tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Harry Aaltonen

Harry Eino Veikko Aaltonen (3. helmikuuta 1930 Vaasa – 26. elokuuta 2000 Vihti) oli suomalainen säveltäjä ja jazzmuusikko instrumenttinaan rummut. Vuodesta 1949 alkaen hän soitti parin vuoden ajan rumpuja Toivo Kärjen kiertueyhtyeessä ja myös useissa levytyksissä. Myöhempinäkin vuosina hän pistäytyi silloin tällöin Kärjen levytyksissä saaden tarvittaessa aikaan mainion svengin. 
Tuottajana Aaltonen johti Minimusic-nimistä yhtiötä, joka teki niin sanottuja jäljitelmäkasetteja. Minimusicille levytti aikanaan muun muassa Rauli "Badding" Somerjoki. Teuvo Valo kuuluu myös Minimusicin artisteihin useamman albumin verran. Harry on myös Teuvon lapsen kummisetä. Harry ja Teuvo olivat aikanaan lähes parhaimpia ystäviä, ja sieltä kautta tulikin useampia iskelmiä mitkä elävät nykyäänkin. "Muistatko Olavi Virran", "Miehen Ikään", "Elokuun Kuutamolla" sekä "Keväinen Rakkaus" ja "Kätketyt Tunteet". Harry, sekä puolisonsa Kaarina luotsasivat artisteja Minimusic-Labelilla, (Sound-Cat) ja säveltäjiä lauluille oli paljonkin erilaisia, mm. Raul Reiman, Lasse Könönen, Maj-Lis Könönen, Toivo Kärki.
Hietanen

Hietanen on yksi Hamina-Kotkan sataman osista ja entinen saari Kotkassa. Se kuuluu Hovinsaaren kaupunginosaan ja on nykyisin pengerretty kiinni Hovinsaareen. Hietasen satamaan liittyy läheisesti Hietanen Etelä eli entinen Puolanlaituri.
Hietanen on merkittävä paperin viennin ja Venäjälle suuntautuvan autojen jatkokuljetusten satama. Autoille on tasattu noin 100 hehtaaria säilytyskenttiä, joihin mahtuu noin 40 000 autoa kerralla. Tärkeimpiä Hietasessa toimivia logistiikkayrityksiä ovat Steveco Oy, Valdoring Oy ja Wallenius Wilhelmsen Logistics.
Historia.
Hietasen saarelle perusti sahan viipurilainen yritys Paul Wahl &amp; Co. vuonna 1874. Saha siirtyi W. Gutzeitin omistukseen vuonna 1909. Sahan yhteyteen nousi työläisten asuinalue. Pengertie rakennettiin 1970-luvulla, kun Hietaseen rakennettiin RoRo-satama. Samassa yhteydessä asuinalue purettiin. Nykyään Hietanen on kokonaan satama-aluetta, asutusta ei enää ole. Hietasen satama kuului Kotkan Satama Oy:n satamiin ennen Kotkan Satama Oy:n ja Haminan Satama Oy:n yhdistymistä HaminaKotka Satama Oy:ksi.
Max Clauzen

Max Clauzen (1899–1979) oli saksalaissyntyinen, sittemmin Neuvostoliittoon siirtynyt ja Neuvostoliiton hyväksi toiminut vakooja. Clauzen toimi vakoilutehtävissä huippuvakoilija, lehtimies Richard Sorgen kanssa Japanissa 1930–1940-luvuilla. He välittivät radioteitse huippusalaista tietoa Japanista Neuvostoliittoon 1930-luvun alkupuolelta aina lokakuuhun 1941 saakka eli noin vuosikymmenen ajan. Clauzen ja Sorge vangittiin lokakuussa 1941 Tokiossa. Sorge tuomittiin kuolemaan 1943 ja hirtettiin marraskuussa 1944. Clauzen tuomittiin elinkautiseen vankeuteen, mutta hänet vapautettiin Japanin antauduttua 1945.
Clausen syntyi Nordstrandissa Pohjoisfriiseinsaarilla. Hän liittyi keisarillisen Saksan armeijaan 1917 ja sai koulutuksen sähköinsinööriksi ja radistiksi. Hänestä tuli sosialisti enimmäisen maailmansodan julmuuksista järkyttyneenä. Sodan jälkeen hän pestautui kauppalaivastoon ja osallistui aktiivisesti merimiesten ammattiliiton toimintaan. Hän kävi Neuvostoliitossa ensimmäisen kerran vuonna 1924 ollessaan toimittamassa uutta alusta Murmanskiin. Hän vieraili Petrogradissa ja piti näkemästään. Hänet värvättiin levittämään vallankumouskirjallisuutta kauppalaivoille, ja 1928 hänet kutsuttiin radiokoulutukseen Moskovaan.
Triops longicaudatus

Triops longicaudatus on pieni ja alkukantainen kilpikidusjalkaisten lahkon äyriäinen. Lajia pidetään elävänä fossiilina, vaikka se on hieman nuorempi kuin sukulaislaji "Triops cancriformis".
"Triops longicaudatus" elää tilapäisissä vesilammikoissa Pohjois-, Väli- ja Etelä-Amerikassa, Karibialla, Japanissa, Galápagossaarilla sekä Uudessa-Kaledoniassa. Elinympäristönsä takia se on nopeakasvuinen ja lyhytikäinen. Muiden kilpikidusjalkaisten tavoin "Triops longicaudatus" lisääntyy yleensä suvuttomasti, vaikka lajissa onkin kaksi sukupuolta. Triopseilla on kolme silmää, kuten nimestä voi päätellä, kuori, eli "carapax" ja kaksihaarainen pitkä häntä. Naarailla on isompi kuori.
Triopseja voidaan pitää akvaariokalojen tapaan lemmikkeinä. Ne tarvitsevat alussa vähintään litran klooritonta vettä, mutta myös kultakalamalja käy, jos triopseja on vähän. Triopsit kaivautuvat mielellään hiekkaan, joten olisi hyvä olla muutama sentti puhdistettua hiekkasekoitusta kaivautumista varten. Hoito on helppoa ja triopsit syövät mieluusti esimerkiksi kalaa, porkkanaa ja herneitä. Triopsit ovat kannibaaleja, eli ne syövät toisiaan, joten triopseja tulisi olla pienessä akvaariossa enintään viisi – mieluiten yksi koiras ja muut naaraita.
Nikolai Sutjagin

Nikolai Vasilijevitš Sutjagin (5. toukokuuta 1923 Smagino Buturlinski, Neuvostoliitto – 12. marraskuuta 1986) oli neuvostoliittolainen hävittäjälentäjä, joka oli 21 ilmavoitollaan Korean sodan johtava ässä. 
Nikolai Sutjagin syntyi 5. toukokuuta 1923 Smagino Buturlinskin kylässä. Hänen vanhempansa olivat maatyöläisiä. Hän astui asepalvelukseen vuonna 1941. Vuonna 1942 hän valmistui Tšernikovin lentosotakoulusta. Elokuussa 1945 hän osallistui lentotoimintaan Japanin ilma-asetta vastaan Kaukoidässä Neuvostoliiton vapauttaessa Korean ja Mantšurian Japanin miehityksestä. 
Sutjagin palveli 303. lentodivisioonan 17. laivueessa, kun se siirtyi toukokuussa 1951 Mantšuriaan tukemaan 324. lentodivisioonaa Korean sotatoimissa. Sutjagin lensi ensimmäisen sotalentonsa tässä sodassa kesäkuun alussa 1951. Hän lensi koko sodan ajan MiG-15-hävittäjällä pudottaen etupäässä F-86-hävittäjiä. 10. lokakuuta 1951 Sutjagin sai kultaisen ansiomerkin ja hänestä tuli Neuvostoliiton sankari. Korean sodan jälkeen Sutjagin suoritti Lentoakatemian vuonna 1956 ja Sotilasakatemian vuonna 1964. Hän yleni kenraalimajuriksi ja siirtyi eläkkeelle vuonna 1978. Hän kuoli 12. marraskuuta 1986. 
Ilmavoitot.
Ilmavoitot, kaikki hävittäjälentokoneita:
Kuten aina puolin ja toisin, voittojen ja tappioiden tilastoinnissa on epäselvyyksiä. Sutjaginin tapaus on kuitenkin harvinaisen tarkkaan analysoitu.
Francis Capra

