tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Astor (etunimi)

Astor on miehen etunimi. Se pohjautuu sukunimeen "Astor", joka puolestaan perustuu lintuhaukkaa merkitsevään provensaalin sanaan "astur". Astor-nimeä on tehnyt tunnetuksi varakas angloamerikkalainen suku.
Muodollisesti "Astor" muistuttaa vanhoja pohjoismaisia nimiä, joissa tavut "As-" (’jumala’, aasa) ja "Tor-" (Tor-jumala) ovat olleet tavallisia nimen osia. Ruotsissa varhaisin todiste Astor-etunimestä on vuodelta 1856, joten nimi on tullut siellä käyttöön vasta John Jacob Astorin (1763–1848) kuoleman jälkeen. Norjassa Astor-etunimeä on tavattu vuodesta 1885 alkaen.
Suomessa on Digi- ja väestötietoviraston mukaan tilastoitu vuoteen 2023 mennessä noin 70–80 Astor-nimistä miestä. Ruotsissa nimi on ollut huomattavasti yleisempi.
Nimipäivät.
Astor-nimi lisättiin Ruotsin almanakkaan vuonna 1986. Aluksi nimipäivä oli 4. maaliskuuta, mutta vuodesta 1993 lähtien se oli 16. joulukuuta. Nimi poistettiin almanakasta vuonna 2001.
Lemminkäisenkatu

Lemminkäisenkatu (ruots. "Lemminkäinengatan") on noin 2,2 kilometriä pitkä katu Turussa. Katu sijaitsee I:n, Kupittaan ja Vasaramäen kaupunginosissa.
Lemminkäisenkatu alkaa Kurjenkaivonkentän kohdalta paikassa, jossa Kiinamyllynkatu kääntyy kohti Joukahaisenkatua. Kiinamyllynkadun alkuosa on täysin samansuuntainen Lemminkäisenkadun alkuosan kanssa. Kadunnimen vaihtuminen suoralla osuudella on aiheuttanut hämmennystä.
Vuosikymmenien ajan Lemminkäisenkatu alkoi vasta Sirkkalankadulta, mutta 1970-luvulla Sirkkalan kasarmin läpi rakennettiin katu, joka yhdisti Lemminkäisenkadu suoraan Kiinamyllynkatuun. Kiinamyllynkatu kääntyy edelleen Kurjenkaivonkentän kohdalta ja päättyy Joukahaisenkatuun. Lemminkäisenkadun talojen numerointikin alkaa edelleen vasta Sirkkalankadun jälkeen.
C. L. Engelin vuonna 1828 laatimassa keskustan ruutukaavassa nykyisten Kiinamyllynkadun ja Lemminkäisenkadun alkupäät muodostivat sen koillisen rajakadun, joka vuonna 1830 sai nimen Koillinen Linjakatu (). Nimi oli siitä harvinainen, että se oli nimetty todellisen ilmansuunnan mukaan, toisin kuin esimerkiksi Itäinen Pitkäkatu ja Itäinen Linjakatu (nyk. Kupittaankatu). 
Vuonna 1890 Koillinen Linjakatu jaettiin Kurjenkaivonkentän kohdalta kahteen osaan ja sille annettiin kaksi eri nimeä. Nykyinen Kiinamyllynkatu nimettiin Kiinankaduksi () ja eteläisempi osa nykyisen Sirkkalankadun ja Lenkkipolun (v. 1890 Arsenin poikkikatu ja Itäinen Linjakatu) välissä nimettiin Santakaduksi (). Nimen Santakatu alkuperästä ei ole tarkkaa tietoa, mutta nimellä on luultavasti viitattu Kupittaan hiekkakuoppiin tai Kupittaan Santamäkeen, joiden sijainnista ei myöskään ole tarkkaa tietoa.
Vuonna 1953 Santakatu nimettiin Lemminkäisenkaduksi, koska aikaisemmin valmistunut kadun jatke Kupittaan ja Vasaramäen kaupunginosissa oli nimeltään Lemminkäisentie. Samalla aiempi Lemminkäisentie sai myös nimen Lemminkäisenkatu.
Vuonna 1973 Lemminkäisenkatu päättyi Vasaramäessä sijaitsevaan Vaapukkatiehen. Myöhemmin katua jatkettiin Jaanintielle saakka. 1990-luvulla Lemminkäisenkadun ali rakennettiin Helsinginkatu eli valtatie 1:n uusi linjaus Turun keskustaan.
Lemminkäisenkatu kuuluu Itäharjun, Kupittaan ja Vasaramäen kaupunginosien Kalevala-aiheiseen nimistöryhmään. Alueen muita Kalevalasta nimensä saaneita katuja ja puistoja ovat Ilmarisenkatu, Joukahaisenkatu, Kalevanpuisto, Kalevanramppi, Kalevansilta, Kalevantie, Kalervonkatu, Kimmonpuistikko, Kullervonkatu, Lemminkäisenpuisto, Mielikinkatu, Nyyrikinkatu, Sammonkatu, Sammonpolku, Sammonpuisto, Sammontekijänkatu, Sampsankatu, Tapionpuisto, Tellervonkatu, Tierankatu, Untamonkatu ja Vellamonkatu.
Signy-l'Abbaye

Signy-l'Abbaye on kunta Pohjois-Ranskassa Ardennesin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee Vaux-joen varrella, noin 28 kilometriä Charleville-Mézièresin kaupungista länteen.
Ignyn luostarin munkit asettuivat Aisnen sivujoen Vaux'n rannoille, minne he perustivat sisterssiläisluostarin vuonna 1135. Luostarin tunnetuin asukas oli teologi ja mystikko Guillaume de Saint-Thierry, joka kuoli Signy-l'Abbayessa 8. syyskuuta 1148. Ranskan suuren vallankumouksen aikana vuonna 1793 luostari purettiin ja myytiin kivi kiveltä ja samalla luostarin kirjasto poltettiin.
Signy oli pääosin maatalouskaupunki, kunnes vuodesta 1830 lähtien se alkoi teollistua. Kuntaan perustettiin kehräämöjä, myllyjä sekä masuuneja ja takomoita. Korkeimmillaan kunnan väkiluku oli lähes 6 000 asukasta. Maailmansodat kuitenkin vaikeuttivat toimintaa, ja kehräämöt lopettivat toimintansa yksi toisensa jälkeen.
Kunnan nähtävyyksiä ovat 1700-luvun linna "Château de Montaubois", johon on mahdollista tutustua opastetulla käynnillä, sekä harrastajayhdistyksen ylläpitämä vuonna 1604 rakennettu mylly "Moulin de Librecy".
Ly Seppel

Ly Seppel (tyttö- ja kirjailijanimi; vuodesta 1975 lähtien virallinen nimi Ly Ehin; s. 30. huhtikuuta 1943 Haapsalu) on virolainen kääntäjä ja kirjailija. Hän opiskeli 1961–1967 Tarton yliopistossa virolaista filologiaa, 1965–1966 myös Azerbaidžanissa turkkilaisia kieliä. Vuosina 1971–1974 hän työskenteli Inturistissa tulkkina ja matkaoppaana. Hän on kääntänyt viroksi ennen kaikkea turkinkielistä kirjallisuutta, muun muassa Nâzım Hikmetin ja Yunus Emren runoja, sekä azerin-, turkmeenin- ja uzbekinkielistä kirjallisuutta. 
Seppel on lisäksi kääntänyt venäjän ja suomen kielistä (valikoima Eeva-Liisa Mannerin runoja "Hüüd tuulde").
Runoilija Andres Ehin oli Ly Seppelin aviomies.
Hattula Moholy-Nagy

