tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Hunnin kirkko

Hunnin kirkko () on Gjøvikin kunnassa Norjassa sijaitseva tiilinen pitkäkirkko vuodelta 1968.
Andrzej Trzaskowski

Andrzej Trzaskowski (23. maaliskuuta 1933 Krakova – 16. syyskuuta 1998 Varsova) oli puolalainen jazzpianisti, -säveltäjä ja -sovittaja.
Trzaskowski opiskeli musiikkia yliopistossa ja omistautui sitten jazzuralle. Hän teki yhteistyötä muiden muassa Stan Getzin, Lucky Thompsonin, Phil Woodsin ja Art Farmerin kanssa. Hän esiintyi Pori Jazzissa ja monissa muissa kansainvälisissä jazztapahtumissa. Trzaskowski kuului puolalaisen modernin jazzin uranuurtajiin. Hän työskenteli 1960-luvun lopussa Hampurissa ja johti maassaan radio- ja televisio-orkesteria vuosina 1974–1991. Trzaskowski sävelsi musiikin yli viiteenkymmeneen elokuvaan ja noin kahteenkymmeneen teatterituotantoon.
Trzaskowski kuoli pitkäkestoiseen sairauteen syyskuussa 1998. Hänen poikansa on poliitikko Rafał Trzaskowski.
Sylling

Sylling on taajama Lierin kunnassa Buskerudin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 0,6 neliökilometriä ja asukasluku 768 vuonna 2023.
Stanislav Požlakov

Stanislav Ivanovitš Požlakov (; 4. tammikuuta 1937 Mytištši – 26. syyskuuta 2003 Pietari) oli venäläinen jazzmuusikko, lauluntekijä ja elokuvamusiikin säveltäjä.
Požlakov muutti nuorella iällä Leningradiin. Hän opiskeli musiikkikoulussa ja suoritti itsenäisiä opintoja. Vuosina 1958–1965 hän johti Leningradissa useita jazzkokoonpanoja. Požlakov esitti tekemiään lauluja usein itse. Hänen laulujensa muihin tulkitsijoihin kuuluivat Edita Pieha, Eduard Hil, Ljudmila Sentšina, Taisija Kalintšenko, Müslüm Maqomayev, Maija Kristalinskaja, Aida Vedištševa, Galina Nenaševa, Marija Pahomenko, Maria Codreanu, Tamara Miansarova, Larisa Mondrus ja Veronika Kruglova.
Požlakov sävelsi musiikin moniin elokuviin. Hänen sävellystensä joukossa ovat myös musikaali ja operetti. Požlakov sai Venäjän kunniataiteilijan arvonimen.
Matti Jantunen (tehtailija)

Matti Jantunen (31. joulukuuta 1880 – 6. syyskuuta 1939 Parikkala) oli suomalainen Parikkalassa asunut tehtailija ja Matti Jantusen Huopatehdas Oy:n (myöhemmin Jantuset Oy) perustaja ja johtaja. 
Matti Jantunen alkoi vuonna 1914 valmistaa muutamien työntekijöiden avustamana Parikkalassa huopajalkineita käsityönä ja hän sai jalkineistaan muun muassa I palkinnon vuonna 1922 Tampereen yleisessä teollisuusnäyttelyssä. Vuonna 1923 hän muutti yrityksensä osakeyhtiöksi ja toimi sitten yhtiön pääosakkaana ja toimitusjohtajana. Huopajalkinetehtaalle rakennettiin uusi ajanmukainen tehdas-, varasto- ja konttorirakennus ja tehdas varustettiin kaikilla tarvittavilla koneilla. Tehtaan valmistusmäärä kasvoi ja 1920-luvun lopulla se kuului jo Suomen huomattavimpiin alansa yrityksiin. Vuonna 1928 tehtaassa oli 30 työntekijää. Jantunen oli Särkisalmen seudun osuusmeijerin hallinnon puheenjohtajana, kuului Parikkalan lastenkodin sekä Parikkalan oriyhdistyksen johtokuntaan ja toimi oriyhdistyksen rahastonhoitajana. Hän harrasti hevosjalostustyötä.
Keskiviikkoiltana 6. syyskuuta 1939 Jantusen perheen ollessa ruokailemassa kotonaan Parikkalan Järvenpäässä taloon tuli maalari Albert Salo (s. 1884), joka otti kohta esille taskuaseen ja ampui laukauksia kohti Matti Jantusta, tämän vävyä koneenhoitaja Oskari Roihaa, talon renkiä Arvo Helystä ja sisään tullutta Jantusen 80-vuotiasta anoppia Anna Maria Viinasta. Jantunen, Roiha ja Viinanen menehtyivät saamiinsa vammoihin ja Helynen haavoittui hengenvaarallisesti. Jantusen ja Roihan vaimot pääsivät pakenemaan talosta hyppäämällä ikkunasta. Salo pakeni tekonsa jälkeen läheiseen metsään. Hänet löydettiin puolen yön aikaan kuolleena Jantusen navetan vintiltä. Salo oli ampunut itsensä.
Kirjeessään Salo ilmoitti tekonsa syyksi koston perintöriitojen vuoksi. Salo oli Amerikassa asuessaan ollut naimisissa Jantusen vaimon sisaren Iida Maria Viinasen kanssa, jonka kuoltua Amerikassa vuonna 1931 hänen perintönään oli lähetetty Suomeen suurehko rahasumma, joka joutui Jantusen vaimolle, tämän Simpeleellä asuneelle sisarelle ja sisarusten äidille Anna Maria Viinaselle. Salo oli vaatinut itselleen osuutta vaimonsa perinnöstä ja asiasta oli käyty oikeutta. Toiset perilliset olivat jo sopineet asian Salon kanssa mutta Iida Viinasen äiti Anna Maria Viinanen kieltäytyi luovuttamasta perintöosuuttaan Salolle. Salo oli käynyt perintöasian vuoksi useita kertoja Jantusen talolla ja alkanut sitten epäillä Matti Jantusen kieltäneen anoppiaan luovuttamasta rahoja Salolle.
Tranby

Tranby on taajama Lierin kunnassa Buskerudin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 2,2 neliökilometriä ja asukasluku 5 312 vuonna 2023.
Ljudmila Sentšina

Ljudmila Petrovna Sentšina (; 13. joulukuuta 1950 Ukrainan SNT – 25. tammikuuta 2018 Pietari) oli ukrainalaissyntyinen Venäjällä uransa tehnyt laulaja ja näyttelijä.
Sentšina valmistui Leningradin Rimski-Korsakov-musiikkiopistosta vuonna 1970. Hän työskenteli vuosina 1969–1975 sekä laulajana että näyttelijänä Leningradin musiikkikomediateatterissa. Sentšina kuului Lenkontsert-organisaation esiintyjiin ja lauloi vuosina 1976–1985 solistina Anatoli Badhenin johtamassa orkesterissa. 1970-luvulla hän juonsi Fjodor Tšehankovin kanssa television Artloto-musiikkiohjelmaa. Hänellä oli myös rooleja elokuvissa, joihin kuului "Vooružon i otšen opasen" (1977).
Sentšina sai Venäjän ansioituneen taiteilijan arvonimen vuonna 1979, Venäjän kansantaiteilijan arvonimen vuonna 2002 ja Ukrainan ansioituneen taiteilijan arvonimen vuonna 2003. Vuonna 2008 VGTRK esitti hänen elämästään ja työstään kertoneen dokumenttielokuvan "Zoluška sojuznogo znatšnija: Ljudmila Sentšina".
Götlunda

Götlunda on taajama Arbogan kunnassa Västmanlandin läänissä Närken historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 272 asukasta vuonna 2021. Götlundasta käydään pääosin töissä Arbogan keskustassa tai Örebrossa.
Medåker

Medåker on taajama Arbogan kunnassa Västmanlandin läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 205 asukasta vuonna 2021.
Maillingerstraßen metroasema

Maillingerstraße on Münchenin metron U1-linjan metroasema, joka avattiin 8. toukokuuta 1983. Ruuhka-aikoina asemalla pysähtyy myös U7.
Söndags-Nisse

