tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vera Oredsson

Vera Birgitta Oredsson (o.s. "Schimanski"; s. 1928 Berliini) on ruotsalainen uusnatsismia edustava aktivisti.
Oredsson varttui natsi-Saksassa ja kertomansa mukaan lumoutui natsivallasta. Hän toimi Bund Deutscher Mädelissä. Hänet haettiin Ruotsiin Valkoiset bussit -operaatiossa keväällä 1945. Oredsson meni vuonna 1950 naimisiin Sven Olov Lindholmin kanssa. Vuonna 1960 hän liittyi Nordiska rikspartietiin, ja vuonna 1962 hän solmi toisen avioliiton puolueen johtaja Göran Oredssonin kanssa. Samalla hänestä tuli Nordiska rikspartietin puoluesihteeri. Vuonna 1975 Vera Oredsson nimitettiin Nordiska rikspartietin puheenjohtajaksi, jona hän toimi, kunnes hänen miehensä palasi tehtäviin vuonna 1978. Vuonna 1994 ilmestyi Oredssonin kirja "När flaggstängerna blommade", jossa hän kuvaa omakohtaisia kokemuksiaan natsi-Saksasta. Vuonna 2009 Nordiska rikspartiet lopetti toimintansa. Oredsson jäi leskeksi vuonna 2010. Vuonna 2016 hän aloitti aktiivisen toiminnan Pohjoismaisessa vastarintaliikkeessä. Hänelle on myönnetty Pohjoismaisen vastarintaliikkeen kunniajäsenyys.
Oredsson on osallistunut dokumentteihin ja muihin ohjelmiin. Hänen veljensä on historioitsija Folke Schimanski, joka on kirjoittanut hänestä kirjan "Veras resa: min syster nationalsocialisten". Kertomansa mukaan Oredsson ei usko holokaustiin. Hän kommentoi homoseksuaalisen miehen murhaa väittämällä sitä puhdistavaksi toimenpiteeksi ja toteamalla, ettei hän pidä homoseksuaaleja ihmisinä. Hän on ollut syytettynä rikoksista moneen otteeseen. Oredssonin poika Tord Rommel Oredsson (s. 1963) sai pappisvihkimyksen vuonna 2005, mutta hänet todettiin sittemmin papiksi sopimattomaksi. Hän on äitinsä tavoin uusnatsi eikä Jeesus hänen mukaansa ollut juutalainen.
Bourque

Bourque on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
John Dittmar

John Alexis Dittmar (18. lokakuuta 1865 Helsinki – 16. helmikuuta 1925 Helsinki) oli suomalainen varatuomari ja asianajaja. Hän perusti yhdessä varatuomari A. E. Indreniuksen kanssa helsinkiläisen asianajotoimisto Dittmar &amp; Indreniuksen.
John Dittmarin vanhemmat olivat kamarineuvos Fredrik Wilhelm Dittmar ja Alvina Matilda Uggla. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin yksityislyseosta 1886. Hän aikoi aluksi sotilasuralle ja kävi Haminan kadettikoulun tullen 1888 reservin vänrikiksi mutta hän ryhtyi sitten opiskelemaan oikeustiedettä. Dittmar suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1892 ja hän sai varatuomarin arvon 1895.
John Dittmar ja varatuomari A. E. Indrenius perustivat 1899 asianajotoimisto Dittmar &amp; Indreniuksen. Dittmar oli toimiston osakkaana kuolemaansa saakka. Hän toimi useita vuosia siviiliviraston leski- ja orpokassan asiamiehenä, Privatbankenin hallintoneuvoston varapuheenjohtajana ja vuodesta 1915 kirkkovaltuusmiehenä. Dittmar kuului Suomen Asianajajayhdistyksen hallitukseen yhdistyksen perustamisesta asti.
John Dittmar oli naimisissa vuodesta 1898 Fanny Maria Eugenie af Hellenin kanssa. Dittmarin veli oli kauppa- ja teollisuusministeriön esittelijäneuvos ja hallitusneuvos Max Uno Dittmar (1874–1948). Toinen veli Arthur William Dittmar (s. 1864) palveli Suomen ja Venäjän armeijoissa ja sen jälkeen postivirkamiehenä kunnes hän kavallettuaan erään säästöpankin rahoja muutti Amerikkaan 1903 toimien siellä puutarhurina.
Helmikuussa 1925 59-vuotiaana kuollut John Dittmar on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Vaasan–Pohjanmeren Höyrylaiva

Vaasan-Pohjanmeren höyrylaiva osakeyhtiö ("Wasa–Nordsjö Ångbåts Ab") oli 12. helmikuuta 1873 perustettu vaasalainen laivanvarustamo. Sen yhtiöjärjestystä muutettiin 1916, jolloin osakepääoma oli 4 400 00 markkaa jaettuna 100 markan osakkeisiin. Osake-enemmistö siirtyi 1916 Suomen höyrylaiva Oy:lle, jolla oli siitä täysi määräämisvalta. Varustamo fuusioitui Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiöön 31. joulukuuta 1925.
Axel Schauman hankki 1880-luvun alussa varustamosta merkittävän omistusosuudena. Varustamo liikennöi Suomen satamista Pohjanmeren alueen satamiin. Vuonna 1898 Schaumanista tuli varustamon toimitusjohtaja, tällöin varustamo oli Suomen suurimpia ja sillä oli kaksitoista laivaa.
Göran Lindberg (poliisi)

Göran Lindberg (s. 25. huhtikuuta 1946 Uppsala) on ruotsalainen poliisi ja seksuaalirikollinen.
Lindberg kouluttautui sekä poliisiksi että juristiksi. Hän työskenteli Polishögskolanin rehtorina vuosina 1989–1997 ja Uppsalan lääninpoliisimestarina vuosina 1997–2006. Lindberg loi itsestään julkisuuskuvan voimakkaana seksuaalisen häirinnän ja naisiin kohdistuvan väkivallan vastustajana. Hänen työnsä vaikutti naisten osuuden kasvuun Ruotsin poliisivoimissa. Lindberg sai vuonna 2002 Framtidens man -arvonimen Uppsalan kunnalta. Hän luennoi usein sukupuolten tasa-arvosta ja toimi Ruotsin tasa-arvovaltuutetun asiantuntijana. Hänestä käytettiin lisänimeä "Kapten Klänning".
25. tammikuuta 2010 Lindberg pidätettiin epäiltynä lukuisista rikoksista. Hänen kerrottiin olleen Falunissa matkalla tapaamaan 14-vuotiasta tyttöä hotelliin. Myös muiden miesten oli tarkoitus osallistua tapaamiseen. Lindbergin autosta löydettiin kassista käsiraudat, nahkaruoska ja silmille tarkoitetut siteet. Pidätykseen johtanut tutkinta oli aloitettu heinäkuussa 2009. Silloin Tukholmassa löydettiin kuolleena 60-vuotias monimiljonääri. Miljonääri oli johtanut verkostoa, joka paritti naisia miehille ja pudonnut, hypännyt tai tullut työnnetyksi parvekkeelta miesten ryhmän tultua pahoinpitelemään hänet kotiinsa. Miljonääri oli odottanut 18-vuotiasta naista, jonka sijaan paikalle tulivat hyökkääjät. Kuolleen miehen pöydältä löydettiin Göran Lindbergin puhelinnumero.
Käräjäoikeudessa Lindberg sai kesällä 2010 kuuden ja puolen vuoden vankeustuomion lukuisista rikoksista. Hovioikeudessa tuomio aleni marraskuussa 2010 kuuden vuoden vankeuteen. Lindbergin syyksi luettiin törkeä raiskaus, raiskaus, pahoinpitely, paritus, seksipalveluiden osto ja seksipalveluiden oston yritys. Lindberg vapautui tammikuussa 2014. Vuonna 2019 julkaistiin hänestä kertova dokumentti "Kapten Klänning – Polischef och våldtäktsman". Lindberg on vapautumisensa jälkeen johtanut tallia Smålandissa.
Göran Lindberg