Hattula Moholy-Nagy (s. 1933 Berliini, Saksa) on yhdysvaltalainen arkeologi, joka oli 1960-luvulla mukana Tikalin kaivauksilla ja on kirjoittanut niistä useita kirjoja. Hän on myös perustanut säätiön isänsä László Moholy-Nagyn perinnön suojelemiseksi ja ollut julkaisemassa tämän teosten catalogue raisonnéa.
Nuoruus.
Hattula Moholy-Nagy syntyi Berliinissä 1933. Hänen vanhempansa olivat László ja Sibyl Moholy-Nagy. László Moholy-Nagy oli jo tuolloin merkittävä Bauhausin valokuvaaja ja kuvanveistäjä, ja Sibylistä tuli myöhemmin huomattava arkkitehtuurin historioitsija. Hattula sai nimensä Hattulan kunnan mukaan, sillä László Moholy-Nagy halusi kunnioittaa sillä Hattulan Pyhän Ristin kirkkoa ja sen seinämaalauksia. Tämä oli vieraillut vuonna kesällä 1931 Aino ja Alvar Aallon luona Suomessa ja ihastunut keskiaikaiseen kirkkoon.
Moholy-Nagyt muuttivat 1935 Lontooseen, missä heidän toinen tyttärensä, Claudia syntyi. Perhe muutti Chicagoon 1937. László Moholy-Nagy kuoli 1946, ja Sibyl muutti tyttärineen ensin San Franciscoon ja sitten New Yorkiin.
Ura arkeologina.
Hattula Moholy-Nagy ei suuntautunut vanhempiensa tavoin taiteeseen, vaan hän kiinnostui arkeologiasta. Hän itse on epäillyt, että innostus syntyi Field-museossa. Moholy-Nagy pääsi opiskelemaan Michiganin yliopistoon, mutta vaihtoi pääaineekseen historian kyllästyttään arkeologian miesvaltaisuuteen. Hän suoritti 1955 historiasta alemman korkeakoulututkinnon, ja antropologiasta maisteriksi hän valmistui 1958 Chicagon yliopistosta.
Moholy-Nagy pystyi valmistumisensa jälkeen saamaan töitä arkeologina, ja ensimmäisen vuoden hän työskenteli Paquimén kaivausten kenttälagoratorion johtajana. Hän sai sen jälkeen paikan Pennsylvanian yliopiston museon Tikal-projektista. Moholy-Nagy työskenteli viitenä kaivauskautena 1960–1964 Tikalin maya-kohteessa. Hän oli jälleen vastuussa kenttälaboratoriosta, johon tuotiin kaikki kaivettu materiaali puhdistusta, korjausta, tutkimista, luettelointia ja valokuvausta varten. Moholy-Nagy on kirjoittanut Tikalin kaivauksista useita reportteja ja artikkeleita.
Moholy-Nagy meni vuonna 1965 naimisiin sveitsiläisen Hans-Ruedi Hugin kanssa. He olivat tavanneet Tikalissa ja muuttivat Zürichiin. He saivat kaksi lasta, ja Moholy-Nagy oli pääosin kotiäitinä. Hän opetti kuitenkin osa-aikaisesti arkeologiaa Zürichin yliopistossa. Moholy-Nagy ja Hug erosivat 1979.
Moholy-Nagy muutti eron jälkeen poikiensa kanssa Yhdysvaltoihin, jossa hän alkoi työstää väitöskirjaansa. Hän valmistui Michiganin yliopistosta 1994 antropologian tohtoriksi.
Isänsä työn hallinnoijana.
Moholy-Nagyn äiti ja sisar Claudia kuolivat molemmat vuonna 1971. Hattulasta tuli sen jälkeen isänsä jäämistön hallinnoija. Kokoelmaan kuului satoja maalauksia ja valokuvia sekä kirjeitä. Moholy-Nagy halusi oppia tarkemmin isänsä työstä ja tulla sen auktoriteetiksi.
Moholy-Nagy perusti 2003 poikiensa kanssa Moholy-Nagy-säätiön helpottaakseen tiedonvaihtoa eri tahojen välillä, sillä Moholy-Nagy saa jokapäiväisesti kyselyitä taidehistorioitsijoilta, kuraattoreilta, taidekauppiailta ja opiskelijoilta. Moholy-Nagy oli myös toimittamassa isänsä töiden teoksista julkaistua catalogue raisonnéa.
Jonna Kantola

Jonna Kantola on suomalainen laulaja ja juontaja. Hän teki levytyksiä vuosina 1999–2002. Hänen yksi tunnetuimpia kappaleita on vuonna 1999 levytetty "Kesä kiinnostaa", josta tehtiin myös musiikkivideo, jota esitettiin useaan otteeseen MTV3:n ohjelmistossa kesän 1999 aikana. Kantola osallistui myös kahdesti MTV3:n Syksyn sävel -kilpailuun: vuonna 1999 kappaleella "San Remo", ja vuonna 2001 kappaleella "Paina play". Hän juonsi Kari Salmelaisen kanssa viihdeohjelmaa "Napakymppi" vuosina 2001–2002. Kantola on myös vaikuttanut yhtyeessä Playa. Vuonna 2010 Kantola osallistui "X Factor" -ohjelman koelauluihin ystävänsä Jouni Valon kanssa, josta he selviytyivät jatkoon.
Finskilä

Finskilä on kylä Sauvon kunnassa Varsinais-Suomessa. Kylä sijaitsee noin kilometrin päässä kunnan keskuksesta.
Finskilän kylä rajautuu Vahtisten, Kavalon, Salmin, Kaukolan ja Kihtilän kyliin. Finskyläntie jakaa kylän kahtia. Kylässä sijaitsee muutamia tiloja. Alkuperäinen Finskilän tai Finskylän kantatila on aikoinaan omistanut koko kylän maat, mutta sille kuuluu nykyään enää muutaman hehtaarin kokoinen alue.
Historia.
Finskilän yksinäisrälssitilan omistajista on tietoa jo vuodelta 1398, jolloin tilan isäntänä oli aatelinen Stigulf Ragvaldsson. 1500-luvulta lähtien tila nautti säterioikeutta. Tämän oikeuden se menetti 1600-luvun lopulla ja säilyi Ruotsin vallan loppuun saakka tavallisena rälssitilana. Tuohon aikaan sen omisti Hildebrand-suku. Vuonna 1776 kylässä suoritettiin isojako. Tuolloin talon tontti sijaitsi samalla paikalla kuin nykyinen päärakennus.
Haarakallio

Haarakallio, ennen Haverkallio, on kylä Sauvon kunnassa Varsinais-Suomessa. Kylä sijaitsee pari kilometriä Sauvon kirkonkylän eteläpuolella.
Haarakallion kylä rajautuu idässä Kavilan kylään ja länsi- sekä eteläpuolella eri kylien peltoalueisiin. Kylän etelä- ja itäreuna ovat peltoa, ja keskiosa kylästä on metsää, jossa sijaitsee myös Haarakallio-niminen kallioalue.
Historia.
Kylä kuului niin sanottuihin suomalaisen oikeuden kyliin, eli se on perustettu viimeistään 1200-luvun alussa. Kylä kuului Timperlän jakokunnan tytärkyliin. Kyseinen jakokunta oli Sauvon vanhin, ja sen kylät olivat yhdessä Kirkonkylän kylien kanssa Sauvon vanhimpia. Arkeologisten löytöjen perusteella on päätelty, että kylässä olisi ollut asutusta jo rautakaudella. Viimeistään 1400-luvun alussa kylään on perustettu yksinäisrälssitila, mutta se peruutettiin vuonna 1405 Matts Ingemarssonilta kruunulle. Tila palautui kuitenkin pian rälssiksi ja nautti myöhemmin säterioikeuksia 1500-luvun lopulta 1640-luvulle asti, minkä jälkeen se jatkoi tavallisena rälssitilana. Tila säilyi allodiaali- eli ikuisena rälssinä peruuttamattomana yli reduktiokauden. Ruotsin ajan päättyessä sen omisti Carl Jacobsson.
Vuosina 1772–1773 kylässä suoritettiin isojako. Haarakallion yksinäistila sijaitsee edelleen samalla paikalla kuin isojaon aikana.
Kristillisen uskonnon opetus

