Hermaan Paimen

Hermaan Paimen (joskus vain "Paimen"; , ) on toisen vuosisadan alkupuolelta peräisin oleva kristillinen kirjoitus, joka on laitettu Hermaan nimiin. Se on uskonnollinen apokalypsi ja allegoria, joka koostuu näyistä, käskyistä ja vertauksista. Monet kristityt pitävät "Paimenta" hyvin arvokkaana ja eräät varhaiset kirkkoisät lukivat sen "Uuden testamentin" kirjojen kaanoniin. Kirjalla ei kuitenkaan koskaan ole ollut virallista asemaa kaanonissa. Nykyisin "Paimen" luetaan apostolisten isien kirjoituksiin ja "Uuden testamentin" apokryfisiin kirjoituksiin.
Historia.
"Paimen" kirjoitettiin alun perin Roomassa kreikan kielellä. Siitä tehtiin latinankielinen käännös hyvin pian. Jotkut tutkijat ovat katsoneet tyylin perusteella, että käännöksen olisi tehnyt alkuperäinen kirjoittaja, mutta jotkut tutkijat kiistävät tämän. Vain latinankielinen versio on säilynyt nykyaikaan kokonaisuudessaan, kun taas kreikankielisestä tekstistä on kadonnut noin viidesosa.
"Paimenella" oli suuri vaikutus toisen ja kolmannen vuosisadan kristillisyydessä. Irenaeus ja Tertullianus lukivat sen pyhien kirjoitusten joukkoon. Se oli mukana "Uudessa testamentissa" myös vuonna 1859 löytyneessä "Codex Sinaiticuksessa", jonka kautta kirjoituksen kreikankielinen teksti tunnetaan. Se sisältyi myös "Codex Claromontanuksen" stikometriseen luetteloon "Apostolien tekojen" ja "Paavalin tekojen" välissä. Kirjoituksesta on säilynyt useita käsikirjoituskatkelmia, sekä käännöksiä latinaksi, etiopiaksi, koptiksi ja persiaksi.
Kirjoittaja ja ajoitus.
"Paimenen" kirjoituspaikka ja -aika voidaan päätellä sen kielestä ja teologiasta. Viittaus paavi Klemens I:een antaa olettaa, että se on kirjoitettu vuosien 88 ja 97 välillä ainakin ensimmäisen kahden näyn osalta. Suurin osa tutkijoista katsoo kuitenkin, että kirjoitus on kirjoitettu lopulliseen muotoonsa toisen vuosisadan ensimmäisellä puoliskolla, perustuen tekstikritiikkiin, kirjoituksen teologiaan sekä siihen, että kirjoittaja on mitä ilmeisimmin tuntenut "Johanneksen ilmestyksen" ja muita Johanneksen nimiin laitettuja kirjoituksia.
Kolme antiikin aikaista todistusta, joista yksi esittää olevansa kirjoittajan omalta ajalta, sanovat Hermaan olleen paavi Pius I:n veli. Pius I:n toimi paavina aikaisintaan vuosina 140–155. Todistukset ovat:
"Paimenen" varhaisen ajoituksen tueksi on esitetty, että Hermas saattoi olla Piuksen vanhempi veli ja että Pius oli todennäköisesti jo vanha mies vuonna 140. Näin on mahdollista, että Hermas on voinut olla yli 30-vuotias kun Klemens kuoli ja hän sai ensimmäisen ja toisen näkynsä.
Teoksen paikka kristillisessä kirjallisuudessa.
"Muratorin kaanonin" mukaan "Paimenta" ei tullut lukea julkisesti kirkossa, koska apostolien ja apostolisten kirjoitusten lukumäärä oli jo täynnä, eikä Hermasta luettu apostoliksi. Varhaiskristillisyyttä myös jakoivat useat oppiriidat. Yksi niistä liittyi montanolaisuuteen, joka perustui toistuviin ekstaattisiin helluntaimaisiin kokemuksiin ja ilmestyksiin, joita "Paimeneen" kirjatut näyt ovat saattaneet inspiroida. Tämä voi olla yksi syy siihen, miksi "Paimenen" kaltaista kirjallisuutta ei haluttu rohkaista enempää.