Francis Capra (s. 22. huhtikuuta 1983 New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän varttui Bronxissa New Yorkissa.
Capra aloitti näyttelemisen 10-vuotiaana elokuvassa "Jäähyväiset kummisedälle". Tämän jälkeen hän on esiintynyt mm. elokuvissa "Kazaam" ja "Henkimaailman hommia". Capra on vakiokasvoja sarjassa "Veronica Mars". Hän on myös vieraillut sarjoissa "Amyn lailla", "O.C.", "Yli synkän virran", "Ilman johtolankaa" ja "C.S.I.".
Capra on myös perustanut tuotantoyhtiön Take Off Productions yhdessä näyttelijä De'Aundre Bondsin kanssa
Uuno Aarto

Uuno Ilmari Aarto (26. joulukuuta 1894 – 28. joulukuuta 1928 Turku) oli suomalainen säveltäjä, sanoittaja ja näyttelijä. Hän oli näyttelijänä Turun Työväen Teatterissa ja toimi Porin Työväen Teatterin kapellimestarina 1927-1928. 
Aarto näytteli tukkilaista Erkki Karun ohjaamassa elokuvassa "Koskenlaskijan morsian" (1923), johon hän sovitti musiikin, ja venemiestä elokuvassa "Myrskyluodon kalastaja" (1924). Aarto on muun muassa säveltänyt kertosäkeen musiikin kappaleeseen ”Kulkurin valssi”.
Aarto osallistui myös työväen urheiluliikkeen toimintaan nyrkkeilyn piirissä, laati ohjelmanumeroita työväen juhlatilaisuuksiin sekä avusti työväenlehtiä. Uuno Aarto kuoli joulukuussa 1928 tuberkuloosiin.
Salosaari (Mikkeli)

Salosaari on suurehko saari Saimaalla Mikkelin kaupungin edustalla. Alueella on lähinnä taajama-asutusta ja Etelä-Savon ammattiopiston luonnonvara-alan koulutuksen toimipiste. Saaren läpi kulkee valtatie 62 Mikkelistä Anttolan ja Puumalan kautta Ruokolahdelle ja valtaväylälle 6.
Terry Riley

Terry Riley (s. 24. kesäkuuta 1935 Colfax, Kalifornia) on yhdysvaltalainen säveltäjä ja kosketinsoittaja sekä eräs varhaisimmista musiikin minimalismin kehittäjistä Steve Reichin, Philip Glassin ja La Monte Youngin ohella.
Riley valmistui säveltäjäksi Kalifornian yliopistosta, mutta suurimmat vaikutteensa hän kuitenkin sai intialaiselta laulajalta Pandit Pran Nathilta. 1950- ja 1960-luvulla Riley matkusti usein Intiaan opiskellakseen tablan ja tamburan soittoa sekä laulua. 1960-luvulla Riley matkusteli paljon myös Euroopassa elättäen itsensä muun muassa kapakkapianistina. Elokuussa 1963 hän toteutti yhdessä Henrik Otto Donnerin ja Ken Deweyn kanssa Suomen ensimmäisen happeningin "Street Piece". Vuonna 1971 Riley alkoi opettaa Mills Collegessa klassista intialaista musiikkia.
Uraauurtava sävellys oli "In C": se koostuu 53:sta noin tahdin pituisesta melodiapätkästä C-duurissa, joita kukin muusikko toistaa haluamansa määrän ennen siirtymistään seuraavaan. Kun muusikoita on useita (Riley mainitsee partituurissa 35 enimmäismääräksi) tuloksena on rikas ja monimutkainen, staattinen mutta samalla alati vaihtuva rytminen ja harmoninen kuvio. Sävellys kestää 45–90 minuuttia.
Riley esitti 1960-luvulla säännöllisesti yön yli kestäviä soolokonsertteja vanhalla urkuharmonilla, nauhurilla ja saksofonilla, ja useat hänen julkaistut levynsä ovatkin pitkälle 1970-luvulle saakka vastaavanlaisia konsertteja vinyylilevyn rajoihin typistetyssä muodossa: pitkiä sähköuruilla soitettuja teemojen toistoon ja modaalisiin asteikkoihin perustuvia improvisaatioita.
1980-luvulta lähtien Riley on tehnyt paljon yhteistyötä jousikvartetti Kronos Quartetin kanssa. 1990-luvulla hän alkoi myös säveltää suuremmille kokoonpanoille mutta esiintyy edelleen mielellään yksinään.
Toila

Toila oli kunta Suomenlahden rannalla, Narvanlahden länsireunalla, Itä-Virumaan maakunnassa Virossa. Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Toila, Kohtla ja Kohtla-Nõmme yhdistettiin uudeksi Toilan kunnaksi.
Toila on tunnettu kylpylä-sanatoriosta, joka perustettiin alkuaan neuvostovuosina öljyliuskeen eli palavankiven kaivosmiesten parantolaksi.
Väestö.
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Toilan kunnassa oli 2 176 asukasta, joista 1 761 (80,9 %) oli virolaisia, 330 (15,2 %) venäläisiä ja 84 (3,9 %) muita kansallisuuksia.
Irbid

Irbid () on Jordanian kolmanneksi suurin kaupunki (Ammanin ja Zarqan jälkeen) ja 1 572 neliökilometrin laajuisen Irbidin kuvernoraatin keskus. Se sijaitsee ylängöllä 85 kilometriä Ammanista pohjoiseen. Vuoden 2015 väestönlaskennan mukaan Irbidin kaupungissa asui 502 614 ja koko kuvernoraatissa 1 770 158 asukasta. Alueen väkiluku on noussut viime vuosina Palestiinan Länsirannalta sekä Syyrian Eteläpuolelta tulleiden pakolaisten takia. 
Alue on ollut asuttuna pronssikaudelta asti. Ennen islamin leviämistä alueelle kaupunki tunnettiin nimellä Arabella. Alueella on hyvin hedelmällinen maaperä, ja ennen islamia se tunnettiin viineistään. Hellenistisellä kaudella se oli merkittävä kauppapaikka. Islamin aikana kaupungin merkittävimmiksi tuotteiksi ovat nousseet oliiviöljy ja vehnä.
Eeva-Liisa Poutanen

Eeva-Liisa Poutanen (s. 1953) on suomalainen kemisti ja merentutkija. 
Poutanen oli Merentutkimuslaitoksen ylijohtaja Pentti Mälkin jälkeen vuodesta 2005 alkaen aina siihen saakka, kun laitos lakkautettiin ja sulautettiin Suomen ympäristökeskukseen vuoden 2008 lopussa. Sitä ennen hän on ollut töissä Ympäristöministeriössä, sekä pitkään tutkijana ja erikoistutkijana Merentutkimuslaitoksella. Oppiarvoltaan hän on filosofian tohtori pääaineena polymeerikemia, ja toimii myös Helsingin yliopiston kemian dosenttina. 
Tutkimusurallaan hän on selvittänyt muun muassa Itämeren saastumista ja mahdollisuuksia sen puhdistamiseen.
Louis-Michel Lepeletier de Saint-Fargeau