Institutio Religionis Christianae () on Jean Calvinin vuonna 1536 ensipainoksena julkaistu evankelisten maanmiesten opettamiseen tarkoitettu katekismus. Teos on Ranskan kristikunnan ja kirjallisuuden merkkiteos. Ennen teosta ranskan kieltä ei ollut käytetty yhtä voimakkaasti ja selvästi kristinuskon kysymyksissä. Vuonna 1541 teoksesta ilmestyi laajennettu ranskankielinen laitos. Sen ilmestyminen laajensi uskonpuhdistuksen maallikkopohjaa aatelistossa ja porvaristossa.
Sisältö.
Teoksen alkusanat on omistettu Frans I:lle. Calvin painottaa kristillisen ruhtinaan velvollisuutta evankeliumia kohtaan. Hän puhuu vainottujen puolesta palavan kaunopuheisesti. Neljässä ensimmäisessä luvussa hän kuvaa Lutherin katekismusta: laki–usko–rukous–sakramentit; viidennessä hän polemisoi vääriä sakramentteja vastaan ja kuudennesssa hän esittää uskonpuhdistukselleen merkityksellisen määrittelyn hengellisen ja maallisen esivallan keskinäisistä suhteista.
Abram Chasins

Abram Chasins (17. elokuuta 1903 New York – 21. kesäkuuta 1987 New York) oli yhdysvaltalainen pianisti, säveltäjä, radioaseman johtaja ja musiikkikirjailija.
Chasins sai varhaisen koulutuksensa Ethical Culture Society -koulussa. Hän opiskeli Juilliard Schoolissa sävellystä Rubin Goldmarkin sekä pianonsoittoa Ernest Hutchesonin ja Bertha Tapperin johdolla. Sitten Chasins sai opetusta Josef Hofmannilta Curtis Institute of Musicissa. Hän oli myös Donald Toveyn opiskelijana musiikkianalyysissä Lontoossa vuonna 1931. Chasins aloitti vuonna 1926 Hofmannilta suosituksen saaneena opettamisen Curtis Institute of Musicissa. Hän työskenteli siellä pianonsoiton opettajana vuoteen 1935.
Chasins esiintyi konserttipianistina vuosina 1927–1947. Hän teki solistisen debyyttinsä vuonna 1929 Ossip Gabrilowitschin johtaman Philadelphian orkesterin kanssa oman ensimmäisen pianokonserttonsa kantaesityksessä. Vuonna 1933 Chasins palasi Philadelphian orkesterin solistiksi ja esitti toisen pianokonserttonsa kapellimestari Leopold Stokowskin johdolla. Kaikkiaan hän sävelsi yli sata teosta enimmäkseen pianolle. Vuodelta 1928 on hänen 24 preludin kokoelmansa, joka vakiintui opiskelijoiden laajamittaiseen käyttöön. Yksi Chasinsin tunnetuimmista teoksista on "Three Chinese Pieces" (1926).
Chasins esiintyi monien johtavien orkesterien kanssa eri puolilla maailmaa, kunnes siirtyi 1940-luvulla radiouralle. Hän oli aloittanut jo vuonna 1941 työskentelyn WQXR-FM-radioaseman palveluksessa. Vuonna 1946 hänet nimitettiin sen musiikilliseksi johtajaksi. Chasins koordinoi yhteistyössä julkisten koulujen kanssa opetuksellisia ohjelmia ja tuli palkituksi radiotyöstään Peabody-palkinnolla. Hän lähti radioaseman palveluksesta vuonna 1965, mutta pysyi aktiivisena kirjailijana ja säveltäjänä. Vuonna 1972 Chasins sai nimityksen Etelä-Kalifornian yliopiston residenssimuusikoksi. Hän avusti siellä opiskelijoita KUSC-radioaseman organisoinnissa ja oli tekemässä siitä kansallisesti tunnettua. Chasins istui lukuisten musiikkikilpailujen tuomaristojen jäsenenä.
Chasins oli vuodesta 1949 naimisissa opiskelijansa, pianisti Constance Keenen johdolla.
Vidkunn Hveding

Vidkunn Hveding (27. maaliskuuta 1921 Orkdal – 19. toukokuuta 2001 Tysfjord) oli norjalainen Høyren poliitikko ja rakennusinsinööri. Hän toimi Norjan öljy- ja energiaministerinä vuosina 1981–1983.
Jonathan Majors

Jonathan Michael Majors (s. 7. syyskuuta 1989 Lompoc, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen ensimmäinen merkittävä roolinsa oli indie-elokuvassa "The Last Black Man in San Francisco" (2019), mutta hän tuli vuonna 2020 tunnetuksi HBO:n televisiosarjasta "Lovecraft Country", josta hän sai parhaan miespääosan Primetime Emmy -ehdokkuuden.
Hän myös on näytellyt useita variantteja Victor Timelysta / Kang Valloittajasta Marvel Studiosin Disney+-sarjassa "Loki" (2021–2023) ja elokuvassa "" (2023). Hän myös näytellyt Nat Lovea elokuvassa "The Harder They Fall", Jesse L. Brownia sotaelokuvassa "Devotion" (2022), sekä Dame Andersonia urheiludraamaelokuvassa "Creed III" (2023).
Elämä.
Majors on suorittanut kandidaatintutkinnon ("Bachelor of Fine Arts") Pohjois-Carolinan yliopiston taidekoulussa ja maisterintutkinnon ("Master of Fine Arts") Yalen yliopiston draamakoulussa.
Maaliskuussa 2023 New Yorkin poliisi pidätti Majorsin hetkeksi epäiltynä naisen pahoinpitelystä. Majors kiisti syyllistyneensä rikokseen. Joulukuussa 2023, hänet todettiin syylliseksi, minkä johdosta Marvel Studios antoi hänelle potkut Kang Valloittajan roolista. Itse tuomio langetettiin helmikuussa 2024.
Maaliskuussa 2025 Jonathan Majors avioitui näyttelijä Meagan Goodin kanssa.
Kåre Kristiansen

Kåre Gullbrand Kristiansen (11. maaliskuuta 1920 Bergen – 3. joulukuuta 2005 Nesodden) oli norjalainen kristillisen kansanpuolueen poliitikko ja puolueensa puheenjohtaja 1975–1977 sekä 1979–1983. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1973–1977 ja 1981–1989 sekä toimi Norjan öljy- ja energiaministerinä 1983–1986. Vuosina 1953–1954 hän oli kristillisen kansallispuolueen nuorisojärjestön Kristelig Folkepartis Ungdomin puheenjohtaja.
Vuonna 1994 Kristiansen erosi Norjan Nobel-komiteasta vastalauseena sille, että yksi Nobelin rauhanpalkinnon kolmesta saajasta tuona vuonna oli Jasser Arafat.
Antti Viirimäki

Antti Jaakko Viirimäki (10. toukokuuta 1934 Ylistaro – 18. kesäkuuta 1999 Vantaa) oli suomalainen järjestöjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.
Viirimäen vanhemmat olivat maanviljelijä Jaakko Adiel Viirimäki ja emäntä Elisabet Nevala ja puoliso vuodesta 1962 Kaisa Kristiina Malila. Viirimäki tuli ylioppilaaksi Laihian yhteiskoulusta 1955 ja valmistui agronomiksi Helsingin yliopistosta 1961. Hän oli Helsingin yliopiston kotieläintieteen laitoksen assistentti ja koetoimintakarjanhoitaja 1958–1961, Suomen Karjanjalostusyhdistyksen piiriagronomi Lahdessa 1961–1963, Pohjois-Suomen keinosiemennysyhdistyksen toiminnanjohtaja Oulussa 1963–1975, Viskaalin tilanhoitaja Muhoksella 1963–1975, Oulun seudun eläinvakuutusyhdistyksen toimitusjohtaja 1971–1975, Suomen Kotieläinjalostusyhdistyksen toiminnanjohtaja Vantaalla 1975–1987, Nuorten keinosiemennyssonnien kasvatusaseman vastaava johtaja 1986–1987, Maunulan tilanhoitaja Urjalassa 1986–1987 ja Maatalouskeskusten Liiton, vuodesta 1992 Maaseutukeskusten Liitto, toiminnanjohtaja 1988–1997. Viirimäki oli myös 
"Nautakarja"- ja "Sika"-lehtien päätoimittaja 1975–1987 ja "Käytännön Maamies" -lehden hallituksen jäsen vuodesta 1988 ja hänellä oli lukuisia luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Maanviljelysneuvoksen arvonimen hän sai 1995.
Länsi-Teiskon työväentalo Männinkäinen

