tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Asadabad (Afganistan)

Asadabad (, ) on kaupunki Afganistanin itäosassa. Kaupunki on Konarin maakunnan hallinnollinen keskus.
Maantiede.
Asadabad sijaitsee Afganistanin itäosassa Konarin maakunnassa. Se on myös maakunnan hallinnollinen keskus. Alue on kahden Konarjoen ja sen sivuhaaran Pečin kautta Nuristaniin ja Chitraliin johtavan kulkureitin risteyksessä.
Historia.
Nykyinen Asadabad oli vielä 1800-luvun lopulla maaseutua. Alue tunnettiin vielä tuolloin nimellä Čaḡan Saray. Paikalle oli rakennettu linna, jonka tarkoitus oli toimia paštujen etuvartioasemana tuolloin vielä pakanallisia nuristanilaisia vastaan. Se toimi Afganistanin hallitsijoiden tukikohtana näiden lopulta vallatessa nykyisen Nuristanin vuonna 1896. 
Valloitussodan tärkeänä tukikohtana paikka valittiin paikallisen hallinnon keskukseksi. Paikallishallinnolle rakennettiin viranomaisten käyttämiä tiloja, sairaala ja kouluja. Kaupungin kasvu oli nopeaa. 1900-luvulla sen kasvua kiihdytti paikallisen tieverkoston kehittyminen. Ranskalaiset tukivat yrityksiä kaupungin teollistamiseksi 1960–1970-luvuilla. Tarkoitus oli luoda paikalle puuteollisuutta ympäröivän alueen puuvaroja hyödyntäen. Lopulta toiminta todettiin kuitenkin kannattamattomaksi. 
Afganistanin sisällissodan aikana Afganistanin kommunistinen hallinto ampui Asadabadin basaarille Scud-ohjuksen, joka tappoi tiettävästi 300 ja haavoitti 500 henkilöä.
Hjalmar Henrik Kasten

Hjalmar Henrik Kasten (12. lokakuuta 1862 Porvoo – 16. heinäkuuta 1926 Helsinki) oli suomalainen läkkiseppä ja tehtailija. Hänen vuonna 1886 Helsinkiin perustamansa läkkisepänliikkeen seuraaja on nykyisin tavarankäsittely- ja varastointijärjestelmiä valmistava Constructor Finland.
Kastenin isä oli tinaseppä Henrik Daniel Kasten. Kasten työskenteli aluksi metallialalla oppipoikana ja kisällinä Helsingissä ja vuoden verran Venäjällä. Hän perusti vuonna 1886 Helsinkiin Pienen Roobertinkadun varrelle läkki-, pelti- ja vaskisepänliikkeen, joka erikoistui paloruiskujen valmistukseen. 1900-luvun alussa yritys siirtyi Korkeavuorenkadulle Kastenin asuintalon piharakennukseen. Kasten kuului Suomen Käsityöläis-Osakepankin hallintoneuvostoon, ja hän otti osaa Käsityö- ja tehtailijayhdistyksen sekä Suomen Metalliteollisuudenliiton toimintaan.
Kastenin perustama yritys siirtyi sittemmin Pitäjänmäelle ja vuonna 1951 yritys aloitti teräksisten varastohyllyjen ja varastolaatikoiden valmistuksen. Myöhemmin alettiin valmistaa myös arkisto-, siirto- ja ulokehyllyjä. Eri vaiheiden jälkeen yritys toimii nykyisin nimellä "Constructor Finland - Kasten" ja on osa Gonvarri Material Handling -konsernia.
Katapultti (televisio-ohjelma)

Katapultti oli Mainos-TV:n 1970-luvun alussa esittämä maanantai-iltojen viihdeohjelmasarja. Sen vakioesiintyjiä olivat Kalle Holmberg, Matti ”Mölli” Keinonen, Marjatta Leppänen, Erkki Liikanen, Rauni Luoma ja Anna-Liisa Ruotsi. Sarjaa käsikirjoittivat Seppo Ahti, Olli Alho, Matti Kuusla, Jaakko Salo ja Jukka Virtanen.
"Katapultti" ylsi vuonna 1971 yli 1,7 miljoonan katsojalukuihin, mutta oli "Katso"-lehden lukijaäänestyksessä silti vasta 38:nneksi suosituin televisio-ohjelma. 
Jukka Virtanen kirjoitti vuoden 2003 muistelmissaan "Helsingin Sanomien" tv-kriitikon Jukka Kajavan maininneen, että Katapultti oli tuon ajan televisiossa ainoa vakava yritys tehdä viihdettä. Virtanen kertoi miettivänsä yhä, oliko sanamuoto ”vakava yritys tehdä viihdettä” tarkoitettu kehuksi vai haukuksi.
L-7 Vorošilovets

L-7 Vorošilovets () oli Neuvostoliiton laivaston Leninets-luokan sukellusvene.
Valmistus.
Sukellusvene tilattiin Vladivostokista Dalzavodin telakalta, missä köli laskettiin 10. huhtikuuta 1933. Vene laskettiin vesille 15. toukokuuta 1935 ja otettiin palvelukseen 10. marraskuuta 1936.
Palvelus.
Alus katosi 1941-1942.
L-8 Dzeržinets

L-8 Dzeržinets () oli Neuvostoliiton laivaston Leninets-luokan sukellusvene.
Valmistus.
Sukellusvene tilattiin Vladivostokista Dalzavodin telakalta, missä köli laskettiin 10. huhtikuuta 1933. Vene laskettiin vesille 10. syyskuuta 1935 ja otettiin palvelukseen 29. joulukuuta 1936.
Palvelus.
Vene poistettiin 1950-luvulla alusluettelosta.
L-9 Kirovets

L-9 Kirovets () oli Neuvostoliiton laivaston Leninets-luokan sukellusvene.
Valmistus.
Sukellusvene tilattiin Vladivostokista Dalzavodin telakalta, missä köli laskettiin 2. kesäkuuta 1934. Vene laskettiin vesille 25. elokuuta 1935 ja otettiin palvelukseen 29. joulukuuta 1936.
Palvelus.
Vene poistettiin 1950-luvulla alusluettelosta.
L-10 (1936)

L-10 oli Neuvostoliiton laivaston Leninets-luokan sukellusvene.
Valmistus.
Sukellusvene tilattiin Vladivostokista Dalzavodin telakalta, missä köli laskettiin 10. kesäkuuta 1934. Vene laskettiin vesille 18. joulukuuta 1936 ja otettiin palvelukseen 17. joulukuuta 1937.
Palvelus.
Vene poistettiin 1950-luvulla alusluettelosta.
L-11 (1936)

L-11 oli Neuvostoliiton laivaston Leninets-luokan sukellusvene.
Valmistus.
Sukellusvene tilattiin Vladivostokista Dalzavodin telakalta, missä köli laskettiin 10. kesäkuuta 1934. Vene laskettiin vesille 4. joulukuuta 1936 ja otettiin palvelukseen 6. marraskuuta 1938.
Palvelus.
Vene poistettiin 1950-luvulla alusluettelosta.
L-12 (1936)

L-12 oli Neuvostoliiton laivaston Leninets-luokan sukellusvene.
Valmistus.
Sukellusvene tilattiin Vladivostokista Dalzavodin telakalta, missä köli laskettiin 10. kesäkuuta 1934. Vene laskettiin vesille 7. marraskuuta 1936 ja otettiin palvelukseen 9. joulukuuta 1938.
Palvelus.
Vene poistettiin 1950-luvulla alusluettelosta.
Clarice Stackelberg

Clarice Mary Stackelberg (o.s. "Proctor"; 13. joulukuuta 1912 Skotlanti – 16. toukokuuta 1962 Tukholma) oli brittiläissyntyinen Suomessa ja Ruotsissa asunut taidemaalari, graafikko ja vapaaherratar. Hän opiskeli maalaustaidetta Lontoossa, Pariisissa ja Firenzessä 1930-luvulla ja toimi talvisodan aikana Yleisradion englanninkielisten lähetysten kuuluttajana. Hänen aviomiehensä toimi Suomessa puuvillanvälittäjänä.
Clarice Stackelberg tuomittiin jatkosodan aikana vakoilusta Ison-Britannian hyväksi.
Huawei AppGallery

