tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Klaus-Peter Nabein

Klaus-Peter Nabein (10. toukokuuta 1960 – 12. lokakuuta 2009) oli saksalainen keskimatkojen juoksija.
Nabein aloitti uransa estejuoksijana, mutta vaihtoi pian lajikseen 800 metrin juoksun, ja voitti tällä matkalla alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden vuonna 1979. Sisäratojen EM-kilpailuissa hän voitti hopeaa 800 metrillä Milanossa 1982 ja pronssia 1 500 metrillä Liévinissä 1987.
Myöhemmin urallaan Nabein siirtyi pidemmille juoksumatkoille, juosten muun muassa maratonia.
Hän kuoli lokakuussa 2009 syöpään 49-vuotiaana.
Teflon Don (albumi)

Teflon Don on rap-artisti Rick Rossin 20. heinäkuuta 2010 julkaistu neljäs studioalbumi.
Taustatietoa.
Albumilta on julkaistu neljä singleä. Ensimmäinen single "Super High" julkaistiin toukokuussa 2010. Singlellä vieraili Ne-Yo. Toinen single "B.M.F. (Blowin’ Money Fast)" julkaistiin kesäkuussa 2010. Tällä singlellä vieraili Styles P. Kanye West vieraili albumin kolmannella, "Live Fast, Die Young", singlellä, joka julkaistiin heinäkuussa 2010. Albumin neljäs ja viimeinen single, "Aston Martin Music", julkaistiin 5. lokakuuta 2010. Tällä vierailivat Drake ja Chrisette Michele.
Albumin nimi on saanut vaikutteita John Gotti -nimisestä mafiososta, jota toisinaan kutsuttiin nimellä "Teflon Don".
Jääpallon Ruotsin cup

Jääpallon Ruotsin cup () on vuosittain järjestettävä, kaikille Ruotsin jääpalloliiton jäsenseuroille avoin jääpallokilpailu Ruotsissa. Se järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 2005. Ruotsin cup sisältää karsintaturnaukset ja lopputurnauksen, jotka pelataan ennen sarjakauden alkua.
Historia.
Ruotsin jääpalloliitto järjesti jääpallon Ruotsin cupin ensimmäisen kerran syksyllä 2005. Vuonna 2006 kilpailussa otettiin käyttöön karsinnat, jotka pelattiin kalenterivuoden alussa. Lopputurnaus pelattiin edelleen lokakuussa ennen sarjakauden alkamista. Vuoden 2010 Ruotsin cupiin karsinnat siirrettiin pelattaviksi syksyllä ennen lopputurnausta.
Misery Business

Misery Business on Paramoren ensimmäinen julkaistu single heidän toiselta albumiltaan "Riot!". ”Misery Business” -musiikkivideo on Paramoren kolmas video, jonka on ohjannut Shane Drake. Video oli ehdolla vuoden 2007 Kerrang! Awards -palkintogaalassa parhaan videon kategoriassa, mutta palkinnon voitti Fall Out Boyn kappaleen ”This Ain’t a Scene, It’s an Arms Race” musiikkivideo.
Single ja video on esiintynyt peleissä "Saints Row 2", "NHL 08" ja "Guitar Hero World Tour".
Listasijoitukset.
Kesäkuussa 2007 ”Misery Business” oli "Billboard Hot 100" -listalla 99. sijalla. Seuraavalla viikolla kappale nousi 13 paikkaa 86:nneksi. Syyskuussa single oli noussut sijalle 34, missä se pysytteli tammikuuhun 2008. Tämän jälkeen single nousi edelleen ja nappasi 31. sijan. Kappale nousi tämänkin jälkeen vielä sijalle 26, mistä se ei sitten enää noussut. "Hot Modern Rock Tracks" -listalla se nappasi 3. sijan, kun taas "iTunes chart" -listalla se sijoittui 7. sijalle. 17. syyskuuta 2008 single myi platinaa Yhdysvalloissa myyden yli miljoona kopiota.
Single sijoittui 17. sijalle Britannian singlelistalla. Se on myös Paramoren ensimmäinen single, joka on päässyt listoille Britanniassa.
”Misery Business” sijoittui Hollannin Top 40 -listalla sijalle 28 ja Suomessa sijalle 23. Saksan Top 40 -listalla se sijoittui sijalle 12.
Vuonna 2007 aikakauslehti Alternative Press nimesi singlen musiikkivideon ”vuoden videoksi”.
Musiikkivideo.
Musiikkivideo kuvattiin Reseda High Schoolissa Los Angelesissa 21. joulukuuta 2006. Musiikkivideolla esiintyy koulua sekä yhtyeen soittoa. Musiikkivideon on ohjannut Shane Drake, joka on ohjannut myös Paramoren edelliset videot ”Pressure” ja ”Emergency”. Näyttelijä Amy Paffrath esiintyy kiusaajan roolissa.
Video alkaa yhtyeen soitolla huoneessa, jonka seinät ovat täynnä ”RIOT!”-tekstejä (viitaten albumin nimeen). Kuva siirtyy high schooliin, missä runsaasti meikannut tyttö sinisessä asussa tekee erilaisia kiusantekoja koulutovereilleen. Välillä kuvataan yhtyeen soittoa. Lopulta näytetään, kuinka yhtye astuu ulos luokkahuoneesta ja näkee tytön käytävällä. Hayley Williams ottaa tytön rintaliiveihin piilotetut täytteet ja heittää ne menemään. Tämän jälkeen hän ottaa vessapaperia ja pyyhkii tytön meikit pois, vaikka osa niistä leviääkin tytön naamalle. Videon lopussa yhtye kävelee pois käytävää pitkin, Zac Farro kääntyy ympäri ja nauraa.
Graffiti (albumi)

Graffiti on R&amp;B-artisti Chris Brownin kolmas studioalbumi. Albumi julkaistiin Yhdysvalloissa 8. joulukuuta 2009.
Taustaa.
Albumi myi ensimmäisellä viikollaan 102,489 kappaletta ja se sijoittui Billboard 200 -listan sijalle 7. Nyt albumia on myyty 341 000 kappaletta. Albumin ensimmäinen single "I Can Transform Ya" julkaistiin 29. syyskuuta 2009. Singlellä vierailivat Lil Wayne ja Swizz Beatz. Swizz Beatz vastasi myös singlen tuotannosta. Single sijoittui sijalle 20 Yhdysvaltain Billboard Hot 100 -listalla. Albumin toinen single on "Crawl", joka sijoittui samalla listalla sijalle 53. Se julkaistiin 24. marraskuuta 2009.
Linja 2 (Pariisin metro)

Paris Métro Ligne 2 on yksi Pariisin metron 16 linjasta Pariisissa, Ranskassa. Se johtaa Pariisin itäosassa sijaitsevasta Place de la Nationilta kaupungin pohjoisosien kautta Place Charles de Gaullelle (Riemukaarelle) ja edelleen Porte Dauphinelle, Bois de Boulognen laidalle. Linja valmistui joulukuussa 1900. Linja on Pariisin metron seitsemänneksi käytetyin n. 96 miljoonalla matkustajallaan vuonna 2008. Linjan pituus on 12,3 km ja siinä on 25 asemaa. Keskimääräinen aseman väli on 513 m. Linjan kalustona on 5 yksikköä MF 67- ja MF 2000-vaunuja. Linjan tunnusväri on sininen. 
Suurimman osan reitistään, Place de la Nationilta Place Charles de Gaullelle saakka, linja noudattelee Pariisin keskimmäistä bulevardikehää. Useimmista muista linjoista poiketen se kulkee huomattavan osan matkastaan maan päällä, katujen yläpuolella olevia siltamaisia rakennelmia pitkin, kuten myös linja 6, joka sekin kulkee samojen aukioiden väliä Pariisin eteläosien kautta bulevardeja myötäillen.
Linja 2 kulkee muun muassa seuraavien turistinähtävyyksien kautta: Riemukaari, Pigalle ja Moulin Rouge, Sacré-Coeur, Père-Lachaise ja Place de la Nation.
Dan Pippin