Länsi-Teiskon työväentalo Männinkäinen on entisen Kurun kunnan (vuodesta 2009 osa Ylöjärveä) Länsi-Teiskon kylässä sijaitseva entinen työväentalo.
Historiaa.
Länsi-Teiskon työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906. Talo valmistui vuonna 1915. Yhdistyksen jäsenmäärä oli perustamisvuonna 40, vuonna 1908 se oli 50, vuonna 1912 vain 15 ja vuonna 1916 talon valmistuttua 28. Oma talo siis ilmeisesti vilkastutti alkuinnostuksen jälkeen hiljentynyttä toimintaa. Talo saatiin sisällissodan jälkeisestä takavarikosta takaisin kesällä 1919. Toiminta vakiintui sodan jälkeen uudelleen, ja jäsenluku nousi 48:aan. Vuoteen 1923 mennessä se kuitenkin taas putosi 14:ään. Vuonna 2014 talo myytiin yksityisomistukseen.
Rakennus.
Talo on yksikerroksinen, hirsirunkoinen, vuoraamaton ja punaiseksi maalattu. Alkuperäinen kate oli päre, vuonna 1954 laitettiin peltikatto. Talon pinta-ala on 266 m², johon kuuluu juhlasali näyttämöineen, ravintola, keittiö ja eteinen.
Toimintaa työväentalolla.
Talolla järjestettiin muun muassa erilaisia kursseja ja iltamia sekä tansseja, joissa parhaimmillaan oli yli 300 kävijää. 1980-luvun alussa talo oli sekä Länsi-Teiskon työväenyhdistyksen omassa käytössä että vuokrattuna. Siellä järjestettiin tansseja ja juhlia sekä näytettiin elokuvia. Viimeiset juhannustanssit pidettiin vuonna 2014.
Ordonnances ecclesiastiques

Ordonnances ecclésiastiques on Jean Calvinin vuonna julkaisema kirkkojärjestyksen säännöstö, jonka Geneven kaupunginraati otti käyttöön 1541. Säännöstö pohjautui Martin Bucerin suunnitelmaan ja sisältä yhteiskunnallisten ja kirkollisten elimien koordinoinnin. Säännöstön tavoitteena oli Geneven tekeminen kristilliseksi kaupungiksi. Calvin erottaa toisistaan hengellisen ja maallisen regimentin.
Sisältö.
Säännöksessä kirkolliset, hallinnolliset ja poliittiset tehtävät kietoutuvat toisiinsa. Esimerkiksi julistetaan alkukirkon seurakuntajärjestys, joka on Kristuksen itsensä säätämä. Siinä on neljä virkaa: papit, opettaja, vanhimmat ja diakonit.
Papit ja opettajat.
Papit ja opettajat muodostavat ”kunnianarvoisen seuran” (), joka käytti hengellistä valtaa. Calvinin humanistis-evankelinen sivistysihanne sai ilmauksensa opettajissa, teologien, juristien ja humanistien muodostamassa yliopistokollegiossa. Pappien ja opettajien valitsemisen suorittivat käytännössä kaupungin viranomaiset.
Kirkkokuri.
”Vanhimmat” ovat kirkkojärjestyksen tyypillisin instituutio. Kaupunki jaettiin piireihin siveellisyyden valvomiseksi. Nämä siveyspoliisit naamioitiin kirkollisiksi virkamiehiksi Bucerin "Krichenpflegereiden" tapaan: virka perusteltiin Apostolien teoilla. Kahdentoista vanhimman valitsemisen suorittivat raadin kollegiot, jotka olivat täysin riippuvaisia maallisesta vallasta. He tapasivat papit viikoittain konsistoriossa ja päättivät kirkkokurista.
Köyhäinhoito.
Diakonit huolehtivat köyhäinhoidosta. Sitä varten oli olemassa elimiä. Niiden kohentaminen vastasi kehotusta, jonka Martti Luther oli esittänyt esivallalle "An den christlichen Adel"-kirjassaan, sekä Frans I:n ja reformistien toimesta taphatunutta sairaaloiden perustamista ja vanhojen parantamista.
Karjulan työväentalo

Karjulan työväentalo on entisessä Kurun kunnassa (vuodesta 2009 osa Ylöjärveä) sijaitseva entinen työväentalo.
Historiaa.
Karjulan työväenyhdistys perustettiin ilmeisesti vuonna 1903, alkuun nimellä Kurun työväenyhdistys. Yhdistys oli ensimmäinen työväenyhdistys Kurussa, ja siitä tuli myös suurin ja merkittävin. Vuoden 1905 suurlakon tienoilla yhdistyksen jäsenmäärä oli lähes 200; vuoden 1906 lopussa se oli 120. Suurin osa jäsenistä oli maa- ja tukkityöläisiä sekä torppareita. Vuonna 1907 valmistui Karjulan työväentalo.
Sisällissodan jälkeen talo oli takavarikossa, ja sinne sijoitettiin kulkutautisairaala. Toimintaa aloiteltiin uudelleen alkuvuodesta 1919, mutta talo vapautui vasta saman vuoden kesällä. Vuoden lopulla yhdistyksessä oli 128 jäsentä, mikä teki siitä Kurun työväenyhdistyksistä ylivoimaisesti suurimman. 
Sotien jälkeen yhdistyksellä oli edustajiensa kautta vahva vaikutus Kurun kunnalliselämään, ja sanottiinkin, että kuntaa hallittiin Karjulan työväentalosta käsin. Vuonna 1961 yhdistyksen sosialidemokraatit jäivät oppositioon, ja yhdistys päätti erota Sosialidemokraattisesta Puolueesta ja liittyä uuteen Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattiseen Liittoon. Kun TPSL palasi 1970-luvulla SDP:een, Karjulan työväenyhdistys ei seurannut mukana vaan jäi riippumattomaksi yhdistykseksi. Talo on sittemmin päätynyt yksityisomistukseen.
Toimintaa työväentalolla.
Yhdistyksen näytelmäseura esitti jo 1910-luvulla kokoillan näytelmiäkin, kuten Artturi Järviluoman "Pohjalaisia". Yhdistyksen 20-vuotisjuhlissa esitettiin "Tukkijoella". Talolla järjestettiin myös iltamia ja muita juhlia.
Arena Porte de la Chapelle

Arena Porte de la Chapelle (tunnetaan myös projektinimellään Paris Arena II ja kauppanimellääm Adidas Arena) on tuleva monikäyttöinen ja modulaarinen halli, joka sijaitsee Chapellen alueella Pariisissa (18. arrondissementti).
Halliin tulee 8 000 paikkaa urheilutapahtumiin ja 9 000 paikkaa konsertteihin ja esityksiin. Sen odotetaan valmistuvan kesällä 2023. Sen oli alun perin tarkoitus isännöidä vuoden 2024 kesäolympialaisten painitapahtumat ja miesten koripallon alkuturnaus sekä paralympialaisten pöytätennistapahtumia. Lopuksi siellä järjestetään sulkapallon ja rytmisen voimistelun olympiatapahtumat, joita seuraavat paralympialaisten sulkapallo ja voimanosto. Heti kun areena on rakennettu, siitä tulee Paris Basketballin ja PSG Handballin isojen pelien pelipaikka.
Mitsubishi B5M

