tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pakhshan Azizi

Pakhshan Azizi () on iranilainen kurditaustainen avustustyöntekijä ja ihmisoikeusaktivisti, joka on tuomittu kuolemaan Iranissa. Azizi on toiminut avustustyöntekijänä Syyriassa auttaen naisia ja lapsia, jotka pakenivat Isis-äärijärjestön harjoittamaa väkivaltaa.
Oikeudenkäynti ja tuomio.
Pakhshan Azizi pidätettiin Teheranissa 4. elokuuta 2023 yhdessä isänsä Aziz Azizin, sisarensa Parshang Azizin ja lankonsa Hossein Abbasin kanssa. Häntä pidettiin viisi kuukautta Iranin vallankumouskaartin Evinin vankilan 209. osastolla ilman mahdollisuutta tavata omaisiaan tai asianajajiaan. Tämän jälkeen hänet siirrettiin Evinin naisten osastolle. Pakhshan Azizi oli aiemmin pidätetty jo vuonna 2009 poliittisen toimintansa vuoksi, mutta hänet vapautettiin takuita vastaan neljän kuukauden jälkeen.
Azizin oikeudenkäynti järjestettiin 16. ja 17. kesäkuuta 2024. Teheranin vallankumouksellinen tuomioistuin, tuomari Afsharin johtama osasto 26, tuomitsi hänet kuolemaan syytettynä ”aseellisesta kapinasta aseellisiin oppositioryhmiin kuulumisen kautta”. Hänen asianajajilleen ilmoitettiin tuomiosta 23. heinäkuuta. Iranin korkein oikeus vahvisti tuomion tammikuun alussa 2025.
Azizin valitus tuomiosta hylättiin 25. tammikuuta 2025 korkeimman oikeuden osastolla 39, mistä hänen asianajajiaan tiedotettiin 5. helmikuuta. Hänen asianajajansa Amir Raisian julkaisi sosiaalisessa mediassa oikeuden päätöksen, josta kävi ilmi, että tuomari oli virheellisesti olettanut Azizin olevan ISISin jäsen, vaikka todellisuudessa hän oli tehnyt humanitaarista työtä ISISin hyökkäyksien uhrien auttamiseksi.
Amnestyn mukaan Azizitä on vankeusaikanaan myös kidutettu, ja kuulustelijat ovat sanoneet, ettei hänellä ole oikeutta elää. Kuolemantuomion täytäntöönpano voi tapahtua milloin tahansa.
Kansainvälinen reaktio.
Iran Human Rights -järjestö (IHRNGO) pitää Pakhshan Azizin kuolemantuomiota osana Iranin islamilaisen tasavallan harjoittamaa pelottelupolitiikkaa, joka seurasi ”Nainen, elämä, vapaus” -mielenosoituksia. Järjestö on korostanut teloitusten jyrkkää nousua vuonna 2024, erityisesti naisten teloitusten osalta.
IHRNGO:n johtaja Mahmood Amiry-Moghaddam on todennut: ”Pakhshan Azizin valituksen hylkääminen osoittaa, että islamilainen tasavalta ei näe muuta tietä eteenpäin kuin teloitukset ja lisääntyvän sorron. Pakhshanin teloitusuhka on vakava, ja voimme estää sen vain nostamalla poliittisia kustannuksia julkisten protestien ja kansainvälisen painostuksen avulla.”
Pearl Eaton

Pearl Eaton (1. elokuuta 1898 Norfolk, Virginia – 10. syyskuuta 1958 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen tanssija ja koreografi.
Eaton teki varhaisia esiintymisiä sisarustensa Doriksen ja Maryn kanssa teatterituotannoissa Virginiassa, Washington DC:ssa ja Marylandissa. Muutettuaan New Yorkiin hän sai opetusta Ned Wayburnilta. Eaton esiintyi pääasiassa kuorotanssijana useissa "Ziegfeld Follies" -tuotannoissa Broadwaylla vuosina 1916–1923. Hän muutti Hollywoodiin, jossa hänen mentorinsa oli Paramount Studiosin Elsie Janis. Eaton teki useita koreografioita musikaaleihin, joihin kuuluivat "Rio Rita" (1929), "Hit the Deck" (1930), "Paramount on Parade" (1931) ja "Dance, Girl, Dance" (1933).
Eaton tanssi muiden muassa elokuvissa "Men of the Night" (1934), "Goin’ to Town" (1935) ja "Klondike Annie" (1936). Tämän jälkeen hän teki Elsie Janisin kanssa yhteistyötä tuotannossa. Eaton kuoli henkirikoksen uhrina vuonna 1958. Tapauksessa ei ilmennyt johtolankoja eikä epäiltyjä vaan se jäi selvittämättömäksi.
Museum of the Bible

 
Museum of the Bible on Washington (DC):ssä sijaitseva kulttuurimuseo, joka on omistettu "Raamatun" tarinan, historian ja vaikutuksen esittelemiselle. Museo avattiin yleisölle marraskuussa 2017, ja se sijaitsee lähellä National Mall -aluetta.
ICR Discovery Center

 
ICR Discovery Center for Science and Earth History on Dallasissa, Texasissa sijaitseva museo, jonka taustalla toimii Institute for Creation Research (ICR). Museokeskus esittelee luonnontieteitä ja maapallon historiaa raamatullisesta luomiskertomuksesta käsin tarkasteltuna.
Suuri seikkailu (vuoden 2025 suomalainen televisiosarja)

Suuressa seikkailussa julkisuuden henkilöt lähtevät Lappiin kilpailemaan suurimaan seikkailijan tittelistä ja 20 000 euron voittopotista. Kuvattu Muoniossa vuonna 2024, esitetään Nelosen TV-kanavalla keväällä 2025.
Lappiin seikkailemaan lähtevät ex-mäkikotka Janne Ahonen, takavuosien aerobic-mestari Tuuli Matinsalo, hiihtolegenda Jari Isometsä, mediapersoona Rosanna Kulju, laulaja Paul Uotila, näyttelijä Joanna Wallinheimo, kampaamoyrittäjä Antonio Flores, laulaja Petra Gargano, vaikuttajat Arttu Laitinen ja Nelli Orell, ex-vapaaottelija Teemu Packalén, koomikko Helena Pöllänen, muusikko PapiPike, avaruus- ja ilmakehätutkija Sini Merikallio, radiojuontaja Oku Luukkainen ja näyttelijä Irina Isberg.
Juontajana toimii edellisen vuoden tapaan Jaana Pelkonen.
Kausi sai ennennäkemättömän lopun kun kaksipäiväisen finaalin päätteeksi Teemu Packalén ja Paul Uotila päättivät jakaa voiton saapuen maaliin yhdessä. Tuuli Matinsalo putosi ensimmäisen päivän jälkeen sijoittuen kolmanneksi.
Obiliqi

Obiliqi ( tai "Kastrioti", ) on kaupunki ja kunta Kosovossa. Se sijaitsee Pristinan piirissä noin 10 kilometriä Pristinasta luoteeseen. Vuoden 2011 väestönlaskennassa kunnan väkiluku oli 21 549 asukasta.
Vuoden 2011 väestönlaskennassa Obiliqin 21 549 asukkaasta 19 854 oli albaaneja, 661 romaneja, 578 aškaaleita, 276 serbejä, 58 bosniakkeja, 27 egyptiläisiä, 5 goraneita ja 2 turkkilaisia. 48 asukasta kuului muihin etnisiin ryhmiin ja 40 ei määritellyt etnisyyttään.
Kosovon kaksi suurinta voimalaitosta, Kosova B ja Kosova A, jotka tuottavat yli 90 prosenttia Kosovon sähköstä, sijaitsevat kunnassa.
Mary Eaton