Daniel Luther ”Dan” Pippin (20. lokakuuta 1926 St. Louis, Missouri – 1. huhtikuuta 1965 Missouri) oli yhdysvaltalainen koripalloilija ja olympiavoittaja.
Pippin toimi Yhdysvaltain joukkueen kapteenina sen voittaessa kultaa Helsingin kesäolympialaisissa 1952. Pippin pelasi kaikissa joukkueensa kahdeksassa ottelussa tehden yhteensä 54 pistettä. Pippin teki itsemurhan 38-vuotiaana.
Punapäätikka

Punapäätikka ("Melanerpes erythrocephalus") on pohjoisamerikkalainen harvinaistuva tikka.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on noin 21–25 cm ja paino noin 70 g. Sen pää, niska ja kurkku ovat punaiset, pyrstö, käsisulat, yläselkä ja siiven peitinhöyhenet mustat, sekä alaselkä, yläperä, kyynärsulat ja vatsapuoli valkoiset. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori lintu käenpiikamaisen harmaanruskean kirjava, ja saa punaisen huppunsa vasta syntymäänsä seuraavana keväänä. Vanhimmat yksilöt ovat eläneet 12-vuotiaiksi.
Esiintyminen.
Punapäätikan esiintymisalue on Kalliovuorten länsipuolinen osa Pohjois-Amerikkaa, pohjoisessa Kanadan Manitobaan ja etelässä Teksasiin ja Floridaan saakka. Maailman populaation koko ei ole arvioitu, mutta sen elinympäristön ala noin 4,68 miljoonaa neliökilometriä. Pohjoisimmat populaatiot ovat muuttolintuja. Lajin kanta on taantunut 1900-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Vuodesta 1966 vuoteen 2017 vuosittainen vähennys on ollut keskimäärin 0,78 % vuosittain. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto pitää punapäätikkaa silti elinvoimaisena, koska yksilömäärä on edelleen suuri eikä kannan taantuminen ole ollut erityisen suurta.
Eniten kanta on pienentynyt Floridassa ja toisaalla Suurten järvien alueella. Taantuman syitä ovat metsien avohakkuut, lahojen puiden määrän väheneminen talousmetsissä, asutuksen ja maanviljelyn laajentuminen sekä törmäykset liikkuviin ajoneuvoihin. Kottaraisten tuonti Pohjois-Amerikkaan vaikutti lajin kantaa pienentävästi, koska kottaraiset valtasivat tikkojen pesäkoloja. Linnaeus kuvaili lajin holotyypin Etelä-Carolinasta.
Elinympäristö.
Punapäätikat elävät valoisissa, avoimissa metsissä, vanhoissa puistoissa, puutarhoissa, jokivarsien metsiköissä ja harvapuustoisilla avomailla.
Lisääntyminen.
Pesintäkausi on huhti-heinäkuussa ja laji saattaa pesiä kahdesti kesän aikana. Pari kovertaa itse pesän tavallisesti lahoon puuhun, joskus rakennukseen tai postilaatikkoon. Koiras tekee pääosan kolon kovertamisesta. Punapäätikat valtaavt usein jonkun toisen tikkalajin pesän, etenkin tarharaitatikan ("M. carolinus"). Naaras munii kolmesta kymmeneen munaa, keskimäärin viisi. Haudonta kestää 12–14 päivää, molemmat puolisot hautovat, koiras pääasiassa öisin. Poikaset syntyvät sokeina ja alastomina, ja niiden silmät aukeavat vasta 12–13 päivän iässä. Ne jättävät pesän 24–31 päivää vanhoina ja jäävät joiksikin viikoiksi pesän lähettyville, kunnes emot ajavat ne pois. Laji on sukukypsä yksivuotiaana.
Ravinto.
Punapäätikka on kaikkiruokainen. Ruokavalio koostuu hyönteisistä, hämähäkeistä, madoista, pähkinöistä, siemenistä, marjoista, hedelmistä ja joskus pikkunisäkkäistä. Se voi syödä myös koloissa pesivien pienten varpuslintujen munia ja poikasia. Se ruokailee tavallisesti maassa, mistä johtuvat lukuisat törmäykset maantieajoneuvoihin. Muista tikoista poiketen se sieppaa myös lentäviä hyönteisiä.
Palkkasoturien sota

Palkkasoturien sota oli vuosina 240–238 eaa. käyty sota Karthagon ja sitä vastaan kapinoivien libyalaiskaupunkien ja ensimmäisessä puunilaissodassa taistelleen palkka-armeijan välillä.
Tapahtumat.
Karthago oli köyhtynyt ensimmäisen puunilaissodan sotakorvausten vuoksi, eikä siksi kyennyt maksamaan suuren palkka-armeijansa palkkaa. Palkka-armeija nousi kapinaan muutamien Karthagosta irti pyrkivien libyalaiskaupunkien tuella sen jälkeen, kun se oli viety Afrikkaan, ja valtasi Tunisin sekä Sardinian ja Korsikan saaret. Palkkakiistasta nousi täysimittainen kapina, johon liittyi myös numidialaisia. Mieliala myös foinikialaisten liittolaisten keskuudessa oli uhkaava.
Kolme vuotta kestäneiden taisteluiden jälkeen karthagolaiset komentajat Hanno Suuri ja Hamilkar Barka lopulta löivät kapinalliset, jotka kärsivät suuret tappiot. Vangeiksi jääneitä kapinallisia heitettiin norsujen tallattaviksi ja heidän johtajansa ristiinnaulittiin. Lopullinen ratkaisu tapahtui, kun Hamilkarin johtamat ratsumiehet ahdistivat 40 000 miehen suuruisen kapinallisjoukon vuorten väliseen laaksoon ja sulkivat poispääsytien. Epätoivoisten kapinallisten yrittäessä viimein murtautua ulos umpikujasta, Hamilkar antoi elefanttiensa hyökätä ja tallata heidät kaikki maahan.
Vallattujen saarten kapinalliset kääntyivät kuitenkin Rooman suojelukseen. Rooma, joka oli ensimmäisen puunilaissodan rauhasta välittämättä vallannut Karthagon kapinallisia vastaan käymän sodan aikana ensin Sardinian ja sen jälkeen myös Korsikan, vaati Karthagoa luopumaan saarista ja maksamaan lisää korvauksia. Entiset omistajat vaativat ensin Roomaa luovuttamaan saaret takaisin, mutta Rooman uhatessa uudella sodalla oli Karthagon pakko taipua. Sardinian ja Korsikan menetyksen lisäksi Karthagon oli pakko maksaa Roomalla 1200 talenttia vahingonkorvauksena sotavarusteluista, joihin roomalaiset olivat ryhtyneet. Roomalaiset miehittivät saarista vain rannikkoalueet.
Seuraukset.
Karthago menetti Roomalle Sardinian ja Korsikan tärkeät kauppa-asemat. Koska Rooma oli aiemmin onnistunut valtaamaan Karthagolta Sisilian, se sai Sardinian ja Korsikan valtaamisen jälkeen Tyrrhenanmeren hallintaansa. Rooman ja Karthagon konflikti jatkui toisessa puunilaissodassa.
Lauantai-illasta sunnuntaiaamuun

Lauantai-illasta sunnuntaiaamuun ("Saturday Night and Sunday Morning") on Alan Sillitoen esikoisromaani vuodelta 1958. Se ilmestyi suomeksi 1962 Erkki Haglundin suomentamana. 
Teos palkittiin Author's Clubin esikoisromaanipalkinnolla. Teos kuvaa nottinghamilaista miehistä työväenluokan elämää hyvin elävästi. Karel Reisz ohjasi sen pohjalta elokuvan "Lauantai-illasta sunnuntaiaamuun" (1960), johon Sillitoe teki käsikirjoituksen. 
Teos jakautuu kahteen osaan, joista ensimmäinen, laajempi, käsittelee lauantai-iltaa, toinen sunnuntaiaamua. Tarina alkaa paikallisen työväenkerhon illanistujaisista, jonne päähenkilö Arthur menee työkaverinsa vaimon kanssa.
Norjan ympäristöpolitiikka