Mitsubishi B5M ( laivaston tyypin 97 lentotukialusrynnäkkökone No. 2, liittoutuneiden koodinimi Mabel) oli keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien syöksypommittaja, jota valmisti Mitsubishi.
Tausta.
Vuonna 1932 keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimat julkisti 7-Shi-vaatimukset. Aichi, Mitsubishi ja Nakajima valmistivat vaatimusten mukaiset prototyypit, mutta yhdenkään ei katsottu olevan käyttökelpoisia. Laivasto julkaisi sen sijaan 9-Shi-vaatimukset, jolla haettiin korvaajaa laivaston tyypin 92 torpedokoneelle B3Y1. Vaatimusten mukainen kone suunniteltiin Yokosukan laivaston lentoteknisellä varikolla. Lentokone laitettiin tuotantoon laivaston tyypin 96 torpedokone B4Y1, joka oli kuitenkin ainoastaan väliaikainen ratkaisu suunniteltaessa vaatimukset täyttävää suunnitelmaa.
Vuonna 1935 laivasto julkaisi 10-Shi-vaatimukset, jotka määrittelivät yksimoottorisen ja yksitasoisen torpedokoneen. Vaatimuksina olivat:
Tuotanto.
Kone oli merkittävästi perinteisempi ratkaisuiltaan kuin kilpailun voittanut Nakajima B5N, joten koneella lentäneet laivaston lentäjät pitivät mallista enemmän. Lopulta kone laitettiin tuotantoon Mitsubishin tehtailla nimellä laivaston tyypin 97 lentotukialusrynnäkkökone No. 2. Tuotanto kuitenkin keskeytettiin 125 valmistuneen koneen jälkeen, kun Nakajiman lentokone osoittautui erittäin onnistuneeksi.
Käyttö.
Tyynenmeren sodan alussa koneita oli Kaakkois-Aasian maatukikohtiin sijoitetuissa yksiköissä, mistä ne siirrettiin pian toisarvoisiin tehtäviin.
Riuttasen työväentalo

Riuttasen työväentalo oli entisen Kurun kunnan (vuodesta 2009 osa Ylöjärveä) Riuttasen kylässä sijainnut työväentalo. 
Historiaa.
Riuttasen työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906. Heti ensimmäisenä toimintavuotena yhdistykseen liittyi 65 jäsentä. Vuonna 1910 yhdistys osti tontin, jolle valmistui työväentalo seuraavan vuoden lopulla. Sisällissodan jälkeen kesällä 1919 toiminta alkoi uudelleen ja vakiintui, ja jäseniä oli vuoden lopulla 32. Jo vuonna 1921 yhdistyksessä kuitenkin pohdittiin jopa toiminnan lopettamista jäsenten vähäisen määrän vuoksi. Vuonna 1973 Kaidankylän työväenyhdistyksen nimi vaihdettiin Kurun Sosialidemokraatit ry:ksi, ja Riuttasen työväenyhdistys liittyi siihen. Talo oli myyty polttopuiksi jo 1960-luvulla, kun yhdistyksen toiminta oli hiipunut. 
Toimintaa työväentalolla.
1910-luvulla esimerkiksi näytelmätoiminta oli suosittua. Yhdistyksen näytelmäryhmä esitti muun muassa näytelmät "Pastorin kansliassa", "Langaton telefooni", "Korpi nukkuu" ja "Umpisolmu". Pidettiin myös iltamia ja muita juhlia, kuten kesäjuhlia, joiden ohjelmaan kuului muun muassa urheilukilpailuja. Työväentalolla näytettiin myös elokuvia, ja yhdistyksellä oli urheilukenttä, jolla harrastettiin aktiivisesti yleisurheilua.
Parkkuun työväentalo

Parkkuun työväentalo oli entisen Kurun kunnan (vuodesta 2009 osa Ylöjärveä) Parkkuun kylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa.
Parkkuun työväenyhdistys perustettiin joulukuussa 1906. Vuonna 1908 yhdistyksellä oli 78 jäsentä. Vuosien 1910–1912 aikana jäsenluku kuitenkin väheni nopeasti vain kymmeneen. 1920-luvun alkupuolella jäsenmäärää saatiin taas nostettua parhaimmillaan 30:een. Parkkuun työväentalon vihkiäisiä vietettiin 30.9.1923. Talolla pidettiin muun muassa tanssi-iltamia.
Vuonna 1973 Kaidankylän työväenyhdistyksen nimi vaihdettiin Kurun Sosialidemokraatit ry:ksi, ja Parkkuun työväenyhdistys liittyi siihen. Talon kohtalosta ei ole tietoa.
Ecdeiocolea rigens

Ecdeiocolea rigens on Ecdeiocoleaceae-heimoon kuuluva yksisirkkainen kasvilaji. Se kuvattiin tieteelle vuonna 2011 ja on toinen sukunsa kahdesta lajista. "Ecdeiocolea rigens" eroaa suvun toisesta lajista ("Ecdeiocolea monostachya") muun muassa kasvutapansa sekä varren anatomian perusteella.
"Ecdeiocolea rigens" on juurakollinen ruohovartinen kasvi, joka voi muodostaa pari metriä halkaisijaltaan olevia kasvustoja. Lajin juuret ovat 15 cm pitkiä tai pidempiä ja halkaisijaltaan 0,4–0,6 cm. Juuret sitovat kasvualustana olevaa hiekkaa. Tyvitupet ovat yleensä ruskeita ja yläpäätään kohti vaalenevia. Varret voivat kasvaa 1,8 metriä korkeiksi ja kunkin varren päässä on yksi tukilehdellinen tähkäkukinto. Tähkän kukintoperä on enintään 15 cm pitkä ja halkaisijaltaan 0,8–1,3 mm. Kukinnon tukilehti on noin 3 cm pitkä. Varsinainen tähkä on 2–4,5 cm pitkä ja halkaisijaltaan 0,7–1,2 cm ja sen rangassa on pitkiä, vaaleita karvoja. Tähkässä on hede- ja emikukkia alueittain eri kohdissa tähkää. Tähkään kehittyvien kukkien määrä vaihtelee olosuhteiden mukaan, ja hyvissä olosuhteissa tähkään voi kehittyä 30–45 kukkaa, kun taas kuivissa olosuhteissa vähemmän tai ei ollenkaan. Kukat sijaitsevat yksittäin hyvin lyhyiden kukkaperien päissä ja niissä kussakin on kuusi noin 6 mm pitkää kehälehteä. Hedekukkien heteet ovat noin 3 mm pitkiä ja emikukkien emien vartalot ovat kaksihaaraisia. Hedelmänä on 4–5 mm pitkä ja halkaisijaltaan 3 mm oleva pähkylä, jossa verhiö on jäljellä. Siemenet ovat vaaleita ja hienouurteisia.
"Ecdeiocolea rigens" kasvaa luonnossa vähäsateisilla hiekkatasangoilla ja pensastomailla läntisessä Australiassa. Laji kasvaa usein sekaisin saman suvun toisen lajin, "Ecdeiocolea monostachya", kanssa.
Rikoksia ja rikkomuksia

Rikoksia ja rikkomuksia ("Crimes and Misdemeanors") on Woody Allenin draamakomedia vuodelta 1989. Elokuvaa pidetään yhtenä Allenin parhaista, ja hän sai muun muassa Oscar-ehdokkuudet sen käsikirjoituksesta ja ohjauksesta. Oscar-ehdokkaana miessivuosastaan oli rakastajattarensa palkkamurhan tilaavaa silmälääkäriä esittävä Martin Landau. Murhan kohdetta näyttelee Anjelica Huston, ja muissa pääosissa ovat muun muassa Alan Alda, Mia Farrow ja Woody Allen itse.
Juoni.
Menestyvä juutalainen silmälääkäri (Landau) alkaa hermostua pitkäaikaiseen rakastajattareensa, lentoemäntä Doloresiin (Huston), joka yrittää ottaa yhteyttä hänen vaimoonsa rikkoakseen hänen avioliittonsa ja saadakseen hänet lopultakin itselleen. Mies tulee suostuneeksi palkkaamaan murhaajan hoitamaan Doloresin pois päiviltä. Heikosti menestyvä dokumentaristi Cliff (Allen), naimisissa hänkin, kuvaa elokuvaa narsistisesta mediajulkkiksesta Lesteristä (Alda) ja ihastuu tuottajaansa (Farrow), joka ihastuukin Cliffin inhoamaan Lesteriin. Vähitellen rinnakkaiset juonet alkavat lähentyä. Tarinan moraaliongelmat ulottuvat uskottomuudesta kuolemansyntiin.
Vastaanotto.
Elokuvaa pidetään yleisesti yhtenä Woody Allenin parhaista muun muassa "Annie Hallin" ja "Manhattanin" ohella, Kolmen Oscar- ja kuuden Bafta-palkintoehdokkuuden lisäksi elokuva oli ehdolla parhaan draamaelokuvan Golden Globe -palkintoon.
Mikael Fränti kirjoitti "Helsingin Sanomissa" elokuvan sisältävän hyviä ja yleispäteviä huomioita ihmisen aatteista, teoista ja valinnoista: ”Dostojevskimainen syyllisyys jätetään [silmälääkäri] Judahin ratkaisun kautta ikään kuin koko modernin länsimaisen ihmisen omalletunnolle. Siksi Woody Allenin mestariteos ei tukehdu omaan juutalaiseen mikrokosmokseensa.” Kati Sinisalo kirjoitti "Video-oppaassa" vuonna 1994 elokuvan olevan rakenteeltaan keinotekoinen mutta silti toimiva ja vakuuttava, koska ”pessimismiä pehmentää huumori, komediaa syventää syyllisyystematiikka”. Laajasta ja nimekkäästä näyttelijäjoukosta hän kehui etenkin Alan Aldaa epämiellyttävän tyypin roolissa ja antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Suomen ilmastolaki