Huawei AppGallery on Huawein kehittämä digitaalinen sisältöpalvelu Androidille ja HarmonyOS:lle. Maaliskuussa 2021 sillä oli yli 530 miljoonaa kuukausittaista käyttäjää ja 2,3 miljoonaa rekisteröitynyttä sovelluskehittäjää.
Huawei AppGallery lanseerattiin Kiinassa vuonna 2011 ja maailmanlaajuisesti huhtikuussa 2018. AppGallery on esiasennettu kaikkiin uusiin Huawei-mobiililaitteisiin. Kun Huawein uudet laitteet menettivät pääsyn Google Mobile Services (GMS) -palveluun ja muihin Google-sovelluksiin Kiinan ja Yhdysvaltojen välisen kauppasodan vuoksi toukokuussa 2019, yritys ei voinut käyttää Googlen palveluita joissakin uusissa puhelimissaan. Tämän takia Huawei alkoi julkaista puhelimillaan vain AppGallerya sekä omia Huawei Mobile Services -palveluja (HMS) ilman GMS:ää, Google Play -kauppaa ja kaikkia muita niihin asennettuja Google-sovelluksia.
Vuonna 2019 AppGallerylla oli yli 370 miljoonaa kuukausittaista käyttäjää. Vuoden 2020 loppupuolella sillä oli yli 490 miljoonaa kuukausittaista käyttäjää ja vuoden loppuun mennessä palvelusta oli tehty yli 384 miljardia sovelluslatausta. Vuonna 2020 sovelluslatausten määrä kasvoi 83 prosenttia.
Vaasan läänin vaakuna

Vaasa läänin vaakuna oli vuosina 1776–1997 toimineen läänin heraldinen tunnus. Läänin viimeisen vaakunan suunnitteli heraldikko Ahti Hammar vuonna 1962 ja se oli käytössä läänin lakkauttamiseen saakka vuonna 1997. Vaakuna koostui Pohjanmaan historiallisen maakunnan vaakunasta ja Vaasa-suvun tunnuskuvasta. Sen heraldinen selitys kuuluu "halkoisen kilven oikeanpuolisessa sinisessä kentässä kuusi juoksevaa hopeakärppää, joiden hännänpäät mustat, sijoitettuina 2:2:2. Vasemmanpuolisessa kultakentässä musta Vaasain tunnuskuva. Kilven päällä kreivikunnan kruunu."
Historiaa.
Vuonna 1776 Pohjanmaan läänin eteläosista, Uudenmaan ja Hämeen läänin pohjoisosista sekä Turun ja Porin läänin koillisosista muodostettu Vaasan lääni käytti tunnuksenaan Vaasain kuningassuvun vaakunasta johdettua vaakunaa, jossa hopeapalkin lohkaisemalla sini-punaisella kentällä oli kuvattuna Vaasa-suvun tunnuskuviona käytetty kultainen rynnäkkörisukimppu. Läänin varhaisimmissa sinetissä kyseinen vaakuna on lisäksi esitetty aaltoisen reunuksen ympäröimänä, joskin reunuksellinen malli hävisi käytöstä 1800-luvulle mentäessä. Vaasa-suvun vaakuna säilyi läänin tunnuksena Suomen itsenäistymisen alkuvuosiin saakka, kunnes vuonna 1919 valtioneuvoston päätöksellä kaikki Suomen läänien vaakunat määrättiin koostumaan läänin alueen kattaneiden historiallisten maakuntien vaakunoista. Tällöin Vaasan läänin tunnukseksi vakiintui vaakuna, jonka heraldinen oikea kenttä koostui Hämeen vaakunasta, viitataten läänin itäosiin, ja vasen kenttä Pohjanmaan vaakunasta, viitaten läänin länsiosiin. Arvojärjestykseltään herttuakunnaksi luokitellun Hämeen vaakuna sijoitettiin vaakunassa ensimmäiseksi, jolloin myös vaakunan arvokruunu oli herttuallinen. Kyseistä lääninvaakunaa ei kuitenkaan koskaan vahvistettu virallisesti käyttöön.
Vuonna 1960 Vaasan läänin itäosista muodostettiin Keski-Suomen lääni, jolloin Hämeen maakuntavaakunan käyttäminen läänin tunnuksessa ei ollut enää perusteltua. Vuonna 1962 Suomen lääneille vahvistettiin uudet vaakunat, jotka suunnitteli heraldikko Ahti Hammar. Uudessa vaakunassa kuvattiin pienentyneen läänin alueeseen viitaten Pohjanmaan maakunnan vaakuna, sekä musta Vaasain tunnus kultaisella kentällä viittaamassa läänin nimeen ja sen keskuskaupunkiin Vaasaan. Kyseinen musta-kultainen vaakuna oli ollut Vaasa-suvun tunnuksena ennen suvun nousua Ruotsin kuningassuvuksi. Uusi vaakuna säilyi käytössä vuoteen 1997 saakka, jolloin Vaasan lääni kokonaisuudessaan liitettiin osaksi Länsi-Suomen lääniä, jonka vaakunan kolme kärppää viittasivat entisen Vaasan läänin pohjalaisalueisiin. Vaasan läänin vaakunan aiheet esiintyvät yhä Pohjanmaan nykymaakunnan vaakunassa.
Andris Kolbergs

Andris Kolbergs (21. joulukuuta 1938 Riika – 5. marraskuuta 2021 Riika) oli latvialainen kirjailija.
Kolbergs syntyi merikapteenin perheeseen. Hän työskenteli nuorena eri ammatteissa ja joutui lopulta ryöstöstä viideksi vuodeksi vankilaan. Kolbergs kävi vankilassa keskikoulun, alkoi kirjoittaa ja työskenteli vapauduttuaan pilalehti "Dadzisissa". Hän opiskeli Moskovan kirjapainoinstituutissa, julkaisi ensimmäinen kirjansa vuonna 1969 ja työskenteli myöhemmin tekijänoikeusjärjestössä ja mainostoimistossa. Kolbergs hyväksyttiin Latvian kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 1974.
Kolbergs oli Latvian tunnetuin ja neuvostoaikana lähes ainoa rikoskirjailija. Hän teki myös käsikirjoituksia useisiin elokuviin ja julkaisi matkaoppaita.
Mackenzienhusky

Mackenzienhusky ("Mackenzie River Husky") on kanadalainen koirarotu.
Ulkonäkö.
Mackenzienhusky muistuttaa muita arktisia rekikoiria, joskin sillä on pidempi, hienolaatuisempi ja ihonmyötäisempi karvapeite. Väritys on yleensä harmaa tummin karvankärjin, mutta myös keltavalkoinen, valkoharmaa ja valkoruskea ovat mahdollisia. Säkäkorkeus on noin 64 cm ja paino noin 34–36 kg. Korvat ovat pystyt ja häntä pitkä ja tuuhea.
Alkuperä.
Rotu on kotoisin Mackenziejoen alueelta Luoteis-Kanadasta. Sen levinneisyysalue on laaja, ulottuen aina Isolta Orjajärveltä ja Isolta Karhujärveltä Athabascajärvelle asti. 1900-luvun alussa mackenzienhusky luokiteltiin omaksi rodukseen, mutta nykyisin yleinen mielipide on että se olisi vain paikallismuunnos.
Mackenzienhuskyn taustalla on paikallisia rekikoiria, hirvikoiria, newfoundlandinkoiraa, bernhardinkoiraa ja mahdollisesti myös sutta. Valtaosa nykyisestä jalostuspopulaatiosta on alaskalaisen Donna Dowlingin omistuksessa.
Toganee