Mary Eaton (29. tammikuuta 1901 Norfolk, Virginia – 10. lokakuuta 1948 Hollywood, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, tanssija ja laulaja.
Eaton oli Pearl Eatonin ja Doris Eaton Travisin sisko. Hän opiskeli balettia Theodore Kosloffin johdolla ja sitten Ned Wayburnin studiolla. Eaton teki New Yorkissa teatteridebyyttinsä Tyltylin roolissa "The Blue Birdissä" vuonna 1915. Hän esiintyi ensimmäistä kertaa Broadwaylla teoksessa "Follow Me" (1916). Eaton osallistui kolmeen "Ziegfeld Follies" -tuotantoon vuosina 1920–1922. Hän esiintyi myös elokuvissa, joihin kuuluivat "Cocoanuts", "His Children’s Children" ja "Glorifying the American Girl".
Eaton oli naimisissa ohjaaja Millard Webbin kanssa, mutta avioliitto päättyi eroon. Myöhemmin hän meni naimisiin näyttelijä Eddie Laughtonin kanssa.
Maj-Lis Pitkänen

Maj-Lis Pitkänen (os. Latva, s. 1945 Kittilä) on suomalainen toimittaja ja kirjailija.
Kittilän Kaukosen kylässä syntynyt Pitkänen oli taidemaalari Kalervo Palsan läheisin ystävä 1960-luvun lopusta lähtien. 
Vuonna 1987 kuollut Palsa testamenttasi hallussaan olleet teoksensa ja kirjallisen jäämistönsä Pitkäselle, joka pelasti Kittilässä sijainneesta ateljeesta yli 3 000 teosta. Suurin osa niistä lahjoitettiin myöhemmin Kiasman kokoelmiin. Palsan kuoleman jälkeen Pitkänen toimitti hänen päiväkirjansa, jotka julkaistiin suuren kohun saattelemana vuonna 1990. Pitkänen on toimittanut myös Palsan matkapäiväkirjan vuodelta 1986 sekä julkaissut kirjan hänen kanssaan käymästään kirjeenvaihdosta. Lisäksi Pitkänen myös kuratoinut useita Palsan näyttelyitä.
Maj-Lis Pitkänen on ammatiltaan opettaja. Hän työskenteli pitkään rehtorina Espoossa. Pitkäsen puoliso oli kuvanveistäjä Pekka Pitkänen, joka kuului myös Palsan ystäväpiiriin. Heidän tyttärensä on kuvataiteilija Veera Pitkänen. Kuvataiteilija Noora Ylipieti on Pitkäsen sisarentytär.
Veera Pitkänen

Veera Kaamos Pitkänen (s. 18. tammikuuta 1984 Espoo) on suomalainen kuvataiteilija.
Ura.
Pitkänen on opiskellut Taideteollisessa korkeakoulussa, Viron taideakatemiassa ja Tanumin Gerlesborgsskolanissa. Pitkänen aloitti uransa tussi- ja guassipiirroksilla, mutta siirtyi myöhemmin kollaaseihin, joita hän tekee kierrätysmateriaaleista kuten lehdistä ja kirjoista. Pitkänen ottaa töihinsä vaikutteita esoteriasta.
Pitkäsen teoksia on Suomen ohella ollut näytteillä muun muassa Ruotsissa, Saksassa, Italiassa, Ranskassa ja Iso-Britanniassa. Suomessa niitä on nähty muun muassa Oitbackan kartanossa (2011), Taidekeskus Honkahovissa (2012), Hanasaaren kulttuurikeskuksessa (2015), Heinolan taidemuseossa (2019), Espoon kulttuurikeskuksessa (2019), Emil Cedercreutzin museossa (2021), Keuruun taidemuseossa (2021), Särestöniemi-museossa (2021) ja Taidekeskus Ahjossa (2022). Hän on ollut toimittamassa Kalervo Palsan matkapäiväkirjoja sekä kuvittanut Johannes Nefastoksen kirjan "Argarizim" ja Aale Tynnin suomentaman "Runo-Eddan" uusintapainoksen.
Perhe.
Veera Pitkäsen isä on kuvanveistäjä Pekka Pitkänen ja äiti kirjailija Maj-Lis Pitkänen. Kuvataiteilija Noora Ylipieti on hänen serkkunsa.
Alexandra Myšková

Alexandra Myšková (s. 4. huhtikuuta 1922 Praha) on tšekkiläissyntyinen näyttelijä, teatteriohjaaja ja draamaopettaja.
Myšková valmistui Prahan konservatoriosta vuonna 1941. Hän työskenteli toisen maailmansodan ja miehityksen aikana Divadélko pro 99 -nimisessä teatterissa Prahassa. Hänen molemmat vanhempansa kuolivat miehityksen aikana. Myšková työskenteli vuosina 1945–1946 kansallisteatterin studiolla ja vuosina 1946–1950 Realistisessa teatterissa. Vuosina 1950–1970 hän oli Prahan kaupunginteatterien jäsen. Elokuvia, joissa Myšková esiintyi, olivat muiden muassa "Pitkä matka" (1949), "Rakkaus ja pimeys" (1959), "Zkouška pokračuje" (1959), "Dům ztracených duší" (1967) ja "Spravedlnost pro Selvina" (1968).
Myšková opetti Prahan esittävien taiteiden akatemiassa vuodesta 1961. Hän oli jo 1950-luvulla ollut kriittinen poliittista järjestelmää kohtaan ja saanut tästä seuraamuksia. Vuonna 1970 hän loikkasi Norjaan. Myšková jatkoi opetustyötään Norjassa ja työskenteli teatteriohjaajana Oslossa. 1. heinäkuuta 1992 hänelle myönnettiin kultainen Kuninkaan ansiomitali. Lisäksi hän sai Norjalaisen teatterikriitikoiden palkinnon (1982/1983).
Myšková on ollut kolmesti naimisissa. Yksi puolisoista oli puvustaja, lavastaja Zdeněk Seydl. Avioliitosta näyttelijä Vladimír Rážin kanssa Myšková sai kaksi lasta: Davidin ja Martinin. David kuoli kuuden kuukauden ikäisenä. Martin muutti äitinsä kanssa Norjaan.
Leena Räsänen

Leena Katariina Räsänen (s. 7. heinäkuuta 1946 Helsinki) on suomalainen ravitsemustieteen emeritaprofessori.
Leena Räsänen syntyi agronomi Yrjö Antero Räsäsen ja merkonomi Tyyne Alina Pylvänäisen perheeseen. Hän tuli ylioppilaaksi Mannerheimintien yhteiskoulusta 1965 ja valmistui Helsingin yliopistosta maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi 1970 ja lisensiaatiksi 1977 ja väitteli siellä maatalous- ja metsätieteiden tohtoriksi 1980.
Räsänen oli Helsingin yliopiston ravintokemian assistentti 1970–1971, Suomen Akatemian tutkimusassistentti 1972–1977 ja nuorempi tutkija 1978–1979, Tampereen yliopiston kansanterveystieteen vt. apulaisprofessori 1978–1979 ja apulaisprofessori 1979–1982 ja sitten Helsingin yliopiston ravitsemustieteen professori. Hänellä on ollut myös useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Räsänen on julkaissut sekä tieteellisiä tutkimuksia että ollut toimittamassa ja kirjoittamassa tietoteoksia.
Zeev Buium

Zeev Buium (s. 7. joulukuuta 2005 San Diego, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Buium edustaa NHL-joukkue Minnesota Wildia.
Ennen NHL-uraansa Buium pelasi Yhdysvaltain maajoukkueen kehitysohjelmassa ja Denverin yliopiston joukkueessa. Minnesota Wild varasi hänet ensimmäisellä kierroksella 12. varausvuorolla . Buium on pelannut yhden NHL:n pudotuspelien ottelun ilman tehopisteitä. Hän kuului Yhdysvaltain joukkueeseen alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2024 ja 2025. Uran tilastot päivitetty 21. huhtikuuta 2025.
Jan von Gerich

Jan von Gerich (s. 1979) on suomalainen tuotantotalouden diplomi-insinööri, joka on toiminut Nordea-pankin pääanalyytikkona vuodesta 2011. Hän on työskennellyt Nordeassa vuodesta 2004, Helsingin lisäksi Kööpenhaminassa ja Tukholmassa.
Von Gerichin perheeseen kuuluu vaimo ja kolme lasta. He asuvat Vihdin Nummelassa. Von Gerich harrastaa lisäpainoleuanvetoa SM-tasolla ja maastoesteratajuoksua () EM- ja MM-tasolla.
Anni Hakasalo