Göran Lindberg on seuraavien henkilöiden nimi:
August Emanuel Indrenius

August Emanuel Indrenius (17. joulukuuta 1866 Turku – 24. maaliskuuta 1932 Helsinki) oli suomalainen varatuomari, pankinjohtaja ja asianajaja. Hän perusti yhdessä varatuomari John Dittmarin kanssa helsinkiläisen asianajotoimisto Dittmar &amp; Indreniuksen.
August Emanuel Indreniuksen vanhemmat olivat Turun lääninlasaretin lääkäri, lääketieteen tohtori Emanuel Indrenius (1816–1887) ja tämän toinen puoliso Anna Aurora Adelaide Armfelt (k. 1894). Hän pääsi ylioppilaaksi Turun ruotsalaisesta lyseosta 1884. Indrenius valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1888, filosofian maisteriksi 1890 ja molempien oikeuksien kandidaatiksi 1893. Hän sai varatuomarin arvon 1896. Indrenius opiskeli 1897–1898 oikeustiedettä Berliinin yliopistossa.
Indrenius ja varatuomari John Dittmar perustivat 1899 asianajotoimisto Dittmar &amp; Indreniuksen ja Indrenius oli toimiston osakkaana 1899–1906. Indrenius oli vuosina 1906–1919 Pohjoismaiden Osakepankissa johtajana ja sitten 1919–1926 Pohjoismaiden Yhdyspankin johtajana. Hän kuului Helsingin kaupunginvaltuustoon 1907–1910 ja oli useiden teollisuusyritysten kuten Fiskarsin ja Kaukaan johtokuntien jäsenenä. Indrenius oli Helsingin Anniskeluyhtiön hallituksen jäsenenä 1907–1914 ja Marian sairaalan hallituksen jäsenenä 1908–1913.
Indrenius oli naimisissa vuodesta 1897 Sara Maria von Julinin kanssa.
Säynätsalon terveysasema

Keski-Suomen hyvinvointialueen Säynätsalon terveysasema sijaitsi Jyväskylässä Säynätsalossa osoitteessa Parviaisentie 7. Terveysaseman palvelut tuotti Mehiläinen 1. marraskuuta 2016 lähtien. Terveysasemalla oli yleislääkärin ja sairaanhoitajan vastaanotto. Fysioterapeutin vastaanotosta vastasi hyvinvointialue. Fimlabin laboratorio oli avoinna keskiviikkoisin ja perjantaisin.
Keski-Suomen hyvinvointialueen aluevaltuusto päätti kokouksessaan 11. kesäkuta 2024, että se lakkauttaa Säynätsalon terveysaseman päättäessään alueen palveluverkosta. Supistukset tapahtuvat vuosien 2024–2030 aikana. Hyvinvointialue tiedotti 15. marraskuuta 2024, että Säynätsalon alueen lääkäri- ja sairaanhoitajavastaanottopalvelut sekä suun terveydenhuollon palvelut siirtyivät Muuramen terveysasemalle 2. tammikuuta 2025.
Aavasaksa (yritys)

Aktiebolaget Aavasaksa Osakeyhtiö oli vuosina 1915–1925 Ylitornion Aavasaksalla Tornionjokilaaksossa toiminut metsäteollisuusyritys. Aavasaksa Oy:llä oli puuhiomo, ja mylly Tengeliönjoen Haapakosken etelärannalla.
Vuonna 1914 Kemi-yhtiön entinen metsäpäällikkö Hugo Richard Sandberg, Georg Ehrnrooth, Leopold Lerche ja John Dittmar perustivat Ab Tengeliö Oy:n, joka osti Haapakosken rannoilta ranta-alueita ja koskioikeuksia vuosina 1914-1916. Yhtiön koko osakekanta myytiin syksyllä 1916 edellisenä vuonna perustetulle Ab Aavasaksa Oy:lle. Tämä yhtiö rakensi Haapakoskelle puuhiomon, voimalaitoksen ja myllyn, jotka valmistuivat kesällä 1919. Puuhiomo tuotti 6 000 tonnia massaa vuodessa ja kesäisin se työllisti useita kymmeniä henkilöitä. Massa kuljetettiin koskiveneillä Tornionjoen Ruotsin puoleiselle rannalle Övertorneån Matarengin rautatieasemalle, jossa se lastattiin rautatievaunuihin kuljetettavaksi muun muassa Narvikiin. Tehdas oli käynnissä kymmenkunta vuotta 1920-luvun lopulle saakka. Viime vaiheissa kuljetuksiin käytettiin jo kuorma-autoja sekä Aavasaksalle asti 1927 valmistunutta Suomen puolen rautatietä.
Aavasaksa Osakeyhtiön omistajiin kuuluivat tässä vaiheessa muun muassa David Morduch, John Antell, Birger Haglund, Heikki Renvall, Hugo R. Sandberg ja Einar Åström sekä Allan Hjeltin pankkiiriliike. Vuonna 1921 Aavasaksa Osakeyhtiö siirtyi Emissioniosakeyhtiön omistukseen kun Emissioni osti Hjeltin pankkiiriliikkeen. Aavasaksa Osakeyhtiön toiminta oli kannattamatonta ja se jätti konkurssianomuksen lokakuun lopulla 1924.
Torniolainen tukkukauppias K. J. Säippä osti Aavasaksa Oy:n konkurssipesän varat vuonna 1931 ja hän perusti sitten puuhiomon paikalle sahan, tiilitehtaan ja myllylaitoksen. Nämä tehdasrakennukset tuhoutuivat tulipalossa syyskuussa 1936.
Vuonna 1952 perustettiin vesivoimalayhtiö Aavasaksa Oy, joka omisti Haapakosken vesivoimalaitoksen, vuonna 1974 suljetun tiilitehtaan sekä alueella sijainneen rahtimyllyn. Tämä yhtiö rakennutti myöhemmin Tengeliönjoelle Kaaranneskosken ja Jolmankosken vesivoimalaitokset. Uuden yhtiön omistajia olivat alussa Ragnar Nordström, vuodesta 1958 Vakuutusosakeyhtiö Pohjola ja vuodesta 1980 Tornionlaakson Voima Oy. Tämä Aavasaksa Oy lakkautettiin vuonna 1981.
Kiikerinkylän tuulivoimalaitos

Kiikerinkylän tuulivoimalaitos on Etelä-Pohjanmaalla Ilmajoen Kiikerinkylällä sijaitseva tuulivoimalaitos, jonka kapasiteetti on 0,2 megawattia ja vuosituotanto on noin 0,3 gigawattituntia. Voimalan on rakentanut, sen omistaa ja sitä operoi Hautala Power Oy.
Yleistä.
Tuulivoimalaitos sijaitsee Seinäjoen rautatieasemalta 17 kilometriä luoteeseen ja Ilmajoen kirkolta 10 kilometriä pohjoiseen Kiikerinkylällä (Peräkylä) Uusitilan maatilan pihapiirissä. Voimala sijaitsee 52 metrin korkeudella mpy.
Tuulivoimalaitos on saksalaisen Enerconin valmistama E30/200, jonka tuuliturbiinin halkaisija 30 metriä ja jonka kapasiteetti on 200 kilowattia eli 0,2 megawattia.
Historiaa.
Ensimmäinen Kiikerinkylän tuulivoimala oli vuonna 2009 käytettynä hankittu ja sen kapasiteetti oli 130 kilowattia. Tämä voimala korvattiin vuonna 2013 toisella 200 kilowatin voimalalla. Sekin hankittiin käytettynä ja se pystytettiin vuonna 2012 ja käynnistettiin tammikuussa 2013.
Töyhtötapakulo

Töyhtötapakulo ("Rhinocrypta lanceolata") on tapakuloihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö.
Töyhtötapakulo kasvaa 21–22 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin päälaen töyhtö ja niska ovat punertavan ruskat ja valkoviiruiset. Selkä ja siivet ovat ruskeat. Töyhtötapakulon rinta on harmaa ja vatsa sekä kyljet punaruskeat. 
Levinneisyys ja elintavat.
Töyhtötapakulo elää Boliviasta Argentiinaan ulottuvalta alueella. Lajin elinympäristöä ovat kuivahkot metsät ja pensaikot. Lintu rakentaa katetun pallomaisen pesän heinistä ja puunkuoresta ja naaras munii kaksi munaa. Töyhtötapakulon ravintoa ovat enimmäkseen hyönteiset, mutta se syö lisäksi hedelmiä.
Kuka on nähnyt tuulen?