Toganee on kanadalainen koirarotu.
Ulkonäkö.
Rotu on kookas ja erittäin voimakas, mackenzienhuskyä korkeampi ja painavampi. Karvapeite on pitkä ja runsas; niskassa ja selässä laadultaan karhea. Väritys on aina kolmivärinen (tricolor) valkoisen, mustan ja ruskean yhdistelmä; silmien yläpuolella on usein ruskeat merkit. Säkäkorkeus on noin 66 cm ja paino noin 39-41 kg.
Luonne ja käyttäytyminen.
Toganee on erittäin sitkeä.
Alkuperä.
Toganee on kotoisin Luoteis-Kanadasta, erityisesti Klondiken alueelta ja Kanadan Kalliovuorten itäisiltä rinteiltä. Se vaikuttaisi olevan timbersusikoiran ja mackenzienhuskyn välimuoto. 1900-luvun alussa toganee luokiteltiin omaksi rodukseen, mutta nykyisin yleinen mielipide on että se olisi vain paikallismuunnos.
Säiniön junaonnettomuus

Säiniön junaonnettomuus oli Viipuri-Pietari-radalla Viipurin ja Säiniön rautatieasemien välillä 27. marraskuuta 1905 aamulla kello 7.15 tapahtunut kolmen junan yhteentörmäys, jossa osallisina olivat tavarajuna, sotilasjuna ja matkustajajuna. Onnettomuudessa ei aiheutunut henkilövahinkoja, mutta kaikkien kolmen junan veturit, matkustajajunan konduktöörinvaunu ja viisi tavaravaunua vaurioituivat. 
Tavarajuna numero 606, jossa oli yli 40 lastattua vaunua lähti Viipurista aamulla kello 7 aikaan. Junan veturi ei junan raskauden takia jaksanut vetää junaa ylös noin kuuden kilometrin päässä Viipurista sijaitsevaa ylämäkeä vaan juna alkoi menemään omalla painollaan takaisin alas mäkeä kiihtyvällä vauhdilla. Viipurista 20 minuuttia myöhemmin lähteneestä sotilasjunasta numero 50, jossa oli toistakymmentä vaunua, havaittiin kyllä vastaan tuleva tavarajuna ja alettiin hiljentää nopeutta ennenkuin tavarajuna törmäsi siihen. Törmäyksessä molempien junien veturit vaurioituivat ja tavarajunasta tuhoutui viisi vaunua täysin ja kolme osittain. Sotilasjunan vaunut eivät vaurioituneet pahemmin. Tämän jälkeen kasaan ajoi vielä Perkjärveltä tulossa ollut matkustajajuna numero 31 sillä seurauksella että matkustajajunan veturi ja konduktöörinvaunu suistuivat kiskoilta ja vaurioituivat pahoin. Matkustajajunasta havaittiin yhteentörmänneet junat savun vuoksi niin myöhään ettei jarrutus enää riittänyt estämään yhteentörmäystä. Paikalla oli kaksoisraide mutta tavarajunan vaunuja oli kasautunut myös toiselle raiteelle matkustajajunan törmätessä niihin. Onnettomuudessa ei kukaan kuollut eikä loukkaantunut. Radasta katkesi onnettomuuspaikalla kaksi kiskoa ja useita kiskoja vääntyi. Junaliikenne keskeytyi onnettomuuden vuoksi.
Länsigrönlanninkoira

Länsigrönlanninkoira ("vestgrønlandshund") on sukupuuttoon kuollut grönlantilainen koirarotu.
Ulkonäkö.
Länsigrönlanninkoira oli tyypillinen pystykorva, jolla oli tukeva runko ja voimakkaat raajat. Häntä oli tuuhea, selän päälle kiertyvä ja ylhäällä kannettu. Väritys oli joko soopeli, harmaa tai musta; aina valkoisella maskilla, kurkulla, raajojen alaosilla ja hännänpäällä. Säkäkorkeus oli noin 66 cm ja paino noin 34–36 kg. Rotu oli itäistä grönlanninkoiraa kookkaampi ja erosi tästä selkeästi myös muilta piirteiltään.
Luonne ja käyttäytyminen.
Rotu oli kestävä ja voimakas.
Alkuperä.
1800-luvun puolivälissä länsigrönlanninkoira esiintyi vielä puhtaasti omana erillisenä rotunaan. Vuonna 1864 baffininhuskyjä saapui Länsi-Grönlantiin, missä ne sekoittuivat paikallisten koirien kanssa, minkä takia puhdasrotuinen populaatio alkoi huventua. Alueelle tuodut koirat myös kantoivat mukanaan virustautia, penikkataudin arktista muotoa nimeltä piblockto. Tauti ajoi länsigrönlantilaisen rodun sukupuuton partaalle, mistä sitä ei enää onnistuttu pelastamaan. Itägrönlanninkoira sen sijaan välttyi tartunnoilta ja viimeiset jäljellä olleet länsigrönlantilaiset yksilöt sulautuivat siihen, luoden yhtenäisen rodun nimeltä grönlanninkoira.
Maaskolan junaonnettomuus

Maaskolan junaonnettomuus oli Viipuri-Pietari-radalla Maaskolassa noin kolmen kilometrin päässä Viipurin rautatieasemasta 17. lokakuuta 1907 aamulla kello viiden aikaan tapahtunut onnettomuus, jossa järjestelyjuna ohjautui väärin asetetun vaihteen vuoksi lyhyelle pistoraiteelle, rikkoi raiteen päässä olleen puskimen ja syöksyi suohon. Onnettomuudessa kuolivat junan veturinkuljettaja ja lämmittäjä.
Viipurista kello 4.45 kohti Pietaria lähtenyt järjestelyjuna, jossa oli 36 vaunua, saapui Viipurin ratapihan viimeiseen vaihteeseen Maaskolassa ja ohjautui sitten väärin asetetun vaihteen vuoksi pääraiteen sijasta lyhyelle pistoraiteelle, jonka päässä oli yksi tyhjä tavaravaunu. Järjestelyjuna heitti vaunun kumoon radan sivulle, syöksyi radan päässä olleen päätepuskimen läpi ja painui syvälle pehmeään suohon. Veturin tenderi syöksyi veturin päälle ja seuraavana ollut tavaravaunu murskautui miltei kokonaan sitä vasten. Veturinkuljettaja Kalle Häyrynen menehtyi heti ja lämmittäjä Pekka Maliselta paloi alaruumis pahoin veturista virranneen kuuman höyryn vuoksi. Malinen kuoli sairaalassa saamiinsa vammoihin. Vaihdemies oli asettanut vaihteen ohjaamaan pääraiteelle vähää aikaisemmin kun samaa raidetta oli kulkenut Pietariin]] matkalla ollut tavarajuna numero 624. Vaihdemiehen mukaan vaihde oli sitten jätetty tähän asentoon. Paikalla suoritettiin parhaillaan vaihdetornin asennustöitä ja arveltiin että nämä olisivat voineet vaikuttaa siihen että vaihde siirtyi väärään asentoon. Paikalle oli vastikään asennettu uusi ns. englantilaistyyppinen vaihde.
Japanese Boy

Japanese Boy on skotlantilaisen laulajan Anekan kappale vuodelta 1981. Kappale julkaistiin singlenä samana vuonna. Kappaleesta tuli suuri hitti Euroopassa ja single saavutti listaykkösiä yhdeksässä eri maassa. Singleä on myyty maailmanlaajuisesti yli viisi miljoonaa kappaletta.
Kappale ei menestynyt Japanissa. Aneka on kertonut, että syynä oli se, että kappale kuulosti ”liian kiinalaiselta”.
Suomessa kappaleesta on julkaistu käännöskappaleita, joista esimerkkinä Armi Aavikon vuonna 1981 julkaistu ”Iltaloma”.
Jänisintiaanienkoira