Anni Hakasalo (s. 2002) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Kansallisessa liigassa Åland Unitedia.
Hakasalo pelasi juniorina porilaisessa NiceFutiksessa. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa Ykkösessä NiceFutiksen edustusjoukkueessa heinäkuussa 2017. Seuraavalla kaudella hän pelasi säännöllisesti Kakkoseen pudonneessa NiceFutiksen edustusjoukkueessa. Vuonna 2019 hän siirtyi raumalaisseura Pallo-Iiroihin, jonka edustusjoukkueessa Ykkösessä hän oli tärkeässä roolissa kausina 2020–2022. Tämän jälkeen hän siirtyi Kansallisessa liigassa pelaavaan Åland Unitediin. Hän saavutti kaudella 2023 SM-pronssia ja pelasi 21 liigaottelua, joissa hän teki yhden maalin, elokuun alussa Tampereen Ilvestä vastaan. Kaudella 2024 hän pelasi Åland Unitedin joukkueessa 24 liigaottelua ja teki niissä yhdeksän maalia, millä hän oli Aada Törrösen kanssa joukkueen paras maalintekijä.
Hakasalo on pelannut Suomen alle 23-vuotiaiden maajoukkueessa.
Tilda Råtts

Tilda Råtts (s. 5. huhtikuuta 2006) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Kansallisessa liigassa Åland Unitedia.
Råtts on vaasalaisen FC Sportin kasvatti, ja hän pelasi seuran edustusjoukkueessa Ykköstä. Kaudesta 2023 alkaen hän on edustanut Kansallisessa liigassa Åland Unitedia. Ensimmäisellä liigakaudellaan hän saavutti SM-pronssia ja pelasi 23 ottelua, joissa hän teki seitsemän maalia. Kaudella 2024 hän pelasi Åland Unitedin joukkueessa 24 liigaottelua ja teki niissä kolme maalia.
Råtts on pelannut Suomen alle 16-, alle 17-, alle 18- ja alle 19-vuotiaiden maajoukkueissa.
Leslie Gourse

Leslie Gourse (1. tammikuuta 1939 Fall River, Massachusetts – 23. joulukuuta 2004 New York) oli yhdysvaltalainen toimittaja ja tietokirjailija. Hänen erikoisalaansa olivat jazzmusiikista ja -muusikoista kertovat kirjat, joita hän julkaisi kolmisenkymmentä.
Gourse valmistui Columbian yliopistosta vuonna 1960. Hän toimi aluksi radio- ja sanomalehtitoimittajana. Hänen ensimmäinen romaaninsa oli Israeliin sijoittunut romanttinen tarina "With Gall and Honey", joka julkaistiin vuonna 1961. Hänen ensimmäinen musiikkikirjansa oli amerikkalaisista jazzlaulajista kertova "Louis' Children" vuodelta 1984. Hänen pääteoksensa oli jazzia soittavista ja säveltävistä naisista kertova "Madame Jazz: Contemporary Women Instrumentalists", joka ilmestyi Oxford University Pressin kustantamana vuonna 1995. Teos perustui osittain JazzTimes-lehdessä julkaistuun artikkelisarjaan, josta Gourse sai ASCAP-tekijänoikeusjärjestön toimittajapalkinnon vuonna 1991.
Gourse kirjoitti elämäkerrat muun muassa muusikoista Art Blakey, Nat King Cole, Ella Fitzgerald, Billie Holiday, Wynton Marsalis, Carmen McRae, Thelonious Monk, Sarah Vaughan ja Joe Williams. Hän kirjoitti joitakin lastenkirjoja ja koulujen käyttöön muutamia jazziin johdattavia yleisluontoisia teoksia. Hän kirjoitti jazzista lukuisiin sanoma- ja aikakauslehtiin sekä jazzin erikoislehtiin.
La Chapelaude

La Chapelaude on kunta Ranskassa Allier'n departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee noin 12 kilometriä Montluçonin kaupungista luoteeseen.
Kunta on kehittynyt 1000-luvulta peräisin olevan Saint-Nicolasin kirkon ympärille. Kirkko oli tuolloin osa Saint-Denis’n luostarilaitosta, ja se sijaitsi roomalaisen tien varrella. Paikallisesta punaisesta hiekkakivestä tehty kirkko on omistettu pyhälle Nikolaukselle, ja se on listattu historialliseksi muistomerkiksi.
Ella Degerstedt

Ella Margaretha Degerstedt (s. 23. heinäkuuta 2002) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa Suomen Kansallisessa liigassa Åland Unitedia.
Degerstedt pelasi kausina 2022–2023 Ruotsin toisella sarjatasolla Elitettanissa Lidköpingin, Trelleborgin ja Uddevallan joukkueissa. Kaudella 2024 hän pelasi Suomessa Åland Unitedin joukkueessa 20 Kansallisen liigan ottelua ja teki maalin elokuussa Pallokerho-35:tä vastaan.
Kirjasto- ja kulttuuritalo Virta

Kirjasto- ja kulttuuritalo Virta avattiin Nokian keskustaan kesällä 2020. Virrassa pääkirjasto, uudet nuorisotilat, työskentely- ja kokoontumistiloja sekä taidetta ja kulttuuria kaiken ikäisille.
Ranskan sotakorvaussukellusveneet

Ranskan sotakorvaussukellusveneet olivat ensimmäisen maailmansodan jälkeen 20. kesäkuuta 1920 suurlähettiläiden kokouksen päätös, jonka mukaan Ranskalle luovutettaisiin suurehko joukko sukellusveneitä. Näistä kymmenen liitettiin Ranskan laivastoon, missä ne palvelivat 1930-luvun jälkipuoliskolle:
Näiden lisäksi Ranskalle luovutettiin romutettavaksi 36 sukellusvenettä: "SM U-25", "SM U-38", "SM U-39", "SM U-57", "SM U-71", "SM U-91", "SM U-113", "SM U-118", "SM U-121", "SM U-136", "SM U-151", "SM U-157", "SM UB-23", "SM UB-24", "SM UB-73", "SM UB-84", "SM UB-87", "SM UB-114", "SM UB-118", "SM UB-121", "SM UB-126", "SM UB-130", "SM UB-142", "SM UB-154", "SM UC-22", "SM UC-27", "SM UC-28", "SM UC-56", "SM UC-58", "SM UC-74", "SM UC-100", "SM UC-103", "SM UC-104" ja "SM UC-107".
Myths of Fate

Myths of Fate on Leaves’ Eyesin studioalbumi, joka julkaistiin 22. maaliskuuta 2024 AFM Recordsin kautta. Albumilta julkaistiin ennakkoon single "In Eternity", jolle julkaistiin myös musiikkivideo.
Vastaanotto.
Albumilla käsitellään viikinkikulttuuria, ja kerrotaan mytologiaa Pohjois- ja Itä-Euroopasta. Aiempaan verrattuna albumilla on vähemmän Alexander Krullin murinalaulua ja Elina Siiralalla on suurempi rooli. Orkesterisävellykset on tehnyt Jonah Weingarten. Kappale "Realm of Dark Waves" kertoo meren jumalasta Ránista ja "Who Wants to Live Forever" kertoo nuoruuden jumalasta Iðunnista.
Kokoonpano.
Yhtyeen kokoonpano:
Irea Virtanen Espejo

Irea Virtanen Espejo (s. 24. syyskuuta 2003) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän edustaa Kansallisessa liigassa PK-35 Vantaata.
Virtanen Espejon kasvattajaseura on Pohjois-Espoon Ponsi. Hän pelasi myöhemmin myös Esbo Bollklubbin juniorijoukkueissa. Kaudella 2021 Virtanen Espejo oli PK-35 Vantaan varamaalivahtina neljässä Kansallisen liigan ottelussa EBK:n kanssa voimassa olleen yhteistyösopimuksen myötä, ja loppuvuonna 2021 hän teki sopimuksen PK-35 Vantaan kanssa. Virtanen Espejo on pelannut PK-35 Vantaan joukkueessa Kansallista liigaa 16 ottelua kaudella 2022, 17 ottelua kaudella 2023 ja 14 ottelua kaudella 2024.
Pahnakallio