Kuka on nähnyt tuulen? ("Who Has Seen the Wind") on Allan Winton Kingin ohjaama kanadalais-brittiläinen draamaelokuva vuodelta 1977. Se perustuu W. O. Mitchellin romaaniin vuodelta 1947.
Juoni.
Elokuva seuraa 1930-luvun kanadalaisen pikkukaupungin asukkaita. Pahansisuinen vanha naisopettaja joutuu väistymään uusien, liberaalimpien aatteiden ja menetelmien tieltä. Tapahtumia tarkkaillaan uteliaan Brian-pojan ja tämän hiljaisemman kaverin Benin kautta.
Elokuva esitettiin Yle TV2 -kanavan perjantain myöhäisillassa elokuussa 1990.
Auguste Vacquerie

Auguste Vacquerie (1819–1895) oli ranskalainen kirjailija. Hän oli Victor Hugon ystäviä. Kirjailijauransa Vacquerie aloitti 1840 runokokoelmalla "L’enfer d’esprit", jota seurasi "Demi-teintes" (1845), ja molemmat sisältävät muodoltaan valmista runoutta. Vuonna 1848 esitettiin Vacquerien huvinäytelmä "Tragaldabas", joka kuitenkin jäi vaille menestystä. Seuraavina vuosina hän kirjoitti useita muita näytelmiä, joista suosiota saavutti erityisesti "Jean Baudry" (1863). Parhaimpana on pidetty "Formosaa" (1888). Vacquerien muuta tuotantoa on esseekokoelma "Profils et grimaces" (4:s p. 1864) sekä joukko sanomalehtikirjoituksia. Hänen jälkeenjääneistä papereistaan julkaistiin "Théâtre inédit" (1897).
Zaman (Kabardi-Balkaria)

Zaman (Заман, ”Aika”) on Venäjällä Kabardi-Balkarian pääkaupungissa Naltšikissa ilmestyvä balkaarinkielinen sanomalehti.
"Zaman" on saanut alkunsa vuonna 1921 perustetusta venäjänkielisestä "Krasnaja Kabarda" -lehdestä. Vuonna 1924 se sai nimen "Qaraxalq" (”Köyhälistö”) ja alkoi julkaista aineistoa myös balkaariksi, kabardiksi ja tatiksi. Balkaarinkielinen "Leninci jol" (”Leninin tie”) erotettiin omaksi lehdekseen vuonna 1931. Vuonna 1935 se sai nimen "Sotsialistiçeski Qabartı-Malqar". Saksalaismiehityksen aikana vuosina 1942–1943 balkaarinkielistä aineistoa julkaistiin "Za Sovetskuju Kabardino-Balkariju" -lehdessä.
Lehti lakkasi balkaarien karkotuksen yhteydessä vuonna 1944. Se perustettiin uudelleen heidän päästyään palaamaan kotiseudulleen vuonna 1957 nimellä "Kommunizmge jol" (”Tie kommunismiin”).
"Kommunizmge jol" oli NKP:n Kabardi-Balkarian aluekomitean sekä Kabardi-Balkarian ASNT:n korkeimman neuvoston ja ministerineuvoston äänenkannattaja. Viidesti viikossa ilmestyneen lehden painosmäärä oli 1970-luvun puolivälissä noin 6 000 kappaletta. Sen rinnalla julkaistiin venäjänkielistä "Kabardino-Balkarskaja pravdaa", kabardinkielistä "Lenin guegua" ja nuorisolehteä "Sovetskaja molodjož".
Lehti sai nimen "Zaman" vuonna 1991. Se on Kabardi-Balkarian tasavallan parlamentin ja hallituksen äänenkannattaja. Tasavallan kolmen päälehden ilmestymistiheyttä harvennettiin taloussyistä viidestä kolmeen kertaan viikossa vuonna 2018. Nelisivuisen ja broadsheet-kokoisen "Zamanin" painosmäärä oli 1 800 kappaletta vuonna 2024.
Robert Badinter

Robert Badinter (30. maaliskuuta 1928 Pariisi, Ranska – 9. helmikuuta 2024) oli ranskalainen asianajaja ja poliitikko, joka toimi vuosina 1981–1986 Ranskan oikeusministerinä. Hän oli keskeisessä asemassa kuolemanrangaistuksen lakkauttamisesta Ranskassa. Badinter toimi uransa aikana myös professorina, Ranskan perustuslakineuvoston puheenjohtajana ja senaattorina.
Badinterin isä kuoli toisessa maailmansodan keskitysleirillä. Badinter itse aloitti sodan jälkeen yliopisto-opinnot. Badinter suoritti 1947 Pariisin yliopistossa alemman korkeakoulututkinnon ja seuraavana vuonna oikeustieteen kandidaatin tutkinnon. Badinter jatkoi opintojaan Yhdysvaltain Columbian yliopistosa, mistä hän valmistui 1949 maisteriksi.
Badinter sai vuonna 1951 Ranskassa luvan harjoittaa oikeutta, ja seuraavana vuonna hän suoritti väitöstutkimuksensa valmiiksi. Badinter perusti 1965 Jean-Denis Bredinin kanssa Badinter-Bredin-nimisen lakitoimiston. Badinter toimi vuosina 1966–1974 professorina ensin Dijonin yliopistossa ja sitten Franche-Comtén ja Picardy Jules Vernen yliopiston professorina. Hänestä tuli vuonna 1974 Paris I -yliopiston professori.
Presidentti François Mitterrand valitsi 1981 Badinterin hallituksensa oikeusministeriksi. Badinter tunnetaan ministerinä erityisesti kampanjastaan kuolemanrangaistuksen lakkauttamiseksi. Hän kertoi alkaneensa kannattaa kuolemanrangaistuksen poistamista, kun yksi hänen asiakkaistaan oli teloitettu giljotiinilla, jota käytettiin Ranskassa 1970-luvulle asti. Badinter onnistui saamaan parlamentin tuen, ja kuolemanrangaistus poistettiin käytöstä 1981. Badinterin aikana uudistettiin muutenkin rikoslakia ja asetettiin Badinterin lakina tunnetun määräyksen liikenneonnettomuuden uhreille annetusta kompensaatiosta.
Badinter jätti ministerintehtävät 1986, jolloin hänestä tuli Ranskan perustuslakineuvoston puheenjohtaja. Hän toimi tehtävässä vuoteen 1995. Badinter toimi vuosina 1991–1993 myös Jugoslavian rauhankonferenssin välimieskomission puheenjohtajana, minkä takia elintä kutsuttiin välillä Badinterin komissioksi. Komissio oli Euroopan talousyhteisön perustama, ja siinä oli mukana jäsenvaltioiden perustuslakineuvoston puheenjohtajat. Komissio tuki Sloveniaa ja Kroatia ja antoi kaikkiaan 15 oikeustieteellistä mielipidettä. Yhdessä niistä ehdotettiin Jugoslavian sosialistisen liittotasavallan hajottamista, mikä lopulta johti Slovenian ja Kroatian kansainväliseen tunnustamiseen.
Badinter valittiin 1995 Sosialistisen puolueen edustajana senaattiin, missä hän istui vuoteen 2011. Badinter toimi 1995–2013 Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön sovittelu- ja välimiesoikeuden johtajana. Hän osallistui 2002 EU:n perustuslain hahmotteluun ja oli vuosina 2003–2004 Kofi Annanin perustamassa komiteassa, joka pyrki uudistamaan Yhdistyneitä kansakuntia.
Allan King