 Norjan ympäristöpolitiikkaan liittyvät paikalliset ja maailmanlaajuiset ympäristökysymykset ja kansainväliset, valtiolliset ja kunnalliset sopimukset ja ohjauskeinot, keskustelu, tutkimus ja rahoitus. Ympäristöpolitiikkaan vaikuttavat puolueet, rahoittajat, asukkaat, yhteisöt, yhdistykset, kansalaisliikkeet ja lehdistö. Ympäristöpolitiikka vaikuttaa lajien monimuotoisuuteen ja kansanterveyteen. 
Ympäristö.
Norja on vuonojen, vuorten, vesiputousten, saarten, meren ja jäätiköiden maa. Norjalaiset ovat kuuluisia tutkimusmatkailijoita, merenkävijöitä ja naparetkeilijöitä. Golf-virta vaikuttaa ratkaisevasti Norjan ilmastoon. 
Historia.
Norja ympäristöpolitiikan vaikuttajiin sisältyy Arne Næss ja Erik Dammann.
Norjan pääministerin Gro Harlem Brundtland ansiosta syntyi Brundtlandin raportti "Yhteinen tulevaisuutemme" (Our Common Future) vuonna 1987, joka määritteli kestävän kehityksen.
Nobelin rauhanpalkinto.
Norja jakaa vuosittain kansainvälisen Nobelin rauhanpalkinnon. Palkinnon myöntämisessä on huomioitu myös kansainvälisiä ympäristöpoliittisia vaikuttajia, esimerkiksi Mahatma Gandhi, Wangari Maathai, Al Gore ja IPCC.
UNEP.
UNEP toimii myös Norjassa.
Valaat.
Norja on pyytänyt valaita tieteellisiin tarkoituksiin. Kansainvälinen valaanpyyntikomissio (IWC: 1946) on laatinut kansainvälisen valaanpyyntisopimuksen (IWCR).
Metsäpolitiikka.
Norja on tukenut taloudellisesti Brasilian sademetsien säilymistä.
Ilmastopolitiikka.
Norjan ympäristö- ja kehitysyhteistyöministeri on Erik Solheim. Norjan hallitus kuvaa tavoitteekseen aiempaa kunnianhimoisempi kansainvälinen ilmastosopimus vuonna 2009. Norjan mielestä keskeistä neuvotteluissa on päästökauppa, metsäkadon vähentäminen, merenkulun ja lentoliikenteen päästöt (kasvaneet 50 % vuodesta 1997), hiilidioksidin talteenotto (Norja käyttää talteenottoa parantaakseen öljyntuotantoa) ja napa-alueiden ilmasto (Norja sijaitsee napa-alueen laidalla).
Kanadan vihreän puolueen johtajan Elisabeth Mayn ja Sierra Clubin johtokuntajäsenen Zoé Caron mukaan hiilidioksidin talteenottoa käytetään öljytuotannon tehostamiseksi, mikä aiheuttaa lopulta suuremman hiilipäästön. Lisäksi hiilensidonta ei ole varmaa, vaan sidottu hiilidioksidi saattaa vuotaa varastosta. Hiilensidonta voi ylläpitää fossiilisen energian käyttöä kestävien energiaratkaisujen käyttöönoton sijaan.
Kansainvälinen yhteistyö.
Norjan ympäristöministeriöllä on kahdenkeskiset ympäristösopimukset Indonesian, Etelä-Afrikan ja Kiinan ympäristöministeriön kanssa.
Ympäristöjupakat.
Telemarkin öljyonnettomuus 2009.
Kiinalaisalus Full City ajoi myrskyssä kuuden metrin aalloissa karille Telemarkissa Langesundissa noin 125 kilometriä Oslosta lähes rannassa 30. heinäkuussa 2009. Tuulet kuljettivat öljyä 200 kilometrin matkan lounaaseen. Öljypuomeja oli kymmenen kilometriä. 5. elokuuta oli kerätty 200 tonnia öljyä merestä. Laivan omisti hongkongilainen yritys Casco. Norjan öljytuloja hallinnoiva valtiollinen eläkerahasto oli sijoittanut 400 miljoonaa kruunua Casco-yhtiöön.
Ateistien syrjintä

Ateistien syrjintä koskee ateistien tai uskonnottomien syrjintää historiallisesti ja nykyisin.
Islamilainen maailma.
Humanists Internationalin vuonna 2013 julkaiseman raportin mukaan ainakin kolmessatoista maassa (Afganistan, Arabiemiirikunnat, Iran, Malesia, Mauritania, Malediivit, Nigeria, Pakistan, Qatar, Saudi-Arabia, Somalia, Sudan, Yemen) ateismista voidaan tuomita kuolemaan, jonka lisäksi monessa muussa maassa (kuten Egyptissä, Indonesiassa ja Kuwaitissa) on käytössä mahdollinen vankeusrangaistus.
Kirkon ja valtion ero.
Kirkon ja valtion eron kannattajien mukaan valtion tulee olla uskontoihin nähden puolueeton. Valtio ja uskonto on erotettu tarkkaan toisistaan muun muassa Yhdysvalloissa ja Ranskassa.
Euroopan neuvosto antoi parlamentaarisessa yleiskokouksessaan 2007 suosituksen ”Valtio, uskonto, sekularismi, ihmisoikeudet” (suositus nro 1804). Suosituksessa Euroopan neuvosto toteaa kirkon ja valtion eron olevan Euroopan yhteisiä arvoja (artikla 4). Suosituksen pohjatekstissä ennen kokousta suositeltiin Euroopan valtioille kirkon ja valtion erottamista toisistaan. Pohjateksti muuttui Suomen aloitteesta.
Author’s Clubin esikoisromaanipalkinto

Author's Clubin esikoisromaanipalkinto ("Author's Club First Novel Award") on vuosittain myönnettävä palkinto brittiläiselle kirjailijalle Britanniassa julkaistusta esikoisteoksesta, joka on ilmestynyt palkinnon myöntämisvuotta edeltävänä vuonna. Palkinnon suuruus on 1 000 puntaa.
Palkitut.
Palkinto on myönnetty seuraaville:
"Lista on puutteellinen"
Henrik Hellén

Johan Henrik Hellén (20. joulukuuta 1939 Dragsfjärd – 27. lokakuuta 2002 Bromma) oli suomalainen korkeushyppääjä.
Henrik Hellén sijoittui Belgradin EM-kilpailuissa 1962 korkeushypyssä 11:nneksi. Tokion 1964 olympialaisissa hän karsiutui loppukilpailusta. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa hän saavutti pronssia vuonna 1963. Hän edusti Suomea 22 maaottelussa.
Hellén voitti Kalevan kisoissa kultaa vuosina 1961, 1962, 1963 ja 1964 sekä saavutti pronssia vuonna 1960. Hän paransi Suomen ennätystä kahdesti: vuonna 1963 tulokseen 211 cm ja seuraavana vuonna tulokseen 212 cm. Hän edusti seuratasolla Taalintehtaan Jäntevää, IFK Helsingforsia, Turun Urheiluliittoa ja Esbo Idrottsföreningiä. Hän tuli tunnetuksi kilpailusuoritusta edeltävästä ”keinutuolikeskittymisestään”.
Pekka Juutilainen

Pekka Kalervo Juutilainen (s. 3. joulukuuta 1940 Helsinki) on entinen suomalainen juoksija, jonka päämatkat olivat 400 metriä ja 800 metriä.
Juutilainen karsiutui Tokion 1964 olympialaisissa 800 metrin juoksun välierissä. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa hän saavutti pronssia 800 metrillä vuonna 1963.
"Parta-Pekka" Juutilainen voitti Suomen mestaruuden 800 metrillä vuonna 1964, 4 × 400 metrin viestijuoksussa vuosina 1964–1967 sekä 4 × 800 metrin viestijuoksussa vuosina 1964–1966 ja 1968. Hän saavutti SM-hopeaa 800 metrillä vuonna 1962 ja 400 metrillä vuonna 1965 sekä SM-pronssia 800 metrillä vuosina 1963 ja 1965. Hän edusti seuratasolla Helsingin Kisa-Veikkoja, jossa hän kuului valmentaja Rolf Haikkolan johtamaan "Raaka-Rollen koplaan". Hän käytti 800 metrillä usein erikoista taktiikkaa juoksemalla ensimmäisen kierroksen lähes täysillä. Hän on pituudeltaan 190-senttinen. Espoossa asuva Juutilainen on komentajakapteeni Martti Juutilaisen poika ja graafinen suunnittelija Joonas Juutilaisen isä.
La La Land (Demi Lovaton kappale)