Söndags-Nisse oli ruotsalainen pilalehti, joka alkoi ilmestyä vuonna 1862. Se liitettiin yhteen "Strix"-pilalehden kanssa vuonna 1924. Yhdistynyt "Söndagsnisse-Strix" ilmestyi vuoteen 1954 saakka. "Söndags-Nissen" pilapiirtäjiä olivat muun muassa Oskar "OA" Andersson, Ivar Arosenius ja Edvard Forsström.
Maija Kristalinskaja

Maija Vladimirovna Kristalinskaja (; 23./24. helmikuuta 1932 Moskova – 18./19. kesäkuuta 1985 Moskova) oli neuvostoliittolainen viihdemusiikin laulaja.
Kristalinskaja syntyi Moskovassa juutalaiseen perheeseen ja valmistui vuonna 1956 Moskovan ilmailuinstituutista. Hän ei saanut ammattimaista musiikkikoulutusta, mutta työskenteli kulttuurin parissa jo opiskeluaikanaan. Vuonna 1957 hänet palkittiin Moskovan Nuorisofestivaalissa osana Juri Saulskin jazzkokoonpanoa. Kristalinskajan alle vuoden kestänyt avioliitto kirjailija Arkadi Arkanovin kanssa päättyi eroon maaliskuussa 1958. Kristalinskaja tuli Neuvostoliitossa kuuluisaksi laulusta ”Dva berega”, joka kuului Jevgeni Taškovin elokuvaan "Žažda". Laulun tekivät Andrei Ešpai ja Grigori Poženjan. Kristalinskajan ohjelmistoon kuului lauluja myös muiden muassa Aleksandra Pahmutovalta ja Nikolai Dobronravovilta.
Kristalinskajalla todettiin 29-vuotiaana Hodgkinin tauti (”lymfogranulomatoosi”). Hän jatkoi uraansa, jonka aikana hän teki yhteistyötä muiden muassa Eddie Rosnerin ja Oleg Lundstremin orkesterien kanssa. Kristalinskaja esiintyi muun muassa televisioidulla musiikkifestivaalilla "Pesnja goda". Kun Sergei Lapin nousi vuonna 1970 valtiollisen radio- ja televisiokomitean johtoon, monet laulajat, kuten Kristalinskaja vajosivat Neuvostoliitossa epäsuosioon. Epäsuosiossa olivat varsinkin juutalaiset. Kristalinskaja sai Venäjän ansioituneen taiteilijan arvonimen 15. elokuuta 1974. Häntä ei enää kutsuttu televisioon eikä suuriin konsertteihin, mutta hän kiersi jatkossakin Venäjän alueita.
Kristalinskajan toinen avioliitto päättyi miehen kuolemaan vuonna 1984. Kristalinskajan oma terveys oli merkittävästi heikentynyt; hänen puhekykynsä ja koordinaationsa olivat heikentyneet, ja hän joutui sairaalahoitoon. Keväällä 1985 hänet kirjattiin ulos sairaalasta, mutta hän ei enää kyennyt puhumaan. Hän kuoli kesäkuussa 1985 ja tuli haudatuksi Donskoje-hautausmaalle Moskovaan.
Anne Veski

Anne Veski (s. 27. helmikuuta 1956 Rapla) on virolainen populaarimusiikin laulaja. Hän on yksi tunnetuimmista virolaisista naislaulajista.
Veski valmistui Tallinnan teknillisestä yliopistosta vuonna 1978 ja opiskeli myös pianonsoittoa. Hän oli laulajana muun muassa Vitamiin-yhtyeessä ja aloitti soolouran vuonna 1984. Hän alkoi tehdä kansainvälisiä esiintymisiä muun muassa Sopotin laulufestivaaleilla. Suomessa Veski esiintyi Eppu Normaalin kanssa. Hän on laulanut myös venäjäksi ja saavuttanut suosiota sekä tunnustuksia Venäjällä. Veski osallistui muun muassa venäläiseen Pesnja goda -gaalaan. Vuonna 1984 hän sai Viron SNT:n kunniataiteilijan arvonimen. Vuonna 1986 hän esiintyi Juri Tšuljukinin ohjaamassa suomalais-neuvostoliittolaisessa elokuvassa "Mikko iz Tampere prosit soveta".
Veski on pitänyt konsertteja myös Ukrainan kaupungeissa. Hän esiintyi vuonna 2015 Kiinassa ja teki esiintymisen "Laula mu laulu" -ohjelmassa, jossa hän muun muassa esitti rapyhtye Põhja-Tallinnin kappaleen ”Ma küsin endalt nõu”. Veskille myönnettiin vuonna 2014 Viron jokavuotisessa musiikkipalkintogaalassa elämäntyöpalkinto.
Veski oli aikoinaan naimisissa Jaak Veskin kanssa ja sai tämän kanssa Kerli-nimisen tyttären. Myöhemmin hän meni naimisiin Benno Beltšikovin kanssa. Beltšikov kuoli toukokuussa 2022. Venäjän aloitettua täysimittaisen hyökkäyksensä Ukrainaan helmikuussa 2022 Veski tuomitsi hyökkäyksen ja lopetti esiintymisen Venäjällä. Lehden "Moskovski Komsomolets" mukaan hän ei kuitenkaan lopettanut laulamista venäjän kielellä. Sama venäläinen lehti esitti virolaisia ja ukrainalaisia nationalisteja kohtaan syytöksen Veskin häiritsemisestä.
Marc Casadó

Marc Casadó Torras (s. 14. syyskuuta 2003 Sant Pere de Vilamajor, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija, joka edustaa Primera Divisiónissa pelaavaa Barcelonaa. Casadó on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura.
Casadó teki debyyttinsä Barcelonan edustusjoukkueessa 1. marraskuuta 2022 Mestarien liigan ottelussa Viktoria Plzeňia vastaan. Virallisesti hänet nostettiin edustusjoukkueeseen 21. kesäkuuta 2024, kun hän teki vuoteen 2028 ulottuvan jatkosopimuksen seuran kanssa. 
Casadó teki ensimmäisen maalinsa Barcelonan pelaajana 2. maaliskuuta 2025 Primera Divisiónin ottelussa Real Sociedadia vastaan, jonka Barcelona voitti lukemin 4–0. Casadó voitti tammikuussa 2025 Supercopa de Españan ja huhtikuussa 2025 Copa del Reyn. 
Maajoukkueura.
Casadó pelasi vuosina 2019–2024 yhteensä 14 ottelua Espanjan alle 16-, alle 17- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueissa. Espanjan A-maajoukkueessa Casadó debytoi 15. marraskuuta 2024 Kansojen liigan ottelussa Tanskaa vastaan.
Saavutukset.
Barcelona
Usko, toivo ja rakkaus (koriste)

Usko, toivo ja rakkaus () on Pietarsaaresta lähtöisin oleva katu- ja ikkunakoriste. Koristetta käytetään erityisesti joulun aikaan. Koriste koostuu kolmesta osasta: rististä (uskon vertauskuva), ankkurista (toivon symboli) ja sydämestä (rakkauden kuvaus). Koriste korostaa kristillisiä päähyveitä.
Historia.
Pietarsaarelaiset kauppiaat alkoivat 1840-luvulla koristella liikkeittään asettelemalla jouluksi liikkeidensä eteen joko valaistun ristin tai jättiläissydämen. Nämä tehtiin samalla tekniikalla kuin pohjalaiset jouluristilyhdyt: puukehikko päällystettiin läpikuultavalla värillisellä paperilla ja sisälle laitettiin kynttilät. Pietarsaaren kauppakadusta muodostui näin Suomen ensimmäinen joulukatu.
1850-luvulla koriste monipuolistui ja kauppiaat tekivät yhteistyötä ripustaakseen koristeet kadun yläpuolelle. Merenkulkukaupunkina koriste-esine kulkeutui myös merimiesten mukana.
1930-luvulla kaupungissa alettiin valmistaa koristeen pienoismalleja. Pian koriste ilmaantui miltei kaikkien kaupungin kotien ja laitosten ikkunoihin. Sarjatuotantona joulusymbolisarjaa on valmistettu vuodesta 1978 lähtien.
Red Bull Škoda Team