Allan Winton King (1930–2009) oli kanadalainen elokuvaohjaaja, joka teki sekä näytelmä- että dokumenttielokuvia. Hän tuli tunnetuksi 1970-luvun taitteen "cinéma vérité" -tyylisistä yhteiskunnallisista ”tarkkailudokumenteista” kuten "Warrendale – lasten tähden" (Warrendale, 1967, vuoden paras kanadalaiselokuva) ja "Eräs aviopari" (A Married Couple, 1969). Hänen näytelmäelokuvaohjauksiaan ovat "Kuka on nähnyt tuulen?" (Who Has Seen the Wind, 1977) ja "Armoton erämaa" (Silence of the North, 1981).
Kingin televisioelokuva, Suomessa videokasettina julkaistu "Viimeinen ottelu" (The Last Season, 1986) kertoo Suomeen muuttavasta kanadalaisesta jääkiekkovalmentajasta. Elokuva kuvattiin osin Suomessa ja mukana on suomalaisia näyttelijöitä, kuten Johanna Raunio ja Taneli Mäkelä.
Fortune (Unix)

fortune on komentoriviltä käynnistettävä ohjelma, joka tulostaa tiedostoistaan satunnaisen tekstinpätkän, yleensä lainauksia teoksista, televisiosarjoista tai kuuluisilta kirjailijoilta.
Nimitys tulee kiinalaisten ravintoloiden onnenkekseista (), joiden sisällä on paperilappunen, joka sisältää sanonnan tai sananlaskun.
Ohjelma ilmestyi version 7 Unixissa vuodelta 1979. Tämä ohjelma tulostaa satunnaisen rivin tekstitiedostosta, joka sisältää lainaukset.
Ohjelma toimitettiin myöhempienkin Unix-versioiden pelien mukana ja aina Plan 9 -käyttöjärjestelmään asti.
Ohjelman laajemman version kirjoitti Ken Arnold BSD-käyttöjärjestelmään. BSD:n versio sisältää uuden tiedostomuodon, joka sallii moniriviset lainaukset ja voi hakea niitä useista tiedostoista.
Toteutuksia on lukuisille muillekin käyttöjärjestelmille, joissa käytetään komentoriviä ja tekstipohjaista sisäänkirjautumista.
Laajimmat kokoelmat valmiita lainauksia kuuluvat fortune-mod-pakettiin, joka koottiin ensimmäisen kerran lokakuussa 1995. Tämä tulee useiden Linux-jakelujen mukana. Lainaukset sisältävät mm. ASCII-taidetta, huumoria, lainauksia kirjallisuudesta, science fictionista, lauluista ja erikseen loukkaavat lainaukset.
FreeBSD poisti kokonaan jakelustaan loukkaavat lainaukset 2013 ja kaiken paitsi järjestelmän käytön vinkit, koska valitettiin että lainauksissa on sitaatteja Adolf Hitleriltä.
Balettiooppera

Balettiooppera () on ooppera, johon sisältyy huomattavan paljon balettitanssia ja -kohtauksia. Nimitystä käytettiin erityisesti aikakaudella, jolloin esitettiin lyyrisiin tragedioihin (runollisiin murhenäytelmiin) pohjautuvia oopperoita. Balettioopperat kehittyivät Ranskassa 1600-luvun loppupuolella, vaikka tanssikohtauksia oli jo sitä varhaisempien italialaisten oopperoiden päätösosissa. Lajin kehittymistä edisti pyrkimys lisätä tanssien osuutta näytöksissä ja halu saada esityksiin enemmän näyttävyyttä.
Tyypillisessä balettioopperassa oli prologi ja kolmesta viiteen näytöstä (), jotka yleensä päättyivät juhliin ("fêtes") ja kontratanssiin. Ensimmäinen balettiooppera oli Pascal Colassen (1649–1709) säveltämä "Las Saisons" ("Vuodenajat") vuodelta 1695.
Balettioopperoita ovat esimerkiksi
Mantfombi Dlamini

Shiyiwe Mantfombi Dlamini Zulu (1956–29. huhtikuuta 2021) oli zulujen kuningatar, joka hallitsi kansaansa kaksi kuukautta leskikuningattarena puolisonsa, kuningas Goodwill Zwelithini kaBhekuzulun kuoleman jälkeen keväällä 2021.
Mantfombi Dlamini oli Swazimaan kuningas Sobhuza II:n tytär. Hänestä tuli kuningas Goodwillin järjestyksessä kolmas vaimo vuonna 1977. Avioehtosopimuksen mukaan hänestä tuli kuninkaan päävaimo, mikä vaikutti vallanperimysjärjestykseen. Heille syntyi kolme tytärtä ja poika. Heidän poikansa Misuzulu Zulu nousi kuninkaaksi äitinsä jälkeen.
Mantfombi Dlamini oli seitsemännen päivän adventisti.
Adyge psale

Adyge psale (Адыгэ псалъэ, ”Adygen sana”) on Venäjällä Kabardi-Balkarian pääkaupungissa Naltšikissa ilmestyvä kabardinkielinen sanomalehti.
Ensimmäinen kabardinkielinen lehti "Adyge mak" (”Adygen ääni”) ilmestyi Baksanissa vuosina 1917–1918. Yksityisen kansanvalistuslehden toiminta päättyi Venäjän sisällissotaan.. 
Vuonna 1921 perustettiin venäjänkielinen aluelehti "Krasnaja Kabarda". Se sai vuonna 1924 nimen "Karahalk" (”Köyhälistö”) ja alkoi julkaista aineistoa myös kabardiksi, balkaariksi ja tatiksi. Kabardinkielinen "Lenin guegu" (”Leninin tie”) erotettiin omaksi lehdekseen vuonna 1931. Vuonna 1935 se sai nimen "Sotsialistitšeska Keberdei-Balker" (”Sosialistinen Kabardi-Balkaria”) ja vuonna 1944 nimen "Keberdei pež" (”Kabardian totuus”). Saksalaismiehityksen aikana vuosina 1942–1943 kabardinkielistä aineistoa julkaistiin "Za Sovetskuju Kabardino-Balkariju" -lehdessä.
Lehti sai jälleen nimen "Lenin guegu" vuonna 1957. Se oli NKP:n Kabardi-Balkarian aluekomitean sekä Kabardi-Balkarian ASNT:n korkeimman neuvoston ja ministerineuvoston äänenkannattaja. Viidesti viikossa ilmestyneen lehden painosmäärä oli 1970-luvun lopulla 21 000 kappaletta. Sen rinnalla julkaistiin venäjänkielistä "Kabardino-Balkarskaja pravdaa", balkaarinkielistä "Kommunizmge jolia" ja nuorisolehteä "Sovetskaja molodjož".
Lehti sai nimen "Adyge psale" vuonna 1991. Se on Kabardi-Balkarian tasavallan parlamentin ja hallituksen äänenkannattaja. Tasavallan kolmen päälehden ilmestymistiheyttä harvennettiin taloussyistä viidestä kolmeen kertaan viikossa vuonna 2018. Nelisivuisen ja broadsheet-kokoisen "Adyge psalen" painosmäärä oli 1 500 kappaletta vuonna 2024.
Sven Körling

Sven Holger Körling (27. tammikuuta 1879 Ystad – 8. lokakuuta 1948 Göteborg) oli ruotsalainen säveltäjä ja kuoronjohtaja. Hänet tunnetaan parhaiten tekemistään lastenlauluista.
Körling syntyi säveltäjä August Körlingin perheeseen. Myös hänen veljensä Felix Körling oli säveltäjä. Sven Körling opiskeli Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa, josta hän valmistui urkuri-kanttorin ja musiikinopettajan pätevyyksillä vuonna 1901. Hän työskenteli kanttori-urkurina Göteborgissa ja opetti musiikkia Göteborgin eri kouluissa. Hän meni vuonna 1907 naimisiin Anna Elisabet Lindholmin kanssa. Körling täydensi opintojaan matkoilla Saksaan vuosina 1903, 1912 ja 1915. Hän toimi Västergötlands sångarförbundin ja Göteborgs och Bohusläns sångarförbundin pääkuoronjohtajana.
Körling oli aktiivinen laulukirjojen ja oppikirjojen kirjoittajana ja kustantajana. Vuonna 1934 hän julkaisi Birger Anrep-Nordinin kanssa useiden sukupolvien ajan koulujen käytössä pysyneen laulukirjan "Dikt och ton". Körling teki myös Saga Wallin kuvittaman "En saga om sången" -oppikirjan (1935) sarjaan "De små läseböckerna". Körlingin säveltämiin yksinlauluteoksiin kuuluu "Sju blomvisor". Mieskuorolauluja hän teki muun muassa K. G. Ossiannilssonin sanoihin. Näiden joukossa on "De svenske", jonka Körling esitti johtamansa kuoron kanssa laulujuhlilla, jotka järjestettiin vuoden 1912 kesäolympialaisten yhteydessä. Vuonna 1923 perustettu mieskuoro De Svenske nimettiin tämän kuorosävellyksen mukaan. Körlingin lastenlauluja sanoitti Anna Maria Roos. Tunnetuimpia hänen lastenlauluistaan ovat "Pilleman", "Positivvisa" ja "Pelle Sjöskum".
Birger Anrep-Nordin