”La La Land” on yhdysvaltalaisen poplaulaja Demi Lovaton esikoisalbumilta "Don't Forget" julkaistu singlekappale, joka julkaistiin 6. joulukuuta 2008. Lovaton ja Jonas Brothersin kirjoittaman kappaleen teemana ovat julkisuuden henkilöihin kohdistuvat paineet ja pyrkimys pysyä niistä huolimatta omana itsenään.
Musiikkivideo.
Kappaleesta tehtiin myös musiikkivideo, jonka tarkoituksena oli markkinoida Lovaton tähdittämää "Sonny With a Chance" -televisiosarjaa. The Malloysin ohjaama video sai ensiesityksensä Disney Channelillä 19. joulukuuta 2008.
Musiikkivideo alkaa kuvitteellisesta talk show -ohjelmasta nimeltä "Rumor Has It With Benny Beverly", jossa Lovato on vieraana. Ohjelman isäntä (Doug Brochu) kysyy häneltä, miltä tuntuu olla ”tähti”. Lovaton tapaillessa sanoja vastatakseen kuva siirtyy häneen kävelemässä Hollywoodin ihmisvilinässä, ja hän alkaa laulaa tähteydestä. Kävellessään hän ohittaa ”tule nähdyksi -alueelle” ohjaavan kyltin ja hänelle ojennetaan ”bestisten” palkkauspalvelua mainostava lentolehtinen. Hänen törmätessään vahingossa vastaantulijaan tilaisuutta kärkkynyt paparazzi (Sterling Knight) nappaa ”parista” valokuvan, joka on välittömästi juorulehden kannessa.
Seuraavaksi Lovato nähdään punaisella matolla "Sonny"-sarjan kanssanäyttelijöiden kanssa, mutta paikalla olevien muoti-ihmisten järkytykseksi hänellä on mekosta huolimatta jalassaan Conversen lenkkarit. Tämä viittaa suoraan samassa kohdassa laulettuihin sanoihin: ”Who said I can’t wear my Converse with my dress?” Lisäksi Lovato nähdään parfyymimainoksen kuvauksissa, missä hänellä on yllään vaaleanpunainen asu ja peruukki. Hän on silminnähden vaivaantunut eikä lopulta suostu yhteistyöhön, mikä suututtaa mainoksen ohjaajan (Brandon Mychal Smith).
Lopuksi musiikkivideo palaa takaisin talk show’hun ja paljastuu, että välissä nähty osuus on ohjelmassa esitetty videonäyte, jolle yleisö paraikaa taputtaa. Musiikkivideon kansainvälisestä versiosta alun ja lopun haastatteluosuudet on leikattu pois.
Alaluostari

Alaluostari oli kylä Suomen Neuvostoliitolle vuonna 1944 luovuttaman Petsamon kunnan pohjoisosassa. Kylä sijaitsi Petsamonjoen länsirannalla Petsamonjoen ja Näsykkäjoen yhtymäkohdan eteläpuolella. Alaluostarin pohjoispuolella Petsamonjoen rannalla sijaitsi yhden kilometrin päässä Näsykän kylä ja noin kolmen kilometrin päässä joen suulla Parkkina. Alaluostaria vastapäätä Petsamonjoen itärannalla kohosi Ristitunturi. Valtioneuvoston vuonna 1930 vahvistaman Petsamon uuden kyläjaon mukaan Alaluostari kuului Jokikylän kyläkuntaan. 
Nykyisin Alaluostari muodostaa yhdessä entisten Näsykän ja Parkkinan kylien kanssa Petsamon kaupunkityyppisen taajaman, joka on Petsamon kaupunkikunnan keskus.
Kyläkuva.
Jäämerentie kulki Alaluostarin läpi. Alaluostari liittyi läheisesti Näsykän ja Parkkinan muodostamaan Petsamon kunnan keskustaajamaan. Alaluostarilla sijaitsivat postitoimisto, puhelinkeskus, lennätinkonttori ja rajavartioston kasarmi. Kylässä oli myös Alaluostarin kirkko, joka oli alkujaan ollut Petsamon luostarin omaisuutta, mutta otettu Petsamon luterilaisen seurakunnan käyttöön Petsamon Suomeen liittämisen jälkeen. Alaluostari kuului Petsamon ensimmäisestä koulupiirijaosta vuodelta 1921 lähtien kirkonkylän eli Parkkinan koulupiiriin.
Vuonna 1938 suomalaiset pystyttivät Alaluostarille monoliitin Petsamon Suomeen liittämisen muistoksi. Syyskuussa 1944 Suomen suorittaman Petsamon luovutuksen jälkeen obeliski on siirretty Petsamon kuntapiirin hallintokeskuksen Nikkelin (aik. Kolosjoki) keskusaukiolle, jossa se on muistomerkkinä lokakuussa 1944 tapahtuneelle saksalaisjoukkojen ajamiselle pois Petsamon alueelta.
Väestö.
Vuoden 1929 henkikirjoituksen mukaan kylän 113 asukkaasta oli suomalaisia 97 ja luterilaisia saamelaisia 16.
Asukasluvun kehitys:
Historia.
Petsamon luostari perustettiin Alaluostariin 1532. Suomalainen sissijoukko Pekka Vesaisen johdolla hävitti luostarin maan tasalle vuonna 1589 ja luostarin toiminta päättyi. Alaluostarille oli asettunut venäläisiä uudisasukkaita 1870-luvulla, mutta uudelleen toimintansa aloittanut Petsamon luostari otti Alaluostarin omaan käyttöönsä ja siirsi kylän venäläiset Kaakkurin kylään vuoden 1890 jälkeen. Tämän jälkeen kylää asuttivat lähinnä luostarin venäläiset työläiset. Petsamon siirtyessä Suomelle, otettiin Petsamon luostarin Alaluostarilla sijainneet rakennukset Suomen hallinnon ja Petsamon luterilaisen seurakunnan käyttöön. Tämän jälkeen Alaluostarin asukkaat olivat pääasiassa suomalaisia.
Abraham Argillander

Abraham Argillander (28. syyskuuta 1722 Kuopio – 27. toukokuuta 1800 Mäntyharju) oli suomalainen kamarikirjuri ja lantasalpietaria tuottavien salpietarikeittämöiden päällikkö.
Elämäkerta.
Abraham Argillanderin vanhemmat olivat Kuopion kirkkoherra Henrik Argillander (k. Kuopiossa 83-vuotiaana 14. syyskuuta 1756) ja Margareta Eliana (k. Kuopiossa 29. toukokuuta 1763). Abraham opiskeli Lappeenrannan triviaalikoulussa ja Porvoon lukiossa. 1740 hän meni opiskelemaan Turun Akatemiaan ja 1748 Uppsalan yliopistoon, jossa hän väitteli 16. joulukuuta 1749 typen ominaisuuksista ja alkuperästä.
Vuonna 1750 Argillander sai nimityksen Tukholman tykistökonttorin ylimääräiseksi kamarikirjuriksi. 1758 hänet nimitettiin Uudenmaan ja Hämeen läänin salpietarikeittämöiden päälliköksi, missä virassa hän toimi aina vuoteen 1795 saakka, jolloin erosi. Argillander kirjoitti ja julkaisi lukuisia artikkeleita ja kirjoja kuuromykkien opetuksen kehittämisestä, ja hän oli alan pioneeri Pohjoismaissa. Anders Sparrman julkaisi vuonna 1786 Argillanderin hänelle lähettämän tiedonannon kuhankeittäjän lisääntymiskäyttäytymisestä.
Argillander oli kahdesti naimisissa, ensin Iisalmen kirkkoherran tyttären Maria Helsingiuksen kanssa, toisen kerran Vehkalahden kappalaisen tyttären Margareta Maria Petrejuksen kanssa (vihitty Vehkalahdella 2. maaliskuuta 1770). Avioliitoista syntyi ainakin kaksi lasta, tyttäret Elisabeth ja Abrahammia Emerentia.
Argillander oli perehtynyt kuurojen opetukseen ja opetti vaimonsa kuuroa veljeä Wolfgang Helsingiusta. Hän kirjoitti kokemuksensa perusteella kuurojen opetuksesta kirjoituksen ”Försökt sätt at lära dumbar läsa och tala” ja lähetti sen vuonna 1762 Ruotsin kuninkaalliselle tiedeakatemialle. Se julkaistiin vuonna 1771 arkkiatri Nils Rosén von Rosensteinin lastentautien käsikirjassa. Suomen ensimmäiselle kuuromykkäin opettajalle Argillanderille pystytettiin vuonna 1923 muistokivi Mäntyharjulle.
Lillie Langtry