Louis-Michel Lepeletier de Saint-Fargeau (29. toukokuuta 1760 Pariisi – 20. tammikuuta 1793 Pariisi) oli ranskalainen vallankumouksellinen ja kansalliskonventin jäsen Ranskan suuren vallankumouksen aikana. Lepeletier kohosi vallankumouksen marttyyriksi, kun eräs rojalisti murhasi hänet kostona kuningas Ludvig XVI:n kuolemantuomiosta.
Elämä ja kuolema.
Lepeletier de Saint-Fargeau oli tunnettua aatelissukua. Hänen isoisoisänsä oli Ludvig XV:n valtiovarainministerinä toiminut Michel Le Peletier des Forts, jonka setä Claude Le Peletier oli hoitanut samaa tehtävää Ludvig XIV:n aikana. Lepeletier de Saint-Fargeau valittiin aatelissäädyn edustajana vuoden 1789 säätyjen yleiskokoukseen, jossa hän epäröinnin jälkeen ryhtyi vallankumouksen kannattajaksi ja liittyi heinäkuussa kolmannen säädyn muodostamaan perustuslakia säätävään kansalliskokoukseen. Hän oli kesä–heinäkuussa 1790 pari viikkoa kansalliskokouksen puhemiehenä. Häntä ei valittu vuoden 1791 lakiasäätävään kansalliskokoukseen, mutta hän tuli syksyllä 1792 valituksi uuteen kansalliskonventtiin Yonnen edustajana.
Lepeletier oli yksi sadoista kansalliskonventin edustajista, jotka äänestivät 19.–20. tammikuuta 1793 pidetyn istunnon ratkaisevassa äänestyksessä Ludvig XVI:n kuolemantuomion puolesta. Kun hän oli 20. tammikuuta syömässä illallista ravintolassa Pariisin Palais-Royalissa, entinen kuninkaan henkivartija Philippe de Pâris hyökkäsi hänen kimppuunsa ja survaisi häntä miekallaan kuolettavasti. Lepeletier kuoli kotonaan seuraavana yönä, muutamaa tuntia ennen Ludvig XVI:n teloitusta. Lepeletier valikoitui uhriksi, koska de Pâris ei päässyt käsiksi Orléansin herttuaan, jota piti inhottavimpana kuolemantuomion puolesta äänestäneistä. De Pâris teki myöhemmin itsemurhan pidätyksen yhteydessä.
Muistaminen.
Kuoltuaan Lepeletier julistettiin vallankumouksen marttyyriksi. Taidemaalari Jacques-Louis David suunnitteli hänelle juhlavat hautajaiset ja hänet haudattiin Pariisin Panthéoniin. Lepeletier’stä tuli ensimmäinen kolmesta Ranskan vallankumouksen marttyyrista, joihin kohdistettiin henkilönpalvontaa terrorin aikana; kaksi muuta olivat myöhemmin samana vuonna murhattu Jean-Paul Marat ja vastavallankumouksellisten teloittama Marie-Joseph Chalier. Lepeletier’n kuvia pystytettiin kaikkialle ja hänen tyttärensä adoptoitiin ”Ranskan kansan nimissä”. Vallankumoustuomioistuinta koristivat Lepeletier’n, Marat’n ja Brutuksen rintakuvat. David maalasi Lepeletier’n kuolemaa esittäneen, sittemmin tuhoutuneen maalauksen, joka sijoitettiin kansalliskonventin istuntosaliin. Lepeletier’hen kohdistettu henkilönpalvonta lopetettiin terrorin ajan päätyttyä vuonna 1794.
Lepeletier peri vuonna 1779 isoisoisoisänsä Michel Le Peletier de Souzyn sata vuotta aiemmin Pariisiin rakennuttaman kaupunkitalon, joka tunnetaan hänen mukaansa nimellä Hôtel Le Peletier de Saint-Fargeau. Talo on nykyään osa Pariisin kaupunginmuseon Musée Carnavalet’n näyttelytiloja.
Erkki Aho (kapellimestari)

Erkki Vilhelm Aho (10. joulukuuta 1918 Lapinjärvi – 19. elokuuta 2002) oli suomalainen pasunisti, trumpetisti ja kapellimestari, joka vaikutti muun muassa 1938 perustetussa Rytmi-orkesterissa. Välirauhan aikana Aholla oli Helsingissä orkesteri, joka soitti ravintola Riossa (myöhemmin Veljeshovissa) Heimolan talossa Hallituskadulla . Yhtyeen pianisti ja sovittaja oli Toivo Kärki. Myös Pauli Granfelt oli mukana yhtyeessä.. Ahon orkesteri oli suomalaisia huippuorkestereita. Se oli suurimmillaan jatkosodan aikana, jolloin se kasvoi 14-miehiseksi. Keväällä 1944 orkesteri levytti Rytmi-merkille Kärjen Syvärin rintamalla sovittamia amerikkalaisia evergreenejä, laulusolistina Olavi Virta tai Harmony Sistersin Raija Valtonen . Heti sodan jälkeen, päästyään siviiliin, Kärki liittyi taas Ahon orkesteriin pianistina ja sovittajana. Mukana oli useita muitakin aikansa huippumuusikoita kuten trumpetistit Pauli Granfelt ja Ossi Runne, pasunisti Martti Ounamo, saksofonistit Eero Väre ja Onni Hovi (Seppo Hovin isä), basisti Mauno Maunola ja rumpali Ossi Aalto . Kärki viipyi orkesterissa vuoden verran, ja vuoden 1945 lopussa orkesteri siirtyi Ossi Aallon johdettavaksi.
Jukka Ahti

Jukka Ahti (alkujaan "Hietanen", 26. huhtikuuta 1897 Kotka – 26. helmikuuta 1938 Petroskoi) oli amerikansuomalainen laulaja, sanoittaja ja näyttelijä. Hän oli laulajattaren Katri Lammin aviomies.
Ahti levytti RCA Victor-levymerkille kolmekymmentä laulua New Yorkissa vuosina 1929–1931. Levytykset tehtiin Alfredo Cibellin orkesterin kanssa. Ahti ja Katri Lammi muuttivat Petroskoihin vuonna 1931. Stalinin terrorin aikana, tuhansia suomalaisia siirtolaisia vangittiin ja teloitettiin. Ahti vangittiin 18. tammikuuta 1938 ja ammuttiin 26. helmikuuta Petroskoin lähellä.
Reims-Gueux

Reims-Gueux oli kolmion muotoinen kilparata lähellä Reimsiä, Ranskassa. Siellä on ajettu Formula ykkösten sekä moottoripyöräilyn maailmanmestaruussarjaa. Rata rakennettiin 1925 kulkemaan julkisia teitä ranskalaisten Thillois'n ja Gueux'n välille. Radalla oli kaksi pitkää suoraa kylien välillä, joten kilpatallit virittivät autonsa kulkemaan maksiminopeutta. Radan omistajat kaatoivat puita sekä purkivat taloja saadakseen radasta vielä nopeamman. Vuonna 1952 rataa muokattiin niin, että se ohitti Gueux'n kylän. Tämän jälkeen rataa kutsuttiin yleisesti Reimsiksi.
Ensimmäinen kilpailu, joka ajettiin radalla, oli Marnen Grand Prix. 1950 ajettiin ensimmäinen Formuloiden Ranskan Grand Prix sen ensimmäisellä kaudella. Ykköset jättivät radan 1966, mutta pysyvästi se suljettiin vasta 1972 taloudellisten ongelmien takia. Rataa on vielä jäljellä varikon läheisyydessä.
Anneksi