Red Bull Škoda Team oli puoliyksityinen rallitiimi, joka kilpaili rallin MM- sarjassa kaudella 2006. Sitä hallinnoi BRR - Baumschlager Rallye &amp; Racing ja sponsoroi Red Bull -brändi. Talli osallistui neljällä eri kuljettajalla, käyttämällä Škoda Fabia WRC:tä. Tallin paras tulos oli Andreas Aignerin kuudes sija Saksan rallissa.
Taisija Kalintšenko

Taisija Semjonovna Kalintšenko (; s. 4. joulukuuta 1949 Divnoje, Stavropolin aluepiiri) on venäläinen laulaja ja näyttelijä.
Kalintšenko muutti Leningradiin vuonna 1969 ja valmistui siellä lauluopinnoista vuonna 1975. Hän oli vuosina 1973–1995 laulajana Lenkontsertin alaisuudessa. Kalintšenko esiintyi vuonna 1975 Pjotr Fomenkon elokuvassa "Na vsju ostavšujusja žizn...". Hänet palkittiin Neuvostoliiton aikana useissa laulukilpailuissa. Hänelle myönnettiin 22. tammikuuta 1988 Venäjän SFNT:n ansioituneen taiteilijan arvonimi. Kalintšenko on opettanut Venäjän esittävän taiteen valtioninstituutin musiikkikasvatuksen laitoksella Pietarissa.
Pierre Budar

Pierre Budar (s. 16. elokuuta 1964) on ranskalainen manageri. Hän on rallin MM-sarjassa kilpailevan Citroën World Rally Teamin tallipäällikkö. Hänet nimettiin Citroënin tallipäälliköksi tammikuussa 2018 korvaten tehtävässään Yves Mattonin.
Aida Vedištševa

Aida Semjonovna Vedištševa (, oikeasti "Ida Solomonovna Vais", ; s. 10. kesäkuuta 1941 Kazan) on venäläis-yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hän tuli tunnetuksi suosittujen laulujen esittäjänä neuvostoliittolaisissa elokuvissa ja piirretyissä.
Vedištševa valmistui musiikkiopistosta Irkutskissa. Lisäksi hän opiskeli Vieraiden kielten instituutissa saksaa ja englantia. Hän lauloi 1960-luvun alussa Harkovan filharmonikkojen kanssa. Hän alkoi laulaa myös Oleg Lundstremin jazzorkesterissa ja Leonid Utjosovin kokoonpanossa. Lisäksi Vedištševa piti esiintymisiä Meloton-ensemblen, Golubyje gitaryn ja Gorkin (nykyisen Nižni Novgorodin) filharmonisen orkesterin kanssa. Hän sai Komsomol-palkinnon Neuvostoliitossa ja vuonna 1968 Sopotin laulufestivaalien diplomin. Hän joutui kuitenkin viranomaisten hyökkäysten kohteeksi muun muassa vulgaariudesta syytettynä. Vedištševan esiintymisiä konserteissa ja televisiossa estettiin toistuvasti. Hän loikkasi Yhdysvaltoihin vuonna 1980 ja suoritti siellä elokuva- ja teatterialan opintoja. Hän piti esiintymisiä nimellä Amazing Aida.
Vedištševa sai Yhdysvaltain kansalaisuuden ja meni naimisiin varakkaan yhdysvaltalaisen kanssa. Häiden jälkeen mies alkoi kuitenkin estää vaimon esiintymisiä, ja avioliitto päättyi viisi vuotta myöhemmin eroon. Lisäksi Vedištševa toipui vakavasta sairaudesta. Myöhemmin hän teki vielä joitain esiintymisiä Venäjän federaatiossa.
Raimund Baumschlager

Raimund Baumschlager (s. 25. marraskuuta 1959) on itävaltalainen entinen ralliautoilija ja tallipäällikkö. Baumschlager osallistui urallaan kahdeksaan osakilpailuun, joista paras tulos oli viides sija Korsikan rallissa 1990. Hän toimi rallin MM -sarjassa kilpailevan Red Bull Škoda Teamin tallipäällikkönä kaudella 2006.
SEAT World Rally Team

SEAT World Rally Team oli virallinen SEATin tiimi, joka kilpaili rallin MM-sarjassa vuosina 1998 ja 2000 ja aiemmin 2 litran rallin MM-sarjassa vuosina 1996-1998. Sitä hallinnoi SEAT Sport.
Oksana Kosatšenko

Oksana Pavlovna Kosatšenko (; s. 1. toukokuuta 1966) on venäläinen moottoriurheilun taustavaikuttaja sekä manageri. Hänet tunnetaan parhaitеn kilpa-autoilija Vitali Petrovin mangerina. Helmikuusta 2013 kauden 2014 loppuun asti hän toimi Caterham F1 Team -tallin kaupallisena johtajana.
Englannin ja Walesin osa-aikainen sotaväki

Englannin ja Walesin osa-aikainen sotaväki oli Elisabet I:n aikana perustettu sotilaallinen organisaatio, jonka komppaniat muodostettiin kreivikunnissa. Englanti oli sodassa vuodesta 1585 Elisabetin valtakauden loppuun asti, ja vaikka osa-aikaiset joukot eivät joutuneet sotimaan, niillä oli vaikutusta mielialoihin ja yleiseen valmiuteen puolustautua espanjalaisten invaasiota vastaan. Jos Farnesen joukot olisivat onnistuneet nousemaan maihin Englannissa vuonna 1588, olisi maasodankäynti ollut pitkälti osa-aikaisen väen ja Hollannista palanneiden veteraanien varassa.
Organisaatioon tehtiin muutoksia eri vaiheissa 1600-luvulla. Britannian pohjoisamerikkalaisissa siirtokunnissa oli vastaavanlaisia ”militioita”, ja nykyinen Yhdysvaltain kansalliskaarti viettää vuosijuhliaan Massachusettsin militian perustamispäivänä 13. joulukuuta.
R. W. Davies

Robert William Davies (23. huhtikuuta 1925 Lontoo – 13. huhtikuuta 2021) oli brittiläinen historioitsija.
Davies palveli toisen maailmansodan aikana Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimissa. Hän valmistui Lontoon yliopiston School of Slavonic and East European Studiesista vuonna 1950. Davies väitteli filosofian tohtoriksi Birminghamin yliopistosta vuonna 1954 Alexander Baykovin ohjaamalla väitöstyöllä. Hän erikoistui Neuvostoliiton taloushistorian tutkimukseen. Davies luennoi kahden vuoden ajan Glasgow’ssa, mutta palasi vuonna 1956 Birminghamin yliopistoon, jossa hän työskenteli, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1988. Davies perusti Birminghamin Centre for Russian and East European Studiesin ja oli sen ensimmäinen johtaja vuosina 1963–1979. Hänestä tuli Neuvostoliiton talouden tutkimuksen professori vuonna 1965. Davies teki yhteistyötä E. H. Carrin kanssa ja jatkoi tämän työtä 1930-lukuun keskittyneellä seitsemänosaisella sarjalla "The Industrialisation of Soviet Russia" (1980–2018). Hän sai tästä työstään British Association for Slavonic and East European Studiesin (BASEES) myöntämän Alexander Nove -palkinnon ansiokkaasta tutkijuudesta vuonna 2020.
Daviesin työ valotti Neuvostoliiton suunnitelmataloudellisen järjestelmän syntyä ja kehitystä. Hän kuului nuorena Ison-Britannian kommunistiseen puolueeseen, mutta erosi siitä Neuvostoliiton tukahdutettua Unkarin kansannousun vuonna 1956. Daviesilla oli kaksi lasta.
Sabine Kehm

Sabine Kehm (s. 3. joulukuuta 1964) on saksalainen moottoriurheilun taustavaikuttaja sekä manageri. Hänet tunnetaan parhaiten kilpa-autoilija Michael Schumacherin ja hänen poikansa Mickin managerina.
Sergei Rjabkov