Lillie Langtry, oik. "Emilie Charlotte Le Breton" (13. lokakuuta 1853 Jersey – 12. helmikuuta 1929 Monte Carlo) oli brittiläinen näyttelijä. 
Emilie Charlotte Le Breton oli seitsenlapsisen perheen toiseksi nuorin lapsi. Emilie oli ainoa tyttö; hänellä oli kaikkiaan kuusi veljeä, jotka olivat Francis Corbet (1843–1872), William Inglis (1846–1931), Trevor Alexander (1847–1870), Maurice Vavasour (1849–1881), Clement Martin (1851–1927) ja Reginald Le Breton (1855–1876). Kaikki lapset elivät aikuisikään, mutta suurin osa Langtryn veljistä menehtyi 20-30-vuotiaina.
Langtry sai nimen "Jersey Lily" synnyinpaikkansa mukaan, ja aito amaryllis kantaa joskus hänen nimeään. Häntä pidettiin yhtenä ajan kauneimmista naisista. Brittiläinen taiteilija John Everett Millais maalasi hänestä vuonna 1878 tunnetun muotokuvan "A Jersey Lily". Hänen isänsä William Corbet Le Breton oli kirkkoherra Jerseyn saarella. 
Kuuluisimpia Langtryn ihailijoita oli "tuomari" Roy Bean joka jopa nimesi rakentamansa saluunan Jersey Lilyksi, ja saluunassa hänellä oli kuvakopio Millaissin kuulusta taulusta. Tiettävästi Roy Bean ei kuitenkaan ollut koskaan nähnyt/kuullut Langtryn esiintyvän.
Hän avioitui vuonna 1874 Edward Langtryn kanssa pikaisesti aamutuimaan, ennen vuoroveden nousua. Sairastuttuaan samana kesänä lavantautiin hän meni toipumaan Lontooseen, missä hän kauneutensa ansiosta pääsi seurapiireihin. Hänen tyttärensä Jeanne Marie syntyi 1881. Hän muutti Yhdysvaltoihin 1896, sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden ja erosi miehestään. Hänen miehensä kuoli 1897. 1899 hän avioitui sir Hugo de Bathen kanssa. Viimeiset vuotensa hän asui Monacossa, ja hänet haudattiin kotisaaren Jerseyn hautausmaalle. Langtry oli myös Walesin prinssin, myöhemmin kuningas Edvard VII, rakastajatar vuosina 1877–1880.
Näyttämöurallaan Langtry teki ensiesiintymisensä Lontoossa 1881. Hänen suurin menestyksensä oli Rosalindin rooli William Shakespeare näytelmässä "Miten haluatte". 
Langtryn elämästä on tehty 1978 televisiosarja "Lillie", jossa Francesca Annis näytteli pääosaa Lillie Langtryna. Häntä on käytetty henkilöhahmona William Wylerin ohjaamassa elokuvassa "Lännen mies".
Juri Rjazanov

Juri Rjazanov (21. maaliskuuta 1987 Vladimir, Neuvostoliitto – 20. lokakuuta 2009 Vladimir) oli venäläinen telinevoimistelija, joka voitti urallaan MM-hopeaa joukkuekilpailusta ja MM-pronssia moniottelusta. Lisäksi hän saavutti kaksi EM-mitalia. Hän kuoli autokolarissa kotikaupunkinsa lähellä.
Rjazanov pääsi Venäjän telinevoimistelumaajoukkueeseen vuonna 2006. Heti samana vuonna hän oli voittamassa hopeaa MM-kilpailujen joukkuekilpailussa. Henkilökohtaisesti Rjazanov oli 16. moniottelussa. MM-kilpailuissa 2007 Rjazanov paransi moniottelun sijoitustaan ja oli 13. Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2008 Rjazanov voimisteli Venäjän EM-kultaa voittaneessa joukkueessa. Pekingin olympialaisissa Venäjä jäi joukkuekilpailun kuudenneksi.
Vuonna 2009 Rjazanov voitti pronssia EM-kilpailujen moniottelusta ja Venäjän-mestaruuden samassa lajissa. Lontoon MM-kilpailuissa 2009 hän voitti ensimmäisen henkilökohtaisen mitalinsa MM-tasolta. Rjazanov pääsi moniottelun finaaliin vasta kahdeksanneksi parhaana voimistelijana, mutta suoriutui kuitenkin finaalista tasaisesti ja nousi lopulta kolmanneksi. Hän voitti neljänneksi jääneen japanilaisen Kazuhito Tanakan vain 0,1 pisteellä.
Rjazanov kuoli 20. lokakuuta vain viisi päivää MM-mitalinsa jälkeen. Hän oli matkalla kotiinsa Vladimiriin, kun törmäsi vastaantulevaan autoon. Rjazanov kuoli vammoihinsa onnettomuuspaikalla.
Frederick Hopkins

Frederick Gowland Hopkins (20. kesäkuuta 1861 Eastbourne, Yhdistynyt kuningaskunta – 16. toukokuuta 1947 Cambridge, Yhdistynyt kuningaskunta) oli englantilainen biokemisti, joka löysi vitamiinit ja aminohappo tryptofaanin. Hän sai vuoden 1929 Nobelin fysiologian ja lääketieteen palkinnon yhdessä Christiaan Eijkmanin kanssa.
Hopkins eristi proteiineista vuonna 1901 aminohapon nimeltä tryptofaani. Vuosina 1906–1907 hän osoitti, että eläimet eivät voi itse tuottaa sitä ja muutamia muita välttämättömiä aminohappoja, vaan ne pitää saada ravinnosta. Laboratoriokokeilla hän osoitti, että eläimet tarvitsevat energiaravintoaineiden (rasvaa, proteiinia ja hiilihydraattia) lisäksi pieniä määriä muita välttämättömiä aineita, ns. suojaravintoaineita. Näitä alettiin myöhemmin kutsua vitamiineiksi.
Hopkins opiskeli aluksi kemiaa, suoritti kandin tutkinnon vuonna 1888. Hän vaihtoi lääketieteeseen josta valmistui 1894. Vuonna 1898 hänet kutsuttiin Cambridgen yliopistoon yhdistämään kemiaa ja fysiologiaa. Biokemia ei ollut tuohon aikaan itsenäinen tieteenalansa. Hopkins sai pientä palkkaa ja hankki lisätuloja opettamalla. Vuonna 1902 hänet nimitettiin vihdoin biokemian lehtoriksi, ja vuonna 1910 hän sai viran Trinity Collegesta.
After Bathing at Baxter’s

After Bathing at Baxter's on Jefferson Airplanen marraskuussa 1967 julkaistu kolmas albumi. Se ei menestynyt kaupallisesti yhtä hyvin kuin edellinen albumi "Surrealistic Pillow"; listasijoitus yhtyeen kotimaassa Yhdysvalloissa oli 17.
Kappaleet.
Streetmasse
The War Is Over
Hymn to an Older Generation
How Suite Is
Shizoforest Love Suite
Turner-palkinto