Anneksi (, yhteenliittymä &lt; "ad-ne'ctere") on lisä tai lisäke. Se voi tarkoittaa esimerkiksi sivurakennusta, tytärseurakuntaa tai lisäosastoa eli sellaista, joka on yhdistetty johonkin tai kuuluu toiseen suurempaan kokonaisuuteen. 
Anneksipitäjä eli anneksiseurakunta.
Anneksipitäjä eli anneksiseurakunta oli Ruotsin kuningaskunnan ja Suomen suuriruhtinaskunnan evankelis-luterilaisessa kirkossa seurakunta, joka oli yhdistetty toiseen seurakuntaan tai palkkatuloon. Kirkkoherran tehtävää hoiti nimellisesti hiippakunnan piispa, joka sai anneksiseurakunnalta kirkkoherran palkan tai palkkion. Käytännössä piispat eivät kyenneet tai ehtineet johtaa paikallisesti seurakuntaa hiippakuntansa aluetta, koska tähän liittyi myös maallisen paikallishallinnon tehtävät siihen saakka kunnes maalaiskunnat erotettiin evankelis-luterilaisista seurakunnista Ruotsissa vuoden 1863 kunnallislakien ja Suomessa vuoden 1865 kunnallisasetuksen vuoksi vuosista 1865–1866 alkaen.
Piispan jatkuvia paikallisia kirkkoherran uskonnollisia tehtäviä varten palkattiin varapastori, ruotsiksi "en vicepastor", joka johti seurakuntaa paikallisesti kuntakokouksia lukuun ottamatta.
Yksi tällaisista anneksiseurakunnista oli Myrskylän evankelis-luterilainen seurakunta, josta tuli hattujen sodan jälkeen 1747 Porvoon hiippakunnan piispan anneksiseurakunta. Muutos johtui siitä että Porvoon hiippakunta oli Ruotsin kuningaskunnan ja Venäjän keisarikunnan rajan siirryttyä Turun rauhassa Kymijoelle menettänyt anneksiseurakuntansa Kymenkartanon alueella nykyisessä Kymenlaaksossa.
Anneksiseurakunnaksi voitiin ottaa seurakuntia, joihin paikallisella aatelisella ei ollut patronaattioikeutta eli oikeutta valita kirkkoherraa.
Benavente

Benavente on Portugalin kunta Santarémin piirissä Alentejon alueella. Sen pinta-ala on noin 521 neliökilometriä ja väkiluku 33 131 (vuonna 2024). Kunnan väestötiheys on siten 64 asukasta neliökilometrillä.
Benaventen pormestari on Carlos António Coutinho. Kunnan juhlapäivä on helatorstai ("ascensão").
Unto Seppänen

Unto Kalervo Seppänen (15. toukokuuta 1904 Helsinki – 22. maaliskuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja toimittaja.
Elämänvaiheet.
Seppäsen vanhemmat olivat kielenkääntäjä Robert Arnold Seppänen ja Tilda Nikkanen ja puoliso vuodesta 1931 Irma Kaarina Kylliäinen. Everstiluutnantti, valtiotieteen tohtori Esa Seppänen on Unto Seppäsen poika.
Seppänen tuli ylioppilaaksi Terijoen yhteislyseosta 1925 ja opiskeli sen jälkeen Helsingin yliopistossa 1925–1929. Hän toimi Helsingin Sanomien toimittajana 1930–1933. Kouvolan Sanomien päätoimittajana Seppänen työskenteli 1933–1950. Kouvolan Teatterin edessä sijaitsee Viljo Savikurjen suunnittelema Unto Seppäsen muistoksi tehty patsas. 
Kirjallinen tuotanto.
Seppänen aloitti tulenkantajanovellistina, mutta kehittyi ja oli karjalaisena omimmillaan kannakselaisen ympäristön usein humoristisenakin kuvaajana. "Iloisten ukkojen kylä" on tästä esimerkki. Kannakselaista kauppamieshenkeä kuvasi "Markku ja hänen sukunsa", jossa rautatien valmistuminen Pietariin aloitti 1870 uuden aikakauden. Pakinoitsijana Seppänen käytti nimimerkkiä "Riimu". Seppänen toimi myös kirjallisuuskriitikkona. "Evakko" jäi hänen viimeiseksi merkittäväksi teoksekseen, sillä sairaus iski hänen tarkastaessaan kirjan viimeisiä korjausliuskoja. Kirjailijan 50-vuotiaana tullut kuolema jätti kesken Larin Parasken elämäkerran ja monia muita kirjallisia suunnitelmia.
Seppäsestä tuli 1940-luvulta alkaen Luovutetun Karjalan elämänpiirin kuvaaja. Seppänen oli parhaimmillaan kuvatessaan kansantapoja ja rituaaleja. Useat 1940-luvun romaaninsa hän rakensi kehyskertomuksesta, joka sitoi yhteen teoksen eri tarinat. Niiden yleissävy on leikkimielinen, aurinkoinen ja sadunomainen, vaikka teokset on kirjoitettu silloin kun Kannas oli jo menetetty. Teosten miljöö on Seppäsen oman lapsuusajan Liikolan mylly Kivennavalla.
Aisa

Aisa on kuljetusvälineen vedossa käytettävä tankomainen tai putkimainen osa. 
Perinteisesti aisa on ollut esimerkiksi hevosreen tai kärryn osa, joka hevosen länkiin kiinnitettynä on toiminut vetoelimenä. Reen aisat on tehty tyypillisesti noin 50 millimetrin paksusta koivun rungosta poistamalla vain kuori. Rekiaisojen teosta tuleekin ohuen puun pään kuorimisesta "parkkuuraudalla" sanonta "aisaaminen". Rekiaisat on kiinnitetty nivelillä ja ne voidaan irrottaa helposti reestä. Hevoskärryn aisat ovat taas kiinteä osa kärryä.
Aisa-nimitys on myöhemmin yleistynyt liikennevälineissä, esimerkiksi kuorma-auton perävaunussa on vetoaisa.
Aisan muodon mukaan käytetään voimistelussa nojapuiden pitkittäisistä tangoista nimitystä aisat.
Perry Rhodan

Perry Rhodan - miehemme maailmankaikkeudessa ("Perry Rhodan") on saksalainen tieteislukemistosarja. Ensimmäinen Perry Rhodan -seikkailu "Unternehmen Stardust" (suomeksi "Kauhun hetkiä kuussa") ilmestyi 8. syyskuuta 1961 Saksassa ja on sen jälkeen ilmestynyt viikoittain. 3100. vihkoromaani "Sternenruf" ilmestyi 14.01.2021.
Lehti on Saksassa ilmestynyt parhaimmillaan viitenä eri painoksena, mutta nykyään ilmestyy vain 1. painos. Lisäksi sarjaa julkaistaan useissa eri maissa ja eri kielillä (tällä hetkellä: Brasiliassa, Hollannissa, Tšetšeniassa ja Japanissa).
Suomessa Perry Rhodan ilmestyi vuonna 1975. Sarjan julkaisu lopetettiin vain 16 numeron jälkeen.
Perryn perusidea on yksinkertainen. (Hyvä) amerikkalainen astronautti löytää kuusta haaksirikkoutuneen avaruusaluksen, ystävystyy heidän kanssaan ja perustaa galaktisen imperiumin. Välissä seikkaillaan sekä vieraissa galakseissa, että toisissa ulottuvuuksissa ja menneisyydessä. Lisäksi kuolemattomuuden takaava laite auttaa päähenkilön säilyttämisessä. Sarja alkaa vuodesta 1971 ja parhaillaan on menossa vuosi 5659 (14.04.2022/lehti 3165) tai kuten sarjassa lasketaan aikaa (Neue Galaktische Zeitrechnung (NGZ) - uusi galaktinen ajanlasku) vuosi 2072 NGZ.
Perry Rhodanin oheistuotteina on ilmestynyt muun muassa tiivistetty kirjasarja ("Silberbände" - hopeakannet. 157. kirja Stalker gegen Stalker ilmestyi 07.03.2022), kuunnelmia, eri päähenkilöiden omia alasarjoja ("Atlan"), taskukirjasarja Perryversumista, musiikkia, sarjakuvia, oheisrihkamaa (hahmoja, julisteita, palapeli, kassi, solmio, muki yms.) ja jopa elokuva "S.O.S. im Weltall" (1967).
Wylye

Wylye on Avonin sivujoki Wiltshiressä Etelä-Englannissa. Se nousee Warminsterista lounaaseen ja kulkee kaupungin läpi. Se virtaa lähinnä itään, muodostaen Wylyen laakson "(Wylye Valley)", jota A36-tie ja Wessexin päärautatielinja käyttävät. Se yhtyy Nadderjokeen Wiltonissa, jonka jälkeen vedet virtaavat Avonjokea pitkin mereen Cristchurchin kohdalla.
Wilton ja Wiltshire on epäsuorasti nimetty joen mukaan. Alueella sijaitsee myös Wylyen kylä. Joen varrella on Heytesburyn, Codfordin, Sherringtonin ja Boytonin kylät.
Bradley-ilmiö