Pahnakallio on Hyvinkäällä sijaitseva kalliomuodostelma. Se on piirteiltään varsin jyrkkä avokallio, joka sijaitsee noin 250 metriä lounaaseen Vantaanjoen varresta metsäisen suoalueen laidassa. Graniittisen kallion lounaissivussa on luola, joka koostuu jääkauden aikana syntyneestä lippaluolasta ja rakokiviluolasta. Lippaluola on kooltaan 10 metriä leveä, 1–5 metriä korkea ja 2–3 metriä syvä. Rakoluola taas on kooltaan 0,6–1,5 metriä leveä, 1,5–2 metriä korkea ja 9 metriä pitkä. Rakoluola on hieman L-kirjaimen muotoinen ja se koostuu laajemmasta etukamarista sekä kapeammasta peräosasta. Pahnakallion alue on paikallisesti arvokas luontokohde.
Pahnakalliota ympäröi Hangonväylään, Vantaanjokeen ja Kaltevantiehen rajoittuva metsä. Kaltevantien pohjoispuolella metsä on nuorta koivikkoa sekä turvekankaan nuorta ja varttuvaa kuusivaltaista sekametsää ja lehtoa. Pahnakallion etelä- ja länsipuolella on tuoreen kankaan ja lehdon nuorta ja varttuvaa kuusivaltaista metsää. Kallion kaakkoispuolella on nuorta kuusikkoa ja kuusivaltaista sekametsää. 
Keväällä 2004 tehdyssä tutkimuksessa Pahnakallion rakoluolan laajimmasta osasta löytyi todennäköisesti rautakauden lopun tai varhaiseen historialliseen aikaan ajoittuva keramiikka-astian reunapala. Luolan edustalta on myös löydetty ilmeisesti historiallisen ajan keramiikkaa. Tutkimuksessa löydettiin myös noin 20 metriä luolan suulta luoteeseen kallion toiselle puolelle johtavan polun laidasta tyypillisen kampakeramiikan aikainen piikärjen kantakatkelma. Luolan etukamarin seinillä on havaittu joitakin hiilellä piirrettyjä kuvioita, jotka on sijoitettu kallioseinän tasaisempaan kohtaan.
Voiskorova

Voiskorova () oli inkeriläinen kylä, Inkereen luterilaisen seurakunnan kirkonkylä. Se sijaitsi paikalla, jossa Inkereenjoki tekee apilanlehden muotoisen mutkan. Entinen kylän alue hallinnollisesti kuuluu nyt Leningradin alueen Tusinan piiriiin. 
Paikalla oli inkeroinen asutus jo keskiajalla. Ruotsin vallan asiakirjoissa mainitaan 1600-luvulla Ingris (Ingere, Ingeros) pogosta, "Ingris hoff", "Ingris kyrka", ja vuonna 1663 - "Ingris pastorat". Vuonna 1688 käsiteltiin valitus, jonka mukaan kirkkoherra Elianus olisi pakottanut inkerikkotalonpoikia ehtoolliselle vastoin näiden tahtoa ja turmellut heidän ikonia. 
Inkereen luterilainen seurakunta perustettiin noin vuonna 1625. Ilmeisesti silloin rakennettiin ensimmäinen kirkko, josta ei säilynyt tietoja. 
Toinen puukirkko pystytettiin vuonna 1769. Se korvattiin 1830-luvulla uudella, jonka rakentamiseen valtio myönsi 20000 ruplaa. Uusi puukirkko vihittiin käyttöön 30. marraskuuta 1839. Vuonna 1804 rakennettu pappila paloi lokakuussa 1892, ja uusi valmistettu vuonna 1893. Viimeinen jumalanpalvelus pidettiin kirkossa vuonna 1938, ja se tuhottiin varmasti vuonna 1944, sotatoimien aikana.
Vuonna 1849 Voiskorovan asukasluku oli 104 ihmistä (40 miestä ja 64 naista), kaikki inkeriläisiä (savakoita).
Vuonna 1870 kylään perustettiin suomenkielinen kirkkokoulu, ja myöhemmin - kansakoulu. Pappilassa toimi kirjasto. 
Kylän isot suvut oli Tomberg (Tomber) ja Puolakkainen. Näyttelijä Liisa Tomberg on syntynyt Voiskorovossa. Vuonna 1926 Voiskorovassa oli 53 taloa ja 220 asukasta, niistä 219 (52 taloa) - inkeriläisiä. 
Toisen maailmansodan aikana Voiskorovo tuhottiin kokonaan. Sodan jälkeen nimi "Voiskorovo" annettiin asutukselle, joka rakennettiin toisella paikalla, Inkereenjoen itärannalla.
Vuoden 2025 konklaavi

Vuoden 2025 konklaavissa valittiin katolisen kirkon uusi paavi. Konklaavi kutsuttiin kokoon paavi Franciscuksen kuoleman jälkeen 21. huhtikuuta 2025 valitsemaan hänelle seuraaja. Konklaavi alkoi Sikstuksen kappelissa 7. toukokuuta 2025. Ensimmäisenä päivänä pidettiin yksi äänestys ja muina neljä, kaksi aamulla ja kaksi illalla.
Tällä hetkellä maailmassa on 252 kardinaalia, joista 135 on alle 80-vuotiaita. Heistä 133 osallistui konklaaviin. Kaikilla alle 80-vuotiailla kardinaaleilla on oikeus osallistua paavin valintaan. Äänestyskierroksia pidetään niin monta, kunnes joku ehdokas saa riittävän määrän ääniä, eli kaksi kolmasosaa kaikista äänistä. Äänestys tapahtuu salassa suljettuna lippuäänestyksenä.
Kun äänestystulos on tarkistettu, äänestysliput poltetaan, ja piipusta nousee valkoinen savu, mikä merkitsee uuden paavin valintaa. Jos äänestys epäonnistuu, piipusta nousee musta savu.
Valkoinen savu merkkinä siitä, että seuraaja on valittu, nähtiin 8. toukokuuta.
Ennen valintaa neljä nimeä oli mainittu julkisuudessa todennäköisimpinä ehdokkaina uudeksi paaviksi:
Paaviksi valittiin lopulta Robert Francis Prevost, joka otti nimekseen Leo XIV.
Poru

Poru () on entinen inkeriläinen kylä, joka kuului Venjoen luterilaisen seurakuntaan. Nykyään Poru kuuluu hallinnollisesti Leningradin alueen Hatsinan piiriiin. 
Kylä sijaitsee Inkereenjoen etelärannalla. Se esintyy eri nimillä Ruotsin vallan aikana asiakirjoissa: Bur vuonna 1634, Bår (1637), Boro by (1640), Påhroby (1643), Borus by (1673), Pårro (1693) jne. 
Perimätiedon mukaan kylän perusti 1600-luvulla Kolomainen, Suomalainen ja Tarkiainen, jotka souteli pitkin Inkereenjokea Suomesta. He löysivät autioituneen asutuksen, ilmeisesti inkeroisen, ja rakensivat omat talot lähellä sitä. Vuosikymmenien aikana tapahtui tulipalo, joka poltti talot maan tasalle. Kolomaisten uutta taloryhmää alettiin nimittää Porokyläksi, ja Suomalaisten ja Tarkiaisten - Kekälekyläksi. Vuosien kuluessa kylät kasvoivat jälleen yhteen, mutta nimet säilyivät. Poronkylä oli taipunut ajan kuluessa Porunkyläksi. Kekälekylä (ven. Kekkelevo) myös sai toisen nimen, Ryyssölä (ven. Rjuzelevo). 
Vuonna 1849 Porussa asui 87 ihmistä ja Kekälekylässä 95 (kaikki inkeriläisiä (savakoita). 
Kylän elinkeino oli maatalous. Viljeltiin perunaa ja kauraa, ja harjoitettiin heinäkauppaa. Vehnää ei viljelty, koska se oli halpaa. Lypsykarjaa oli vähän. 1900-luvun alussa aloitettiin haja-asutusohjelman toteuttaminen. Palstajako hävitettiin ja palstat yhdistettiin yhtenäiseksi tilaksi, "huttereiksi" (ven. hutor). Oma koulua kylässä ei ollut, vaan lapset kävivät Luukkasin koulussa.
Kylän suvut olivat Jakonen, Juonolainen, Kolomainen, Myllärinen ja Tarkiainen.
Vuonna 1926 Porussa oli 33 taloa ja 139 asukasta, kaikki inkeriläisiä, Kekälekylässä 42 taloa ja 181 ihmistä (inkeriläisiä 177). 
Toisen maailmansodan aikana kylä oli saksalaisjoukkojen miehittämä. Vuonna 1943 inkeriläisiä vietiin Viron kautta Suomeen. Sodan jälkeen osa heistä jäi Suomeen, jotkut pakenivat Ruotsiin. Neuvostoliittoon palanneet eivät vastoin lupauksia päässeet kotikyläänsä, vaan heidät karkotettiin eri puolille Venäjää.
Ğəbderrəxim Utız İməni