Ilmastolaki (, ) on laki, joka säätää tavoitteet ja puitteet Suomen ilmastopolitiikan suunnittelulle ja sen toteutumisen seurannalle. Se on uudistettu versio Suomen edellisestä ilmastolaista vuodelta 2015. Lain uudistaminen oli osa pääministeri Sanna Marinin hallituksen hallitusohjelmaa, jonka yhtenä tavoitteena on, että Suomi on hiilineutraali vuoteen 2035 mennessä. Ilmastolaki on osa Suomen kansallista ilmastopolitiikkaa. 
Ilmastolakiin on muun muassa lisätty uudet päästövähennystavoitteet vuosille 2030 ja 2040. Laki laajeni myös koskemaan maankäyttösektoria.
Suomen ilmastolaissa säädetään myös neljästä valtakunnallisesta ilmastopolitiikan suunnitelmasta. Näissä määritellyillä toimilla on tarkoitus vähentää Suomen kasvihuonekaasupäästöjä ja sopetua ilmastonmuutokseen. Laki velvoittaa ministeriöitä valmistelemaan eri ilmastopolitiikan suunnitelmat. Laissa säädellyt suunnitelmat ovat:
Härkönen (Virrat)

Härkönen on Virtain kylä, joka sijaitsee noin 8 kilometriä keskustaajamasta Kuruun päin kantatie 65 varrella. Kylä rajoittuu useampaan järveen, jonka vuoksi kylän alueella on paljon kesämökkejä.
Härköskylän matkailukohteita ovat Kirsti Koron taidegalleria sekä Matias-kappeli. Pirkan Taival -patikointireitti kulkee kylän alueella. Kylässä toimii vuonna 1985 perustettu Härkösen Kyläyhdistys ry.
Haavisto (Sauvo)

Haavisto on kylä Sauvon kunnassa Varsinais-Suomessa. Kylä sijaitsee noin kolme kilometrin päässä Sauvon kirkonkylästä.
Haaviston kylä rajautuu Hallelan, Liivalan ja Vähäkylän kyliin.
Historia.
Kylä kuului niin sanottuihin suomalaisen oikeuden kyliin, eli se on perustettu viimeistään 1200-luvun alussa. Kylä kuului Timperlän jakokunnan tytärkyliin. Kyseinen jakokunta oli Sauvon vanhin, ja sen kylät olivat yhdessä Kirkonkylän kylien kanssa Sauvon vanhimpia. Erik Fleming sai vuonna 1541 haltuunsa Haaviston yksinäistilan vaihtamalla sen Perniön Helgån kruununtilaan. 1500-luvun lopulla ja 1600-luvun alussa tila oli pitkään Vähäkylän alaisena autiopyölinä. Ruotsin ajan päättyessä vuonna 1809 tila kuului Hildebrand-suvun omistuksiin vanhana rälssinä.
Vuosina 1772–1773 kylässä suoritettiin isojako. Tuolloin kantatila sijaitsi nykyisen päärakennuksen läheisyydessä vanhan kylänraitin varrella.
Nirvanpirtti

Nirvanpirtti oli Tampereen Koivistonkylän kaupunginosassa sijainnut työväentalo. 
Historiaa.
Nirvanpirtin rakensi vuonna 1950 Nirvanlinna Oy. Talo rakennettiin talkoilla. Nirvanlinna Oy:n suurimpia osakkeenomistajia olivat Suomi–Neuvostoliitto-Seuran Koivistonkylän osasto (25 %) ja Suomen Kommunistisen Puolueen Koivistonkylän osasto (20 %). Lisäksi omistajina oli 20 muuta järjestöä ja yli 120 yksityishenkilöä, joista useimmat omistivat yhden osakkeen. Vuonna 1986 yhtiö myi tontin vuokraoikeuksineen, ja toiminta talolla loppui. Paikalle rakennettiin asuintaloja vuonna 1990.
Rakennus.
Talon suunnitteli Erkki Mäkelä vuonna 1946. Se oli yksikerroksinen, ja sen pinta-ala oli 186 m². Talo rakennettiin laudoista, katto oli huopaa. Sisäkatto ja sisäseinät vuorattiin pahvilla. Talossa oli juhlasali, keittiö, eteinen ja huoneen ja keittiön asunto. Siinä ei ollut vesijohtoa, viemäriä tai wc:tä, ja se oli jo 1980-luvun alussa huonokuntoinen. 
Toimintaa työväentalolla.
Talolla järjestettiin kokouksia, nuorisotoimintaa ja juhlia, ja sitä myös vuokrattiin ulkopuolisille.
Hallavaara

Hallavaara () on kylä Sauvon kunnassa Varsinais-Suomessa. Kylä sijaitsee Sauvon koillisosassa.
Hallavaaran kylä rajautuu Tanskalaan ja Kelturiin kyliin kuuluviin, kyläalueiden ulkopuolella oleviin pelto- ja metsäalueisiin sekä etelän puolella Tuomaalan kylään. Kylän pohjoisosa on metsäistä ja mäkistä maastoa. Kylän pellot sijaitsevat sen etelä- ja länsipuolella. Asutus sijoittuu Vanhan Karunantien varrelle.
Historia.
Kylä, tuolloin nimeltään Hännikböle, mainitaan ensi kerran vuonna 1329, jolloin Turun piispa Pentti Gregoriuksenpoika sai sen vaihdossa haltuunsa. 1500-luvulla kylä koostui kolmesta rälssitilasta. Näistä yksi hävisi 1500-luvun loppuun mennessä. 1600-luvulla kylässä oli kaksi tilaa: Storgård eli Isotalo sekä Lillgård eli Vähätalo. Storgård kuului Kuitian kartanon vanhaan rälssiin ja säilyi rälssinä yli reduktiokauden. Ruotsin ajan lopussa se kuului Fock-suvulle. Lillgård oli myöskin vanha rälssitila, joka siirtyi kruunulle neljänneksenperuutuksessa 1650-luvulla. Jakolaitoksen myötä tila määrättiin Timbölen ja Kirkonkylän Rökmansin rusthollien augmentiksi. Lillgård toimi kruununtilana Ruotsin vallan ajan loppuun saakka.
Isotalon tila lakkasi olemasta 1940-luvulla, kun se jaettiin pika-asutuksessa Kotivuoren, Koivurinteen ja Ylituvan tiloiksi. Näistä Kotivuoren tilan alueelle on jäänyt entisiä Isotalon rakennuksia.
Kitty

Kitty on naisen etunimi. Se on alun perin englantilainen lempinimi, joka pohjautuu Katherineen, Catherineen ja muihin Katariina-nimen vastineisiin. Suomenruotsalaiset ovat käyttäneet Kittyä Kerstinin kutsumamuotona.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Kitty on huhtikuuhun 2024 mennessä ollut Suomessa virallisena etunimenä noin 200–210 naisella.
Nimipäivä.
Vuosina 1986–1992 Kittyllä oli Ruotsin almanakassa nimipäivä 23. marraskuuta.
Lamminpään osuuskuntatalo