Jänisintiaanienkoira ("Hare-Indian Dog") on sukupuuttoon kuollut kanadalainen koirarotu. Tieteelliseksi nimeksi on aikoinaan esitetty "Canis lagopus".
Ulkonäkö.
Jänisintiaanienkoira oli pienikokoinen ja erosi muutenkin selkeästi tavallisemmista, kookkaammista rekikoirista. Se ei ollut paljoa kettua suurempi. Pystyjen korviensa, suipon kuononsa ja tuuhean häntänsä vuoksi sitä jopa erehdyttiin toisinaan luulemaan ketuksi. Sillä oli kevyt rakenne ja erittäin leveät käpälät. Väritys oli valkoinen, jossa oli tuhkanmustia ja ruskeita alueita; korvien ulkopuolet olivat ruskeat. 
Luonne ja käyttäytyminen.
Rotua kuvailtiin säyseäksi, lempeäksi, helläksi, herkäksi ja leikkisäksi. Sen ääni muistutti enemmän kojoottia kuin kesykoiraa; useimmiten se ulvoi eikä juurikaan haukkunut. Se reagoi huonosti rangaistuksiin.
Jänisintiaanienkoira kehitettiin todennäköisesti tarkoituksella eläimeksi, joka kykeni juoksemaan nopeasti pehmeän lumen yli uppoamatta siihen. Kuormanvedon lisäksi sitä käytettiin pienriistan metsästykseen ja aikoina jolloin ruuasta oli pula sitä myös syötiin. Ruuaksi tapettujen yksilöiden karvapeitteestä valmistettiin turkiksia. 
Alkuperä.
Pohjoisamerikkalaiset heimot käyttivät rotua lähinnä kuormanvetoon. Nimensä se sai ensimmäisiltä eurooppalaisilta tutkimusmatkailijoilta, jotka nimesivät sen jänisintiaanien – yhden niistä heimoista jotka sitä kasvattivat – mukaan. Varhaisissa maalauksissa näitä koiria on kuvattu vetämässä leiristä toiseen matkustavien heimojen tavaroita: osassa niistä koirat vetivät kelkkaa, osassa ne vetivät purilaita ja osassa ne toimivat useamman yksilön ryhmänä.
1800-luvulla tutkimusmatkailija John Richardson omisti tämänrotuisen pennun, joka juoksi lumessa hänen rekensä vierellä 1450 km pituisen matkan. Pentu kuitenkin päätyi nälkäisen intiaanin syömäksi, ja puolustuksekseen tämä väitti luulleensa sitä ketuksi.
Jevgeni Veltistov

Jevgeni Serafimovitš Veltistov (, 21. heinäkuuta 1934 Moskova – 1. syyskuuta 1989 Moskova) oli neuvostoliittolainen lastenkirjailija.
Jevgeni Veltistov syntyi sotilasinsinöörin perheeseen. Hän valmistui Moskovan yliopiston journalistiikan tiedekunnasta vuonna 1956 ja työskenteli toimittajana. Veltistov julkaisi ensimmäisen lastenkirjansa vuonna 1960 ja hänet hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 1966.
Veltistov tunnetaan lapsille suunnatusta kirjasarjasta, jonka sankari on poikarobotti Elektronik. Niiden pohjalta on tehty sarjaelokuva "Prikljutšenija elektronika", joka sai Neuvostoliiton valtionpalkinnon vuonna 1982. Veltistov on kirjoittanut myös kaksi lähitulevaisuuteen sijoittuvaa aikuisten tieteisromaania.
Aleksandr Rekemtšuk

Aleksandr Jevsejevitš Rekemtšuk (, 25. joulukuuta 1927 Odessa – 6. heinäkuuta 2017 Moskova) oli venäläinen kirjailija.
Aleksandr Rekemtšukin isä oli Venäjälle palannut emigrantti, joka kuoli Stalinin vainoissa. Hänen äitinsä oli näyttelijä, joka meni uudelleen naimisiin itävaltalaisen poliittisen pakolaisen kanssa. Rekemtšuk valmistui tykistökoulusta vuonna 1946 ja työskenteli pitkään toimittajana Komin tasavallassa. Hän valmistui vuonna 1952 Gorkin kirjallisuusinstituutista vuonna 1952 ja palasi Moskovaan vuonna 1963. Rekemtšuk työskenteli Mosfilmin päätoimittajana vuosina 1964–1967, kuului kirjallisuuslehtien toimituskuntiin ja toimi Moskovan kirjailijajärjestön sihteerinä vuosina 1970–1977. Hän opetti kirjallisuusinstituutissa vuodesta 1975 ja sai professuurin vuonna 1988.
Runoilijana aloittaneen Rekemtšukin proosateokset sijoittuvat etupäässä pohjois-Venäjälle tai perustuvat hänen lapsuudenkokemuksiinsa. Ne ovat sujuvia ja todentuntuisia mutta eivät kovin omaperäisiä tai syvällisiä. Rekemtšuk on toiminut myös kääntäjänä ja laatinut useita elokuvakäsikirjoituksia.
Abdel Nader

Abdel Nader (, s. 25. syyskuuta 1993 Aleksandria) on egyptiläinen koripalloilija. Pienenä laitahyökkääjänä pelaava Nader on pelannut urallaan Yhdysvalloissa yliopistosarjassa, NBA:n kehityssarjassa ja NBA:ssa.
Pelaajaura.
Aleksandriassa syntyneen Naderin perhe muutti Yhdysvaltoihin tämän ollessa kolmevuotias. Hän pelasi vuosina 2011–2016 yliopistokoripalloa ensin Northern Illinois’n ja myöhemmin Iowan osavaltionyliopiston joukkueessa. Boston Celtics varasi Naderin NBA:han 58. vuorolla . Kauden 2016–2017 Nader pelasi NBA:n kehityssarjan joukkue Maine Red Clawsissa: kausi oli egyptiläiselle menestyksekäs, sillä hänet nimettiin sarjan vuoden tulokkaaksi, sarjan tulokkaiden tähdistöviisikkoon, sarjan kakkostähdistöviisikkoon ja tähdistöotteluun. Seuraavalla kaudella Nader pelasi Red Clawsin ohella NBA:ta Celticissä. Vuosina 2018–2020 hän edusti Oklahoma City Thunderia, ja vuonna 2020 hän siirtyi Phoenix Sunsiin, joka eteni kesällä 2021 NBA:n loppuotteluihin.
Amerikansusikoira

Amerikansusikoira ("American Wolfdog") on yhdysvaltalainen koirarotu.
Ulkonäkö.
Rotu on kookas, voimakasrakenteinen, hyvin voimakas ja atleettinen.
Luonne ja käyttäytyminen.
Amerikansusikoira on erittäin älykäs, voimakastahtoinen, utelias ja väsymättömän energinen. Se on aina valmis toimintaan ja vaatiikin paljon liikuntaa. Vieraisiin se suhtautuu varauksella.
Alkuperä.
Suden ja saksanpaimenkoiran väliset risteytykset ovat herättäneet paljon keskustelua Yhdysvalloissa, ja kymmenen osavaltiota on kieltänyt ne kokonaan. Vuonna 1986 perustettiin "United States American Wolfdog Association", ja nykyisin koirasusia arvellaan olevan Pohjois-Amerikassa noin 80 000–600 000. Amerikkalaisesta susikoirasta on olemassa muutama erilainen variaatio, riippuen siitä onko koiran osa perimästä saksanpaimenkoiralta, siperianhuskyltä vai alaskanmalamuutilta. Ainoa Yhdysvalloissa omaksi rodukseen asti kehittynyt on "tundrapaimenkoira" eli amerikansusikoira, joka pohjautuu saksanpaimenkoiran ja suden risteytykseen.
Jean Kraft