Ğəbderrəxim Utız İməni (Ğəbderrəxim bine Ğosman Utız İməni əl-Bolğari, Габдеррәхим бине Госман Утыз Имәни әл-Болгари; 1754 Kazanin kuvernementti – 1834 Orenburgin kuvernementti) oli tataarien runoilija ja teologi.
Elämäkerta.
Ğəbderrəxim bine Ğosman syntyi Kazanin kuvernementin Tšistopolskin ujestissa vuonna 1754. Ğəbderrəximin vanhemmat kuolivat kun hän oli lapsi, jolloin hänen sukulaisensa ottivat hänet huostaansa.
Ğəbderrəxim aloitti uskonnollisen opiskelunsa kotiseudullaan, jatkaen kaupungeissa kuten Buhara, Samarkand ja Kabul. Vuodesta 1798 hän toimi uskonnollisena johtajana (imam-xətib) sekä opettajana (mödərris). Ğəbderrəxim kuoli vuonna 1834 Oreburgin kuvernementin Bugulman ujestissa.
Kirjallinen työ.
Utız İməni kirjoitti yli sata teosta. Hän käytti tataarin lisäksi merkittävästi arabian ja persian kieltä. Utız İmənin työ käsittää lähes kaikki perinteisen idän kirjallisuuden lajit, kuten gaseeli, masnavi ja hikmat. Hänen tunnetuin runonsa on Möhimmət əz-zaman ("Ajan tärkeät piirteet"), mikä keskittyy ihanteeseen eettisestä muslimihenkilöstä (İnsan-i kamil). Muihin merkittäviin runoihin lukeutuu Tənzih əl-əfkər fi nəsalix əl-əxyər ("Puhdistavia ajatuksia hyödyllisten neuvojen avulla") ja Cənax əl-fəlləx fi zəmmil möbax ("Polku pelastukseen on sallitun kritisoinnissa"). Utız İməni myös kirjoitti kommentaareja muun muassa al-Ghazalin ja Rumin töistä.
Arabian kielisissä uskonnollisissa tutkielmissaan Utız İməni otti kantaa aikansa yhteiskunnan puutekohtiin uskoen, että vain islam voi elvyttää tataariyhteiskunnan. Tutkielmassa Cəwəhir əl-bəyən ("Selityksen jalokivet") hän painotti elämistä Koraanin, šarian ja sunnan normien mukaisesti; vain näiden tiukka noudattaminen säilyttäisi tataarien etnouskonnollisen identiteetin. Teoksessa Ğawarif əz-zaman ("Aikakauden lahjat"), Utız İməni erikseen listaa näitä vastaan olevia harhaoppeja (bidğət), kuten Tarawih -rukousten suorittaminen moskeijan ulkopuolella, rukoilu likaisissa vaatteissa, kokoontumisten järjestäminen moskeijassa ja päihteiden käyttö. İnqaz əl-xaliqin ("Pelastus tuomituille") painottaa tieteiden tärkeyttä, mutta samalla hylkää logiikan ja filosofian väittäen, että ne johtavat tietämättömät tataarit harhaan eivätkä ole hyödyksi yhteiskunnalle.
Teoksessa Risalə-i şəfəqiya ("Tutkielma aamunkoitteesta") Utız İməni puolestaan esittää, että Volga-Uralin muslimit eivät olisi velvollisia suorittamaan yörukouksia kesällä, kun auringonlaskun- ja nousun välinen aika on lyhyt. Tämä näkemys saattoi hänet ristiriitaan muiden ajattelijoiden kanssa.
Hilla Romppanen

Hilla Romppanen (s. 31. heinäkuuta 2005) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Kansallisessa liigassa PK-35 Vantaata.
Romppanen aloitti jalkapalloilun Keravan Pallo -75:ssä. Hän siirtyi vuonna 2018 Pallokerho Keski-Uusimaahan, jonka edustusjoukkueessa hän pelasi Ykköstä kausina 2020–2023. Kaudeksi 2024 hän siirtyi liigajoukkue PK-35 Vantaaseen, jossa hän pelasi avauskaudellaan 23 ottelua ja teki kaksi maalia, heinäkuussa peräkkäisissä otteluissa helsinkiläistä Pallokerho-35:tä ja Tampereen Ilvestä vastaan.
Romppanen on pelannut Suomen alle 18- ja alle 19-vuotiaiden maajoukkueissa.
Romppanen on pelannut futsalia Naisten Futsal-Liigassa HIFK Futsalin joukkueessa kausina 2020–2023.
Großes Hauptquartier

Großes Hauptquartier oli keisarillisen Saksan armeijan päämaja ja keisari Vilhelm II:n strateginen komentokeskus ensimmäisessä maailmansodassa. Keisarin lisäksi päämajassa olivat edustettuina Saksan keisarikunnan korkeimman tason poliittiset ja sotilaalliset päätöksentekijät sekä diplomaatit. Päämaja perustettiin 16. päivä elokuuta vuonna 1914 Koblenziin. Keisari delegoi sotatoimien operatiivisen johtamisen yleisesikunnan päällikölle. Päämaja seurasi taisteluiden kulkua siirtymällä paikasta toiseen. Sen jälkeen, kun Vilhelm II oli 9. marraskuuta 1918 lähtenyt maanpakoon Alankomaihin, päämaja vetäytyi Kasseliin.
Inga Ek

Inga Ek (s. 15. tammikuuta 2008) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja tai hyökkääjä. Hän edustaa Kansallisessa liigassa PK-35 Vantaata.
Ek on Tikkurilan Palloseuran kasvatti. Hän siirtyi syksyllä 2023 PK-35 Vantaaseen ja ehti pelata tuolla kaudella kolme liigaottelua. Kaudella 2024 hän pelasi 15 liigaottelua, joissa hän oli viisi kertaa avauskokoonpanossa.
Ek on pelannut Suomen alle 15-, alle 16- ja alle 17-vuotiaiden maajoukkueissa.
Syncthing