Birger Anrep-Nordin (21. tammikuuta 1888 Skara – 25. marraskuuta 1946 Göteborg) oli ruotsalainen säveltäjä, urkuri, kapellimestari, musiikkipedagogi ja musiikkikriitikko.
Anrep-Nordin syntyi rehtori Fredrik Nordinin ja aistivammoista kärsineiden oppilaiden kasvatuksen uranuurtajana tunnetun Elisabeth Anrep-Nordinin pojaksi. Hän opiskeli Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa kontrapunktia Andreas Hallénin ja pianonsoittoa Richard Anderssonin johdolla. Anrep-Nordin valmistui urkurina vuonna 1911 sekä esilaulajana ja musiikinopettajana vuonna 1912. Hän sai musiikissa kandidaatin arvon vuonna 1913 ja maisterin arvon 1918. Hän sai filosofian tohtorin arvon Lundin yliopistosta vuonna 1924 Joseph Martin Krausia koskeneella väitöskirjallaan. Anrep-Nordin täydensi opintojaan Ranskassa, Englannissa, Saksassa, Sveitsissä ja Itävallassa. Hän sai myös musiikkipsykologian opetusta Yhdysvalloissa Carl Seashorelta vuonna 1937. Anrep-Nordin oli vuodesta 1917 naimisissa Signe Jeanssonin kanssa tämän kuolemaan (1936) saakka. Vuonna 1937 Anrep-Nordin solmi uuden avioliiton Martha Elisabeth Hellstenin (o.s. Lindhe) kanssa.
Anrep-Nordin työskenteli Kalmarissa koulun musiikinopettajana vuosina 1914–1924 ja tuomiokirkon urkurina 1915–1924. Hän opetti liturgista musiikkia Lundin yliopistossa vuosina 1922–1934. Vuonna 1923 hän aloitti myös opettamisen opettajakorkeakoulussa Göteborgissa. Anrep-Nordin työskenteli vuosina 1927–1946 Oscar Fredriks kyrkan urkurina Göteborgissa. Musiikkikriitikkona hän oli "Göteborgs-Postenissa" (1924–1930) ja "Göteborgs Morgonpostissa" (1933–1936). Hän myös johti paikallisorkestereita. Anrep-Nordin oli Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäsen vuodesta 1943.
Anrep-Nordin laati Sven Körlingin kanssa koulujen käyttöön kokoelman "Dikt och ton" (1934). Hän julkaisi myös kirjan "Musiken i skolan såsom skön konst". Herman Asplöfin kanssa hän laati urkujensoiton oppikirjan "Orgelspelets teknik: Orgelskola". Säveltäjänä Anrep-Nordin tunnetaan muun muassa teoksista "Lamento" sellolle ja uruille, "Bröllopsmusik i en landskyrka om sommaren" ja "Gammal svensk julkantat" (joulukantaatti, sanat: Oscar Levertin). Anrep-Nordin sävelsi myös jousikvarteton sekä kolme suurimuotoista liturgista teosta solisteille, sekakuorolle ja orkesterille: "Invokation till Sancta Caecilia", "Mot ljuset" ja "Sången om Graal". Joitain hänen varhaisista teoksistaan sovitti tai rekonstruoi myöhemmin Torsten Sörenson.
Kaleen

Marie-Sophie Kreissl, taiteilijanimeltään Kaleen (s. 12. marraskuuta 1994 Wels, Itävalta) on itävaltalainen laulaja, tanssija ja koreografi. Hän edusti Itävaltaa kappaleella "We Will Rave" vuoden 2024 Eurovision laulukilpailussa Malmössä. Hän tuli kilpailun finaalissa 24. sijalle saatuaan yhteensä 24 pistettä, joista 5 yleisöltä ja 19 tuomareilta.
Varhaiselämä.
Kaleen varttui Ried im Traunkreisissa Ylä-Itävallassa. Hänen isoäitinsä on itävaltalainen folk-musiikin säveltäjä, sanoittaja ja tuottaja Hanneliese Kreißl-Wurth. Kaleen kävi balettitunneilla kaksivuotiaasta lähtien. Seitsemänvuotiaana hän voitti ensimmäisen Itävallan mestaruutensa tanssissa.
Ura.
Kaleen on maininnut Dua Lipan, Little Mixin, Ariana Granden, Beyoncén ja Zara Larssonin olevan hänen musiikillisia esikuviaan. 
Vuonna 2014 Kaleen osallistui Saksan versioon brittiläisestä tv-ohjelmasta nimeltä "Got to Dance" ja ylsi kilpailussa finaaliin asti tanssiparinsa kanssa. Vuodesta 2020 lähtien Kaleen on toiminut koreografina ja ohjaajana Itävallan yleisradioyhtiö ORF:lle ja muun muassa yhtiön lähettämälle "Supermania"-ohjelmalle. Vuonna 2021 Kaleen perusti oman levy-yhtiönsä nimeltä "Wifi Records". Vuoden 2023 syyskuussa Kaleen julkaisi ensimmäisen albuminsa nimeltä "Stripping Feelings". 
Vuodesta 2018 lähtien Kaleen on työskennellyt Eurovision laulukilpailun ja lasten Eurovision laulukilpailun parissa erilaisissa työtehtävissä. Vuoden 2018 Eurovision laulukilpailussa hän toimi sijaislaulajana harjoituksissa, tanssijana sekä väliaikanumeroiden koreografina. Vuoden 2021 lasten Eurovision laulukilpailussa Kaleen toimi taiteellisena johtajana Espanjan ja Bulgarian esityksille. Vuoden 2022 lasten Eurovision laulukilpailussa Kaleen työskenteli muun muassa Espanjan esityksen taiteellisena johtajana, sijaislaulajana Armenian harjoitusesityksessä sekä koko show'n lavanohjaajana. Vuoden 2023 Eurovision laulukilpailussa Kaleen auttoi Armenian, Georgian, Itävallan ja Saksan lavaesitysten luomisessa.
16. tammikuuta 2024 ilmoitettiin, että Itävallan yleisradioyhtiö ORF oli valinnut Kaleenin edustamaan Itävaltaa vuoden 2024 Euroviisuihin Ruotsin Malmöön. Hänen kappaleensa "We Will Rave" on tyylilajiltaan dance-poppia ja on saanut vaikutteita myös teknosta. Hän tuli kilpailun finaalissa 24. sijalle saatuaan yhteensä 24 pistettä, joista 5 yleisöltä ja 19 tuomareilta.
Misuzulu Zulu

Misuzulu Zulu (s. 23. syyskuuta 1974) on zulu-heimon kuningas. Hän nousi valtaistuimelle huhtikuussa 2021 äitinsä Mantfombi Dlaminin jälkeen. Tämä hallitsi kansaansa vain kaksi kuukautta puolisonsa, kuningas Goodwill Zwelithini kaBhekuzulun kuoleman jälkeen keväällä 2021. Zulujen perinnäistapojen mukaan kuninkaan on oltava naimisissa, ja huhuttiin, että sijaishallitsijajärjestelyn tarkoituksena oli antaa Misuzululle aikaa solmia avioliitto isänsä kuoleman jälkeen. Hänet vihittiin pitkäaikaisen morsiamensa Ntokozo Mayiselan kanssa äitinsä hautajaisten yhteydessä.
Ilmoitus siitä, että Misuzulu on uusi kuningas, luettiin 7. toukokuuta 2021. Se ei miellyttänyt kaikkia kuningashuoneen jäseniä, ja ilmoituksesta seurasi mellakoita. Kruunajaiset pidettiin perinteisin menoin vasta elokuussa 2022. Asema vahvistettiin saman vuoden lokakuussa valtiollisessa seremoniassa, johon osallistui Etelä-Afrikan presidentti Cyril Ramaphosa.
Richard Andersson