Jean Kraft (9. tammikuuta 1927 Menasha, Wisconsin – 15. heinäkuuta 2021 Englewood, New Jersey) oli yhdysvaltalainen oopperalaulaja, äänialaltaan mezzosopraano.
Kraft teki vuonna 1957 debyyttinsä Laura Gatesin roolissa Mark Buccin teoksen "Tale for a Deaf Ear" esityksessä Tanglewoodissa. Ensimmäisen esiintymisensä New Yorkin kaupunginoopperassa hän teki vuonna 1960 Äidin roolissa Hugo Weisgallin "Six Characters in Search of an Author" -teoksessa. Vuonna 1964 Kraft loi Sarah Chickenin roolin Robert Wardin oopperan "Lady from Colorado" kantaesityksessä Central City Operassa. Santa Fen oopperassa Kraft teki ensiesiintymisensä Adelaidena "Arabellassa" vuonna 1965; viimeisen kerran hän esiintyi siellä vuonna 1987. Vuonna 1970 hän aloitti uran Metropolitan-oopperassa Floran roolissa "La traviatassa"; viimeisen esiintymisensä Metropolitan-oopperassa hän teki vuonna 1989.
Kraft esiintyi uransa aikana myös monissa muissa yhdysvaltalaisissa oopperataloissa. Euroopassa hän tulkitsi Wienin valtionoopperassa Dinah'n osan Leonard Bernsteinin "A Quiet Placessa" säveltäjän itsensä johdolla (1986) ja Maggio Musicale Fiorentinossa Mrs. Sedleyn roolin "Peter Grimesissa" (1988). Viimeisen oopperaesiintymisensä Kraft teki vuonna 1990 Marquise de Berkenfeldin roolissa "Rykmentin tyttäressä" Seattlen oopperassa. Kraftin levytysten joukossa ovat RCA:n julkaisemat James Levinen johtamat versiot "Otellosta", "Andrea Chénieristä" ja "Cavalleria rusticanasta".
René de Obaldia

René de Obaldia (22. lokakuuta 1918 Hongkong – 27. tammikuuta 2022) oli ranskalainen kirjailija. Hänet valittiin vuonna 1999 Ranskan akatemiaan.
Obaldia syntyi Hongkongissa. Hänen isänsä oli panamalainen diplomaatti ja hänen äitinsä ranskalainen. Obaldia kasvoi Ranskassa ja taisteli toisessa maailmansodassa, jonka aikana hän joutui sotavankina Stalag VIII-C -leirille. Hänet vapautettiin vuonna 1944.
Obaldian ensimmäinen julkaistu romaani oli "Tamerlan des cœurs" (1956). Hänen ensimmäinen näytelmänsä oli "Rakkauden painajainen", jonka Jean Vilar ohjasi teatteriin. Hän kirjoitti tämän jälkeen useita näytelmiä, ja kansainvälisesti Obaldia olikin tunnetuin nimenomaan näytelmäkirjailijana.
Obaldia pyrkii tuotannossaan sekoittamaan arjen hullunkurisia tapahtumia ja julmaa todellisuutta. Näytelmät sisältävät sarkastista realismia ja surrealismia.
Aleksandr Kazantsev

Aleksandr Petrovitš Kazantsev (, 2. syyskuuta 1906 Akmolinsk – 13. syyskuuta 2002 Peredelkino) oli venäläinen tieteiskirjailija.
Aleksandr Kazantsev syntyi virkailijaperheeseen. Hän valmistui Tomskin teknologisesta instituutista vuonna 1930 ja työskenteli insinöörinä ja tutkijana.
Kazantsevin esikoisromaani "Pylajuštšyi ostrov" (1940) on neuvostoliittolaisen tieteisfiktion merkkiteoksia. Kirjailijan voimakkaasti ideologisoitunut ja puoluekantainen tuontanto alkoi tuntua vanhanaikaiselta jo 1960-luvulla, mutta hän jatkoi loppuun saakka valitsemallaan konservatiivisella linjalla. 
Kazantsevin teosten aiheena on usein arktisen alueen hyödyntäminen, avaruuden valloitus tai yhteydet muiden planeettojen asukkaisiin. Häntä on arvosteltu epätieteellisyydesta sekä pinnallista ja kaavamaisista juonista. Kazantsev on kirjoittanut myös populaaritieteellisiä teoksia.
Grigori Fedosejev

Grigori Anisimovitš Fedosejev (, 19. tammikuuta 1899 nykyisen Karatšai-Tšerkessian Zelentšukskajan piirin Kardonikskajan kylä – 29. kesäkuuta 1968 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Grigori Fedosejev syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän valmistui Kubanin polyteknisestä instituutista vuonna 1926 ja työskenteli vuoteen 1957 saakka maanmittausinsinöörinä. Fedosejev johti kartoitusretkikuntia Kuolan niemimaalle, Taka-Kaukasiaan, Siperiaan ja Venäjän Kaukoitään tehden muistiinpanoja, joihin hänen teoksensa perustuvat. Vuonna 1950 ilmestyi kertomuskokoelma "Tajožnyje vstretši" (”Tapaamisia taigalla”) ja sen jälkeen useita kirjoja, joissa kuvataan Siperian ja Kaukoidän luontoa, seudun asukkaita ja sen tutkijoita. Romaani "Kuolema saa odottaa" ("Smert menja podoždjot", 1963) sijoittuu Ohotanmeren alueelle.
Lev Šeinin

Lev Romanovitš Šeinin (, 25. maaliskuuta 1906 Vitebskin läänin Veližin kihlakunnan Brusovanka – 11. toukokuuta 1967 Moskova) oli neuvostoliittolainen juristi ja kirjailija.
Lev Šeinin syntyi virkailijaperheeseen. Hän opiskeli Brjusoville nimetyssä kirjallisuus- ja taidekorkeakoulussa, mutta työskenteli sitten Neuvostoliiton syyttäjänvirastossa osallistuen muun muassa Nürnbergin oikeudenkäynteihin. 
Šeinin toimi vuodesta 1928 lähtien myös kirjailijana. Hän on kirjoittanut etupäässä rikosaiheisia romaaneja, kertomuksia, näytelmiä ja elokuvakäsikirjoituksia, joilla ei ole juurikaan taiteellista arvoa. Turin veljeksien kanssa laadittu elokuvakäsikirjoitus "Kohtaus Elbellä" ("Vstretša na Elbe") sai Stalin-palkinnon vuonna 1950.
Vasili Škajev

Vasili Vasiljevitš Škajev (, 2. marraskuuta 1919 nykyisen Nižni Novgorodin alueen Jelejev Vragin kylä – 3. helmikuuta 1988) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Vasili Škajev syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän opiskeli merisotakoulussa ja osallistui talvisotaan sekä toiseen maailmansotaan. Škajev valmistui Gorkin kirjallisuusinstituutista vuonna 1955 ja työskenteli Neuvostoliiton kirjailijaliitossa ja Sovetskaja Rossija -kustantamon päätoimittajana. Hän käsittelee proosateoksissaan itsekkyyden ja pyrkyryyden kaltaisia moraalikysymyksiä.
Julia Ducournau

Julia Ducournau (s. 18. marraskuuta 1983 Pariisi) on ranskalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja, joka voitti vuonna 2021 toisella elokuvallansa "Titane" Cannesin elokuvajuhlien pääpalkinnon Kultaisen palmun. 
Ducournau syntyi Pariisissa vuonna 1983. Hän myös kasvoi Pariisissa ja opiskeli käsikirjoittamista La Fémisissa, mistä hän valmistui vuonna 2008. Ennen ensimmäisen elokuvansa valmistumista Ducournau työskenteli story editorina ja käsikirjoituskonsulttina.
Ducournaun ensimmäinen elokuva oli lyhytelokuva "Junior". Se kertoo tytöstä, joka saatuaan vatsaflunssan luo ihonsa käärmeen tavalla. Se esitettiin vuoden 2011 Cannesin elokuvajuhlien Kriitikoiden viikolla, missä se sai Petit Rail d’Or -palkinnon. Vuonna 2012 ensi-iltansa sai puolestaan televisioelokuva "Mange", jonka pääosassa oli bulimiasta kärsinyt nainen, joka pyrki kostamaan collegessa häntä piinanneille.
Ducournaun ensimmäinen pitkä teatterielokuva oli vuonna 2016 ensi-iltansa saanut "Raw". Sen keskeisin henkilö on 16-vuotias Justine, joka aloittaa opiskelut eläinlääketieteellisessä. Justine on kasvissyöjä, joka kuitenkin pakotetaan syömään jäniksen munuaisen, mistä hänelle syntyy halu kannibalismiin. Elokuva palkittiin Cannesin elokuvajuhlilla Fipresci-palkinnolla, ja Ranskassa se sai parhaan esikoisohjaajan Louis Delluc -palkinnon. Kansainvälistä huomiota elokuva sai kuitenkin Toronton elokuvajuhlilla, missä kaksi yleisön jäsentä pyörtyi sen esityksen aikana.
Ducournau aloitti "Raw’n" jälkituotantovaiheessa seuraavan elokuvansa suunnittelun. "Titane" sai ensi-iltansa vuoden 2021 Cannesin elokuvajuhlilla, missä se voitti juhlien pääpalkinnon Kultaisen palmun. Ducournau oli toinen nainen, joka voitti kyseisen palkinnon. Ensimmäinen oli ollut Jane Campion, joka palkittiin vuonna 1993 "Pianosta". "Titane" kertoo nuoresta naisesta, joka tulee raskaaksi autolle. Hän on myös sarjamurhaaja, joka etsii turvaa työnarkomaanilta palomieheltä esittämällä tämän kadonnutta poikaa.
Jeff Teague