Sergei Aleksejevitš Rjabkov (; s. 8. heinäkuuta 1960 Leningrad) on venäläinen poliitikko ja diplomaatti.
Rjabkov valmistui Moskovan valtiollisesta kansainvälisten suhteiden instituutista vuonna 1982. Hän työskenteli Venäjän suurlähetystössä Yhdysvalloissa vuosina 1999–2005. Hänellä on suurlähettilään arvo. Rjabkov johti Eurooppalaisen yhteistyön laitosta vuosina 2005–2008 ja pääsi elokuussa 2008 maansa varaulkoministeriksi. Tässä asemassa hän on vastannut kahdenvälisistä suhteista Pohjois- ja Etelä-Amerikan maiden kanssa, asekontrollista, Iranin ydinaseohjelmasta sekä Venäjän BRICS-yhteistyöstä.
Rjabkoville on myönnetty Venäjän kunniamerkki, Ystävyyden kunniamerkki ja luokan IV Kunniamerkki palveluksista isänmaalle. 1. syyskuuta 2024 Rjabkov ilmoitti Venäjän muuttavan ydinasedoktriiniaan vastauksena Venäjän väittämään läntiseen eskalaatioon Venäjän hyökkäyksessä Ukrainaan. Hän on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Igor Morgulov

Igor Vladimirovitš Morgulov (; s. 4. toukokuuta 1961 Alma-Ata, Kazahstanin SNT) on venäläinen poliitikko ja diplomaatti.
Morgulov valmistui Moskovan valtionyliopiston Aasian ja Afrikan maiden instituutista vuonna 1983. Hän aloitti työskentelyn maansa ulkoministeriön palveluksessa vuonna 1991 ja työskenteli vuosina 2006–2009 Venäjän suurlähetystössä Kiinassa. Morgulov johti Venäjän ulkoministeriön ensimmäistä Aasian-laitosta vuosina 2009–2011. Vuosina 2011–2022 hän toimi Sergei Lavrovin alaisuudessa varaulkoministerinä, joka vastasi suhteista Aasian maihin. 13. syyskuuta 2022 Morgulov seurasi Andrei Denisovia Venäjän suurlähettiläänä Kiinassa.
Morguloville on myönnetty Kunniamerkki ansioista isänmaalle (luokka II, 2007), Venäjän kunniamerkki (2013), Ystävyyden kunniamerkki (2015) ja Aleksanteri Nevskin ritarikunnan merkki (2020).
Hellapoliisit

Hellapoliisit on Yle TV1 -kanavalla keväällä 1989 esitetty suomalainen television minisarja. Naisten (Heidi Köngäs, Pirjo Toikka ja Sinikka Nopola) ideoima ja käsikirjoittama kuusiosainen komediasarja kertoo miehistä, heidän keskusteluistaan ja mielenliikkeistään. Sarjan miespääosissa näyttelevät Oiva Lohtander, Mikko Reitala ja Jarmo Mäkinen sekä naisrooleissa Miitta Sorvali, Sylvi Salonen, Henriikka Salo, Outi Mäenpää ja Leena Uotila.
Juoni.
Sarjassa miehet ovat tekevinään eräänlaista totuuselokuvaa niin, että jokainen heistä puhuu nauhalle omia ajatuksiaan ja niiden pohjalta pitäisi syntyä käsikirjoitus. Mukana on paljon myös miesten keskinäisiä keskusteluja. Sukupuoliroolit on käännetty niin, että miehet vaihtavat ihonhoitovinkkejä, kokkaavat ruokaa ja puhuvat ihmissuhteista, kun taas sarjan naishahmot elävät aktiivista elämää kodin ulkopuolella.
Vastaanotto.
Sarja sai Venla-palkintogaalassa kunniakirjan uutta luovasta käsikirjoituksestaan.
"Helsingin Sanomissa" Jukka Kajava piti sarjaa fiksuna, monikerroksisena ja omaperäisenä, mutta moitti tempoa hitaanlaiseksi sekä nuorten miesnäyttelijöiden Reitalan ja Mäkisen roolisuorituksia latteiksi verrattuna Lohtanderiin ja mainioihin naisroolien tekijöihin.
Sarja ei saanut Ylellä jatkoa tekijöiden toiveista huolimatta. Köngäs, Toikka ja Nopola toteuttivat kuitenkin myöhemmin yhdessä televisiosarjat "Heikompi astia" (1993) ja "Rakkauden jano" (1995).
Richard-Strauss-Straßen metroasema

Richard-Strauss-Straße on Münchenin metron U4-linjan metroasema, joka avattiin 27. lokakuuta 1988.
Quiddestraßen metroasema

Quiddestraße on Münchenin metron U5-linjan metroasema, joka avattiin 18. lokakuuta 1980. U2 pysähtyi asemalla 29. toukokuuta 1999 asti, kun taas U5 aloitti liikennöinnin asemalle vasta 27. lokakuuta 1988. Ruuhka-aikoina asemalla pysähtyvät myös U7 ja U8.
Silberhornstraßen metroasema

Silberhornstraße on Münchenin metron U2-linjan metroasema, joka avattiin 18. lokakuuta 1980. Ruuhka-aikoina asemalla pysähtyvät myös U7 ja U8.
Westendstraßen metroasema

Westendstraße on Münchenin metron U4 ja U5-linjojen metroasema, joka avattiin 10. maaliskuuta 1984. Asema on U4-linjan pääteasema, ja se toimi U5-linjan pääteasemana 27. lokakuuta 1988 asti, jolloin linjaa laajennettiin Laimer Platzille.
Heikompi astia

Heikompi astia on Yle TV1 -kanavalla vuonna 1993 esitetty suomalainen television minisarja. Sen on ohjannut Heidi Köngäs, joka myös käsikirjoitti sarjan yhdessä Pirjo Toikan ja Sinikka Nopolan kanssa. Kahdeksanosaisen sarjan naiskolmikkoa näyttelevät Tuula Nyman, Henriikka Salo ja Liisamaija Laaksonen, ja miesrooleissa nähdään muun muassa Jarmo Mäkinen ja Jukka Voutilainen.
Juoni.
Erilaisissa miessuhteissa elävät ystävykset Iines, Margit ja Helena osallistuvat komean shamaani Orgonin vetämälle elämänhallintakurssille, joka puhdistaa ajatuksia ja käynnistää elämänmuutoksia.
Vastaanotto.
"Helsingin Sanomissa" Jukka Kajava piti komediasarjaa kahden ensimmäisen jakson perusteella jotenkin kuivana ja näyttelijäsuorituksia loistottomina niin, että sarja on totisuudessaan jopa tylsää katsottavaa vaikka toisaalta tarjoaa hyviä havaintoja naisten ja miesten suhteista. "Iltalehden" Ilkka Jauhiainen näki "Heikomman astian" huumorissa vaikutteita Jim Jarmuschilta ja Aki Kaurismäeltä. Vaikka naiset ovatkin pääosassa, ei heitä Jauhiaisen mielestä kohdella silkkihansikkain, vaikka ovatkin pikemminkin hellyttävän naiiveja romantikkoja kuin oman elämänsä valtiattaria.
Köngäs, Toikka ja Nopola toteuttivat Ylelle yhdessä myös ihmissuhdeaiheiset televisiosarjat "Hellapoliisit" (1989) ja "Rakkauden jano" (1995).
Lumikit

Lumikit on Liisamaija Laaksosen Ylen Televisioteatterille käsikirjoittama televisionäytelmä vuodelta 1986. Yhtä vuorokautta sairaalan naistentautien osastolla kuvaavan tarinan pääosissa näyttelevät Liisamaija Laaksonen, Kaija Pakarinen, Eira Soriola, Eeva-Maija Haukinen, Anja Pohjola ja Tarja Keinänen. Elokuussa 1986 ensiesitetyn näytelmän ohjasi Hannu Kahakorpi.
Televisioteatterin näyttelijänä tunnetun Liisamaija Laaksosen esikoisnäytelmä voitti fiktiosarjan pääpalkinnon, Kultaisen nymfin, Monte Carlon tv-festivaaleilla vuonna 1987 ja ostettiin myös monien muiden maiden televisio-ohjelmistoon.. Suomessa "Lumikit" oli arvostelu- ja yleisömenestys, joka on uusittu Ylen tv-kanavilla moneen kertaan vielä 2000-luvullakin. . Tv-näytelmä on sovitettu myös näyttämölle ainakin kymmenessä ammattiteatterissa ja myös harrastajateattereissa.
Ylen Tallennepalvelu julkaisi "Lumikit" aikoinaan VHS-kasettina ja VLMedia vuonna 2013 DVD-levynä.
Untersbergstraßen metroasema