Tertullianuksen ja Klemens Aleksandrialaisen huomautukset viittaavat myös siihen, etteivät kaikki suhtautuneet "Paimeneen" myönteisesti ja että kirjan asemasta on kiistelty. Tertullianus antaa ymmärtää, että paavi Calixtus I oli lainannut kirjaa autoritatiivisena, mutta ei selvästikään yhtenä Raamatun kirjoista, koska hän vastaa: ”Hyväksyisin argumenttisi, jos Paimenen kirjoitus olisi ansainnut tulla luetuksi jumalallisiin kirjoituksiin, ja jos jokainen kirkolliskokous, jopa omien kirkkojesi, ei olisi lukenut sitä apokryfiseksi ja vääräksi”. Hän sanoo myös, että "Barnabaan kirje" on ”paremmin vastaanotettu kirkoissa kuin apokryfinen Paimen”. Klemens Aleksandrialainen puolestaan lainaa kirjoitusta usein ja se vaikuttaa olevan hänen mielestään paitsi suureksi hyödyksi myös jumalallisesti inspiroitu. Hän kuitenkin toistuvasti pyytelee anteeksi sitä lainatessaan sillä perusteella että ”monet ihmiset hyljeksivät sitä”.
Cyprianus ei viittaa teokseen, mikä saattaa tarkoittaa, että kirjoitus oli poistunut käytöstä Afrikassa kolmannen vuosisadan alkupuolelle tultaessa. Jonkin verran myöhemmin Pseudo-Cyprianus kuitenkin lainaa "Paimenta" kirjoituksessa "Adversus aleatores" sanoen sen olevan ”"scriptura divina"”, ”jumalallisia kirjoituksia”. Hieronymuksen päivinä kirjoitus oli latinankielisessä maailmassa lähes tuntematon. Erityisesti se poistui kuitenkin käytöstä kreikankielisessä maailmassa, ja tämän vuoksi "Paimenesta" tunnetaan vain muutamia kreikankielisiä käsikirjoituksia. Lännessä se kuitenkin säilyi ja sitä kopioitiin edelleen läpi keskiajan.
Sisältö.
"Paimen" koostuu 114 luvusta. Se alkaa viidellä Hermaalle, entiselle orjalle, annetulla näyllä (luvut 1–25). Näitä seuraa kaksitoista käskyä (26–49) ja kymmenen vertausta (50–114). Teoksen keskeisiä teemoja ovat katumus ja syntien anteeksisaaminen sekä kehotukset hyveelliseen elämään ja itsehillintään. Kirjoittajalla vaikuttaa olevan vilpitön hätä sekä omasta sielustaan että koko seurakunnan tilasta kirjoitusaikaan. Lukuun ottamatta muutamia ankaria aiheita "Paimen" on kuitenkin kirjoitettu hyvin optimistiseen ja toiveikkaaseen sävyyn, kuten suurin osa varhaiskristillisistä kirjoituksista.
Yhteenveto.
Teoksen sisältö luvuittain on:
Näyt
Käskyt
Vertaukset
Tiivistelmä.
Kirja alkaa yhtäkkiä ensimmäisessä persoonassa: ”Minut oli kasvatettu orjaksi, ja kasvattajani myi minut eräälle Rhodalle Roomaan. Vuosia myöhemmin kohtasin Rhodan uudelleen ja aloin rakastaa häntä kuin omaa sisarta”. Matkallaan Cumaeen Hermas sai näyn Rhodasta, joka oli oletetusti kuollut. Rhoda kertoi hänelle olevansa ikään kuin hänen syyttäjänsä taivaassa, koska naimisissa oleva Hermas oli ajatellut hänestä siveettömästi kerran, vaikkakin vain lyhyen aikaa. Hermaan tuli rukoilla anteeksiantamusta itselleen ja perhekunnalleen. Häntä lohduttaa näky Kirkosta iäkkään naisen hahmossa, heikkona ja avuttomana uskollisten synneistä. Kirkko kehottaa häntä katumaan ja korjaamaan lastensa synnit. Myöhemmin hän näkee naisen nuortuneen katumuksen kautta, mutta olevan silti ryppyinen ja valkeahiuksinen; seuraavan kerran hän näkee tämän melko nuorena mutta edelleen valkeahiuksisena; ja lopulta ihanana kuin morsian.