Jeffrey Demarco ”Jeff” Teague (s. 10. kesäkuuta 1988 Indianapolis, Indiana) on yhdysvaltalainen koripalloilija. Pelintekijänä pelaava Teague on pelannut NBA:ssa vuodesta 2009 lähtien. Vuonna 2021 hän voitti Milwaukee Bucksissa NBA:n mestaruuden. Teague valittiin un vuonna 2015.
Pelaajaura.
Teague pelasi vuosina 2007–2009 yliopistokoripalloa Wake Forest Universityn joukkueessa. Atlanta Hawks varasi Teaguen NBA:han 19. vuorolla . Teague edusti Hawksia vuoteen 2016 asti, ja vuonna 2015 hänet valittiin un. Tammikuussa 2015 hän oli NBA:n kuukauden pelaaja. Kaudella 2016–2017 Teague edusti Indiana Pacersia ja vuosina 2017–2020 Minnesota Timberwolvesia. Vuonna 2020 hän edusti hetken aikaa jälleen Hawksia, ja marraskuussa 2020 hän siirtyi vapaana pelaajana Boston Celticsiin. 1. huhtikuuta 2021 Teague siirtyi koronaviruspandemian vuoksi venytetyllä kaudella Milwaukee Bucksiin, joka eteni NBA:n finaaleihin ja voitti mestaruuden.
Teaguen veli Marquis Teague on myös pelannut NBA:ssa.
Valeri Medvedev

Valeri Vladimirovitš Medvedev (, syntyjään "Valeri Ivanovitš Marinin"; 16. maaliskuuta 1923 Išim – 16. helmikuuta 1997 Moskova) oli venäläinen lastenkirjailija ja näyttelijä.
Valeri Medvedev syntyi puna-armeijalaisen perheeseen. Vanhempien jouduttua Stalinin vainojen uhreiksi hänet adoptoi Tšeljabinskin teatterin näyttelijä Vladimir Medvedev.
Medvedev valmistui teatterikoulu Gitisistä vuonna 1952, työskenteli näyttelijänä ja julkaisi ensimmäisen lastenkirjansa vuonna 1960. Hänet tunnetaan suositusta Barankin-kirjasarjasta, joka sai Venäjän SFNT:n valtionpalkinnon vuonna 1983. Medvedev on kirjoittanut myös humoristisia lauluja ja sketsejä.
Aggression Continuum

Aggression Continuum on Fear Factoryn kymmenes studioalbumi, joka julkaistiin 18. kesäkuuta 2021. Albumi on myös viimeinen yhtyeen pitkäaikaisen laulajan ja alkuperäisjäsenen Burton C. Bellin kanssa.
King David Hotelin pommi-isku

King David Hotelin pommi-isku oli juutalaisen asejärjestö Irgunin toteuttama terrori-isku Jerusalemissa sijaitsevaan hotelli King David Hoteliin 22. heinäkuuta 1946. Isku oli suunnattu tuolloin Palestiinan mandaattialuetta hallinnutta brittihallintoa vastaan. Iskussa kuoli 91 henkilöä. Irgun väitti sittemmin varoittaneensa iskusta etukäteen, mutta britit kiistivät saaneensa riittävää varoitusta. Räjähdys oli suurin Irgunin toteuttamista terrori-iskuista.
Tausta.
King David Hotel sijaitsee Jerusalemissa. Se perustettiin 1930 ja se oli kaupungin ensimmäinen maailmanluokan hotelli. Tuolloisen Palestiinan mandaatin brittiläiset virkamiehet ja tiedustelupalvelu kuten MI5 käyttivät yhtä hotellin siivistä.
Irgun oli juutalainen oikeistolainen maanalainen asejärjestö, jonka tavoitteena oli perustaa juutalainen valtio Palestiinaan. Irgun oli tehnyt terrori-iskuja brittejä vastaan jo aikaisemmin ja britit olivat puolestaan teloittaneet sen jäseniä.
Räjäytys.
22. heinäkuuta 1946 joukko Irgunin jäseniä soluittautui hotelliin. Hotellin henkilökunta tapasi käyttää arabialaisia ja nuubialaisia asuja, joihin naamioituneena Irgunin jäsenet pääsivät hotellin kellariin. Kellariin vietiin maitotonkkia, joihin piilotettuna oli 225 kiloa räjähteitä. Irgunin mukaan räjäytyksestä varoitettiin etukäteen tekemällä nimettömiä puheluja hotellille, "Palestine Post"-lehdelle ja Ranskan konsulaattiin. Varoitukset eivät kuitenkaan johtaneet toimenpiteisiin brittien taholta. Tämä on saattanut johtua joko vahingosta, tai yleisestä toimintaperiaattesta. Brittien mukaan he eivät saaneet riittävää varoitusta hotellin evakuoimiseksi ajoissa. Ensimmäinen pommi räjähti kello 12.37.
Seuraukset.
Hotellin räjähdyksessä kuoli 91 henkilöä. Kuolleet olivat sotilaita ja siviilejä. Heidän joukossaan oli brittejä, arabeja ja juutalaisia. King David Hotelin pommi-isku oli suurin Irgunin toteuttamista terrori-iskuista.
Brittijoukkojen komentaja Palestiinassa kenraali Evelyn Barker antoi briteille määräyksen pidättäytyä esimerkiksi juutalaisissa liikkeissä asioinnista juutalaisen kollektiiviseksi rankaisemiseksi. Brittien toimet juutalaisia asejärjestöjä vastaan kiihtyivät. Toisaalta hotellin räjäytys vaikutti myös brittien päätökseen lopulta vetäytyä Palestiinasta. Räjäytys kiristi myös juutalaisten ja arabien välejä entuudestaan kireässä tilanteessa, joka lopulta johti Israelin itsenäisyyssotaan.
P. J. Tucker

Anthony Leon ”P. J.” Tucker jr. (s. 5. toukokuuta 1985 Raleigh, Pohjois-Carolina) on yhdysvaltalainen koripalloilija. Laitahyökkääjänä pelaava Tucker on pelannut urallaan muun muassa NBA:ssa, Saksan, Israelin ja Kreikan pääsarjoissa. Hän on voittanut muun muassa NBA:n, Saksan ja Israelin mestaruudet sekä Saksan cup-mestaruuden.
Pelaajaura.
Tucker pelasi vuosina 2003–2006 yliopistokoripalloa Texasin yliopiston (Austin) joukkueessa. Vuonna 2006 hänet valittiin Big 12 -konferenssin vuoden pelaajaksi. Toronto Raptors varasi Tuckerin NBA:han 35. vuorolla . Hän pelasi Raptorsissa ja NBA:n kehityssarjassa kauden 2006–2007 ja siirtyi tämän jälkeen Eurooppaan jossa pelasi Israelissa, Kreikassa, Italiassa ja Saksassa vuoteen 2012 asti. Vuonna 2011 hän piipahti myös Puerto Ricossa. Saksalaisessa Brose Basketsissa Tucker voitti vuonna 2012 Saksan mestaruuden ja cup-mestaruuden, ja hänet valittiin Saksan pääsarjan finaalien arvokkaimmaksi pelaajaksi sekä sarjakauden tähdistöotteluun ja vuoden ulkomaalaispelaajaksi. Vuonna 2008 Tucker voitti israelilaisessa Hapoel Holonissa Israelin mestaruuden, ja hänet valittiin sekä koko kauden että loppuottelujen arvokkaimmaksi pelaajaksi.
Vuonna 2021 Tucker palasi NBA:han jossa pelasi Phoenix Sunsissa vuoteen 2017 asti. Lyhyen Raptors-visiitin jälkeen hän edusti Houston Rocketsia vuosina 2017–2021. Maaliskuussa 2021 Tucker siirtyi pelaajakaupan yhteydessä Milwaukee Bucksiin. Bucks eteni kesän 2021 NBA-finaaleihin Phoenix Sunsia vastaan ja voitti mestaruuden.
Elokuussa 2021 Tucker siirtyi Miami Heatiin.
Vladimir Fjodorov (kirjailija)