Ernst Christian Richard Andersson (22. elokuuta 1851 Tukholma – 20. toukokuuta 1918) oli ruotsalainen pianisti, pianopedagogi ja säveltäjä.
Andersson varttui Karlskronassa, johon hänen vanhempansa muuttivat hänen ollessaan kaksivuotias. Andersson sai varhaisimman pianonsoiton opetuksensa äidiltään ja sai sitten opetusta kaupungin eri pianopedagogeilta. Vuonna 1867 hän pääsi Tukholman kuninkaalliseen musiikkikorkeakouluun, jossa hän opiskeli pianonsoittoa ensin Jan van Boomin (k. 1872) ja sitten Ludvig Normanin johdolla. Harmoniaa Anderssonille opetti Otto Daniel Winge ja urkujensoittoa Gustaf Mankell. Lisäksi hän sai sävellys- ja kontrapunktiopetusta Hermann Berensiltä. Andersson valmistui vuonna 1874, mutta täydensi opintojaan Hilda Thegerströmin johdolla. Syksyllä 1876 hän lähti Berliiniin, jossa hän sai opetusta Clara Schumannilta, Richard Wüerstiltä, Karl Heinrich Barthilta ja Friedrich Kieliltä. Barth antoi Anderssonin opettaa yksityisoppilaitaan ollessaan itse kiertueilla.
Andersson teki debyyttinsä Ludwig van Beethovenin pianokonserton nro 4 solistina Kungliga Hovkapelletin konsertissa. Palattuaan Saksasta Tukholmaan vuonna 1884 hän saavutti suurta suosiota Frédéric Chopinin pianokonserton nro 1 esityksellä. Andersson esiintyi aktiivisesti paitsi konserttosolistina, myös resitalistina ja kamarimuusikkona, usein Tor Aulinin kvartetin kanssa. Vuonna 1886 hän perusti Emil Sjögrenin kanssa mukaansa nimetyn musiikkikoulun. Siellä opetettiin alun perin aloittelevia ja keskitasoisia pianisteja, mutta pian opisto alkoi tarjota myös ammattitason koulutusta. Monet tulevat säveltäjät, pianistit ja pedagogit opiskelivat siellä. Andersson opetti myös Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa vuosina 1904–1906 ja sai professorin arvonimen vuonna 1912. Hänet valittiin Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi vuonna 1890.
Suurin osa Anderssonin sävellystuotannosta on peräisin hänen opiskeluajoiltaan (1867–1884). Hänen säveltämismahdollisuuksiaan myöhemmin heikensi hänen asemansa kysyttynä pianistina ja omistautuneena pedagogina. Tyylillisesti Andersson nojautui pitkälti Beethovenin, Robert Schumannin ja Johannes Brahmsin vaikutteisiin. Hänen tärkeimpänä pianoteoksenaan on pidetty pianosonaattia (D-duuri, 1878). Anderssonin pianosävellystyyliin vaikutti varsinkin Wilhelm Stenhammar. Hän sävelsi myös lauluja ja kamarimusiikkiteoksia, joihin kuuluu "Fantasistycke" sellolle ja pianolle. Usein Andersson hyödynsi tuotannossaan kansanmusiikkivaikutteita. Hän julkaisi myös transkriptioita kansanlauluista ja -tansseista.
Hereditas

Elinkorkolaitos Hereditas Oy on suomalainen listaamaton sijoitusyhtiö.
Elinkorkolaitos 1905–2015.
Hereditas perustettiin vuonna 1905. Hereditas oli elinkorkolaitos, joka maksoi elinkorkoa. Laitokseen rahaa tallettanut sai juoksevan elinkoron, joka periytyi sukupolvelta toiselle. Yhteensä Suomessa on toiminut kuusi elinkorkolaitosta.
Hereditas (lat. 'perintö') poikkesi muista elinkorkolaitoksista siinä, että sen elinkorko oli perinnöllinen. Historiansa aikana Hereditas on sijoittanut muun muassa kiinteistöihin ja teollisuusosakkeisiin.
Oikeudelliselta muodoltaan Hereditas oli pitkään erikoisuus. Muiden elinkorkolaitosten lopetettua toimintansa se jäi Suomen ainoaksi elinkorkolaitokseksi. Elinkorkolaitoksista ei ollut säädetty laissa, vaan toiminta perustui laitoksen omiin sääntöihin.
Osakeyhtiö 2016 alkaen.
Hereditas muuttui elinkorkolaitoksesta osakeyhtiöksi vuoden 2016 alusta. Elinkoron on korvannut osinko, jota yhtiö pyrkii maksamaan vuosittain.
Vuonna 2022 Hereditaksella oli 650 osakkeenomistajaa. Yhtiön sijoitussalkun markkina-arvo oli noin 250 miljoonaa euroa.
Johann Martin von Wagner

Johann Martin von Wagner (1777–1858) oli saksalainen kuvanveistäjä.
Opiskeltuaan aluksi lyhyehkön ajan Pariisissa hän asettui 1804 Roomaan, jossa hän jatkoi maalaustaiteen opintoja. Baijerin perintöprinssin Ludvigin valtuuttamana hän hankki 1812 Münchenin museota varten joukon antiikkisia veistokuvia, muun muassa kuulut Afaian temppelin päätyveistokset Aiginan saarelta. 
Vuonna 1821 hän valmisti Ludvigin tilauksesta korkokuvafriisin Münchenin ratsastuskoulua varten sekä seuraavana vuonna 92 metriä pitkän friisin, jonka aiheet oli saatu Saksan muinaisuudesta. Se asetettiin 1839 Walhallaan lähelle Regensburgia. Münchenin Voittoportin ("Siegestor") päällä oleva neljän leijonan vetämä "Bavaria" on niinikään Wagnerin muovailema. Samaten hän suunnitteli Münchenin glyptoteekin päätykolmiota varten korkokuvaryhmän "Minerva veistotaiteita suojelemassa". Sen valmisti myöhemmin Ludwig Schwanthaler marmorista.
Vultures 1

Vultures 1 on yhdysvaltalaisten rap-artistien Kanye Westin ja Ty Dolla Signin muodostaman rapduo ¥$:n esikoisalbumi. Albumi julkaistiin 10. helmikuuta 2024 omakustanteena. Albumilla vierailee Playboi Carti, Quavo, Travis Scott, Freddie Gibbs, Nipsey Hussle, YG, Lil Durk, Bump J, Rich the Kid, Chris Brown, India Love sekä Westin tytär North West. Albumi on Westin ensimmäinen "Dondan" jälkeen. Kappaleista "Vultures" ja "Talking" julkaistiin singleinä ennen varsinaisen albumin julkaisua. Albumi on Westin sekä Ty Dolla Signin ensimmäinen albumi, joka on julkaistu omakustanteena. Albumi on ensimmäinen osa trilogiasta, jonka toinen albumi "Vultures 2" julkaistiin elokuussa 2024 sekä "Vultures 3" on määrä julkaista, mutta päivämäärää ei ole annettu. 
Tuottajia albumille ovat Kanye West, Ty Dolla Sign, 88-Keys, Ambezza, Anthony Kilhoffer, Aver Ray, AyoAA, Azul, Bbykobe, BEAM, Camper, Chad Hugo, Chordz, Chrishan, CuBeatz, Dez Wright, Digital Nas, DJ Camper, DJ Roca, DJ Vitinho Beat, Dom Maker, DTP, Edsclusive, Edsclusive, FNZ, Gustave Rudman, Hubi, Jae Deal, James Blake, Jasper Harris, Johnny Goldstein, Jpegmafia, Kaytranada, Leon Thomas III, Lester Nowhere, London On Da Track, Lukasbl, Marlonwiththeglasses, Mustard, Ojivolta, Prodbyjuice, Shdow, Stryv, Swizz Beatz, The Legendary Trax, TheLabCook, Timbaland, Veyis, Vinnyforgood, Vital, Wax Motif, Wheezy ja will.i.am.
Marjoniemen yhtenäiskoulu