Lamminpään osuuskuntatalo on Tampereen Lamminpään kaupunginosassa sijaitseva työväentalo.
Historiaa.
Talohankkeen Lamminpäässä aloitti Voimistelu- ja urheiluseura Lamminpään Korpi 1930-luvulla. Seura piti vuosikymmenen puolivälissä arpajaiset, jotka tuottivat 53 000 markkaa, mutta tonttia toimitaloa varten ei kuitenkaan löytynyt. Lopulta tontti saatiin ostettua, mutta pian kaupan jälkeen Lamminpää liitettiin Tampereeseen ja tontille asetettiin rakennuskielto. Tontti saatiin vaihdettua toiseen, mutta talvisota katkaisi jälleen suunnitelmat. Välirauhan aikaan vuonna 1941 taloasiaa pyrittiin edistämään edelleen. Korpi katsoi, ettei enää pystynyt viemään asiaa eteenpäin yksin, joten perustettiin Osuuskunta Lamminpää. Jatkosota katkaisi hankkeen jälleen, mutta vuonna 1945 työ jatkui. Osuuskuntaan liittyi muun muassa omakotiyhdistys, vasta laillistettuja kansandemokraattisia yhdistyksiä sekä yksityishenkilöitä. Osuuskunta osti metsää rakennuspuita varten, ja Voimistelu- ja urheiluseura Korpi myi aiemmin hankkimansa tontin osuuskunnalle. Talo rakennettiin talkoilla, ja talkootunteja kertyi yhteensä tuhansia. Koska rakennusaineista oli pulaa, ihmiset toivat myös kodeistaan mitä irti saivat: esimerkiksi nauloja, saranoita ja putkia. Avajaisia vietettiin loppuvuodesta 1947.
Toimintaa työväentalolla.
Talolla on järjestetty muun muassa tanssia, laulua, kokouksia, keskusteluja, vaalitilaisuuksia, voimistelua, näytelmiä ynnä muuta. 2010-luvulla siellä ovat toimineet muun muassa Lamminpään Korpi, Suomi-Venäjä-seura, Länsi-Tampereen vasemmisto, Lamminpää-Tohlopin omakotiyhdistys ja Tohlopin kalastus- ja suojeluyhdistys eli ToKaSu. Talo on myös häitä ja muita juhlia viettävien suosiossa. Myös bingoa ja elokuvanäytöksiä on ollut.
Rakennus.
Talon pinta-ala on 260 m², mihin kuuluu sali näyttämöineen, ravintola, keittiö, eteinen, kokoustila ja wc-tilat. Sitä on peruskorjattu vuosina 1984, 1995, 2006 ja 2020. Talo on rankorakenteinen, pystylaudoitettu ja keltaiseksi maalattu.
Puskakollektiivi

Puskakollektiivi on vuonna 2017 Jyväskylässä kahdeksan naisen perustama teatteriseurue. Seurueen muodostavat Satu Hokka, Maija Lehtoranta, Petra Luukkainen, Wilma Mäkinen, Milka Piipponen, Sina Rosti, Katariina Sarja ja Mette Seppälä. Teatteri rekisteröitiin yhdistykseksi vuonna 2018 nimellä Teatteriseurue Puskakollektiivi ry. Teatteri tuottaa esityksiä käsikirjoitetusta teatterista aina erilaisiin performansseihin. Seurueen jäsenet toimivat käsikirjoittajina, ohjaajina, tuottajina, näyttelijöinä sekä ääni- ja valosuunnittelijoina. Seurueen tekemistä leimaa pitkälti DIY-periaate. Puskakollektiivin teokset ovat helposti liikuteltavia ja seurue on vienyt näytelmiään esimerkiksi Helsinkiin, Tampereelle ja Ouluun. Kotipaikkakunnallaan Jyväskylässä Puskakollektiivilla ei ole pysyvää teatteritilaa, mutta se toimii erityisesti Baari Vakiopaineessa.
Seurueen jäsenet päätoimittivat vuosina 2020 ja 2021 monitaidefestivaali Jyväskylän Kesän radio-ohjelmiston. Puskakollektiivi voitti vuoden 2019 Työväen näyttämöpäivien yleisöäänestyksen toisen sijan.
2-heptanoni

2-heptanoni (C7H14O) eli metyyliamyyliketoni tai metyylipentyyliketoni on ketoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää hajusteissa, liuottimena ja muiden yhdisteiden valmistukseen. 
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa 2-heptanoni on väritöntä nestettä, jolla on hedelmäinen tuoksu. Yhdiste liukenee vain hieman veteen ja paremmin muun muassa etanoliin tai dietyylieetteriin. 2-heptanonia esiintyy luonnossa muun muassa kanelipuissa ja mausteneilikassa, ja sitä muodostuu myös roqueforttyyppisiin juustoihin.
2-heptanonia valmistetaan asetonin ja butyyrialdehydin välisellä aldolikondensaatiolla ja vedyttämällä muodostunut tuote. Toinen tapa on 2-heptanolin hapetus.
2-heptanonia käytetään hartsien, kumien ja lakkojen liuottimena. Yhdistettä käytetään myös hajusteissa ja muiden yhdisteiden valmistukseen.
AdAstra-teatteri

AdAstra-teatteri (AdAstra ry) on vuonna 1986 Jyväskylässä perustettu harrastajateatteri. AdAstran kotipaikkana toimii jyväskyläläinen Baari Vakiopaine. Teatterin taiteellinen linja on kokeileva ja se on saanut kiitosta näyttelijäntyöstä ja näytelmäteksteistä. Suurin osa teatterille ohjaavista on ammattiohjaajia.
AdAstra-teatteri vieraili vuonna 2021 Monacossa maailman harrastajateatterifestivaali Mondial du Théâtre -teatterikatselmuksessa Suomen edustajana näytelmällään Mental Expo. Vuonna 2022 teatteri voitti Työväennäyttämöpäivien yleisöäänestyksen ensimmäisen sijan näytelmällään Pasi was here. 
Vuodesta 2018 teatterin puheenjohtajana on toiminut tuottaja-näyttelijä Mette Seppälä.
Lady Dimitrescu

Alcina Dimitrescu ( , "Oruchīna Domitoresuku" ), joka tunnetaan paremmin nimellä Lady Dimitrescu, on kuvitteellinen hahmo vuoden 2021 selviytymiskauhupelissä "Resident Evil Village" Hän on yksi pelin vaarallisimmista antagonisteista. Hän on jättimäinen aatelisnainen, jolla on vampyyrin kaltaisia piirteitä. Hän asuu kolmen tyttärensä kanssa Dimitrescun linnassa.
Videopelin julkaisun jälkeen Lady Dimitrescusta tuli yhä suositumpi kansainvälisesti, ja hänestä on tullut fanien töiden kuten, fanitaiteen, cosplayn, meemien ja erotiikan aihe.
Miljoona vuotta eKr.

Miljoona vuotta eKr. () on vuonna 1966 ensi-iltansa saanut esihistorialliselle ajalle sijoittuva fantasiaelokuva, jonka on käsikirjoittanut Michael Carreras ja ohjannut Don Chaffey. Elokuvan pääosissa ovat Raquel Welch ja John Richardson. 
Elokuvan stop motion -animaatioista vastasi Ray Harryhausen. Elokuva oli Hammer Filmsin kalleimpia tuotoksia hinnalla.
Elokuvassa ei ole juurikaan dialogia vaan puheenvuorot koostuvat murahduksista ja keksityistä sanoista. Elokuvassa ei myöskään ole sen markkinoinnin mukaista seksuaalista puolta.
Tarina.
Tumak riitaantuu isänsä, heimopäällikkö Akhoban kanssa. Suuttunut Akhoba karkottaa poikansa. Tumak liittyy meren rannalla asuvaan heimoon, mutta hänet karkotetaan sieltäkin. Yksi heimon naisista, Loana, seuraa Tumakia. He kohtaavat vaelluksellaan esihistoriallisia hirviöitä ja luonnonmullistuksia. Tulivuorenpurkaus surmaa myöhemmin Akhoban. Sen jälkeen Tumakin ja Loanan heimot yhdistyvät uudeksi heimoksi, jonka päälliköksi Tumak valitaan.
Tantaliitti