Tämä allegorinen kieli jatkuu koko teoksen läpi. Toisessa näyssä nainen antaa Hermaalle kirjan, jonka hän jälkeenpäin ottaa takaisin lisätäkseen siihen jotakin. Kirja sisältää kehotuksen parannuksen tekemiseen, ja Hermaan tulee jäljentää se. Kolmannessa näyssä suuri joukko väkeä rakentaa tornia, joka merkitsee näyssä Kirkkoa. Kirkon rakentamiseen käytetään erilaisia kiviä, osa kivistä hylätään ja heitetään pois, osa hyväksytään käytettäväksi kirkon rakentamiseen. Neljäs näky vertautuu "Johanneksen ilmestykseen". Siinä on peto tulevan vainon merkkinä, ja morsiameksi kaunistettu neito, joka kuvaa Kirkkoa. Viidennessä näyssä Hermaalle ilmestyy Paimen, joka on kääntymyksen enkeli ja jolta koko kirja on saanut nimensä. Näky esitetään tapahtuvaksi kaksikymmentä päivää neljännen näyn jälkeen. Enkeli sanoo antavansa Hermaalle joukon käskyjä ja vertauksia.
Enkeli antaa Hermaalle joukon ohjeita ("mandata", "entolai"), jotka esittävät kristillisen etiikan kehittymisen mielenkiintoisesti. Käskyt koskevat muun muassa uskoa, vilpittömyyttä, viattomuutta, rakkautta, puhtautta, kärsivällisyyttä ja vanhurskautta. Eräs käskyistä määrää aviomiehen ottamaan haureutta tehneen vaimon takaisin, jos tämä katuu. Yhdestoista käsky käsittelee vääriä profeettoja, jotka haluavat ottaa seurakunnissa ensimmäisen paikan seurakunnanvanhimpien joukossa. Jotkut ovat nähneet tässä viittauksen Markioniin, joka tuli Roomaan noin vuonna 140 ja halusi päästä pappien joukkoon, mahdollisesti jopa Rooman piispaksi.
Käskyjen jälkeen seuraa kymmenen vertausta ("parabolai"), jotka on nekin esitetty näyn muodossa ja jotka enkeli selittää. Näistä pisin, yhdeksäs, esittää kolmannen näyn torninrakennuksen yksityiskohtaisemmin ja selitettynä. Torni on Kirkko ja sen rakentamiseen käytetyt kivet ovat uskolliset. Kolmannessa näyssä oli kuitenkin näyttänyt siltä, että vain pyhät ovat osa Kirkkoa; yhdeksännessä vertauksessa käy sen sijaan selvästi ilmi, että kaikki kastetut ovat mukana, vaikka heidät voidaankin heittää ulos törkeiden syntien vuoksi ja ottaa takaisin vain katumuksen jälkeen.
Huomioita.
"Paimenen" suomentanut Heikki Koskenniemi arvioi, että kirjoitus on uskonopilliselta kannalta sekava ja myös poikkeaa joissakin olennaisissa kohdissa terveestä kristillisestä opista. Se on kuitenkin arvokas, koska se tarjoaa omanlaisensa ainutlaatuisen näkymän varhaiseen kristilliseen kirkkoon.
Kirjoitus tekee useita epäsuoria lainauksia "Vanhasta testamentista". Henry Barclay Sweten mukaan Hermas ei koskaan lainaa "Septuagintaa", mutta käyttää Theodotionin tekemää "Danielin kirjan" käännöstä. Kirjoittaja on ollut tietoinen yhdestä tai useammasta synoptisesta evankeliumista, ja koska hän hyödyntää myös "Johanneksen evankeliumia", hän todennäköisesti tunsi kaikki neljä. Hän vaikuttaa hyödyntävän myös "Efesolaiskirjettä" ja muita "Uuden testamentin" kirjeitä, mukaan lukien mahdollisesti "Ensimmäinen Pietarin kirje" ja "Heprealaiskirje". Eniten kirjoittaja hyödyntää kuitenkin "Jaakobin kirjettä" ja "Johanneksen ilmestystä".