Untersbergstraße on Münchenin metron U2-linjan metroasema, joka avattiin 18. lokakuuta 1980. Ruuhka-aikoina asemalla pysähtyvät myös U7 ja U8.
Theresienstraßen metroasema

Theresienstraße on Münchenin metron U2-linjan metroasema. Se avattiin 18. lokakuuta 1980 ja sijaitsee Maxvorstadtin kaupunginosassa. Ruuhka-aikoina asemalla pysähtyy myös U8. 
Tulevaisuus.
Metroasemaa aiotaan laajentaa kolmiraiteiseksi osana uuden U9-linjan rakentamista, rakentamalla uusi yhdystunneli päärautatieasemalta Theresienstraßelle ja rakentamalla uusi asema nykyisen aseman viereen, joka palvelisi uutta U29-linjaa. Linja yhdistäisi U2-linjan pohjoishaaran U6-linjan etelähaaraan Suunnitelman ei kuitenkaan odoteta toteutuvan ennen 2040-lukua. Nykyiseltä asemalta olisi kulkuyhteys uudelle asemalle ylätasanteen kautta.
Berthold V

Berthold V von Zähringen (nimi kirjoitetaan myös Bertold tai Berchtold) (1160 Zähringen, nykyään Freiburg im Breisgau, Saksa – 18. helmikuuta 1218 Freiburg) oli viimeinen Zähringenin herttua. Hänellä oli myös muodollinen ”Burgundin hallitsijan” ("Rector Burgundiae") arvonimi, vaikka hänen valtansa ei koskaan ulottunut Burgundin itäisintä osaa kauemmaksi.
Historia.
Berthold V:n aikaan Zähringenin herttuoiden asema Schwabenissa oli heikentynyt, ja hän keskitti valtapyrkimyksensä nykyisen Sveitsin länsiosassa sijaitsevien Burgundin herttuakunnan itäisimpien alueiden suuntaan. Siellä hän taisteli paikallista aatelia ja Lausannen piispaa vastaan (muun muassa Payernen ja Grindelwaldin taistelut 1190/91) ja vahvisti valtaansa perustamalla Bernin ja Thunin kaupungit.
Keisari Henrik VI:n kuoltua Berthold V:ttä pidettiin jonkin aikaa ehdokkaana kruununperilliseksi, mutta hän luopui tästä tavoitteesta. Kiitokseksi voittoisa vastaehdokas Filip Schwabenilainen luovutti Bertholdille Schaffhausenin voutikunnan, jonka kautta hänen Sveitsissä ja nykyisessä Saksassa sijaitsevat alueensa yhdistyivät toisiinsa. Myöhemmin Berthold taisteli Savoijin kreivejä vastaan onnistumatta laajentamaan valtaansa Valais’n alueelle.
Berthold V oli naimisissa Auxonnen kreivi Stephanin tyttären Clementian kanssa. Avioliitosta syntynyt ainoa poika Berthold kuoli jo varhain. Berthold V kuoli vuonna 1218 vailla miespuolista perillistä, ja Zähringenin herttuoiden suku sammui. Suvun maat joutuivat hänen sisartensa puolisoiden suvuille, Urachin ja Kyburgin kreiveille, ja keisari Fredrik II palautti valtakunnan läänitykset (esimerkiksi Zürichin, Bernin, Solothurnin ja Schaffhausenin) kruunun haltuun.
Ville Honkanen

Ville Honkanen (26. joulukuuta 1898 Kontiolahti – 1943) osallistui sisällissotaan punaisten puolella ja liittyi vuonna 1918 Suomen kommunistiseen puolueeseen ja toimi sen sotilaallisessa järjestössä. Honkanen suoritti Pietarissa punaupseerikurssin ja taisteli kurssin mukana eri rintamilla. Häntä sanottiin SKP:n sotilaslinjan korkeimmaksi johtajaksi Suomessa peitenimellä "Eero Fors". Venäjällä ollessaan hän osallistui myös Lenin-koulun toimintaan.
Honkanen lähetettiin Suomeen 1920 aktivoimaan punakaartien toimintaa.
Honkanen vangittiin Suomessa lokakuussa 1929. Niin kutsutussa Pietarsaaren etappijutussa Honkaselta saatiin haltuun raskauttavaa kirjeenvaihtoa. Häntä syytettiin vuonna 1930 pidetyssä oikeudenkäynnissä valtiopetoksen valmistelusta, ja Honkanen sai seitsemän vuoden kuritushuonetuomion. Honkanen käytti eri peitenimiä toiminnassaan. Hänen todettiin esiintyneen latoja Einari Kalliona vaimonsa Anni Kurvisen kanssa sekä esittäytyneensä olevansa piirtäjä Väinö Sainio. 
Honkanen järjesti Oulussa vuoden 1920 tienoilla sotataidon opetusta neljälle kommunistille. Harjoituksia pidettiin Oulun lähisaarilla sekä Ellen Mäkelinin yksityisasunnolla.
Jaro International

Jaro International (ICAO: MDJ) oli romanialainen lentoyhtiö, joka oli toiminnassa vuodet 1991–2001. Sen päämaja sijaitsi Bukarestissa. Yhtiön laivastoon kuului kaksi BAC 1-11 -lentokonetta.
Hasta mañana (Kisun albumi)

Hasta mañana on Kristian ”Kisu” Jernströmin kolmas studioalbumi vuodelta 1974. Albumin tunnetuimpiin kappaleisiin kuuluu nimikappale, ruotsalaisen Abba-yhtyeen alun perin levyttämä ”Hasta mañana” sekä ”Juustossa löytyy”, joka toimi pitkään meijeriyhtiö Arlan mainosmusiikkina. Jälkimmäinen kappaleista syntyi alunperin vitsinä, kun Jernströmin ystävät valittivat tämän jatkuvasta juustonsyönnistä ja hän päätti tehdä kappaleen ”vastaiskuksi” ystävilleen.
Levy koostuu pääasiassa käännöskappaleista, mutta joukossa on myös kaksi suomalaista kappaletta: Kisun ja levyn tuottaneen Raimo Henrikssonin säveltämä ”Juustossa löytyy” sekä Heikki Sarmannon sävellys ”Kun sinä jäät”.
Kappaleet.
Kaikki kappaleiden sovitukset tehnyt Raimo Henriksson.
Kaikkien kappaleiden sanat tehnyt Chrisse Johansson, ellei toisin mainita.
B-puoli.
Lähteet:
Tekijät.
Muusikoita.
Lähteet:
Tuotanto.
Lähde:
Viktor Ahokallio

Viktor Evert Ahokallio, sukunimi vuoteen 1906 "Ahlberg-Anttila" (5. syyskuuta 1869 Mäntsälä – 11. maaliskuuta 1944) oli suomalainen tukkukauppias.
Ahokallion vanhemmat olivat maanviljelijä Johan Ismael Ahlberg-Anttila ja
Matilda Nordfors. Hän kävi kansakoulun ja kauppakoulun ja hän toimi aluksi liikealalla Hämeenlinnassa ja Tampereella. Vuonna 1891 Ahokallio perusti Mäntsälän kirkonkylään oman sekatavarakaupan ja seitsemän vuotta myöhemmin 1898 Kotkaan kangas- ja siirtomaantavarain tukku- ja vähittäiskaupan. Ahokallio oli mukana perustamassa vuonna 1905 Kotkan Tukkukauppa Oy-nimistä tukkuliikettä ja hän oli liikkeen toimitusjohtajana ja suurimpana osakkeenomistajana toistakymmentä vuotta. Liike harjoitti viljan, jauhojen, kahvin, sokerin, suolan, lannoitteiden ym. tuotteiden maahantuontia sekä muun muassa kotimaisten puuvillateosten ja tupakan tukkukauppaa. Kotkan Tukkukauppa Oy:n Pakkahuoneenkatu 9:ssa sijainnut kolmikerroksinen liiketalo ja varastomakasiinit valmistuivat 1910. Suomen sisällissodan jälkeen Ahokallio myi vuonna 1918 Kotkan Tukkukauppa Oy:n Ab F. A. Collin Oy:lle, muutti Helsinkiin ja perusti siellä Fredrik Lindströmin kanssa tukkuliikkeen nimeltä Ahokallio &amp; Lindström Oy. Ahokallio luopui liikkeestä 1925 ja siirtyi hoitamaan omistamiaan kiinteistöjä.
Ahokallio oli mukana perustamassa Kotkan Sokeritehdas Oy:ta ja oli sen johtokunnan puheenjohtajana 1910–1919. Hän toimi Kansallis-Osake-Pankin Kotkan-konttorin valvojana. Ahokallio oli yksi Suomen Tukkukauppiaiden Liiton perustajista ja oli Suomen Sokeri Oy:n hallintoneuvoston varapuheenjohtajana vuodesta 1924 sekä Liikkeenharjoittajain Keskinäisen Vakuutusyhtiön johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1928. Hän omisti maatilan Mäntyharjun Varpuniemessä.
Ahokallio oli Kotkan kaupunginvaltuuston jäsenenä 1906–1908 ja valtuuston puheenjohtajana 1908–1918. Hän oli Kotkan satamakomitean puheenjohtajana 1910–1917, Kotkan kauppakoulun ja kauppaopiston johtokunnan puheenjohtajana 1908–1918, Kotkan
kauppayhdistyksen puheenjohtajana 1904–1912 ja Kotkan kauppaseuran puheenjohtajana 1905–1918.
Boxtel

