Bilbon viimeinen laulu

Bilbon viimeinen laulu () on J. R. R. Tolkienin kirjoittama runo, joka on julkaistu pienenä Pauline Baynesin kuvittamana kirjana. Sen on suomentanut Jukka Virtanen. Runo kertoo Bilbo Reppulin näkökulmasta hänen lähdöstään elämänsä lopulla Keski-Maasta.
Tolkien-asiantuntijat Wayne G. Hammond ja Christina Scull ovat verranneet runoa sisällöltään ja tunnelmaltaan Alfred Tennysonin runoon ”Crossing the Bar” (1889), joka käsittelee merta kuoleman metaforana.
Runon tarina ja yhteys Taruun sormusten herrasta.
Vaikka ”Bilbon viimeinen laulu” ei sisälly "Taruun sormusten herrasta", se on sisällöltään kiinteästi yhteydessä tähän Tolkienin tunnetuimpaan teokseen – siinä määrin, että Brian Sibley ja Michael Bakewell sisällyttivät runon luontevasti 1980-luvun alussa julkaistuun BBC:n radiokuunnelmasovitukseen "Tarusta sormusten herrasta".
”Bilbon viimeisen laulun” minäkertoja on Bilbo Reppuli, "Hobitin" päähenkilö, joka jättää "Tarun" viimeisessä luvussa Keski-Maan ja lähtee Frodon, Gandalfin ja haltioiden kanssa purjehtimaan kohti Amania, tarumaista lännen maata, joka on tavallisesti kuolevaisten tavoittamattomissa – Bilbo ja Frodo ovat kuitenkin saaneet erityisoikeuden lähteä kuolemattomien haltioiden matkaan. Runon säkeet ovat vanhan ja väsyneen Bilbon Harmaissa Satamissa laulun muodossa esittämät jäähyväiset Keski-Maalle, mutta toisaalta hän suhtautuu matkaan toiveikkaasti, uskoen saavuttavansa viimein rauhan purjehduksen määränpäässä.
Jotkut ovat tulkinneet runon myös Tolkienin omiksi jäähyväisiksi luomalleen fantasiamaailmalle, mutta runon syntyhistoria osoittaa tämän tulkinnan virheelliseksi.
Kirjoittaminen ja julkaisuhistoria.
Tolkien kirjoitti runon ensimmäisen version joskus 1920- tai 1930-luvulla. Tuolloin sen nimi oli ”Vestr um haf” (muinaisnorjaa, ) eikä se liittynyt mitenkään Tolkienin omaan fantasiamytologiaan. Joskus "Tarun sormusten herrasta" kirjoittamisen aikana tai sen jälkeen, tarinan lopun hahmotuttua, Tolkien kirjoitti runosta uuden version, jonka päähenkilönä on Bilbo. Joka tapauksessa ”Bilbon viimeinen laulu” oli lopullisessa muodossaan, kun Tolkienin sihteerinä ja avustajana toiminut Joy Hill löysi sen järjestellessään hänen kirjojaan muuton jälkeen lokakuussa 1968. Runo oli kirjoitettu pieneen harjoitusvihkoon, jossa oli vain yksi sivu kansien välissä. Kaksi vuotta myöhemmin, 3. syyskuuta 1970, Tolkien lahjoitti runon ja sen julkaisuoikeudet Joy Hillille kiitoksena pitkäaikaisesta ystävyydestä ja avusta.
Runo julkaistiin julisteena hiukan Tolkienin kuoleman jälkeen. Ensimmäisenä se julkaistiin hollanninkielisenä käännöksenä Alankomaissa loppuvuodesta 1973. Yhdysvaltalaisen Houghton Mifflinin huhtikuussa 1974 julkaiseman version kuvituksena oli tunnelmallinen kuva joesta, Pauline Baynes oli puolestaan piirtänyt George Allen &amp; Unwinin Britanniassa syyskuussa 1974 julkaisemaan versioon kuvan Samista, Merristä ja Pippinistä Harmaiden Satamien laiturilla laivan lipuessa kohti länttä. Baynes piirsi runsaan kuvituksen myös runosta tehtyyn kirjaversioon, joka julkaistiin englanniksi vuonna 1990.