Vladimir Ivanovitš Fjodorov (, 15. toukokuuta 1925 Belgorod – 29. toukokuuta 1998 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Vladimir Fjodorov syntyi työläisperheeseen. Hän opiskeli Kišinjovin sähkömekaanisessa opistossa, työskenteli tehtaalla ja osallistui toiseen maailmansotaan. Sodan jälkeen Fjodorovista tuli toimittaja ja runoilija. Hän julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa vuonna 1950 ja suoritti Gorkin kirjailijainstituutin korkeakoulukurssin vuonna 1962.
Fjodorov on julkaissut kymmeniä runo- ja proosakirjoja sekä kirjoittanut näytelmiä ja lauluja. Hänen teoksistaan tunnetuin on kaksiosainen "Tšistyi Kolodez". Siihen sisältyvästä novelliromaanista "Täysi laukku sydämiä" ("Sumka, polnaja serdets", 1962) on tehty samanniminen elokuva.
Romeo (nimi)

Romeo on italialainen miehen etunimi, joka merkitsee Roomassa käynyttä pyhiinvaeltajaa. Nimi on tullut tunnetuksi William Shakespearen näytelmästä "Romeo ja Julia".
Nimi Suomessa.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on maaliskuun 2025 loppuun mennessä tilastoitu noin 1 040–1 050 Romeo-nimistä miestä. Ennen vuosituhannen vaihdetta Romeo on ollut suomalaisilla erittäin harvinainen etunimi.
Romeo-nimi ei ole mukana almanakassa, mutta se esiintyy Helsingin yliopiston almanakkatoimiston julkaisemissa koirien, kissojen ja hevosten nimipäiväkalentereissa. Koirilla Romeon nimipäivä on 8. toukokuuta, kissoilla ja hevosilla 27. elokuuta.
Friedrich Ludwig Jahn

Johann Friedrich Ludwig Christoph Jahn (11. elokuuta 1778 – 15. lokakuuta 1852) oli saksalainen voimistelun- ja miekkailunopettaja ja nationalisti, jonka kirjoitukset loivat perustan saksalaiselle kansallismieliselle voimisteluliikkeelle (Turnen-liikkeelle). Jahnin tavoitteena oli herättää henkiin "vanha germaaninen miehuus". Hänen toimintaansa voidaan pitää jopa poliittisena näkökulmasta riippuen. Jahn osallistui 1813 Lützovin vapaajoukon osana Saksan sotaretkeen, jonka aikana saksalaisten valtioiden liitto lopetti Napoleonin ensimmäisen keisarikunnan miehityksen.
Mommy (vuoden 2014 elokuva)

Mommy on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut kanadalainen draamaelokuva, jonka on ohjannut, käsikirjoittanut, tuottanut ja leikannut Xavier Dolan sekä tähdittänyt Anne Dorval, Antoine Olivier Pilon ja Suzanne Clément.
"Mommy" sai maailmanensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlilla 22. toukokuuta 2014, jossa se palkittiin Tuomariston palkinnolla.
Elokuva kuvattiin Quebecissä epätavanomaisella 1:1-kuvasuhteella.
Taiskan diskografia

Taiska on suomalainen laulaja. Hänen diskografiansa koostuu neljästä studioalbumista, neljästä kokoelmasta ja kahdeksastatoista singlestä.
Tikkurilan Silkki

 
Tikkurilan Silkki on Vantaan Tikkurilassa sijaitseva historiallinen tehdasrakennuskokonaisuus. Keravanjoen mutkaan vuonna 1934 perustetussa punatiilisessä korttelissa on toiminut muun muassa kutomo, värjäämö, painamo, tarkkaamo ja pakkaamo. Kortteli on suojeltu asemakaavalla. 
Historia.
Teollinen toiminta.
Saksalaissyntyisen insinööri Kurt Wrede perusti silkkitehtaan alun perin Helsinkiin vuonna 1933 nimellä Suomen Silkkiteollisuus Oy. Siitä tuli Suomen ensimmäisiä silkkitehtaita. Vuosina 1934–1935 toiminta siirrettiin Tikkurilaan, ja vuonna 1935 yrityksen nimeksi vaihdettiin Tikkurilan Silkki Oy. Kokonaisuus rakentui vuosina 1934–1964: ensimmäiset osat suunnitteli Herman Kues ja uudemmat Matti Finell. Tehdastiloja rakennettiin ja laajennettiin pala kerrallaan sitä mukaa kun uusille koneille ja toiminnoille tarvittiin tilaa, erityisen paljon vuosina 1950–1954. Vuosikymmenten aikana korttelissa on ollut arviolta noin 20 rakennusvaihetta.
Tehdasalue oli laaja: se työllisti 1950-luvulla jopa 550 henkilöä. Valmisvaatteita ja erikoistuotteita tehdas alkoi tuottaa 1960-luvulla. Tehtaassa valmistettiin esimerkiksi Finn-Marin-valmisvaatteita, muotikankaita, lippuja ja pöytäliinoja. Leninkejä lähetettiin Neuvostoliittoon.
Vuonna 1958 toiminta siirtyi Wreden yritykseltä Suomen Puuvillateollisuudelle ja sittemmin Finlaysonille. Silkkikutomon ja -värjäämön toiminta lopetettiin vuonna 1977. Tehtaan tiloissa jatkettiin vielä lippujen valmistusta vuoteen 1990, jolloin tuotanto siirtyi Äetsään.
Myöhemmät vaiheet.
Silkkitehtaan omistajaksi vaihtui 1980-luvun puolessavälissä Asko, joka osti Finlaysonin osakekannan enemmistön. Asko suunnitteli alueelle liiketiloja ja parkkilaitoksen, mutta hanke kaatui 1990-luvun alun lamaan. Asko Kiinteistöjen nimi vaihtui Renor Oy:ksi, ja syyskuussa 2005 Renor ilmoitti aloittavansa suunnitella uusia asuntoja entisten tehtaiden tiloihin. Sitä ennen aikomus oli kunnostaa rakennuksia enimmäkseen toimistoiksi. Vuonna 2019 silkkitehdas muutettiin peruskorjauksen myötä toimistotiloiksi ja asuinkäyttöön. Tehtaan eteläisin osa purettiin, ja sen paikalle rakennettiin asuinkerrostalo, joka valmistui tammikuussa 2020. Tehtaan teknisen johtajan Moritz Kranckin kodiksi vuonna 1952 valmistunut Åvikin puinen huvila Tikkurilantien varressa purettiin vuonna 2013.
Tommy Rundgren

Tommy Rundgren (s. 1968) on suomalainen uimari, radiojuontaja ja urheiluselostaja. Rundgren oli nuorempana maajoukkuetason uimari. Sittemmin hän on siirtynyt töihin mediaan: Rundgren on toiminut juontajana Radio Voimassa ja urheiluselostajana Eurosportilla. Päätyökseen Rundgren on Lahden Uimaseuran toiminnanjohtaja.
Talviolympialaisissa 2018 Rundgren selosti maastohiihtoa Eurosportille. Kesäolympialaisissa 2021 hän selosti TV5:llä uintia.
Rundgren on toiminut mallina, ja hän on vuoden 1990 Mr. Finland -kilpailun voittaja.
Baptistinen suksessio