 
Bradley- () tai Wilder-ilmiö on mielipidetiedustelujen epätarkkuustekijä tapauksissa, joissa Yhdysvaltain politiikassa vaalikampanjassa ovat vastakkain valkoinen ja ei-valkoihoinen ehdokas. On ollut tapauksia, joissa tilastollisesti merkittävä määrä valkoihoisia äänestäjiä kertoo kyselyssä ennen vaaleja, että he ovat joko vilpittömästi epätietoisia tai todennäköisesti äänestävät ei-valkoihoista ehdokasta, mutta nämä äänestäjät muuttavat käyttäytymistään, kun antavat äänensä. 
Valkoiset äänestäjät, jotka sanoivat, että ovat epätietoisia, jakautuvat tilastollisesti suurin luvuin valkoihoisen ehdokkaan taakse, ja useat niistä valkoihoisista äänestäjistä, jotka sanoivat äänestävänsä mustaihoista ehdokasta loppujen lopuksi antavat äänensä valkoihoiselle ehdokkaalle. Tämä haluttomuus antaa tarkkoja kyselyvastauksia on joskus laajentunut myös vaalien jälkeisiin kyselyihin.
Tutkijat ovat teoretisoineet, että jotkut valkoihoiset äänestäjät tuntevat sosiaalista painetta olla antamatta julkisesti tukeaan valkoihoiselle ehdokkaalle, koska he pelkäävät, että se saisi heidät näyttämään rasistilta.
Von der Pahlen

Von Der Pahlen, Pahl, tai Pahlin () on keskiajalta saakka tunnettu baltiansaksalainen aatelissuku, joka on lähtöisin Westfalenista. Suvun jäseniä on Ruotsin, Venäjän ja Baltian (Viron ja Latvian) maiden aatelissa. Ruotsissa eräät sukuhaarat on korotettu paronin ja Venäjällä kreivin arvoon. Virossa suku on omistanut lukuisia kartanoita, kuten Palmsen kartanon. Palmsen kartanosta Suomeen (Ruotsi-Suomeen) saapunut aatelinen Magnus Von der Pahl omisti Savon maakunnassa lukuisia rälssitiloja. Hänen omistustensa hallintokeskuksia olivat Suurolan kartano Kangasniemellä sekä Liukkolan kartano, nykyinen Otavan kartano Mikkelissä. 
Pahlenin perhe on tullut oletettavasti Pommerista. Perhe on sukua saksalaisille Holsteinin herttualliselle suvulle. He tulivat Liivinmaahan noin 1500-luvun alussa.
Perheen viisi veljestä on kuningas Kaarle XI:n aikana 18.10.1679 merkitty Ruotsin ritarihuoneessa paronin arvoisina. Vuonna 1799 Venäjän tsaari Paavali I korotti Paul ja Peter Ludwig von der Pahlenin kreiveiksi. Aleksanteri II:n valtakaudella vuonna 1867 Konstantin toimi oikeusministerinä ja valtiosihteerinä ja hänet erotettiin ministerin tehtävästä jo vuonna 1878, Aleksanteri III:n aikana hänestä tehtiin valtakunnanneuvoston jäsen. Muita Pahlenin perheen jäseniä on keisariuden aikana korotettu Venäjällä paroneiksi ja kreiveiksi.
Suvun alkuperä.
Lähteet
Ensimmäinen kirjallinen merkintä Pahleneista on vuodelta 1120, jolloin suvun kantaisät olivat Riian arkkipiispan vasalleja, (ritareita), joille lahjoitettiin läänityksenä maa-alueiden hallinta veronkantoa vastaan. Palen sukunimi johtuu Riian arkkihiippakunnan alueella Viljandissa sijaitsevasta Pale-joesta. Suvun kantaisäksi on merkitty Johannes de Pala, I gen. Linie Dickeln (1290–1325).
Pahlen-aateluudet.
Lähteet
Suku on introdusoitu ritarihuoneen matrikkeleihin Liivinmaalla Riiga nro 45, Tallinna (Reval) nro 40 sekä Tukholmassa nro 75. Liukkolan säterikartanon aikana 18.10.1679 Magnus von der Pahl matrikuloitiin Tukholmassa paroniksi.Vaakunaselitykset
Suvun merkittäviä henkilöitä.
Lähteet
Suvun linnat ja kartanot.
Lähteet
Pahlenin sukuluettelo.
Lähteet
Suomessa vaikuttaneita Pahl-sukuja.
Lähteet
Suomessa (Ruotsi-Suomessa) olevissa joukko-osastoissa on 1600- ja 1700-luvuilla palvellut neljä von der Pahlen sukuun kuulunutta upseeria. Suomessa Pahlenit ovat tulleet tunnetuiksi läänityksistään, joiden turvin he omistivat kartanoita ja rälssitiloja, muun muassa Kangasniemellä Suurola ja Liukkolan, Mikkelissä Rantakylän Kerolan ja Otavan kartanot sekä Sairilan kartanon, jonka isäntänä oli Magnusen ottopoika Gerhard Löwe), sekä Heinolassa Paason kartanon.
Päämiehiä.
Jürgen Magnus von der Pahlen (1568, Sepkull, Viro – 1602 Tallinna, Viro (34), paroni, puoliso: Dorothea Elisabeth Von Essen af Zellie (noin 1570 – noin 1620). paronitar. 
Gustaf Magnus von der Pahlenin jälkeläiset:
Nupo

Nupo tarkoittaa sarvetonta nautaa, joskus vuohta ja lammastakin. Nupous on määräävä perinnöllinen ominaisuus ja sitä esiintyy erityisesti maatiaisnautaroduissa. Monista roduista on erityisesti jalostettu nupoja. Luonnostaan sarvelliset eläimet voidaan nupouttaa. Nupouttamisen katsotaan lisäävän esimerkiksi karjanhoitajan turvallisuutta ja vähentävän onnettomuusriskiä laitumella ja pihatoissa. Joillakin yksilöillä sarvet voivat luonnostaan kasvaa niin kieroon, että ne kääntyvät esimerkiksi eläimen silmää kohden tai häiritsevät korvan liikkeitä.
Nupouttaminen tapahtuu joko polttamalla erityisellä nupoutusraudalla tai sahaamalla. Aiemmin on käytetty myös esimerkiksi lipeää. Lipeää tai polttorautaa käytettäessä nuoren eläimen sarvenaiheet tuhotaan siten, että sarvi ei ala edes kasvaa. Lipeän käyttö nupouttamisessa on nykyään kiellettyä eläinsuojelullisista syistä. Mikäli nupouttaminen ei onnistu täysin, sarvi voi kasvaa epämuodostuneena tai vinoon. Sahatut sarvet kasvavat vielä, mutta sarven pää on tylppä. Täysikasvuisen naudan sarvien sahaamista ei niinkään kutsuta nupouttamiseksi vaan sarvien poistoksi. Sarvien poisto on riskialtis toimenpide, jos sarvet sahataan tyvestä niin, että verisuonia ja hermoja sisältävä sarvimarto katkaistaan.
Kaarnalaiva

Kaarnavene eli kaarnalaiva on perinteinen, lasten itselleen askartelema lelu. Palanen vanhan männyn paksua kuorta eli kaarnaa vuollaan puukolla veneen muotoiseksi. Veneeseen voidaan myös kiinnittää puutikku mastoksi ja mastoon lehti purjeeksi. Kaarnalaivat on tapana laskea vesille.
Kaarnaa on saatavilla rannoilta, jossa sitä on ajelehtinut maihin ja vesi on hionut siitä sileäreunaisia paloja. Kaarna on huokoista, ja sitä on helppo vuolla.
Kulttuurissa.
Tove Janssonin Muumi-kirjoissa vuollaan paljon kaarnalaivoja, ja muistelmissaan hän mainitsi äitinsä Signe Hammarsten-Janssonin olleen kaarnalaivojen veiston mestari.
Turvapaikanhakijoiden kotoutuksessa.
Riku Rantalan ja kumppaneiden Startup Refugees -verkosto esitteli joulukuussa 2016 Slush-tapahtumassa Fair Start -brändillä tuotetun Life Seeker Boat -kaarnaveneen, jonka turvapaikanhakijat ovat valmistaneet. Fair Start -brändin alla myytyjen design-tuotteiden tuotot menevät ne tehneille turvapaikanhakijoille.
Startup Refugees sai rahaa Suomi 100 -hankkeelta.
Wipert von Blücher