Tantaliitti ((Fe,Mn)(Ta,Nb)2O6) on kolumbiitin ohella toinen niistä kahdesta päämineraalista, joista voidaan erottaa tantaalia ja niobiumia. Tantaalia ja niobiumia voi erottaa mineraalista joko vetyfluoridilla tai vetyfluoridin ja rikkihapon seoksella.
Tantaliittimalmeja löytyy luonnosta ainakin Australiasta, Kanadasta sekä eri puolilta Afrikkaa, muun muassa Nigeriasta, Kongon demokraattisesta tasavallasta ja sen naapurimaista sekä eteläisestä Afrikasta. Australiassa lähellä Perthin kaupunkia sijaitsee yksi maailman suurimmista tantaliittiesiintymistä.
Luettelo Cthulhu-taruston olennoista

Tämä on luettelo suurista muinaisista ja muista Cthulhu-taruston kuvitteellisista olennoista.
Sukupuu.
Clark Ashton Smithille lähettämässään kirjeessä Lovecraft esitti humoristisen sukupuun, jonka mukaan sekä Smith että Lovecraft polveutuivat suurista muinaisista.
Sm7

Sm7 on VR:n lähiliikennekäyttöön tilaama uusi sähkömoottorijuna.&lt;ref name="tr 4/22"&gt;&lt;/ref&gt;
VR teki sveitsiläisen Stadlerin kanssa hankintasopimuksen 20 lähijunayksikön toimittamisesta 29. marraskuuta 2022. Sopimukseen sisältyy optio tilata 50 junayksikköä lisää. Kalustohankinnan arvo ilman optioita on noin 250 miljoonaa euroa. Junien kokoonpano tehdään Stadlerin tehtaalla Puolassa. Ensimmäinen Sm7-yksikkö saapui Suomeen toukokuussa 2025, ja niiden kaupallisen liikennöinnin on tarkoitus alkaa keväällä 2026.
Ominaisuudet.
Sm7-junat perustuvat Stadlerin Flirt-juniin ja uudempaan keulamalliin. Junayksikkö koostuu neljästä vaunusta, joissa on yhteensä tilaa 796 matkustajalle. Istumapaikkoja on 356.
Lisäksi polkupyöräpaikkojen määrää voidaan lisätä kesäksi.
Junissa on pöydillä varustettuja istuimia, jotta työskentely kannettavalla tietokoneella on helpompaa. Lisäksi junissa on langaton verkkoyhteys ja latauspistokkeet kaikille istuimille. Sisustusta voidaan muokata tarpeen mukaan.
Sm7-lähijunat ovat 50 prosenttia VR:n nykyistä lähijunakantaa energiatehokkaampia.
Liikennöinti.
Uudet junat otetaan käyttöön reittiliikenteessä keväästä 2026 alkaen. Ne liikennöivät linjoilla D, R, T, Z ja M. Linjoilla käytetään nykyisin vuosina 1999–2005 käyttöön otettua Sm4-kalustoa, joista suurin osa siirtyy muille reiteille VR:n vanhemman Sm2-lähijunakaluston tilalle.
Koro (Virrat)

Koro on Virtain kylä, joka sijaitsee keskustasta 12 kilometriä länteen kantatie 65:n varrella. Asukkaita on noin 70 sekä runsaasti loma-asutusta. Kylä on saanut nimensä sen halki virtaavasta Koron joesta. Joki saa alkunsa Vaskuunjärvestä ja laskee Vaskiveden Koron selkään.
Pirkan Taival -retkeilyreitistö kulkee kylän kautta. Isonkivenlaavulta avautuu maisema Näsijärvelle. Kylä on Runoilijan reitin varrella, jossa risteilee myös Tarjanne-laiva.
Historia.
Koron kylässä on ollut asutusta 1500-luvulta alkaen. Virtain kaupunki suunniteltiin perustettavaksi vuonna 1859 nykyisen Koronkylän keskustan alueelle. Carl Axel Setterbergin piirtämän Koron kaupungin asemakaavan mukaan mm. kaupungin kirkko olisi rakennettu nykyisen Koron venesataman rantaan siellä nyt olevan nuotiomajan "Patalan majan" paikalle.
Kylän palvelut ovat olleet runsaimmillaan 1900-luvulla, kun kylässä oli useita kauppoja, posti, pankki ja koulu, jossa oli parhaimmillaan yli 100 oppilasta. Tähän vaikutti vuonna 1915 Koron joen suuhun valmistunut Huvilan saha. Parhaimpina aikoina saha toimi kahdessa vuorossa ja antoi toimeentulon suurelle joukolle kyläläisiä. Saha lopetti toimintansa vuonna 1960.
Jääkiekko talviuniversiadeissa 1970

Vuoden 1970 talviuniversiadien jääkiekkoturnaus pelattiin Tampereella 2.–9. huhtikuuta 1970. Paikkana oli Tampereen jäähalli. Turnaukseen osallistui viisi joukkuetta eli Japani, Neuvostoliitto, Suomi, Sveitsi ja Tšekkoslovakia.
Lähteet.
- Kilpailuista venäjänkielisellä sivustolla
Mona Røkke

Mona Røkke (3. maaliskuuta 1940 Drammen – 13. heinäkuuta 2013 Tønsberg) oli norjalainen juristi ja Høyren poliitikko. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1977–1989 ja toimi Norjan oikeusministerinä 1981–1985. Vuosina 1989–2010 hän oli Vestfoldin maaherra.
Astrid Gjertsen

Astrid Gjertsen (14. syyskuuta 1928 Horsens, Tanska – 17. kesäkuuta 2020 Bærum) oli norjalainen Høyren poliitikko. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1973–1989 sekä toimi Norjan kuluttaja- ja hallintoministerinä 1981–1986. Vuosina 1978–1982 hän oli Høyren 2. varapuheenjohtaja.
Gjertsen oli kotoisin Tanskasta ja muutti Norjaan mentyään naimisiin norjalaisen miehen kanssa. Vuonna 1986 Gjertsen joutui eroamaan ministerinvirastaan huijattuaan taksilaskuissa. Hänet tuomittiin petoksesta ehdolliseen vankeuteen.
Joose Kääriäinen

Joose Petteri Kääriäinen (s. 1994) on suomalainen näyttelijä ja käsikirjoittaja, joka on tullut tunnetuksi vuonna 2009 perustetun Justimusfilms-ryhmän jäsenenä.
Ohtola (Virrat)

Ohtola on Virtain kylä, joka sijaitsee Toisveden rannalla keskustasta 13 kilometriä pohjoiseen Ähtäriin suuntaan kantatie 68:n varrella.
Ohtolassa toimii myös kyläyhdistyksen roolissa vuonna 2002 perustettu Päremylly-yhdistys, joka ylläpitää perinteitä päreiden teossa. Keväisten päreentekotalkoiden yhteydessä järjestetään yleisötilaisuuksia. Myllyn alue toimii myös kyläläisten tapaamispaikkana.
Historia.
Ohtolan pysyvä asutus alkoi torppariluettelon mukaan vuonna 1684, jolloin Martti Yrjönpoika isännöi Ohtolan taloa, josta ympärille syntynyt kylä sai nimensä. Virtain ja samalla Ohtolan väkiluvun kasvu alkoi 1860-luvun puolivälistä ja jatkui voimakkaana 1950-luvulle asti, jolloin kylässä asui 272 vakinaista asukasta.
Ohtolan kylän alueelle venäläinen sotaväki rakensi vuonna 1916 Väliveden ranta-alueelle vallihaudat poteroineen. Linnoitustöihin osallistui kylän väkeä. Vallihauta-alue on edelleen hyvin nähtävissä ja kuuluu Museoviraston kartoittamiin kohteisiin.
Hauralan vuoren tieleikkauksessa on talvi- ja jatkosodan muistomerkki, jonka tielle näkyvä osa on vuoren seinämään sijoitettu teksti Yrjö Jylhän runosta Kaivo: "Veljet, vesitilkka tuokaa". Muistomerkin sijoittaminen Ohtolaan perustuu siihen, että Kaivo-runon tarina kertoo Taipaleen taistelujen yhdestä tapahtumasta. Ohtolan seudulta kotoisin ollut nuorukainen menehtyi vihollisen luotiin yrittäessään saada janoonsa vettä taistelun keskellä olleesta kaivosta.