Syncthing on avoimen lähdekoodin tietokoneohjelma tiedostojen synkronointiin laitteiden välillä. Ohjelma perustuu vertaisverkkoon ja päivittää synkronoidun hakemiston sisällön suoraan käyttäjän laitteiden välillä ilman keskitettyä palvelinta. Syncthing on saatavilla Microsoft Windowsille, macOS:lle, Linuxille, Oracle Solarikselle, sekä useille BSD-käyttöjärjestelmille MPL-2.0-lisenssillä.
Toiminta ja ominaisuudet.
Ohjelmalla käyttäjän laitteista muodostetaan vertaisverkko jossa laitteet välittävät tietoja suoraan toisilleen lähiverkon tai internetin kautta BitTorrent-protokollan tapaisesti. käyttäjä voi valita mitä kansioita synkronoidaan millekin laitteelle ja missä ne laitteilla sijaitsevat.
Internetin kautta muodostettavassa yhteydessä vertaisverkon laitteet ottavat yhteyttä käyttäjän omiin tai yhteisön julkisiin hakupalvelimiin (discovery server), jotka yhdistävät laitteet toisiinsa. Jos kaikki laitteet ovat osoitteenmuunnoksen (NAT) takana eikä suora yhteys laitteiden välillä onnistu, liikenne voidaan ohjata välityspalvelimien kautta latausnopeuden kustannuksella. Välityspalvelin voi hakupalvelimen tavoin olla jokin Syncthingin yhteisön palvelimista tai käyttäjän yksityinen palvelin. Laitteiden välinen liikenne on salattu TLS-protokollalla, jolloin palvelin tai muu välittävän verkon osa ei voi nähdä synkronoitavia tietoja.
Syncthing laskee synkronoitaville tiedostolohkoille SHA256-tiivisteen ja vertaa sitä muiden vertaisverkon laitteiden tiivisteisiin. Mikäli tiedostoa on muutettu ja tiivisteet eivät täsmää, ohjelma lataa oikean version tiedostosta muilta vertaisverkon laitteilta. Jos tiedostoa tai hakemistoa on muokattu samanaikaisesti usealla laitteella, ohjelma tunnistaa ristiriidan ja nimeää tiedostot uudelleen.
Ohjelmaa hallitaan pääasiassa selainkäyttöliittymän kautta. Linuxille ja macOS:lle on olemassa yhteisön kehittämiä työpöytäliittymiä. Virallisen Android-sovelluksen tuki lopetettiin joulukuussa 2024. Androidille on saatavilla yhteisön ylläpitämä sovellus, joka on haarautunut virallisesta sovelluksesta.
Billy Graham Library

 
Billy Graham Library on Charlottessa, Pohjois-Carolinassa sijaitseva julkinen museo ja kirjasto, joka esittelee evankelista Billy Grahamin elämää ja työtä. Kirjasto sijaitse Billy Graham Evangelistic Associationin päämajan yhteydessä, muutaman kilometrin päässä Grahamin lapsuudenkodista. Museo avattiin yleisölle 5. kesäkuuta 2007. Museo on rakennettu muistuttamaan maitotilaa, mikä kuvastaa Grahamin maalaisjuuria.
Ave Maria Grotto

 
Ave Maria Grotto on Cullmanissa, Alabamassa sijaitseva ulkoilmapuisto, joka yhdistää taiteen, historian ja hengellisyyden. Puistossa on esillä maailman kuuluisimpia uskonnollisia ja historiallisia rakennuksia miniatyyrimuodossa.
Elmshaven

 
Elmshaven on St. Helenassa, Kaliforniassa sijaitseva historiallinen kartano, joka tunnetaan erityisesti adventistiliikkeen perustajiin kuuluneen Ellen G. Whiten (1827–1915) viimeisenä kotina. Elmshaven toimii nykyään museona ja historiallisena nähtävyytenä. Ellen White muutti Elmshaveniin vuonna 1900 ja asui siellä kuolemaansa saakka. Tänä aikana hän kirjoitti useita merkittäviä teoksia ja kirjeitä.
Gustav Ritter von Neumann

Gustav Ritter von Neumann (19. kesäkuuta 1859 Dornbach – 14. toukokuuta 1928 Wien) oli itävaltalainen arkkitehti.
Elämä.
Gustav Ritter von Neumann oli Coburgin herttuan arkkitehti Franz von Neumann vanhemman poika ja valmistui vuonna 1877. Sitten hän osallistui Wienin yliopiston teknilliseen rakennuskouluun. Vuonna 1884 hän siirtyi Wienin kuvataideakatemiaan Friedrich von Schdmidtin mesrtarikouluun. Vuonna 1887 hänestä tuli Liechtensteinin Juhana II hoviarkkitehti. Vuonna 1903 hän suunnitteli Liechtensteinin hallintorakennuksen. 1925 vuoden lopusta hän jäi eläkkeelle. Hänet on haudattu Wienin keskushautausmaalle.
Neumann oli naimisissa Irene Wellspacherin kanssa. Avioliittoon syntyi poika Gustav Franz (1892-1939).
Jack A. Butterfield Trophy

AHL:n Pudotuspelien arvokkain pelaaja.
JACK A. BUTTERFIELD TROPHY
Jack A. Butterfield Trophy, joka on nimetty American Hockey Leaguen entisen presidentin ja rahastonhoitajan mukaan, kunnioittaa liigan valitsemaa Calder Cupin pudotuspelien arvokkainta pelaajaa. 
Jack Butterfield, joka toimi hallintoneuvoston puheenjohtajana kuolemaansa saakka vuonna 2010, palveli pisinmpään AHL-presidenttikausi (28 vuotta). Hän oli vuonna 1980 valittu Hockey Hall of Fameen ja vuoden 2006 American Hockey League Hall of Fameen avausluokan jäsen.
Ennen tuloaan AHL:n etutoimistoon, Mr. Butterfield oli pitkän uran toimitusjohtajana Springfield Indianssissa, toimien Calder Cupin mestaruusjoukkueiden pääjohtajana vuosina 1960, 1961 ja 1962.
Voittajat
Lähdeluettelo.
https://ahlhalloffame.com/jack-a-butterfield-trophy
Barratt’s Chapel

 
Barratt’s Chapel on Fredriciassa, Delawaressa sijaitseva historiallinen kappeli ja museo, joka tunnetaan erityisesti amerikkalaisen metodismin "kehtona". Se on Yhdysvaltain vanhin kirkko, joka on rakennettu erityisesti metodistien toimintaa varten. Kirkko valmistui vuonna 1780 Philip Barrattin lahjoittamalle maalle, ja sen tarkoituksena oli palvella kasvavaa metodistiyhteisöä alueella.
Rehoboth Church

 
Rehoboth Church on Unionssa, Länsi-Virginiassa sijaitseva historiallinen kirkko ja museo, joka tunnetaan osana amerikkalaisen metodismin varhaisvaiheita ja on vanhin säilynyt kirkko Alleghenyvuorista länteen. Kirkko valmistui vuonna 1786 Edward Keenanin lahjoittamalle maalle, ja sen vihki käyttöön ensimmäinen amerikkalainen metodistipiispa Francis Asbury. Rakennus edustaa pioneerien aikaista hirsirakentamista, ja sen sisätiloissa on alkuperäinen korotettu saarnatuoli sekä yksinkertaiset puupenkit.
Elina Peltokangas

Elina Peltokangas (s. 23. helmikuuta 2005) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Kansallisessa liigassa PK-35 Vantaata.
Peltokangas aloitti jalkapalloilun Sipoossa Sibbo Vargarnan joukkueessa. Sittemmin hän edusti helsinkiläistä Puotinkylän Valttia ja pelasi juniorisarjojen lisäksi naisten Kakkosessa ja Kolmosessa. Vuonna 2022 hän edusti Mäkelänrinteen urheilulukion akatemiajoukkuetta HFA Märskyä. Vuonna 2023 Peltokangas pelasi Ykkösessä Pallokerho Keski-Uusimaan joukkueessa 23 ottelua ja teki niissä yhdeksän maalia. Kaudella 2024 Peltokangas edusti Kansallisessa liigassa PK-35 Vantaata ja pelasi 23 liigaottelua, joissa hän teki kuusi maalia.
Peltokangas on pelannut Suomen alle 18-vuotiaiden maajoukkueessa.
Dihydrokanelialdehydi

Dihydrokanelialdehydi (C9H10O) eli hydrokanelialdehydi tai fenyylipropionaali on aldehydeihin kuuluva aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään ainesosana hajusteissa. Dihydrokanelialdehydiä esiintyy muun muassa kaneleissa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa dihydrokanelialdehydi on kiteistä ainetta, jolla on kanelin- tai hyasintinkaltainen tuoksu. Yhdiste on veteen liukenematonta, mutta liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin, esimerkiksi etanoliin tai dietyylieetteriin.
Dihydrokanelialdehydiä valmistetaan pelkistämällä kanelialdehydiä vedyttämällä. Muita tapoja ovat styreenin hydroformylointireaktio ja dihydrosinnamoyylikloridin Rosenmund-pelkistys.
Dihydrokanelialdehydiä käytetään kukkaistuoksuissa.
Oikea oppi