Boxtel () on Alankomaissa Pohjois-Brabantin provinssissa sijaitseva kunta ja kaupunki. Kunnan nimi tulee sanasta "buchestelle" ja on oletettavasti yhdistelmä sanoista "buck", ’hirvi’, ja "stelle", ’vakaa, turvallinen paikka’.
Kaupungista on lähtösin van Boxtel -suku, jolla on lukuisia jälkeläisiä Pohjois-Brabantissa. Kaupungin lähettyvillä käytiin Ranskan vallankumoussotiin kuuluva Boxtelin taistelu vuonna 1794, joka muistetaan usein ensisijaisesti Wellingtonin herttua Arthur Wellesleyn ensimmäisenä taisteluna.
Ydintorpedo

Ydintorpedo on ydinaseella varustettu torpedo. Tavanomaisen räjähteen sijasta ydinkärjen omaava torpedo aiheuttaa valtavan räjähdyksen. Ydintorpedot laukaistaan yleensä ydinsukellusveneistä.
Historia.
Ydintorpedoja kehitettiin kylmän sodan aikana Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton välisen asekilvan johdosta. Neuvostoliitto aloitti omat projektinsa vuosina 1949–1950. 1950-luvulla otettiin käyttöön muutama malli, joista tunnetuimmat ovat T-5 ja T-15, mutta muutama muukin vähemmän tunnettu ydintorpedoprojekti, kuten ASB-30 oli olemassa. T-5 oli sukellusveneestä ammuttava 533 mm:n torpedo, jonka viiden kilotonnin ydinkärjellä olisi voinut tuhota vihollisen laivoja ja mahdollisesti sukellusveneitä.
T-15 puolestaan oli valtava 1 550 mm:n torpedo, jonka kuljettamalla vetykärjellä olisi voinut tuhota vihollisen satamia, laivastotukikohtia tai jopa rannikkokaupunkeja. Lähellä rantaa räjäytettävä ydinase aiheuttaisi valtavan tsunamin, joka olisi tuhoisa rannikon kohteita vastaan. Kun jopa Neuvostoliiton laivastolta salassa pidetty T-15 esiteltiin amiraali Nikolai Kuznetsoville, ei hän väitetysti pitänyt sitä kovin tarpeellisena, koska se olisi vaatinut varta vasten suunnitellun sukellusveneen, eikä sitä pidetty kovin hyödyllisenä suurimpien kaupunkien ollessa kauempana sisämaassa tai liian hyvin puolustettuja.
Yhdysvaltojen ydintorpedo oli vuonna 1963 esitelty Mark 45, joka suunniteltiin laivojen ja sukellusveneiden tuhoamiseen. Sen aseena oli 11:n kilotonnin W34-ydinkärki.
Venäjä on kehittänyt 2010-luvulta alkaen uutta vedenalaista ydinaseenkuljetusrobottia, Poseidonia (2M39, koodinimeltään "Status-6"), jota on kutsuttu uuden ajan ydintorpedoksi. Se saa voimansa ydinreaktorista. Presidentti Vladimir Putin esitteli sen vuonna 2019 yhtenä uusista ”superaseistaan”. Poseidon on todennäköisesti suunniteltu iskemään suoraan rannikkokohteita vastaan tai vaihtoehtoisesti aiheuttamaan massiivinen radioaktiivinen tsunami rannikolle. Ydinkärjen epäillään olevan likainen, eli räjähtäessään se aiheuttaisi pahan ja pitkäaikaisen saastumisen. Laite voi tiettävästi pysyä pitkään veden alla ja suorittaa iskun vasta pitkän ajan päästä. Tällä kyvyllä Venäjä on uhakaillut länsimaita.
Uudenvuodenrevyy

Uudenvuodenrevyy on erityisesti uudenvuoden viettoon liittyvä revyy. Uudenvuoden revyyperinnettä on vaalittu erityisesti Pohjanmaalla. Uudenvuoden revyitä esitetään sekä ammattiteattereissa että maaseudulla esimerkiksi nuorisoseuroissa. Uudenvuoden revyyt sisältävät yksittäisiä pilanumeroita, sketsejä, monologeja ja viisuja.
Erityisesti Kokkolan ruotsinkielinen nuorisoseura on ollut tunnettu revyistään 1940-luvulta lähtien. 1970- ja 1980-luvuilla tunnetuksi tulivat Gigli Nylundin revyyt.
Historia.
Uudenvuoden revyyperinteen syntyhistoriaa ei tarkkaan tunneta. Uudenvuoden revyyperinne yleistyi 1920- ja 1930- luvuilla ruotsalaisten Ernst Rolfin ja Karl Gerhardin revyy- ja kabaree-esitysten kautta, joita välitettiin radion välityksellä myös Suomessa. Ensimmäisenä suomalaisena revyynä pideetään Ellen Rosengrenin ryhmän esitystä Operettiteatterissa vuonna 1914. 1900-luvujn kulueessa revyitä on esitetty säännöllisesti 1900-luvulla.
Maaseudulle revyyt levittyivät 1930-luvulla. Vuonna 1933 esitettiin Korsnäsin Molpen nuorisotalolla Birger Masalinin kirjoittama revyy. Kristiinankaupungissa revyyperinne sai niin ikään alkunsa 1930-luvulla ja 1940-luvun aikana revyyperinne levisi useille maan paikkakunnille.
Carita Wallgren-Lindholm

Carita Christina Helena Wallgren-Lindholm (s. 2. lokakuuta 1953 Tammisaari) on suomalainen asianajaja, joka on toiminut etenkin kansainvälisissä välimiestehtävissä.
Ura.
Wallgren-Lindholm opiskeli romaanista ja englantilaista filologiaa yleisessä valtio-opissa Helsingin yliopistossa vuosina 1972–1973 ja 1974–1978 sekä politiikan tutkimusta West Georgia Collegessa Yhdysvalloissa vuosina 1973–1974. Hän valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1979. Hän sai varatuomarin arvo vuonna 1983.
Wallgren-Lindholm työskenteli uransa alussa 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa asianajotoimistoissa Pariisissa. Hän on ollut Roschier Asianajotoimiston lakimies vuosina 1984–1989 ja osakas vuosina 1989–2008 sekä perustamansa Lindholm Wallgren Asianajotoimiston osakas vuodesta 2008 lähtien. Wallgren-Linhdolm on ollut jäsenenä yli sadassa kansainvälisessä välimiesoikeudessa ja useissa eri instituutioiden välityslautakunnissa. Kansainvälisen välimiesmenettelyn lisäksi hän on erikoistunut muun muassa konfliktien hallintaan, yritysjärjestelyihin, yritysten hyvään hallintoon sekä oikeudelliseen etiikkaan.
Wallgren-Lindholm on toiminut lukuisissa tehtävissä kansallisissa ja kansainvälisissä instituutioissa. Hän toimi Kansainvälisen kauppakamarin välitysvaliokunnan puheenjohtajana 2018–2020, varapuheenjohtajana 2011–2017 ja jäsenenä 1996–2018, kansainvälisen välitystuomioistuimen jäsenenä 2012–2018 sekä Suomen osaston jäsenenä 2008–2014. Hän on toiminut Maailmanpankkiryhmän Kansainvälisen investointiriitojen sovittelukeskuksen sovittelulautakunnan jäsenenä 2007–2018 ja välityslautakunnan jäsenenä vuodesta 2019 alkaen. Hän toimi Suomen Asianajajaliiton hallituksen jäsenenä 2001–2004 ja sovitteluvaliokunnan puheenjohtajana 2002–2004. Hän toimi Keskuskauppakamarin välimieslautakunnan jäsenenä 1996–2001. Hän on toiminut Global Arbitration Review -aikakauskirjan toimituskunnan jäsenenä vuodesta 2007 alkaen.
Vuonna 2008 Suomen Asianajajaliiton valvontalautakunta antoi Wallgren-Lindholmille huomautuksen laskujen riittävän erittelyn puuttumisesta.
Vuonna 2022 Suomen Asianajajaliiton säätiö myönsi Wallgren-Lindholmille Matti Ylöstalo -palkinnon.
Huojuva talo (televisiosarja)