 
Turner-palkinto on vuosittain myönnettävä kuvataiteen palkinto. Palkinto on nimetty taidemaalari William Turnerin mukaan.
Palkinnon myöntää Tate Gallery, ja luovutustilaisuus järjestettiin aikaisemmin Tate Britainissa, Lontoossa. Alusta pitäen, vuodesta 1984, se on ollut Britanniassa eniten julkisuutta saanut taidepalkinto. Palkinto myönnetään mille tahansa taiteenlajille ja taidemaalareitakin on palkittujen joukossa. Nykyisin palkintoon liittyvät näyttelyt ja luovutustilaisuus järjestetään Baltic-keskuksessa Gatesheadissa. Vuoteen 2017 asti palkinnon saajan oli oltava alle 50-vuotias.
Vuonna 2011 palkintosumma oli 25 000 puntaa. Rahoittajat ovat vaihdelleet. Palkinnon luovuttaa joku merkittävä julkisuuden henkilö, kuten vuonna 2006 Yoko Ono.
Tausta.
Palkinto saa vuosittain ehdokkaiden nimeämisen jälkeen huomattavasti julkisuutta ja maailman lehdistö kirjoittaa aiheesta runsaasti. Palkitut taiteilijat työskentelevät usein uusien innovatiivisten taiteiden parissa, kuten videotaide, installaatiotaide tai perinteestä poikkeava kuvanveisto. Vuonna 2010 voittajaksi valittiin Susan Philipsz, joka tunnetaan äänitaiteestaan.
Taiteilijat valitaan heidän esittelemiensä teosten perusteella, jotka on julkistettu edellisen vuoden aikana. Ehdokkaita pyydetään usein yleisöltä, joskin sillä on katsottu olevan kielteinen vaikutus, minkä vahvisti vuonna 2006 yksi tuomareista Lynn Barber. Ehdokkaita on vuodesta 1991 ollut neljä. Heidän töidensä näyttely esitetään Baltic-taidekeskuksessa Gatesheadissa. Palkinto ei siis pohjaudu tämän näyttelyn teoksiin, vaan voittaja valitaan aikaisempien näyttelyiden teosten perusteella.
Esimerkiksi vuonna 2013 eddokkaita olivat Lynette Yiadom-Boakye maalauksillaan, Tino Sehgal edellisenä kesänä esoillä olleilla Tate Modernin turbiinisalin performansseillaan, Laure Prouvost nokkelilla ja absurdeilla elokuvainstallaatioillaan ja David Shrigley sarjakuvamaisilla piirustuksillaan, animaatioillaan ja veistoksillaan.
Taiteilijat tulevat yleensä ehdokkuusvalinnan yhteydessä ensi kerran tutuksi laajalle yleisölle, ja jotkut ovat valitelleet äkillisen julkisuuden aiheuttamia ongelmia. Voittajien teosten myyntihinnat ovat yleensä nousseet.. Jotkut taiteilijat ovat kieltäytyneet kutsusta ehdokkuuteen, heistä maineikkaimpana Sarah Lucas.
Palkitut.
Lähde
Kelo

Kelo on pystyyn kuollut, kuivunut vanha puu, joka on pudottanut kuorensa. Kelo on lähes aina kierteinen, yleensä alhaalta katsottuna vasemmalta oikealle. Yleensä kelo on Suomessa mänty. 
Kelon elinkaari.
Mänty voi elää Suomessa noin 500-vuotiaaksi, ja sen keloutuminen kestää noin 35–50 vuotta. Mänty voi Suomessa seisoa kelona noin 250–700 vuotta, kunnes sen juuret ja sitten tyvi lopulta vettyvät ja lahoavat ja puu kaatuu. Myös haapa voi joskus keloutua, jos se sijaitsee avoimella paikalla. Metsässä sen tyvi lahoaa nopeammin. Haapakelo voi esimerkiksi hakkuuaukealla seistä vuosikymmeniä.
Kelojen eliöyhteisöjä.
Mäntykelo vastustaa lahoamista hyvin, mutta kun puu kaatuu, sen valtaavat kelopuuhun erikoistuneet lahottajasienet. Pystykelossa sienet eivät kasva, vain sen pinnalla on rupijäkäliä. Palokärjen keloihin tekemissä koloissa asuvat myös monet kolopesijälinnut ja näätä. Myös hevosmuurahainen voi nakertaa pesänsä keloutuneeseen mäntyyn, ja sitä seuraa uhanalainen saloihrakuoriainen. Haapakelo on yleensä aina ontto ja haavankäävän lahottama. Etenkin lahoava haapa tarjoaa elinympäristön suurelle määrälle lahopuussa eläviä hyönteislajeja. Luonnontilaisissa boreaalisissa metsissä keloja on paljon, talousmetsissä vähän.
Kelopuu rakennusmateriaalina.
Kelohonka on rakennusmateriaalina kestävää, mutta nykypäivänä melko harvoin käytetty rakennusmateriaali. Kelohirren saatavuus esimerkiksi höylättyyn puutavaraan verrattuna huono ja käsittely on hidasta ja työlästä, joten hinta nousee tuoreeseen höylähirteen verrattuna jopa viisinkertaiseksi. Halkaisijaltaan noin 27 cm paksuisen kelotukin hinta oli vuonna 2021 noin 330–350 euroa kuutiometriltä. Myös kelohirrestä sahattu erityisesti kelomökkien ovien- ja ikkunanpielissä käytetty kelotuppilauta on tavalliseen tuppeensahattuun mäntylautaan verrattuna hinnaltaan moninkertainen. Kalliimman hankintahinnan ja hitaamman rakentamisprosessin vuoksi kelohirren käyttö päärakennusmateriallina lisää hirsimökin rakentamiskustannuksia jopa 20 %.
Tiina Vahevaara

Tiina Vahevaara (s. 26. tammikuuta 1965) on suomalainen sopraano.
Tiina Vahevaara valmistui musiikin maisteriksi Sibelius-Akatemiasta vuonna 1995, opettajanaan Annika Ollinkari, ja piti ensikonserttinsa vuonna 1997. Hän on opiskellut myös Jeffrey Goldbergin ja Renata Scotton johdolla. Vahevaara on saanut toisen palkinnon Timo Mustakallio -laulukilpailussa ja Merikanto-laulukilpailussa. Hän on vieraillut Suomen Kansallisoopperassa vuodesta 1994 lähtien ja Savonlinnan oopperajuhlilla vuodesta 2000 lähtien. Lisäksi Vahevaara on laulanut useissa Suomen maakuntaoopperoissa ja Dalhallan oopperafestivaaleilla.
Vahevaaran esittämiä rooleja ovat muun muassa Pamina ja Papagena (oopperasta "Taikahuilu"), Blonde ("Ryöstö seraljista"), Susanna ("Figaron häät"), Violetta ("La Traviata"), Musetta ("La Bohème"), Liisa ("Pohjalaisia") ja Nedda ("Pajatso").
Vahevaara on saanut vuonna 2003 Savonlinnan Oopperajuhlien Special Award -palkinnon ja Karita Mattila -palkinnon. Hän on levyttänyt Kalevi Ahon Kiinalaisen laulusarjan BIS-levymerkille.
Marija Judina