Oikea oppi () on G. K. Chestertonin omaelämäkerrallinen apologeettinen teos. Kirjasta on otettu jatkuvasti uusia painoksia sen julkaisemisen jälkeen vuonna 1908.
Teos on jatkoa tekijän kirjalle "Heretics", joka sisälsi kokoelman tuon ajan ajattelijoita kritisoivia tekstejä. "Oikea oppi" on Chestertonin esitys omasta maailmankuvastaan, johon "Hereticsissä" esitetyn kritiikin voi suhteuttaa. Kriitikko G. S. Street kommentoi "Heretics"-teosta ja haastoi Chestertonia julkituomaan oman filosofisen vaihtoehtonsa paremmuuden. Tähän haasteeseen Chesterton tarttui ja tuloksena oli "Oikea oppi", joka on monella tapaa henkilökohtainen kronikka tuolloin 34-vuotiaan Chestertonin matkasta skeptisyydestä kristinuskoon tuon ajan keskeisten ajatusten ja argumenttien virrassa.
Chesterton pohtii teoksessa oman aikansa aatesuuntauksia, uskontoja, ideologioita ja sitä, millä tavoin ne eroavat kristinuskon maailmankuvasta ja ideaaleista. Hän esittää kristinuskon puolustuspuheena oman kehitystarinansa ja kertoo, kuinka hän itse löysi ”oikean opin”. Chesterton kuvailee, kuinka hän alkoi rakentaa omaa maailmankuvaansa itsenäisesti ja mielestään irrallaan uskomusjärjestelmistä – ja huomanneensa kerta toisensa jälkeen, että oli tullut oivaltaneet samat asiat, jotka ovat olleet osa kristinuskoa jo vuosisatojen ajan.
Tyylin kannalta tekijä kirjoittaa lennokkaasti ja taitavasti nokkelalla huumorilla. Halki Chestertonin kirjan kulkee ajatus, että elämässä ja maailmassa on jokin juoni, järki ja jumalallinen suunnitelma ja päämäärä. Kaikki helpot, ihmisten mielenmukaiset ja modernit ratkaisut ovat täysin tylsiä kun niitä vertaa siihen ratkaisuun, jonka oikea oppi tarjoaa. Teoksessa keskitytään kristinuskon järkevyyteen, joka perustuu lähinnä historiassa tapahtuneisiin tosiasioihin ja uskontunnustuksiin, ja vastustetaan useita modernin materialismin ja tieteellisen kulttuurin vallitsevia oletuksia. Kirjan viehätys piilee sen epäsovinnaisuudessa. Kaunokirjallisuuden arvostajia teos viehättää kaunopuheisuudellaan, mutta oikeaoppisuudesta dogmatiikan kannalta kiinnostuneelle kirja saattaa olla pitkästyttävä.
Eevi Leppänen

Eevi Leppänen (s. 1. syyskuuta 2008) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa Kansallisessa Liigassa PK-35 Vantaata.
Leppänen aloitti jalkapalloilun Tuusulan Palloseurassa ja pelasi tämän jälkeen pitkään Vantaan Jalkapalloseuran eri tyttö- ja poikajunioreissa nousten aina seuran naisten edustusjoukkueeseen asti. Kaudella 2023 hän kuului vantaalaisten vakiokokoonpanoon Naisten Kakkosessa ja oli mukana nostamassa joukkuetta kauden päätteeksi Naisten Ykköseen (nyk. Kansallinen Ykkönen). Kauden päätteeksi Leppänen siirtyi 15-vuotiaana Kansallisessa Liigassa pelaavaan PK-35 Vantaaseen, ollen kaudella 2024 yksi liigan nuorimmista pelaajista. Leppänen pelasi ensimmäisellä kaudellaan 2024 liigassa 16 ottelussa, joissa hän oli yhdeksän kertaa avauskokoonpanossa tehden yhden maalin syyskuussa Tampereen Ilvestä vastaan.
Leppänen on pelannut Suomen alle 15-, 16- ja 17-vuotiaiden maajoukkueissa yli 20 maaottelua. Leppänen on juniorivuosinaan saanut useita eri tunnustuksia pelaamisestaan ikäluokkansa kansallisissa tapahtumissa, mm. All Stars-pelaaja (Helmariturnaus 2022), MVP, Team Ahtinen (Tinni Korpela -turnaus 2022) ja All Stars-pelaaja (Alueturnaus 2024).
Vaasan Kiisto (naisten lentopallo)

Vaasan Kiisto on vaasalaisen samannimisen urheiluseuran naisten lentopallojoukkue, jonka edustusjoukkue pelaa 2-sarjassa. 
Historia.
Vaasan Kiiston edustusjoukkue muodostettiin 2010-luvulla, kun Vaasan Vasama lopetti lentopallotoimintansa ja seuran juniorit siirtyivät pelaamaan Kiiston alaisuuteen. Kiiston edustusjoukkue vietti 2010-luvun naisten aluesarjoissa. Koronapandemia keskeytti kakkossarjan kauden 2019–2020 ja ykkössarjaan nousevat joukkueet päätettiin hakemuksien avulla. Lentopalloliitto arvioi Kiiston joukkueen olevan paras kolmesta joukkueesta, ja täten nousivat ykkössarjaan. Kiisto vietti neljä kautta ykkössarjassa, päästen finaaliin kaudella 2021–2022, jossa he hävisivät Rantaperkiön Iskua vastaan. Kiisto putosi takaisin kakkossarjaan kauden 2023–2024 jälkeen, jolloin he sijouttuivat sarjassa viimeiseksi.
Marilyn Mazur

Marilyn Mazur (s. 18. tammikuuta 1955) on Yhdysvalloissa syntynyt tanskalainen jazz-muusikko, rumpali ja lyömäsoittaja.
Mazur teki yhteistyötä Miles Davisin kanssa. Vuodesta 1975 lähtien hän on työskennellyt rumpalina ja lyömäsoittajana eri kokoonpanoissa, muun muassa Gil Evansin ja Wayne Shorterin yhtyeissä.
Elämä.
Mazur syntyi New Yorkissa vuonna 1955 puolalais-afroamerikkalaisille vanhemmille. Kun Marilyn oli kuusivuotias, perhe muutti Tanskaan. Hän oppi soittamaan pianoa mutta siirtyi rumpuihin 19-vuotiaana, innoittajinaan Al Foster, Airto Moreira ja Alex Riel. Marilyn Mazur suoritti lyömäsoittimiin erikoistuneen tutkinnon Tanskan kuninkaallisessa konservatoriossa mutta on pitkälti itseoppinut instrumenttiensa suhteen. 
Mazur toimi tanssijana vuonna 1971 Creative Dance Theatre -ryhmässä. Hän perusti ensimmäisen yhtyeensä, Zirenes, vuonna 1973. Vuonna 1978 hän perusti Primi-nimisen, pelkästään naisista koostuvan bändin. Häntä ovat inspiroineet musiikkikulttuurit eri puolilta maailmaa. Hän sai Ben Webster -palkinnon vuonna 1983 ja perusti saman vuoden aikana jazz-kvartetin yhdessä saksofonisti Uffe Markussenin kanssa.
Vuonna 1985 Mazuria pyydettiin mukaan Palle Mikkelborgin projektiin, josta myöhemmin syntyi Miles Davisin albumi "Aura", ja pian tämän jälkeen Mazur lähti kiertueelle Davisin kanssa. Hän soitti Miles Davisin kanssa vuosina 1985–1989. Tämän jälkeen Mazur soitti muun muassa Gil Evansin, Wayne Shorterin, sekä Jan Garbarekin kanssa. 
Vuonna 1989 Marilyn Mazur päätti jättää Miles Davisin yhtyeen keskittyäkseen omien konseptien, musiikin ja Future Song -nimisen seitsemänhenkisen kansainvälisen orkesterin luomiseen, josta tuli hänen pääprojektinsa Future Song teki monia erikoisprojekteja, muun muassa tanssijoiden ja kuorojen kanssa
Vuonna 1990 Mazurin tärkein tapahtuma oli hänen poikansa Fabianin syntymä. Vuonna 1991 hän liittyi Jan Garbarekin yhtyeeseeni Vuonna 1994 hän äänitti Storyville-levymerkille johtajana albumin Pulse Unit -kokoonpanonsa kanssa. Levyllä kuullaan pääosin hänen omia sävellyksiään. 
Mazurin Shamania-yhtye koostuu avantgarde-henkisistä pohjoismaisista naispuolisista muusikoista. Yhdysvaltalainen Down Beat -lehti valitsi Mazurin vuosina 1989, 1990, 1995, 1997, 1998 ja 2002 "tunnustusta ansaitsevien lyömäsoittaja lahjakkuuksien" joukkoon. Mazur on erityisen tunnettu monipuolisesta ja kokeilevasta tyylistään, jossa yhdistyvät jazz, maailmanmusiikki ja avantgarde-elementit. Hän soittaa laajaa valikoimaa lyömäsoittimia ja rakentaa usein omia soittimiaan. 
Vuonna 2001 Mazurille myönnettiin Jazzpar-palkinto, joka oli tuolloin maailman suurin kansainvälinen jazzpalkinto. Säveltäjänä Marilyn Mazur on saanut säännöllistä apurahaa Tanskan valtion taiderahastolta, ja lisäksi useita palkintoja ja apurahoja muilta tanskalaisilta organisaatioilta.
Mazur on esiintynyt Suomessa vuonna 2000 Espoon April Jazz -tapahtumassa ja Tampere Jazz Happening tapahtumassa vuonna 2007
Luis Antonio Tagle