Huojuva talo on syksyllä 1990 ensiesitetty, Yle TV2 -kanavan teatteritoimituksen tuottama viisiosainen draamasarja, joka perustuu Maria Jotunin samannimiseen romaaniin. Käsikirjoituksen laati sen pohjalta Maaria Koskiluoma ja sarjan ohjasi Eija-Elina Bergholm. Avioliittodraaman pääosia näyttelevät Kari Heiskanen ja Sara Paavolainen, jotka olivat sarjan tekoaikaan aviopari myös tosielämässä.
Juoni.
1930-luvun taitteeseen sijoittuvassa tarinassa nuori tutkija Eero Markku ja ylioppilas Lea Horni ajautuvat juhannusyönä yhteen ja perustavat perheen. Eero osoittautuu kuitenkin väkivaltaiseksi, ja samaan aikaan myös yhteiskunnassa ja maailmassa kuohuu.
Tuotanto.
Seitsemän vuotta ennen tv-sarjaa ohjaaja Eija-Elina Bergholm ja dramaturgi Maaria Koskiluoma olivat tehneet "Huojuvan talon" Lappeenrannan kaupunginteatteriin.
Sarjan kuvauksia tehtiin vuoden verran, keväästä 1988 kevääseen 1989, ja materiaali koostui 3 016 otoksesta. Pääosanäyttelijät Sara Paavolainen ja Kari Heiskanen ovat kertoneet urakan olleen psyykkisesti erittäin raskas.
Vastaanotto.
Sarjanäytelmä palkittiin Yleisradion sivistyspalkinnolla, valtion elokuvapalkinnolla, Telvis-patsaalla ja Jussi-kunniakirjalla. Sara Paavolainen sai parhaan naisnäyttelijän palkinnon Monte Carlon kansainvälisillä tv-festivaaleilla.
"Helsingin Sanomien" tv- ja teatterikriitikko Jukka Kajava kehui sarjaa koskettavaksi ja kaikilta ilmaisualueiltaan huolella tehdyksi: ”Huojuva talo kertoo ihmisestä ymmärtämisen ja tietämisen arvoisia asioita. Ne eivät ole kauniita, mutta eivät sen rumempia kuin todellisuuskaan. Siksi Huojuvan talon suurta traagisuutta kestää.”
Katsojapalautteessa kiinnitettiin paljon huomiota perheen äidin voimattomaan alistumiseen perheväkivallan edessä.
Kalju Saareke

Kalju Saareke (15. elokuuta 1926 Tartto – 20. syyskuuta 2015 Tallinna) oli virolainen balettitanssija, tanssipedagogi ja koreografi. Hän kuului Viron teatteriliittoon vuodesta 1956.
Saareke opiskeli tanssia Virossa Eduard Põltsamaan ja Sergei Lipatovin johdolla vuosina 1943–1944. Hän opiskeli myöhemmin koreografiaa Moskovassa. Saareke oli tanssijana Estonia-teatterissa vuosina 1946–1971 ja toimi Filharmoonian pääbalettimestarina vuosina 1975–1992. Hän julkaisi kirjat "Elu kui kabaree" (2005) ja "Maailm on imeline" (2012). Saarekkeen oppilaita olivat Sulev Nõmmik, Enn Suve, Erki Tann, Ago-Endrik Kerge, Väino Aren, Ülo Vilimaa, Jüri Lass ja Jūris Žigurs.
Jakov Bljumkin

Jakov Grigorjevitš Bljumkin (; 1898 tai 1900 – 3. marraskuuta 1929 Moskova, Neuvostoliitto) oli venäläinen vallankumouksellinen ja Neuvosto-Venäjän salaisen poliisin Tšekan virkailija, joka yhdessä Nikolai Andrejevin kanssa murhasi Saksan Moskovan-lähettilään Wilhelm von Mirbachin vuonna 1918.
Bljumkin syntyi juutalaisperheeseen Odessassa. Hän liittyi sosialistivallankumouksellisiin vuonna 1914 ja vasemmistososialistivallankumouksellisiin vuonna 1917. Hän tuli Tšekan palvelukseen toukokuussa 1918 ja kohosi sen ulkomaisen vakoilun vastaisen osaston päälliköksi. Vasemmistososialistivallankumouksellisten kapina käynnistyi Moskovassa 6. heinäkuuta 1918, kun Bljumkin ja Nikolai Andrejev menivät Saksan lähetystöön teeskennellen olevansa Tšekan asialla mutta murhasivatkin lähettiläs Wilhelm von Mirbachin vastaanoton aikana. Varsinaisesti Mirbachin ampui Andrejev, koska Bljumkin ei osunut häneen. Kapinan kukistuessa seuraavana päivänä Bljumkin onnistui pakenemaan. Hänet tuomittiin poissaolevana kolmen vuoden vankeuteen.
Kun Bljumkin ilmoittautui toukokuussa 1919 neuvostoviranomaisille Kiovassa, hän sai armahduksen ja hänet palkattiin uudelleen Tšekan palvelukseen. Hän liittyi nyt kommunistiseen puolueeseen. Bljumkin toimi 1920-luvulla Tšekan ja sen seuraajien GPU:n ja OGPU:n agenttina muun muassa Persiassa, Mongoliassa, Palestiinassa ja Georgiassa. Hän työskenteli myös sota- ja laivastoasiain kansankomissariaatissa. 1920-luvun lopulla Bljumkin oli OGPU:n residenttinä Turkissa. Vuonna 1929 hän tapasi salaa Neuvostoliitosta karkotetun Lev Trotskin Prinkipon saarella lähellä Istanbulia. Bljumkin lupautui toimittamaan Trotskin viestin Karl Radekille Neuvostoliittoon, mutta Radek ilmeisesti kertoi asiasta OGPU:lle. Bljumkin pidätettiin, tuomittiin kuolemaan salaliitosta Trotskin kanssa ja teloitettiin ampumalla.
Dossier Center