Marija Veniaminovna Judina (; 9. syyskuuta 1899 Nevel – 19. marraskuuta 1970 Moskova) oli vaikutusvaltainen venäläinen pianisti.
Marija Judina syntyi juutalaiseen perheeseen Nevelissä Venäjällä. Hän opiskeli Petrogradin konservatoriossa Anna Jesipovan ja Leonid Nikolajevin johdolla. Hän sai myös yksityisopetusta Felix Blumenfeldilta. Hänen luokkatovereihinsa lukeutuivat Dmitri Šostakovitš ja Vladimir Sofronitski. Judinaa arvostetaan erityisesti J. S. Bachin musiikin esittäjänä. Joidenkuiden mielestä Judinan Bach-soitto oli esikuvana Glenn Gouldin tyylille. Vaikka myös Judinan Beethoven-tulkinnat saivat tunnustusta, ei hän karttanut oman aikansakaan säveltäjien, kuten ystävänsä Šostakovitšin, esittämistä. Hän toimi pianonsoiton opettajana mm. Leningradin konservatoriossa, Tbilisin konservatoriossa ja Moskovan konservatoriossa.
Marija Judina oli harvoja avoimesti kommunistivaltaa vastaan asettuneita neuvostotaiteilijoita. Hän olikin useasti esiintymis- ja opetuskiellossa. Hänet luetaan myös 1900-luvun suurien venäläisten kristillisten ajattelijoiden joukkoon: hänen ystäviinsä kuuluivat filosofit Pavel Florenski ja Mihail Bahtin.
Ariella Kaeslin

Ariella Kaeslin (myös muodossa Käslin, s. 11. lokakuuta 1987 Luzern) on sveitsiläinen telinevoimistelija ja Euroopan mestari. 
Kaeslin voitti hypyn MM-hopeaa Lontoon MM-kilpailuissa 2009, ja saman vuoden EM-kilpailuista hän voitti samalla telineellä Euroopan mestaruuden sekä neliottelussa pronssimitalin. Pekingin kesäolympialaisissa 2008 Kaeslin oli hyppyfinaalin viides ja neliottelun 18:s. Berliinin EM-kilpailuissa 2011 Kaeslin voitti hypyssä pronssia.
Vuoden 2007 Sveitsin-mestaruuskilpailuissa Kaeslin voitti kaikki viisi kultamitalia. Vuonna 2008 sveitsiläiset äänestivät hänet Sveitsin Vuoden naisurheilijaksi.
Élodie Bouchez

Élodie Bouchez-Bangalter (s. 5. huhtikuuta 1973) on ranskalainen näyttelijä. Hän esiintyi Renée Riennen roolissa televisiosarjassa "Alias" ja Maïté Alvarezin roolissa André Téchinén elokuvassa "Villikaislat" (1994). Hän on voittanut kaksi César-palkintoa ja Cannesin parhaan näyttelijättären palkinnon. 
Bouchez on naimisissa Thomas Bangalter'n kanssa. Hän asuu Kaliforniassa miehensä ja kahden lapsensa kanssa.
Verity Lambert

Verity Lambert (27. marraskuuta 1935 Lontoo, Iso-Britannia – 22. marraskuuta 2007) oli brittiläinen televisiotuottaja.
Aikaisemmin muun muassa sihteerinä Granada Televisionilla työskennellyt Lambert siirtyi BBC:lle vuonna 1963, jossa hän sai tuotettavakseen "Doctor Whon", jota hän tuotti sarjan kolme ensimmäistä kautta. Tuolloin hän oli yksi nuorimmista BBC:n draamatuottajista ja ainoa nainen. Doctor Whon jälkeen Lambert oli käynnistämässä televisiosarjoja "The Newcomers" ja "Adam Adamant Lives!". BAFTA-palkinnon hän sai vuonna 1969 W. Somerset Maughamin novellien filmatisoinnista. Muita Lambertin tuottamia televisiosarjoja ovat muun muassa "Minder" (1979–1994) ja "Jonathan Creek – illuusioiden mestari" (1997–2004). Oman tuotantoyhtiönsä Cinema Verityn hän perusti 1985.
Lambert tuotti myös elokuvia. Niiden joukkoon kuuluu muun muassa "Huuto pimeydestä" (1988).
Fredrik Bremberg

Per Fredrik Bremberg (syntyjään Per Fredrik Lindquist; s. 21. kesäkuuta 1973 Västertälje, nyk. Södertälje, Ruotsi) on entinen ruotsalainen jääkiekkoilija.
New Jersey Devilsiin varasi Brembergin vuoden kolmannella kierroksella numerolla 55. Hän pelasi NHL:ssä kahdeksan ottelua ilman tehopisteitä kaudella 1998–1999 Edmonton Oilersissa.
Fredrik Bremberg oli Elitserienin paras pistemies kaudella 2006–2007 ja pistepörssin kakkonen 2008–2009. Bremberg johtaa kaikkien aikojen pistepörssiä Ruotsin mestaruussarjassa Elitserienissä tehoin 206+375=581. Hän vei ennätyksen Jörgen Jönssoniltä 29. tammikuuta 2009 — vain kymmenen päivää sen jälkeen kun Jönsson oli ottanut sen nimiinsä.
Kaudella 2009–2010 Bremberg pelasi Jokereissa SM-liigassa. Kaudeksi 2010–2011 hän siirtyi Elitserieniin HV71-joukkueeseen. Bremberg teki HV71:ssä 25 pistettä, mutta hän sai potkut kauden 2011–2012 alkupuolella, syyskuun lopussa. Tämän jälkeen hän harjoitteli Djurgårdenin juniorijoukkueen kanssa, kunnes teki marraskuussa sopimuksen Timrån kanssa. Timråssa hän pelasi loppukauden aikana 23 ottelua runkosarjassa ja teki niissä 10 pistettä. Karsintasarjassa Bremberg oli Timrån parhaimpia pelaajia ja teki yhdeksässä pelissä kahdeksan pistettä. Kauden jälkeen hän siirtyi takaisin Djurgårdeniin, joka oli tippunut Allsvenskaniin. Bremberg lopetti jääkiekkouransa kauden 2012–2013 jälkeen.
Guldhjälmen

Guldhjälmen () on Ruotsin jääkiekkoilun merkittävimpiin luettu palkinto, jonka saajan valitsevat vuosittain pääsarja Elitserienin pelaajat keskuudestaan.
Palkinnon lahjoittavat Hockey-lehti ja Jofa, ja sitä on jaettu kaudesta 1985–1986 lähtien esikuvanaan NHL:n Lester B. Pearson Award -palkinto.
Elektromyografia

Elektromyografia eli lihassähkökäyrä (EMG) on tutkimus, jossa kuvataan lihasten ja hermojen sähköisiä ilmiöitä. Siinä rekisteröidään ja analysoidaan lihastoimintaan liittyviä sähköilmiöitä.
Yleisimpien EMG-laitteistojen avulla voidaan tutkia 1–16 eri lihasta samanaikaisesti
Aria

Aria (myös "Areia", , ) oli maakunta muinaisessa Persian valtakunnassa. Se käsitti osapuilleen saman alueen kun nykyaikainen Afganistanin Heratin maakunta.
Kyyros II Suuri liiti alueen Persian valtakuntaan noin 550 eaa. Persialaisvallan pääkaupunki oli Artakoana, joka ehkä sijaitsi samalla paikalla kun nykyinen Herat. Aleksanteri Suuri valtasi alueen. Artakoana nimettiin uudelleen Aleksandriaksi. Aleksanterin kuoleman jälkeen Ariasta tuli osa Seleukidien valtakuntaa. Vuonna 167 eaa. Aria liitettiin Parthian valtakuntaan.
Timo Kietäväinen

Timo Päivö Kalervo Kietäväinen (s. 31. tammikuuta 1957 Juva) on suomalainen virkamies ja entinen kansanedustaja. Hän toimi keskustan kansanedustajana Mikkelin läänin vaalipiiristä 1983–1991. Kietäväinen aloitti Kevan toimitusjohtajana toukokuussa 2016 ja jäi tehtävästä eläkkeelle marraskuussa 2021.
Ura.
Kietäväinen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1976, valtiotieteiden kandidaatiksi 1981 ja maisteriksi Helsingin yliopistosta 1982. Valmistuttuaan hän toimi Juvan kunnan suunnittelusihteerinä. Vuosina 1989–1990 Kietäväinen toimi Juvan kunnanvaltuuston puheenjohtajana.
Eduskuntaan Kietäväinen valittiin vuoden 1983 vaaleissa. Kansanedustajana hän oli jäsen laki- ja talousvaliokunnassa (1983–1986) ja talousvaliokunnassa (1985–1986). Presidentin valitsijamiehenä Kietäväinen oli vuosien 1982 ja 1988 vaaleissa.
Eduskuntauransa Kietäväinen toimi Suomen Kunnallisliiton (nyk. Kuntaliitto) toimitusjohtajana 1992–1993. Vuodesta 1993 hän toimi Kuntaliiton varatoimitusjohtaja. 
Kietäväinen valittiin Kevan toimitusjohtajaksi helmikuussa 2016. Hän aloitti tehtävässä toukokuussa 2016. Eläkkeelle hän jäi marraskuussa 2021.
Luottamustehtäviä.
Kietäväinen on toiminut muun muassa 
Tunnustuksia.
Vuonna 2018 presidentti Sauli Niinistö myönsi Kietäväiselle maaneuvoksen arvonimen.
István Sándorfi