Wipert von Blücher (14. heinäkuuta 1883 Schwerin, Saksa – 20. tammikuuta 1963 Garmisch-Partenkirchen, Länsi-Saksa) oli saksalainen diplomaatti ja oikeustieteen tohtori, joka toimi Saksan Helsingin-lähettiläänä vuosina 1935–1944. 
Blücher osallistui ensimmäiseen maailmansotaan, ja hän astui Saksan ulkoasiainministeriön Auswärtiges Amtin palvelukseen vuonna 1918. Hän palveli diplomaattisissa tehtävissä Tukholmassa, Buenos Airesissa, Teheranissa ja Helsingissä. Hän ei ollut Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen jäsen, ja diplomaattina ammattidiplomaatti. Saksan välien rikkouduttua Suomen kanssa syyskuussa 1944 Blücher siirtyi eläkkeelle marraskuussa 1944.
Blücheriltä on lähtöisin suomalaisen poliittisen historiankirjoituksen kieleen professori Arvi Korhosen välittämänä tullut niin sanottu ”ajopuuteoria”, jonka Blücher esitti muistelmissaan 1950:
Chan Chan

Chan Chan oli intiaanivaltio Chimorin pääkaupunki ja esikolumbiaanisen Amerikan suurin kaupunki. Se on nykyisin arkeologinen kohde Perussa 490 kilometriä Limasta luoteeseen. 
Muodoltaan kolmiomainen kaupunki on jaettu 12 metriä korkeilla laastilla silatuista savitiilistä tehdyillä muureilla yhdeksään linnoitukseen. Epätavallisen korkeiden muurien tarkoitukseksi on ehdotettu arkkitehtonista ratkaisua pölyn ja hiekan kulkeutumisen estämiseen sekä kovien tuulten vaikutusten vähentämiseen.
Paikka lisättiin vuonna 1986 UNESCOn maailmanperintöluetteloon ja samana vuonna myös vaarantuneiden kohteiden listalle, koska se on herkkä tuulten ja sateiden aiheuttamalle luonnolliselle eroosiolle.
Codford

Codford on kylä Salisburyn tasangon eteläpuolella Wylyen laaksossa Wiltshiressä Englannissa. 
Sijainti.
Kylä sijaitsee A36-tien varrella Salisburyn ja Warminsterin välissä. A36-tie kulki ennen pitkin Codfordin pääkatua, mutta kiertotie rakennettiin 1990-luvulla ja se poisti raskaan liikenteen kulun kaupungin läpi.
Historia.
Kylä muodostettiin Codford St. Maryn ja Codford St. Peterin kunnista. Läheiset kylät kasvoivat yhteen ja virallinen liitto muodostettiin 1928 molempien osapuolten suostumuksella. Kuusi vuotta myöhemmin seurakunnista tuli yksi. Molemmat kirkot ovat nykyäänkin toiminnassa.
Anglosaksien asiakirjat osoittavat, että vuonna 906 alue tunnettiin nimellä "Codan Ford", joka todennäköisesti tarkoittaa Codan kahlaamoa (). Kahlauskelpoiseksi tehtyä jokea kutsutaan Wylyeksi, joka saattaa tarkoittaa mutkikasta tai salakavalaa. 
Codfordin alueella on pitkä historia anzac-sotilaiden (lyhenne sanoista "Australian and New Zealand Army Corps") kanssa. Ensimmäisen maailmansodan aikana harjoitus- ja kuljetusleirejä perustettiin kymmenille tuhansille sotilaille, jotka odottivat siirtoa Ranskaan. Codfordista tuli myös varikko vuonna 1916 miehille, jotka oli evakuoitu etulinjasta ja jotka eivät olleet enää taistelukelpoisia. Codfordin Anzac-merkki ("Anzac Badge") oli australialaisen prikaatin komentajan idea, joka halusi antaa miehilleen näkyvän muistoesineen ensimmäisen maailmansodan ajalta. Tähän kuului myös valtava nousevan auringon merkki (53x45 metriä) "Misery Hillille" vuonna 1917.
Codfordissa on myös anzac-sotilaiden toiseksi suurin sotilashautausmaa Isossa-Britanniassa jossa on yhteensä 97 anzac-hautaa, 636 AIF-sotilaan ("First Australian Imperial Force") hautaa ja 173 NZEF-sotilaan ("New Zealand Expeditionary Force") hautaa. Toisen maailmansodan vaikutus heijastuu vielä nykyäänkin paikallisesta yhteisöstä, joka toivottaa edelleen australialaiset ja uusiseelantilaiset lämpimästi tervetulleiksi. Kyläläiset myös pitävät muistotilaisuuden anzac-päivänä (25. huhtikuuta) vuosittain.
Australian Nousevan auringon merkki ja sotilashautausmaa ovat nykyään ainoita näkyviä muistoja ajalta, jolloin sadat sotilaat Britanniasta, Australiasta ja Uudesta-Seelannista asettuivat Codfordiin ja sen liepeille.
Paikallishallinto.
Suurinta osaa paikallisista hallinnollisista palveluista avustaa Wiltshiren kreivikunnan valtuusto ja Länsi-Wiltshiren paikallishallinto, joiden molempien toimistot ovat Trownbridgessä 15 mailia Codfordista pohjoiseen. Codfordilla on siis oma yhdeksän hengen kirkollisneuvosto. 
Kylää edustaa parlamentissa Westburyn Andrew Murrison. Kylän edustaja Wiltshiren paikallishallinnossa on Andrew Davis, kun taas sen kunnallisvaltuutettu on Cristopher Newbury.
Gallinazon arkeologinen kohde

Gallinazon arkeologinen kohde () on Virún laaksossa Perun pohjoisrannikolla sijaitseva esikolumbiaaninen kaupunki. Gallinazon kulttuurin (noin 100 eaa. – 200 jaa.) aikaan se oli alueensa suurin ja arkkitehtonisesti monimutkaisin rakennuskompleksi Luoteis-Perun alueella. Noin 13 neliökilometrin laajuisella alueella on noin 30 maakumpua ja jäänteitä muinaisesta asutuskeskuksesta.
Gallinazo oli Andien ensimmäisiä kaupunkeja. Siellä oli pyramideja, asumuksia, hautausmaita ja hallintorakennuksia. Maan päällä lienee yhteensä ollut noin huonetta. Kaupungissa oli lisäksi kellareita, aukioita ja viljelyyn varattuja maatilkkuja. Poikkeuksellisen vaurauden ja vallan keskittyminen viittaavat siihen, että Gallinazo oli esihistoriallisen valtion pääkaupunki.
Kaupunki sijaitsee erittäin kuivalla alueella. Pysyvä asutus on mahdollista vain, jos vettä ohjataan joen yläjuoksulta. Gallinazo-kaudella kaupunkien synnyn mahdollisti laaja ja hyvin puolustettu kastelujärjestelmä.
Kaupunki oli asuttu koko Gallinazo-kauden ajan. Väestö oli suurimmillaan kauden keski- ja loppuvaiheessa. Kaupunki hylättiin Gallinazo-kauden lopulla, eikä alueella vaikuta sen jälkeen olleen merkittävää asutusta.
Abel Gance