Luis Antonio Tagle (s. 21. kesäkuuta 1957) on filippiiniläinen katolisen kirkon kardinaali ja nykyinen evankelioimisesta vastaavan dikasterion proprefekti.
Varhainen elämä ja koulutus.
Taglen isänisän isoisä oli filippiiniläisestä yläluokan perheestä ja äidin isoäiti Filippiineille muuttaneesta varakkaasta kiinalaisperheestä. Häntä kutsutaan usein lempinimellä "Chito".
Alun perin Tagle valmistautui lääkärin uralle, mutta päätyi lopulta pappisseminaariin. Hänen koulutuksessaan jesuiitoilla oli merkittävä rooli. Tagle opiskeli San Josén seminaarissa ja Ateneo de Manilan yliopistossa, jossa hän suoritti kandidaatin tutkinnon vuonna 1977.
Pappisura.
Tagle vihittiin papiksi Manilan arkkihiippakuntaan vuonna 1982. Yhdysvalloissa Tagle suoritti teologian lisensiaatin tutkinnon vuonna 1987 ja väitteli tohtoriksi vuonna 1991 aiheesta "Episkopaalinen kollegiaalisuus Paavali VI:n käytännössä ja opissa". Tämän myötä hänestä tuli ekklesiologian ja historiankirjoituksen "Bolognan koulukunnan" kannattaja.
Piispa.
Paavi Johannes Paavali II nimitti Taglen Imusin hiippakunnan piispaksi vuonna 2001. Paavi Benedictus XVI nimitti hänet Manilan arkkipiispaksi vuonna 2011 ja kardinaaliksi vuonna 2012.
Siirtyminen Roomaan.
Vuonna 2019 paavi Franciscus kutsui Taglen Roomaan Kansojen evankelioimisen kongregaation prefektiksi, ja myöhemmin hänestä tuli evankelioimisdikatesteriuksen proprefekti.
Vuonna 2015 kardinaali Taglesta tuli Caritas Internationalis -järjestön puheenjohtaja, mutta marraskuussa 2022 paavi Franciscus vaihtoi järjestön johdon, mukaan lukien Taglen.
Näkemykset.
Tagle tunnetaan tunteiden avoimesta jakamisesta ja leikkisästä puolestaan. Häntä pidetään kuitenkin myös taitavana neuvottelijana. Tagle puhuu usein saarnoissaan sosiaalisen oikeudenmukaisuuden kysymyksistä.
Moraalikysymyksissä Taglen kantoja on pidetty ristiriitaisina. Hän on puhunut voimakkaasti aborttia ja eutanasiaa vastaan, mutta on myös ilmaissut avoimia mielipiteitä esimerkiksi sakramenttisesti avioliittoon kuulumattomien parien ehtoollisesta ja homoseksuaalisuuteen liittyvistä kysymyksistä.
Äidinkielensä tagalogin lisäksi hän puhuu sujuvasti englantia ja italiaa ja hallitsee ranskaa, koreaa, kiinaa ja latinaa.
Jean-Marc Aveline

Jean-Marc Aveline (s. 26. joulukuuta 1958) on ranskalainen katolisen kirkon kardinaali ja nykyinen Marseillen arkkipiispa.
Varhainen elämä ja koulutus.
Jean-Marc Aveline syntyi joulukusssa 1958 Algeriassa Sidi bel Abbès'n kaupungissa pieds-noir-perheeseen, joka oli ranskalaista alkuperää oleva ryhmä Algeriassa. Kun Aveline oli nelivuotias, hän joutui perheensä kanssa maanpakoon Algerian itsenäistyttyä. Perhe asettui lopulta Marseilleen vuonna 1965.
Aveline suoritti ylioppilastutkinnon Marseillessa vuonna 1975 ja meni Avignonin pappisseminaariin kaksi vuotta myöhemmin. Hänen opintoihinsa kuului jaksoja Pariisissa, jossa hän opiskeli teologiaa Pariisin katolisessa instituutissa sekä filosofiaa Sorbonnessa.
Pappisura.
Aveline vihittiin papiksi Marseillen arkkihiippakuntaan 3. marraskuuta 1984. Vuonna 2000 hän väitteli tohtoriksi uskontojen kristologian alalta. Aveline on ollut aktiivinen koulutuksessa ja uskontojen välisessä dialogissa, perustamalla vuonna 1992 Marseilleen Institut de Science et Théologie des Religions -insituutin.
Benedictus XVI nimitti Avelinen uskontojen välisen vuoropuhelun paavillisen neuvoston jäseneksi vuonna 2008.
Piispa.
Hänet vihittiin Marseillen apulaispiispaksi vuonna 2014, ja paavi Franciscus nimitti hänet kaupungin arkkipiispaksi 8. elokuuta 2019. Paavi korotti hänet kardinaaliksi 27. elokuuta 2022.
Aveline valittiin 2. huhtikuuta 2025 Ranskan piispainkokouksen puheenjohtajaksi. Häntä pidetään yleisesti paavi Franciscuksen suosikkiprelaattina, ja hänen sanotaan olevan Ranskan piispoista kaikkein "bergoglialaisin".
Näkemykset.
Aveline tunnetaan sitoutumisestaan uskontojen väliseen vuoropuheluun ja maahanmuuttajien kysymyksiin. Hän välttää käännytyspyrkimyksiä ja painottaa sen sijaan uskontojen moninaisuuden "mysteeriä", kokemusta ja ystävyyttä.
Kiistanalaisissa kysymyksissä, kuten naisten vihkimisessä tai pappien selibaatissa, Aveline on varovainen eikä ota selkeää kantaa. Hän kannattaa kirkon hajauttamista ja on toistuvasti korostanut, että kirkon "painopiste ei ole hänessä itsessään vaan Jumalan suhteessa maailmaan".
Vuonna 2021 Aveline toimi sovittelijana auttaakseen perinteisten katolilaisten asemaa Traditionis Custodes -asiakirjan jälkeen. Hän vietti jopa perinteistä messua asiakirjan julkaisemisen jälkeen.
Avelinea on pidetty paavi Franciscuksen suosikkina seuraajakseen. Avelinen on katsottu olevan arvostettu vasemmistolaisissa kirkollisissa ja poliittisissa leireissä.