Marjoniemen yhtenäiskoulu on tuleva, noin 900 oppilaan peruskoulu Kouvolan Marjoniemessä. Rakentamisen suunnittelu on käynnistetty kesällä 2021. Kouluun siirtyvät nykyisen Urheilupuiston koulun, Kouvolan yhteiskoulun ja Kaunisnurmen koulun toiminnat. Kouluun tulee myös koko kaupungin erityisen vaativan tuen opetus, kuten Carea-koulun vaikeimmin kehitysvammaisten opetus, sekä sairaalaopetus. Yhtenäiskoulu rakennetaan entisen Marjoniemen terveysaseman tontille. Sijainnin valinnassa on otettu huomioon muun muassa tontin koko, sijainti, ympäröivä luonto sekä palveluiden läheisyys. Tontti on tarpeeksi suuri hyvän piha-alueen, liikennejärjestelyiden ja paikoitusalueen rakentamiseen. Koulun rakentamisen on tarkoitus alkaa aikaisintaan vuonna 2026 ja valmistua syyslukukaudelle 2028.
Huhtikuussa 2025 kaupunki valitsi urakoitsijaksi SRV Rakennus oy:n, mutta ei päättänyt vielä lopullisesti rakentamisesta. Kustannuksiksi on arvioitu noin 40 miljoonaa euroa. Toukokuussa Kouvolan kaupunki teki oikaisun Marjoniemen yhtenäiskoulun urakkahankintaan tarjouspyynnössä havaittujen virheiden vuoksi. Kilpailullinen neuvottelumenettely käynnistettiin uudelleen. Syyskuussa 2025 SRV Rakennus oy valittiin uudelleen.
Sven Kjellström

Sven Kjellström (30. maaliskuuta 1875 Luulaja – 5. joulukuuta 1950 Tukholma) oli ruotsalainen viulisti.
Kjellström sai varhaista musiikkikasvatusta Pelle Schenelliltä. Vuosina 1889–1892 hän opiskeli Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa viulunsoiton opettajanaan Karl Lindberg. Vuosina 1897–1900 Kjellström täydensi opintojaan Pariisissa Guillaume Rémyn johdolla. Hän työskenteli sen jälkeen Pariisissa muusikkona ja opettajana vuoteen 1908 saakka. Hän soitti Paul Viardot'n kvartetissa toisena viulistina ja työskenteli Ruotsissa Stockholms konsertföreningin konserttimestarina. Vuonna 1902 hän meni naimisiin Karin Sofia Selanderin kanssa.
Kjellström perusti oman jousikvartettinsa (Kjellströmkvartetten), jonka vaihtuvaan kokoonpanoon kuuluivat eri aikoina myös Axel Runnqvist, Gösta Björk, Ernst Törnqvist, Fritz Johansson, Einar Grönwall, Carl Lindhe, Carl Christiansen ja Gunnar Norrby. Kvartetti esiintyi aktiivisesti Ruotsissa ja teki lisäksi esiintymisiä Norjassa, Tanskassa ja Saksassa. Kvartetti hajosi vuonna 1928, mutta Kjellström jatkoi konserttien pitämistä eri kokoonpanoin sen jälkeenkin. Pianisteista hänen säännöllisiä yhteistyökumppaneitaan olivat Alfred Roth, Ingrid Kjellström (tytär), Eric Westberg, Ingrid Hökerberg ja Anna Selander. Kjellström esiintyi myös konserttosolistina Tukholmassa ja Ruotsin eri paikallisorkestereiden kanssa. Hän työskenteli lisäksi kansanmusiikin parissa.
Kjellström pääsi Tukholman kuninkaallisen musiikkikorkeakoulun johtajaksi vuonna 1929 ja toimi sen professorina. Hän oli vuodesta 1912 Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäsen. Hänelle myönnettiin vuonna 1915 Litteris et Artibus -mitali.
Kouvolankylän kansakoulu (Kouvola)

Kouvolankylän kansakoulu eli Kouvolankylän koulu on Kouvolan Alakylässä sijaitseva koulu. Arkkitehti Toivo Salervon suunnittelema koulu on rakennettu vuonna 1933. Koulu korvasi Valkealan Kouvolankylään vuonna 1895 valmistuneen koulun, jonka oli todettu olevansa käyttöiän päässä.
Rakennuksen muotokieli on vapaata, kevyttä ja siroa. Se edustaa 1920-luvun uusklassismia kolmionmuotoisine ulokkeineen, kahdeksankulmaisine pilareineen ja pyöröineen ikkunoineen. Vuoden 1946 laajennussiiven on suunnitellut rakennusmestari Urho Koivisto. Laajennusosassa sijaitsevat keittiö, luokka ja naisopettajan asunto. Laajennuksessa on sovellettu alkuperäisen osan muotokieltä.
Kouvolankylän koulussa toimii nykyään Eskolanmäen koulun Joustavan perusopetuksen luokat.
Elinkorkolaitos

Elinkorkolaitos (myös koronvalmistuslaitos) on ollut laitos, joka ottaa vastaan talletuksia ja maksaa elinkorkoa.
Elinkorkolaitokset Suomessa.
Elinkorkolaitokseen tehdyt talletukset pidettiin laitoksessa, jossa ne kasvoivat korkoa. Tallettaja sai vuotuista elinkorkoa täytettyään tietyn iän, tavallisesti 55 vuotta. Pääoma jäi kuitenkin laitokseen.
Suomessa on toiminut kuusi elinkorkolaitosta. Kaikki ovat lopettaneet toimintansa paitsi Hereditas, joka on muuttunut osakeyhtiöksi.
Elinkorkolaitokset erosivat henkivakuutuslaitoksista siten, että ne eivät perineet vakuutusmaksuja eivätkä sitoutuneet etukäteen minkään tietyn rahasumman maksamiseen. Hereditas poikkesi muista elinkorkolaitoksista siten, että sen elinkorko oli perinnöllinen.
Elinkorkolaitoksista ei ollut säädetty Suomen laissa, vaan toiminta perustui niiden omiin sääntöihin.
Tehdaspiiri (Zaporižžja)

Tehdaspiiri eli Zavodin piiri () on yksi Ukrainan Zaporižžjan seitsemästä hallinnollisesta alueesta (kaupunkipiiristä). Zaporižžjan pohjoisosassa, Dneprin vasemmalla rannalla sijaitsevan, vuonna 1969 perustetun kaupunkipiirin pinta-ala on 56,0 neliökilometriä. Piirin väestöarvio on 50 750 (2015), ja aiemmin noin 60 900 (VL 2001).
Zavodin piiri perustettiin vuonna 1969 jakamalla silloinen Ordžonikidzevskyin piiri (jonka seuraaja on nykyinen Voznesenkan piiri) kahteen osaan. Uuden kaupunkipiirin nimi juontui sen teollisuusalueen metallitehtaista. Piirissä toimivista teollisuusyrityksistä mainittakoon esimerkiksi Zaporižstal (terästehdas).
&lt;br clear=left&gt;
Sateet tulivat