Abel Gance (25. lokakuuta 1889 Pariisi – 10. marraskuuta 1981 Pariisi) oli ranskalainen elokuvaohjaaja, tuottaja ja näyttelijä, joka tunnetaan historiallisista spektaakkeleistaan.
Vuonna 1919 Gance ohjasi kolmituntisen sodanvastaisen eeppisen elokuvan "J'accuse", johon sisältyi aitoa ensimmäisen maailmansodan aikana kuvattua dokumenttiaineistoa. Elokuvassa Gance käytti kokeellisia tekniikoita, joita hän kehitti edelleen seuraavissa elokuvissaan "La Roue" ja "Napoléon". Napoléonia Gance työsti uudelleen vuodesta toiseen, ja julkaisi siitä pisimmillään kuusituntisen version. Elokuvan loppuhuipennus sisältää panoraamakuvaa, joka heijastetaan kolmella projektorilla (ns. Polyvision).
Gallinazon kulttuuri

Gallinazon kulttuuri (myös Virún kulttuuri) oli Perun pohjoisrannikon arkeologinen kulttuuri, joka hallitsi Mochen ja Virún laaksoja sekä niiden ympäristöä noin vuosina 200 eaa. – 200 jaa. Gallinazon kulttuurille ominaisten esineiden löytöalue ulottuu etelässä Santa-joen laaksoon ja pohjoisessa lähelle Ecuadorin rajaa.
Aineellinen kulttuuri.
Kulttuurin tunnuspiirteitä ovat suuret pyramidimaiset kummut, kyliin keskittynyt asutus ja omaleimainen keramiikka. Kuvioita ei maalattu saveen vaan ennen saven polttamista osa esineen pinnasta päällystettiin esimerkiksi vahalla. Kuumuus sulatti vahan pois, mutta sen aluksi peittämät alueet jäivät vaaleammiksi, jolloin syntyi pysyvä koristekuvio. Koristelu voitiin luoda myös maalaamalla osa esineestä mustaksi, jolloin maalaamaton alue erottui punertavana tai oranssina kuviona. Gallinazon kulttuurin keramiikka oli peräisin varhaisemmasta Cupisniquesta. Osa keramiikan tyyleistä ja valmistusmenetelmistä muistuttaa Perun ylänköalueen Recuay-kulttuuria.
Gallinazon arkkitehtuurin tunnistettavin piirre ovat savitiilestä rakennetut kennomaiset asuinhuoneistot. Rakennuksissa ei ole ovia tai ikkunoita, ja kulku tapahtui kattojen aukoista. Julkisista rakennuksista huomattavimpia ovat savitiiliset pyramidit, joiden yhteydessä on sekä arkielämän tarpeisiin että hallinnollisiin tehtäviin varattuja huoneita. Huoneet koristeltiin joskus tiilimosaiikein tai maalattiin keltaisiksi.
Yhteiskunta.
Gallinazon kulttuurin pääkaupunki sijaitsi Virún laaksossa runsaat 30 kilometriä nykyisestä Trujillon kaupungista etelään. Gallinazon valtio tai päällikkökunta oli Andien ensimmäinen, joka ulottui useiden jokilaaksojen alueelle. Gordon Willey arvioi Gallinazon yhteiskunnan olleen tehokkaasti järjestäytynyt ja täyttäneen valtion määritelmän. Likeisessä Santan laaksossa työskennellyt David Wilson sen sijaan piti Mochen kulttuuria Andien ensimmäisenä valtiona.
Gallinazo-kauden alussa noin 200 eaa. vanhoja asutuskeskuksia hylättiin ja rakennettiin linnoitetuja suojapaikkoja. Virúun syntyi useita asutuskeskuksia, joiden rakentaminen osoittaa etukäteissuunnittelua ja keskusten välistä yhteistyötä. Linnoitusjärjestelmä suojasi kastelukanavia ja pääkaupunkia. Gallinazon valtion levittäydyttyä Mochen ja Santan laaksoihin niihin rakennettiin samantapaisia suunniteltuja asutuksia ja hallintokeskuksia.
Gallinazo oli Mochen kulttuurin naapuri, edeltäjä ja aikalainenkin. Mochelle tyypillinen hierarkkinen luokkayhteiskunta kehittyi viimeistään Gallinazon kulttuurissa. Gallinazon aristokraattinen hallintojärjestelmä muodosti pohjan myöhemmälle Mochen yhteiskunnalle. Kulttuurin taannuttua Virún laaksossa ei enää harjoitettu kasteluviljelyä samassa mittakaavassa.
Langinkosken koulu

Langinkosken koulu on Kotkan Metsolassa sijaitseva peruskoulu, jossa on noin 500 oppilasta. Koulun rehtorina on toiminut vuodesta 2007 alkaen Heidi Honkanen. Langinkosken koulu purettiin vuoden 2017 aikana sisäilmaongelmien takia. Koulu oli väistötiloissa Mussalon Savotassa syksyyn 2019 asti, jolloin Allintielle valmistui uusi koulurakennus. 
Historia.
Koulun historia alkaa vuodesta 1943, jolloin Viipurissa perustettiin Viipurin yhteislyseo. Jo seuraavana vuonna koulu joutui muuttamaan sodan vuoksi Kotkaan, missä se toimi Kotkan yhteislyseon nimellä Kotkansaarella ensin Tyttölyseon (nyk. Datariina) ja sitten niin kutsutun puukoulun tiloissa. Vuonna 1956 valmistui nykyinen koulurakennus Metsolan kaupunginosaan.
Kun vuonna 1974 siirryttiin peruskoulujärjestelmään, koulu jaettiin yläasteeseen ja lukioon, jotka saivat nimensä läheisen Langinkosken mukaan. Vuonna 1979 rakennukseen valmistui lisäsiipi. Ympäristölukio aloitti toimintansa vuonna 1994.
Langinkosken lukio lakkautettiin vuonna 2012.
Salinarin kulttuuri

Salinarin kulttuuri oli Pohjois-Perun rannikolla noin 200 eaa.–200 jaa. oli siirtymävaihe Cupisniquen kulttuurin ja Moche-kulttuurin välissä. Yhteiskunnallisesti kulttuurin aika oli levoton, minkä on arveltu johtuneen helposti käyttöön otettavan viljelysmaan loppumisesta. Kauden aikana ihmiset hylkäsivät vanhoja peltojaan ja rakensivat suojattuja pakopaikkoja. Asutuskeskusten koko myös kasvoi, koska suurempina ne tarjosivat paremman suojan.
Asuinpaikat.
Suurin tunnetuista asuinpaikoista oli kaupunki Cerro Arena joka sijaitsi Moche-joen laaksossa olevalla harjanteella noin 400 kilometriä etelään Piura-joesta. Sen koko oli yli 2 km² ja sen alueella on kaivauksissa löydetty yli 2 000 rakennelmaa. Kaupungista on muun muassa löydetty sekä kansan että eliitin asuinrakennuksia ja hallinnollisia ja uskonnollisia rakennuksia.
Sotaisuus.
Sotaisuus lisääntyi Salinarin kulttuurin aikoihin Mochen laaksossa ja lähialueilla. Tähän näyttää liittyneen kulttuurin vaihdos. Ilmestyi uusi "valkea punaisella" keramiikkatyyli. Se saattoi johtua uuden intiaanikansan levittäytymisellä pohjoisesta ensin vuoristoon ja myöhemmin joen laaksoihin. Tulokkaat olisivat miehittäneet ainakin jokien ylä- ja keskijuoksun.
Toisten tutkijoiden mielestä mitään invaasiota ei tapahtunut. Levottomuudet olisivat johtuneet sisäisistä ja/tai jokilaaksojen välisistä yhteenotoista. Joka tapauksessa väki siirtyi ainakin joksikin aikaa helpommin puolustettaviin paikkoihin. 
Keramiikka.
Jatkuvuus näkyi muun muassa kulttuurin keramiikassa. Salinar-kulttuurin keramiikka on paljolti jatkoa Cupisnique-kulttuurin keramiikalle. Siitä puuttui kuitenkin Cupisniquen kulttuurille ominainen hienostuneisuus. Veistoksellisia keramiikan motiiveja olivat eläimet ja ihmiset. Uutena aiheena keramiikassa oli Salinarissa erotiikka. Myös tavanomaisempaa vähemmän koristeellista keramiikkaa valmistettiin. Keramiikan värit vaihtelivat oranssista beigeen.
Liman kulttuuri

