisyyden muistoihin – ”Eikö teistäkin tunnu siltä, että Themistokles, Marathonin ja Plataiain kaatuneet sankarit ja esi-isiemme haudat itse valittavat, jos seppele aiotaan antaa miehelle, joka juonittelee barbaarien kanssa Hellaan tuhoksi?” – ja lopuksi päättää puheen groteskiin ylistykseen: ”Maa ja Aurinko ja Hyve ja Äly ja Kasvatus, joiden kautta erotamme jalon ja alhaisen”. Se tuo erikoisella tavalla mieleen ne ylevät invokaatiot, joita Aristofanes pani Euripideen suuhun.