Baptistinen suksessio on yksi monista teorioista baptistikirkkojen alkuperästä ja jatkumisesta. Teorian mukaan baptistikirkolla on Johannes Kastajasta asti katkeamaton ketju kirkkoja, joilla on samanlaisia näkemyksiä kuin nykyisillä baptisteilla. Ryhmiin lasketaan kuuluviksi usein paulikiaanit, valdolaiset, lollardit ja anabaptistit.
Teoria.
Teoriassa esitetään, että baptisteilla on katkeamattomat juuret varhaiskirkkoon asti. Liike olisi sen mukaan syntynyt siten, että ajan myötä piispat tai pastorit alkoivat ottaa liikaa valtaa itselleen, mikä johti katolisen kirkon syntymään ja virheisiin.
Ryhmät, jotka ovat peräkkäin linjassa, ovat montanolaisuus, novatiolaisuus, donatolaisuus, paulikiaanit, kataarit, valdolaiset, petrobrusiaanit, arnoldistit, henrikiaanit ja anabaptistit. 
Teorian kannattajat väittävät, että ryhmät, kuten bogomiilit tai paulikiaanit, olivat opissaan baptistisia gnostilaisuuden sijasta.
Berlin Hisel argumentoi, että monet väitteet montanolaisuutta vastaan ovat vääriä, koska suurin osa lähteistä on vihamielisiä. Lisäksi hän korosti, että montanolaisuus seurasi uskovien kastetta. Esimerkiksi Tertullianus, joka erosi katolisesta kirkosta ja kääntyi montanolaisuuteen, vastusti vauvojen kastamista. Hänen mukaansa novatiolaiset harjoittivat uskovaisten kastetta ja hyväksyivät uudelleenkasteen. Hän myös kiisti väitteet, että kataarit, paulikiaanit taikka bogomiilit olisivat gnostilaisia, sillä että väitteet olisivat vihamielisiä sekä vääriä.
A-1 Šahter

AG-23 () oli Venäjän keisarikunnan laivaston AG-luokan sukellusvene.
Valmistus.
Ensimmäisten kolmen veneen osat valmistettiin maaliskuuhun 1916 mennessä St. Johnsissa New Brunswickissa. Lokakuussa Canadian Vickers toimitti veneet Vancouverin kautta Venäjälle Vladivostokiin, mistä ne toimitettiin edelleen Siperian rataa pitkin Nikolajeviin Mustanmeren rannalle koottaviksi. Veneet liitettiin Venäjän keisarikunnan Mustanmeren laivastoon 9. maaliskuuta 1917.
Alus tilattiin Nikolajevista Nikolajevin telakalta, missä köli laskettiin toukokuussa 1917. Alus laskettiin vesille 1. kesäkuuta 1919 ja otettiin palvelukseen 22. syyskuuta 1920.
Palvelus.
Alus tuhoutui syksyllä 1941 Sevastopolissa ilmahyökkäyksessä. Hylky upotettiin kesäkuussa 1942 sataman edustalle.
Ruokolahden ilmataistelu

Ruokolahden ilmataistelu käytiin talvisodassa Suomen ja Neuvostoliiton joukkojen välillä 29. helmikuuta 1940. Taistelu käytiin Rasilan ja Kaukopään välisellä alueella ja siihen osallistui yli 50 lentokonetta. Suomalaisia niistä oli 15 Rasilan tukikohdan 20 koneesta. Kyseessä oli suurin talvisodassa käyty ilmataistelu.
Suomalaisten tukikohta sijaitsi Saimaan jäällä Ukonsalmessa. Tukikohtaan sijoitettujen hävittäjien tehtävänä oli suojata Vuoksenlaakson siltoja, sekä Enson- ja Kaukopään tehtaita.
Suomalaisilla oli käytössään yksitasoisia Fokker D.XXI ja kaksitasoisia Gloster Gladiator hävittäjiä, puna-armeijalla kaksitasoisia Polikarpov I-15 ja yksitasoisia I-16 mallisia hävittäjiä.
Taistelu.
Karkauspäivä valkeni Ruokolahdella selkeänä ja poutaisena. Pitkin päivää seudulla oli annettu ilmahälytyksiä, mutta hieman ennen kello 13 annettu hälytys poikkesi edellisistä. Hälytyksen tullessa taistelu Ruokolahden yllä oli jo käynnissä. Samaan aikaan muun muassa Ruokolahden kirkko sai konekiväärisuihkussa osumia. Tapahtumat saivat alkunsa, kun lentolaivue 24:n ja lentolaivue 26:n hävittäjät olivat palaamassa tukikohtaansa torjuntalennolta, jolloin laskeutuvia koneita seuraava vihollinen sai tukikohdan sijainnin selville. Saman päivän aikana viholliset palasivat reilun 20 hävittäjäkoneen voimalla ja yllättivät suomalaiset.
Koneitten noustessa ilmaan oli taistelu jo täydessä käynnissä Rasilan ja Kaukopään välillä. Yli 50 hävittäjää kohtasivat toisensa ja suomalaiset menettivät viisi lentokonetta, joista myös kolmen koneen lentäjät kuolivat tehtävää suorittaessaan. Vihollinen menetti kahdeksan konetta, mutta paljastunut tukikohta oli pakko purkaa vielä samana päivänä ja loput koneet lennätettiin Lemin tukikohtaan talvisodan loppuajaksi. Koko taistelu kesti vain noin 15 minuuttia.
Suomalaisten puolelta taistelussa kaatui kolme lentäjäluutnanttia, Tatu Huhanantti, Erkki Halme ja tanskalainen Kristensen. Toinen tanskalainen luutnantti, edellä mainitun Kristensenin veli ja Olavi Lilja pelastuivat laskuvarjoilla. Vääpeli Toikka syöksyi koneineen aivan tukikohdan viereen, mutta pelastui pehmeään lumeen, vaikka kone pirstoutui pieniin osiin.
Samana aamuna kello 10 aikaan Pentti Kosola oli saanut surmansa. Kosola oli palaamassa partiolennolta, jolloin hän joutui Tsaikan yllättämäksi. Alikersantti Kosolan ohjaama Gladiator sai osumia, jolloin se syöksyi palavana Saimaan jäälle, Kaukopään lahdelle. Hän onnistui hyppäämään koneesta, mutta laskuvarjo ei avautunut ja hän murskautui osuessaan jäähän. Edellisenä iltana Moskovan Tiltu oli radiolähetyksessään ennustanut Kosolalle kuolemaa.
Muuta.
Ruokolahden kirkonmäelle, Ukonsalmen läheisyyteen, pystytettiin vuonna 1987 Olavi Veijalaisen suunnittelema muistomerkki Kaakkois-Suomen Ilmasillan toimesta. Muistomerkissä on ilmavoimien tunnus, sekä laatassa teksti: "”Kunnia sodissa kaatuneille lentäjille jotka antoivat kalleimman uhrin isänmaamme vapauden puolesta.”"
Tor Obrestad

Tor Obrestad (12. helmikuuta 1938 Hå, Norja – 25. tammikuuta 2020 Hå, Norja) oli norjalainen kirjailija. Hänen tuotantonsa on kokeilevaa ja etsivää. Hän kirjoitti runoja, novelleja ja romaaneja, myös puolidokumentaarista proosaa, kuten "Sauda! Streik!" (1972).
Nostalgiaa

Nostalgiaa voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Missä se Väinö on?

Missä se Väinö on? on J. Karjalaisen säveltämä kappale. Se julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1996 levyllä "J. Karjalainen Electric Sauna".
Väinö on Jukka Karjalaisen pojan nimi. Kappaleen sanoituksen ovat tehneet Karjalainen ja Malang Cissokho. Senegalilaissyntyinen Cissokho soitti Electric Sauna -yhtyeessä lyömäsoittimia ja kora-harppuluuttua. Karjalainen pyysi häntä kirjoittamaan kappaleeseen jotakin mandingon kielellä. Säkeistössään Cissokho toivottaa Väinölle pitkää elämää.
Kappale on kaikkien aikojen ensimmäinen mandingonkielinen laulu, joka nousi Suomen listaykköseksi. Kappale valittiin Emma-gaalassa Vuoden biisiksi 1996. Albumi myi platinaa ja siitä tuli J. Karjalaisen siihen astisen uran myydyin levy.