Liman kulttuuri (myös Marangan kulttuuri) oli Perun keskirannikkoa asuttanut varhaisen välikauden arkeologinen kulttuuri. Chavínin kulttuurin hiipuessa syntyi toisistaan selvästi erottuvia paikallisia perinteitä, joista yksi keskittyi nykyisen Liman kaupungin ympäristöön.
Liman kulttuuri syntyi noin 150 jaa. Se omaksui Chavínin maatalous- ja kasteluteknologian ja kehitti uusia paikallisiin olosuhteisiin erikoistuneita menetelmiä. Kastelukanavilla johdettiin vettä Rimacjoelta autiomaahan sekä aivan rannikon tuntumaan että jokilaakson itäosiin. Kyseessä oli ajalleen poikkeuksellinen rakennustaidon näyte, ja osa kanavista on säilynyt nykypäivään saakka. Luonnonvarojen tehokas hyödyntäminen mahdollisti väestönkasvun ja Liman kulttuurin laajenemisen naapurialueille. Syntyi suuria kaupunkeja, joissa usein oli huacaksi kutsuttu pyramidia muistuttava monumentti.
Kanavien ylläpito ja veden jakelu edellytti järjestäytynyttä yhteiskuntaa. Hallinnon, talouden ja uskonnon keskus oli Marangan kaupunki, jossa oli useita pyramideja, palatseja, temppeleitä, hallintorakennuksia ja asuinalueita. Kaupungissa oli myös kattava tie- ja kanavaverkosto sekä vesisäiliöitä, ja sitä ympäröi muuri. Marangalaisten perustamia kaupunkeja olivat todennäköisesti myös Huaca Huallamarca ja Huaca Pucllana. Mahdollisesti he rakensivat myös Pachacamacin ja Cajamarquillan varhaisimmat kerrostumat.
Cajamarcan kulttuuri

Cajamarcan kulttuuri oli vallalla Pohjois-Perussa Cajamarcan kaupungin ympäristössä vuosina 200–1300 jaa. ja tuotti mm. kolmijalkakeramiikkaa. Keramiikka on Wari-vaikutteista. Francisco Pizarro vaelsi 1532 Cajamarcan kautta matkallaan kohti Perun pääkaupunkia Cuzcoa.
Maantiede.
Cajamarca sijaitsee Keski-Andien vuoriston isossa altaassa noin metrin korkeudessa. Alueella on ollut asutusta 2. vuosituhannen eaa. puolivälistä alkaen.
Historia.
Asuttaminen.
Cajamarcan Ensimmäiset asukkaat olivat metsästäjä-keräilijöitä, joiden tärkein riistaeläin oli peura. Huacalomasta on löydetty alueen vanhimmat merkit monumentaaliarkkitehtuurista. Pienissä rakennuksissa toimitettiin polttouhreja noin 1200 eaa.
Huacaloman myöhemmistä kerrostumista ja isommasta Layzónin arkeologisesta kohteesta on löydetty pyramideja, kivimuurausta, suuria portaikkoja, kuivatuskanavia ja maalattuja kipsiseiniä. Arkkitehtuurin kehitys kertoo väestönkasvusta sekä taloudellisen ja poliittisen vallan keskittymisestä. Maatalous sekä alpakan ja laaman kasvattaminen kehittyivät pääasiallisiksi elinkeinoiksi vuoteen 500 eaa. mennessä.
Cajamarcan kulttuurin vaiheet.
Cajamarcan alku- ja varhaisvaiheissa (200 eaa. – 500 jaa.) asutuskeskuksia alettiin linnoittaa. Se viittaa hierarkkisiin yhteiskuntiin, jotka kilpailivat vallasta.
Keskivaiheessa Cajamarcassa valmistettiin hienoa keramiikkaa, josta tuli suosittu statussymboli laajalla alueella Andeilla. Keramiikan ja muiden tuotteiden kauppaa sääteli Warin valtio, joka laajetessaan perusti suuria linnoitettuja tukikohtia. Monumenttiarkkitehtuurissa korostuivat hautarakennelmat, joita rakennettiin sekä vuorenjyrkänteille, maanalaisiin kammioihin että "chullpa"-mausoleumeihin.
Myöhäisvaiheessa Cajamarcan kulttuurialueella levisi Catequilin kultti. Valtakieli oli nykyään kuollut culle. Warin suurvallan hajottua alueelle syntyi itsenäisiä ja vauraita päällikkökuntia, jotka muodostivat etnisesti järjestäytyneen Cuismanco-liittokunnan. Inkat valloittivat alueen noin 1460 jaa. ja perustivat Cajamarcan altaaseen merkittävän kaupungin, josta hallittiin Pohjois-Perun väestöä sekä tuottoisaa kangas- ja metalliteollisuutta.
Espanjalaiset.
Etelä-Amerikan Esikolumbiaaniset yhteiskunnat kokivat voimakkaita muutoksia, kun espanjalaiset saapuivat Amerikkaan 1500-luvun taitteessa. Vuonna 1532 Cajamarcassa käytiin merkittävä konkistadorien ja inkojen välinen taistelu, jonka seurauksena inkahallitsija Atahualpa teloitettiin ja Inkavaltakunta kukistui.
Kuvakaappaus

Kuvakaappaus, näyttökuva tai ruutukaappaus (, , ) on tietokoneen tallentama kuva tietokoneen näytöltä. Yleensä tällainen digitaalinen kuva on otettu joko käyttöjärjestelmän käyttöliittymän toiminnolla tai tietokoneessa toimivalla ohjelmistolla, mutta kuva voidaan muodostaa myös kameralla tai tietokoneen videosignaalin kaappaavalla laitteella.
Kuvakaappauksia voidaan käyttää tietokoneohjelman esittelemiseen, ongelman havainnollistamiseen tai ylipäänsä aina kun tietokoneen ruutu pitää näyttää muille tai arkistoida.
Kuvankaappaus tehdään Windows-käyttöjärjestelmässä painamalla -painiketta, jolloin kuva kopioituu leikepöydälle. Painike voi olla näppäimistössä myös nimillä Print Screen, PrtScrn tai PrtSc. Tämän jälkeen kuva liitetään kuvankäsittelyohjelmaan (esimerkiksi Paint). Windows 10 -käyttöjärjestelmässä näppäinyhdistelmällä kuvakaappaus tallentuu suoraan Kuvat-kansiossa olevaan Näyttökuvat-alakansioon. Kuvakaappauksien ottamiseen voi käyttää myös tietokoneelta löytyvää Kuvakaappaustyökalua () tai Leikkaa ja luonnostele -työkalua ().
Macintosh-tietokoneilla koko ruudun kuvakaappauksen voi tehdä näppäinyhdistelmällä . Tietystä alueesta kuvakaappauksen voi tehdä painamalla numeron kolme sijaan numeronäppäintä neljä. Painamalla välilyöntinäppäintä heti Vaihto-Komento-4-yhdistelmän jälkeen ristiosoitin vaihtuu kameraksi, jonka avulla näyttökuvan voi ottaa mistä tahansa avoimesta ikkunasta. Kuvakaappaus tallentuu työpöydälle.
Myös Linuxin eri versioissa kuvakaappauksen voi tehdä -näppäimellä. Lisäksi on muita tapoja tallettaa kuva eri ohjelmien avulla.
Yleensä Android-puhelimilla kuvakaappauksen voi ottaa pitämällä virta- ja alempaa äänenvoimakkuusnäppäintä pohjaan parin sekunnin ajan. Joissain Android-puhelimissa voi vaihtaa asetuksia siten, että näyttökuvan voi ottaa vetämällä kolmella sormella näytön ylhäältä alaspäin.
iPhone-puhelimilla näyttökuva voidaan ottaa mallista riippuen painamalla samanaikaisesti sivupainiketta ja äänenvoimakkuuden lisäyspainiketta, sivupainiketta ja Koti-painiketta tai yläpainiketta ja Koti-painiketta.