Kuvitus.
Pauline Baynes oli kuvittajana Tolkienin suosikki aina 1940-luvun lopulla julkaistusta "Maamiehestä ja lohikäärmeestä" lähtien. Hän kuvitti Tolkienin teoksista myös "Sepän ja Satumaan" sekä runokokoelman "Tom Bombadilin seikkailut". Baynesin "Bilbon viimeisen laulun" kirjajulkaisua varten tekemässä kuvituksessa on kolme rinnakkaista teemaa: yksi joka kuvaa Bilbon viimeisiä päiviä Rivendellissä, lähtöä kohti Harmaita Satamia ja lopulta purjehdusta kohti länttä, toinen joka esittelee Bilbon seikkailuja kirjassa "Hobitti eli sinne ja takaisin" sekä kolmas, joka kuvaa vanhaa Bilboa muistelemassa menneitä seikkailujaan. Viimeksi mainittu teema jätettiin kuitenkin pois vuoden 2002 uudistetusta laitoksesta. Suomennos on tehty vuoden 2002 laitoksen mukaan. Sekä alkuteoksen että suomennoksen lopussa on selitykset kustakin kuvituksen aiheesta. Selitykset on kääntänyt Mikael Ahlström.
Donald Swannin laulusovitus.
Brittiläinen muusikko Donald Swann teki ”Bilbon viimeisestä laulusta” laulusovituksen, jonka nuotinnos julkaistiin kirjan "The Road Goes Ever On" toisessa laitoksessa vuonna 1978. Vuoden 2002 kolmannen laitoksen kylkiäiseksi lisätyllä CD:llä on myös säveltäjän ja laulaja William Elvinin levytys kappaleesta. Swann sai runon tekstin Joy Hilliltä Tolkienin hautajaisissa ja sävelsi sen heti. Swannin mukaan kyseessä on duetto, mutta hän esitti sitä usein myös yksin. Elämäkerrassaan hän kertoo laulun perustuvan mansaarelaiseen lauluun ja muistuttavan lisäksi kefalonialaista sävelmää.
Suomennos.
Jukka Virtanen suomensi runon alun perin jo vuonna 1988 Ryhmäteatterin Suomenlinnassa esittämää "Taru sormusten herrasta" -kesäteatterinäytelmää varten. Kirjana suomennos ilmestyi vuonna 2005 Baynesin kuvituksin.
Vastaanotto.
Runon julistejulkaisu 1970-luvulla ei vielä saavuttanut juurikaan kriitikoiden huomiota. Vuoden 1990 kirjaversiosta julkaistuissa arvosteluissa Baynesin kuvitus sai enemmän myönteistä huomiota kuin itse teksti. Vuonna 2005 kriitikko Jussi Ahlroth kehui "Helsingin Sanomissa" Virtasen suomennosta hienoksi ja koko teosta ”kauniiksi pieneksi kirjaksi, oikeaksi jalokiveksi Tolkienin ystäville”. "Turun Sanomien" Pertti T. Jokinen mainitsi ”surullisen kauniita pikku säkeitä” sisältävän teoksen laadukkaana kirjallisuutena. Suomen Tolkien-seuran "Legolas"-fanzinessa Elli Leppä kuvaili runoa ”hobittityyliseksi, konstailemattomaksi pieneksi viisuksi” ja totesi Virtasen käännöksen tavoittaneen ”alkutekstin yksinkertaisuuden ja säerakenteen hyvin”. Baynesin kuvitus toi arvostelijan mieleen ”jollain vaikeasti määriteltävällä tavalla – – keskiaikaiset ritariromanssit”. Edellisistä eroavan mielipiteen on esittänyt esimerkiksi Brian Rosebury, joka arvosteli runon säkeitä latteiksi ja teknisesti kömpelöiksi.