István Sándorfi (Ranskassa Étienne Sandorfi; 12. kesäkuuta 1948 Budapest, Unkari — 26. joulukuuta 2007 Pariisi, Ranska) oli Ranskassa asunut unkarilainen taidemaalari.
Elämä.
Sándorfin isä työskenteli Unkarissa toimineelle amerikkalaiselle yritykselle, minkä vuoksi hänet tuomittiin vankeuteen viideksi vuodeksi vuonna 1950. Hän vapautui vain muutamaa päivää ennen Unkarin kansannousua vuonna 1956. Istvánin ollessa 8-vuotias hän muutti perheensä mukana Unkarista ensin Saksaan jossa asui vuoteen 1958 asti ja myöhemmin Ranskaan. Hän opiskeli Pariisissa École des Beaux-Arts -taidekoulussa ja kävi myös École des Arts décoratifs -koulua.
Sándorfi kuoli nopeasti edenneeseen sairauteen Pariisissa 26. joulukuuta 2007. Hänet haudattiin Budapestiin.
Hänellä oli kaksi tytärtä, Ange (s. 1974) ja Eve (s. 1979).
Taide.
Sándorfi aloitti öljyväreillä maalaamisen 12-vuotiaana. 1970-luvulta lähtien 15 vuoden ajan hän toimi itse omana mallinaan, sillä hän ei halunnut muiden näkevän työskentelyään. Sándorfin ensimmäinen näyttelynsä pidettiin pienessä pariisilaisessa galleriassa hänen ollessaan 17-vuotias. Ensimmäinen merkittävä näyttely järjestettiin vuonna 1973 Pariisin modernin taiteen museossa. Sen jälkeen hänen töitään oli näytteillä Euroopan ja Yhdysvaltojen eri kaupungeissa, kuten Pariisissa ja New Yorkissa.
Vuodesta 1988 alkaen Sándorfi maalasi etupäässä naisia. Malleina olivat useimmiten hänen omat tyttärensä. Naisten vartaloiden viereen oli asetettu epätavallisia esineitä. Tämän lisäksi hän maalasi muutamia asetelmia, joissa oli pulloja ja hedelmiä.
Unkarissa hänen töistään järjestettiin kaksi näyttelyä, vuonna 2006 Budapestissa ja vuonna 2007 Debrecenissä.
Andrea Maffei

Andrea Maffei (1798–1885) oli italialainen runoilija ja libretisti. Hän myös käänsi muun muassa Schilleriä. Hän kirjoitti Schillerin "Rosvojen" pohjalta libreton Verdin oopperaan "I masnadieri". Vanhalla iällään hänestä tuli senaattori.
Maffei oli naimisissa kreivitär Clara Maffein kanssa, mutta erosi.
Käyränokka

Käyränokka ("Drepanornis albertisi") on Papua-Uudessa-Guineassa tavattava paratiisilintujen heimoon kuuluva varpuslintu. Laji luokitellaan usein sirppinokkien ("Epimachus") sukuun, mutta BirdLife Suomi katsoo sen kuuluvan käyränokkien ("Drepanornis") sukuun.
Koko ja ulkonäkö.
Kooltaan käyränökka on noin 35 cm. Koiraan selkä ja siivet ovat väritykseltään ruskeat. Rinta on harmaa ja kaulassa on oransseista höyhenistä koostuva viuhkamainen muodostelma. Lajin musta ja pitkä nokka kaartuu voimakkaasti alaspäin. Nokan tyvessä on kaksi sarvimaista höyhentä. Naaras on ruskea ja vatsastaan voimakkaasti mustaviiruinen.
Levinneisyys ja elintavat.
Käyränokka elää Papua-Uudessa-Guineassa. Linnun elinympäristöä ovat metsät. Laji oleskelee latvuskerroksissa yleensä yksinään. Lintu käyttää ravintonaan hyönteisiä, hyönteisten toukkia sekä hedelmiä. Käyränokan puussa sijaitseva pesä on avoin, kuppimainen ja rakennettu tikuista ja sammalista.
Kivitalo

Kivitalo on talo, jossa kantavat rakenteet on tehty kivestä, tiilestä, betonista tai muusta niihin verrattavasta kovasta materiaalista. Kivitaloja ovat mm. harkko- ja betonielementtitalot. Kivitalojen sanotaan olevan puutaloihin verrattuna hyvin paloturvallisia, varsinkin jos myös yläpohja tehdään kivestä. Kuitenkin tulipaloissa palaa irtaimisto, joten tappavia tulipaloja voi syttyä mistä tahansa materiaalista valmistetussa talossa. 
Kivitalo on ollut tyypillinen Välimeren maissa jo antiikin ajoista asti. Esimerkiksi Pompeijin talot oli tyypillisesti tehty kivestä, ja niiden lattiat betonista.
Kivitaloja on rakennettu Suomessa yli 250 vuoden ajan. Helsingin ensimmäinen kivitalo Burgmanin talo rakennettiin 1600-luvun lopulla, ja vanhin säilynyt kivitalo on Sederholmin talo, joka valmistui 1757.
Järvsöfaks

Järvsöfaks (23. kesäkuuta 1994 Järvsö, Ljusdal – 19. lokakuuta 2020) oli ruotsalainen kylmäverinen ravihevonen, jota pidetään maailman kaikkien aikojen parhaana kylmäverisenä ravihevosena. Järvsöfaks juoksi vuodet 1997–2009 kestäneellä urallaan yhteensä 234 kilpailua, joista se voitti 201. Vuonna 2005 ori ravasi edelleen voimassa olevan kylmäveristen maailmanennätyksen 1.17,9. Järvsöfaksia valmensi ja ohjasti hevosen omistaja Jan-Olov Persson.
Ura.
Järsöfaks voitti urallaan lukuisia suurkilpailuja ansaiten palkintorahoja noin 2,1 miljoonaa euroa. Ori voitti muun muassa Solvallassa kilpailtavan Elitkampenin vuosina 2002–2006. Järvsöfaks saavutti myös kylmäveristen maailmanennätyksen perättäisten voittojen määrässä voitettuaan 42 kilpailua vuosina 2003–2005. Voitettujen lähtöjen määrässä Järvsöfaks rikkoi norjalaisen Alm Svartenin maailmanennätyksen 184:nnellä voitollaan joulukuussa 2008. 
Järvsöfaks äänestettiin Ruotsissa vuoden hevoseksi (Årets häst) neljä kertaa peräkkäin vuosina 2002—2005 ja vuoden kylmäveriseksi (Årets kallblod) 12 kertaa 1998–2009. Ruotsin raviurheilun Hall of Fameen Järvsöfaks valittiin vuonna 2013. Vuonna 2010 Hudiksvallissa nimettiin Järvsofaksin mukaan tie Järvsöfaks väg.
Vuonna 2004 Järvsöfaks sairastui harvinaiseen Baron Gruff -taudiksi kutsuttuun sisäelinsairauteen, mutta palasi kilparadoille vielä saman vuoden lopussa. Lokakuussa 2020 ilmoitettiin, että Järvsöfaks lopetetaan. Päätöksen taustalla ovat hevosen korkea ikä ja sen kärsimät erilaiset vaivat.