Sateet tulivat () on vuonna 1955 ensi-iltansa saanut Jean Negulescon ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva, jonka pääosissa ovat Lana Turner, Richard Burton, Fred MacMurray, Joan Caulfield ja Michael Rennie. Elokuva perustuu Louis Bromfieldin vuonna 1937 ilmestyneeseen samannimiseen romaaniin, jonka pohjalta Merle Miller laati käsikirjoituksen.
Juoni.
Hemmoteltu ja hedonistinen lady Edwina Esketh (Lana Turner) ja brittiläinen aatelismies lordi Esketh (Michael Rennie) elävät intohimottomassa ja onnettomassa avioliitossa. Kun he matkustavat Intiaan ostamaan hevosia maharanin (Eugenie Leontovich) kutsumana, lordi ilmoittaa aikovansa erota vaimostaan Englantiin palattuaan. Matkalla Edwina kuitenkin löytää uuden rakkauden. Ensiksi hän kohtaa entisen tuttavan ja nykyisen kyläjuopon Tom Ransomen (Fred MacMurray), ja sittemmin hän tapaa maharanin perillisen, tohtori Saftin (Richard Burton). Aluksi Edwinan yritykset vietellä tohtori eivät tuota tulosta, mutta pian hän alkaa tajuta aidosti rakastuneensa tohtoriin. Tuota pikaa tohtori antautuu Edwinan viehätysvoimalle, ja heidän välillään alkaa kiihkeä suhde, kunnes maanjäristykset ja tuhoisa tulva iskevät kaupunkiin.
Tuotanto.
Tausta.
20th Century Fox oli jo aiemmin filmannut Louis Bromfieldin romaanista elokuvasovituksen "Kun sateet tulivat" ("The Rains Came") vuonna 1939. Aiemman filmatisoinnin oli ohjannut Clarence Brown, ja sen pääosissa ovat Myrna Loy, Tyrone Power ja George Brent. Lana Turneria oli harkittu Fern Simonin rooliin vuoden 1939 filmatisointiin.
Kuvaukset.
Metro-Goldwyn-Mayer lainasi sopimusnäyttelijänsä Lana Turnerin Foxille elokuvaa varten. "Sateet tulivat" oli Turnerin ensimmäinen Foxille tekemä elokuva.
Työnimellä "The Rains Came" kulkeneen elokuvan tuotanto alkoi elokuun puolessa välissä 1955. Elokuvan kuvauspaikoiksi kaavailtiin aluksi Intiaa ja Pakistania. Intia ei myöntänyt kuvauslupaa, mutta elokuvan taustakohtauksia kuvattiin Pakistanissa. Lisäksi elokuvaa kuvattiin kotimaassa Foxin tilalla Malibussa. Syyskuussa 1955 elokuvan erikoistehostebudjettia korotettiin aiemmasta 260 000 dollarista 400 000 dollariin ja kokonaisbudjettia 3,5 miljoonasta dollarista 4,5 miljoonaan dollariin. CinemaScope-laajakuvaformaatilla ja DeLuxe Color -värielokuvajärjestelmällä kuvatun elokuvan tuotanto saatiin päätökseen syyskuun puolessa välissä 1955.
Ensi-ilta ja vastaanotto.
"Sateet tulivat" sai ensi-iltansa New Yorkissa 15. joulukuuta 1955 ja Los Angelesissa seuraavana päivänä. Se julkaistiin Yhdysvalloissa maanlaajuisesti elokuvateattereissa joulukuun aikana 1955. Elokuva sai teatteriensi-iltansa Suomessa 27. huhtikuuta 1956.
"Sateet tulivat" oli ehdolla parhaiden erikoistehosteiden Oscar-palkinnon saajaksi vuoden 1956 gaalassa.
Sean Dooley

Sean Dooley (s. 16. tammikuuta 1985 Nelson, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on uransa päättänyt kanadalais-irlantilainen jääkiekkoilija.
Dooley pelasi juniorikiekkoa Kanadassa Kootenay International Junior Hockey Leaguessa kotikaupunkinsa Nelson Leafs joukkueessa vuosina 2000-2004. Kaudeelle 2007-2008 hän siirtyi pelaamaan Irlantiin Dundalk Bullsin joukkueeseen. Siellä hän teki 11 ottelussa 39 tehopistettä.
Dooley edusti Irlantia Divisioona kolmen MM-turnauksessa 2010 ja 2013 sekä Divisioona kahden turnauksessa 2011.
One of the Boys (Mott the Hooplen kappale)

One of the Boys on brittiläisen Mott the Hoople -yhtyeen kappale, joka julkaistiin vuonna 1972 albumilla "All the Young Dudes". Kappaleen kirjoittivat yhteistyössä yhtyeen solisti-kitaristi Ian Hunter ja kitaristi Mick Ralphs. 
Kappale julkaistiin myös singlenä, jolloin se nousi Yhdysvalloissa sijalle 96. Single jätettiin julkaisematta Britanniassa, missä ”One of the Boys” ilmestyi vain albumilla ja ”All the Young Dudes” -singlen B-puolena.
Työstö.
Kappaleen tekivät yhdessä Ian Hunter ja Mick Ralphs, joskin Ralphsin mukaan Hunter työsti siitä suurimman osan. Kappaleesta oli tehty demo jo huhtikuussa 1971, mutta albumia varten kappaletta muutettiin paljon.&lt;ref name="Devine/146"&gt;Devine 1998, s. 146.&lt;/ref&gt; Demoversio julkaistiin vuonna 2006 bonuskappaleena "All the Young Dudes" -albumin CD-versiolla.
Tyyli.
Monet yhtyeen jäsenistä pitivät kappaletta liian pitkänä. Kappaleen tuottanut David Bowie lisäsi kappaleen alkuun puhelimen numerokiekon pyörittämisen ääntä. Hän loi myös erillisen osan, jossa soivaan puhelimeen vastataan, minkä jälkeen kappale hiljenee hetkeksi ja jatkuu sitten niin, että se kuulostaa soivan puhelimen luurista. 
AllMusicin Dave Thompsonin mukaan kappale antaa viisiminuuttisen oppitunnin siitä, kuinka perustetaan mainio yhtye ja pysytään sellaisena.
Kappaleen albumiversion pituus on lähes seitsemän minuuttia. ”All the Young Dudes” -singlen B-puolella julkaistun version pituus oli rajattu noin viiteen ja puoleen minuuttiin. ”One of the Boys” -singlen A-puolella pituus on vain vajaat kolme minuuttia.
Mick Ralphsin myöhempi yhtye Bad Company kierrätti kappaleen riffiä kappaleessa ”Can’t Get Enough”. Mott the Hooplen rumpali Dale Griffin kommentoi myöhemmin aiheeseen liittyen: ”’Can’t Get Enough’ on ’One of the Boys’! Siinä on sama hemmetin riffi, se on sama hemmetin kappale!”.
Julkaisu ja vastaanotto.
Myynti ja julkaisut.
David Bowie halusi ”One of the Boys” -kappaleen olevan "All the Young Dudes" -albumin ensimmäinen single, mutta yhtye valitsi Bowien kirjoittaman nimikappaleen, ja ”One of the Boys” jätettiin sen B-puolelle. Omana singlenään ”One of the Boys” ilmestyi vuodenvaihteessa 1972–1973, jolloin se julkaistiin ainakin Yhdysvalloissa, Kanadassa, Alankomaissa ja Saksan liittotasavallassa. ”One of the Boys” nousi yhdysvaltalaisen Billboard Hot 100 -listan sijalle 96 ja oli yksi yhtyeen kolmesta kyseiselle listalle nousseesta kappaleesta.
Kappale on julkaistu myös useilla yhtyeen live- ja kokoelma-albumeilla.
Kriitikoiden arvioita.
Yhdysvalloissa singlen julkaisun aikaan "Record World" kehui kappaletta ”jännittäväksi ja rytmiseksi kappaleeksi sensaatiomaisilla sanoilla ja Bowien huipputuotannolla”. "Rolling Stone" -lehden kriitikko Bud Scoppa kirjoitti, että kappaleesta tulee mieleen Keith Richardsin soittotyyli sekä Led Zeppelinin kitara–basso-voimasoinnut. "Billboard"-lehti suositteli singleä. 
Dave Thompsonin mukaan ”One of the Boys” on Mott the Hooplelle tyypillinen rokkaava kappale, kun taas Pitchfork Median Joe Tangari on kutsunut sitä ”vahvaksi ja kovaksi boogie-sävelmäksi”.
Nordiska Bibelinstitutet

Nordiska Bibelinstitutet (lyh. NBI, ) oli vuosina 1969–1992 toiminut ruotsalainen raamattukoulu. NBI toimi Krokstadin kartanossa Säfflessä. Raamatukoulu oli yhteydessä pohjoisamerikkalaiseen Greater European Mission-järjestöön.
Monet seurakunnat vastustivat raamattukoulun perustamista 1960-luvulla ja järjestö suhtautui paneutuvasti omaan tehtäväänsä. Alkuvuosina raamattukoulu painotti kalvinistista oeptusta ja sen opillinen pohja perustui fundamentalismiin, joka korosti muun muassa Raamatun erehtymättömyyttä. 1980-luvulla koulun linja kehittyi evankelikaaliseen suuntaan ja opettajat sitoutuivat Lausannen liikkeeseen.