Dossier Center on Vladimir Putiniin ja hänen lähipiiriinsä keskittynyt tutkimusjärjestö, jonka perusti Mihail Hodorkovski.
Hodorkovskin mukaan Dossier Center seuraa Kremliä hallitsevien rikollisten toimintaa ja kerää todisteita, joita voidaan tulevaisuudessa käyttää heitä vastaan oikeudessa. 
Järjestön toiminta käynnistyi marraskuussa 2017. Sen toimintaa rahoittaa Hodorkovski. 
Dossier Center saa tietonsa nimettömistä vuodoista, jotka paljastavat Moskovan laittomuuksia ja yrityksiä vaikuttaa länsimaisiin poliitikkoihin ja kansalaismielipiteisiin. Järjestön toiminta muistuttaa WikiLeaksin toimintaa, mutta Dossier Centerin mukaan erona on se, että Dossier Centerissä tietoa ei julkaista valikoimatta, ja Dossier Centerin kohteena on nimenomaan Putin ja hänen lähipiirinsä.
Vuonna 2018 järjestöllä oli viisi työntekijää. He seulovat ja vahvistavat tiedot, jotka järjestölle vuodetaan, pyrkien keräämään erityisesti sellaista aineistoa, josta voisi olla hyötyä oikeudenkäynneissä tai uutisjutuissa.
Ainakin yhdessä tapauksessa Dossier Centerin paljastuksen kohde on väittänyt, että järjestön julkaisema tieto on hankittu tietomurron kautta. 
Dossier Centerin tietoja ovat käyttäneet esimerkiksi "Helsingin Sanomat", Associated Press, "The Guardian" ja Yle.
Hodorkovski ja hänen järjestönsä ovat olleet kohteena kyberhyökkäyksessä, jonka tekijöiden on väitetty olleen venäläisiä sotilastiedustelu-upseereita. Hyökkäyksessä Hodorkovskin järjestön sähköposteja julkaistiin toisella vuotosivustolla heidän maineensa tahraamiseksi.
Fedir Bazylevytš

Fedir Bazylevytš (; 27. joulukuuta 1897 Kiova – 30. kesäkuuta 1931 Lviv tai Stanislav) oli ukrainalainen tenori, näyttelijä ja teatteriohjaaja.
Bazylevytš vieraili Ukrainan tasavaltalaisen kapellin esiintyjänä länsieurooppalaisissa pääkaupungeissa. Vuonna 1920 hän joutui vangittujen Ukrainan kansanarmeijan sotilaiden leirille Iozefoviin Tšekkiin. Hän opiskeli konservatoriossa Prahassa. Vuonna 1922 tai 1923 Bazylevytš saapui Užhorodiin, jossa hän työskenteli Prosvita-seuran venäläisen teatterin laulajana, näyttelijänä, ohjaajana, hallinnoijana ja vuosina 1927–1929 johtajana. Bazylevytš käänsi teatterin käyttöön teoksia tšekistä, puolasta ja ranskasta. Hänen taiteellinen toimintansa herätti poliisin epäilyt, ja hänet pakotettiin muuttamaan Stanislaviin (nykyiseen Ivano-Frankivskiin).
Bazylevytš esiintyi muun muassa Canion roolissa Ruggero Leoncavallon "Pajatsossa", Charles Gounod’n "Faustin" nimiroolissa ja Józsin roolissa Johann Strauss II:n "Mustalaisparonissa". Hän ohjasi Stepan Vasyltšenkon, Myh’ailo Starytskyin, Václav Kliment Klicperan ja Adolphe Adamin teosten esityksiä. Lisäksi hän esiintyi muun muassa Semen Hulak-Artemovskyin, Marko Kropyvnytskyin ja Borys Hrintšenkon teoksissa. Vuosina 1930–1931 Bazylevytš jatkoi uraansa harrastelijateatterissa Lvivissä.
Koripallon Euroopan olympiakarsintaturnaus 1964

Miesten koripallon Euroopan olympiakarsintoihin ilmoittautui 14 maata. Karsinnoista pääsi Tokion olympialaisiin kaksi karsintojen parsta joukkuetta. Karsinnat pelattiin 3.-13. kesäkuuta Sveitsin Genevessä.
Lopputulokset.
Unkari ja Suomi saivat paikan Tokion olympiakoripalloturnaukseen.
Suomen otteluista.
Suomen joukkue oli ennen karsintaturnausta keväällä 1964 pelannut toukokuun aikana Suomessa viisi kotimaan ottelua vahvaa Neuvostoliittoa vastaan. Niiden jälkeen Suomen koripallojoukkueen päävalmentaja Kalevi Tuominen valitsi 12 miehiseksi pelaajistoksi karsintaturnaukseen: Olavi Ahonen TP, Teijo Finneman (HKT), Juha Harjula (ToPo), Jyrki Immonen (Honka), Pertti Laanti (HKT), Timo Lampén (Lahden NMKY), Kari Liimo (HKT), Martti Liimo (HKT), Uolevi Manninen (HNMKY), Lauri Nurma (Riento), Jorma Pilkevaara (ToPo), Raimo Vartia (HKT)
Matkalla Sveitsin karsintaturnaukseen suomalaiset pelasivat kaksi ottelua Tšekkoslovakia vastaan. Kaikista näistä seitsemästä ottelusta eli viidestä Neuvostoliitto-ottelusta ja kahdesta Tšekkoslovakia-ottelusta tuli tappiot. Niin Neuvostoliitolla kuin Tšekkoslovakialla oli jo paikka Tokion olympialaisiin edellisten olympialaisten menestyksen perusteella.
Suomalaisjoukkueen johtajana toimi Juhani Salmenkylä ja apulaishuoltaja Robert Petersen. Erotuomariksi Suomesta turnaukseen lähti Pentti Nohynek.
Jaroslav Teplyi

Jaroslav Vasylovytš Teplyi (; 18. heinäkuuta 1961 Ivano-Frankivsk – 8. helmikuuta 2022 Žytomyr) oli ukrainalainen laulaja, lauluntekijä, kuoronjohtaja ja kansanlaulujen kerääjä. Hän oli lemkotaustainen ja keräili lemkojen lauluperinnettä omien kappaleidensa tekemisen ohella.
Teplyi valmistui kansankuoron johtajaksi ja kuoromestariksi Rivnen valtion kulttuuri-instituutista vuonna 1987. Hän aloitti vuonna 1982 esiintymisen vaimonsa Valentyna Teplyin kanssa monesti palkitussa duossa Tšervone ta Tšorne. Teplyi johti polesialaista laulu- ja tanssikokoonpanoa Žytomyrissä vuosina 1986–1991 ja työskenteli toisen kokoonpanon johdossa Sahalinin alueella. Teplyin kappaleita ovat esittäneet muutkin laulajat, kuten Vasyl Zinkevytš.
Vuosina 2002–2009 Teplyi oli polesialaisen kirjallisuus- ja musiikkifestivaalin organisoija. Hän kuului Kansalliseen yleisukrainalaiseen musiikkiliittoon ja sai vuonna 2015 Ukrainan kunniataiteilijan arvonimen. Teplyi kuoli 60-vuotiaana sairastettuaan sydäntautia ja koronavirusinfektiota.
Žanna Kolodub

Žanna Juh’ymivna Kolodub (; 1. tammikuuta 1930 Vinnytsja – 28. elokuuta 2025) oli ukrainalainen säveltäjä.
Kolodub sai viulun- ja pianonsoiton opetusta Kiovan musiikkiopistossa, josta valmistui vuonna 1949. Kiovan konservatoriosta hän valmistui vuonna 1954 Kostjantyn Myhailovin pianoluokalta. Hän aloitti Kiovan konservatoriossa opettamisen vuonna 1952 ja pääsi professoriksi vuonna 1997. Kolodub sai Ukrainan kunniataiteilijan arvonimen vuonna 1996 ja Mykola Lysenko -palkinnon vuonna 2002. Hänet nimitettiin Ukrainan kansantaiteilijaksi 5. maaliskuuta 2009. Hän oli Kansallisen yleisukrainalaisen musiikkiliiton ja Ukrainan kansallisen säveltäjäliiton jäsen. 
Kolodubin tuotantoon kuuluu muun muassa näyttämömusiikkia, kamarimusiikkiteoksia, konserttoja ja "Lyyrisiä muotokuvia Kiovasta" -sarja sinfoniaorkesterille (1976). Osassa teoksistaan hän teki yhteistyötä miehensä, säveltäjä Lev Kolodubin kanssa.
Vereiden kirkko

Vereiden kirkko () on Gloppenin kunnassa Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko 1100-luvulta. Torni ja asehuone valmistuivat vuonna 1879 ja nykyinen alttariosa sakaristoineen vuonna 1931.
Gimmestadin vanha kirkko

Gimmestadin vanha kirkko () on Gloppenin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1692.
Hyenin kirkko

Hyenin kirkko () on Gloppenin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1876.
Breimin kirkko

Breimin kirkko () on Gloppenin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1886.
Gimmestadin kirkko

Gimmestadin kirkko () on Gloppenin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1910.