Keidas-Amerikka

Keidas-Amerikka on Pohjois-Amerikan alkuperäiskansojen kulttuurialue Lounais-Yhdysvalloissa ja Luoteis-Meksikossa. Alue on vuoristoista puoliaavikkoa, mutta sinne syntyi vuoteen 500 jaa. mennessä kehittyneitä kasteluviljelyyn perustuvia maatalousyhteiskuntia, jotka tunnetaan muun muassa kallionjyrkänteisiin rakennetuista kerrostaloistaan. Kulttuurivaikutteita Keidas-Amerikka sai varsinkin Mesoamerikasta, mistä omaksuttiin alueelle viljely ja keramiikka. Sillä oli yhteyksiä myös Mississippin kulttuurien kanssa. Sen kulttuuri muodostui kuitenkin omintakeiseksi ja jakautui useisiin paikallisperinteisiin, joista merkittävimpiä olivat pueblot, hohokamit ja mogollónit. Niiden huippukausi ajoittui noin vuosiin 700–1300.
Maantiede.
Keidas-Amerikka () käsittää Lounais-Yhdysvaltojen ja Luoteis-Meksikon kuivien ja kuumien alueiden esikolumbiaaniset maanviljelyskulttuurit. Laajimmillaan siihen kuuluivat Utah, Arizona ja New Mexico miltei kokonaisuudessaan, suuri osa Coloradosta, Sonorasta ja Chihuahuasta sekä osia Kaliforniasta, Baja Californiasta ja Texasista.
Keidas-Amerikka sijaitsee kahden pohjois–eteläsuuntaisen vuorijonon välissä. Yhdysvalloissa sitä rajaavat Kalliovuoret ja Meksikossa Läntinen sekä Itäinen Sierra Madre. Etelässä kulttuurialue rajautui Mesoamerikan maata viljeleviin kansoihin ja pohjoisessa Suuriin tasankoihin. Kulttuurialueesta kaakkoon eläneiden kansojen elämäntapa oli liikkuva.
Ilmasto on kuiva ja lämpötilojen vaihtelu voimakasta. Suurin osa alueesta on puoliaavikkoa, jonka poikki virtaa useita jokia. Niistä suurimmat ovat Colorado ja Rio Grande. Sateita esiintyy epäsäännöllisesti muutamana kuukautena vuodessa. Silloin kun alueella sataa, se usein lankeaa myrskynä. Keitaita ei alueella ole kovinkaan montaa, mutta suuri osa esihistoriallisesta väestöstä oli asettunut niiden läheisyyteen. Jokia virtaa lähinnä jyrkkärantaisissa kanjoneissa. Päätoiminen maatalous edellyttää keinokastelua. Coloradon ylängöllä vallitsee lauhkea ilmasto.
Keidas-Amerikka sijaitsee laajemman Kuiva-Amerikan () kulttuurialueen sisällä. Aavikoista ja puoliaavikoista koostuva Kuiva-Amerikka käsittää Pohjois-Meksikon ja Etelä-Yhdysvallat. Esihistoriallisella ajalla sen väestö harjoitti metsästystä ja keräilyä. Kuiva-Amerikan alue kutistui vähitellen, kun maatalous levisi uusille aluleille.
Historia.
Asuttaminen.
Keidas-Amerikka asutettiin arviolta vuotta ennen ajanlaskun alkua. Ensiasuttajat olivat suurriistan metsästäjiä. Jääkauden päätyttyä noin –7000 eaa. ilmasto alkoi hitaasti kuivua, mikä pakotti väestön omaksumaan uusia elinkeinoja ja siirtymään monipuoliseen metsästykseen ja keräilyyn. Samaan aikaan alueelle saapui uutta väestöä, joka valmisti muun muassa kivisiä astioita ja jauhinkiviä. Heidän elämäntapansa tunnetaan erämaakulttuurina.
Vuosina 7000–3000 eaa. ilmasto oli selvästi nykypäivää lämpimämpi. Keidas-Amerikkaan saapui jälleen uutta väestöä, joka alkoi harjoittaa maataloutta. Ylätasangon metsästäjä-keräilijät täydensivät ruokavaliotaan pienimuotoisella viljelyllä. Vähitellen heidän riippuvuutensa viljelykasveista kasvoi, ja maataloudesta tuli pääasiallinen elinkeino. Ensimmäiset maissin- ja kurpitsanviljelyn todisteet on ajoitettu hyvin epävarmasti vuosien 3500–1500 eaa. välille.
Esikeraamisella kaudella Meksikon kulttuuri oli melko yhtenäinen. Etelä-Meksikossa tapahtui protoneoliittisella kaudella 5000–2500 eaa. hidas siirtymä pysyvään asutukseen ja maatalouteen. Meso- ja Kuiva-Amerikan katsotaan erottuneen omiksi kulttuurialueikseen noin vuonna 2500 eaa. Keidas-Amerikan kulttuurialue erottautui Kuiva-Amerikasta noin 500 eaa., kun maatalous levisi alueelle. Seuraavina vuosituhansina maatalousyhteiskuntien kulttuurialue levittäytyi Kuiva-Amerikan kustannuksella.
Suuret maanviljelyskulttuurit.
Maanviljelyn ajatus omaksuttiin Mesoamerikasta. Sieltä ilmeisesti saatiin myös suurin osa viljelykasveista ainoana poikkeuksena paikallinen papulajike "Phaseolus acutifolius". Siirtymä metsästyksestä ja keräilystä monimutkaiseen kasteluviljelyyn tapahtui hyvin nopeasti, mikä oli mahdollista ainoastaan ulkopuolelta omaksutun teknologian avulla. Todennäköisesti kulttuurivaikutteet levisivät etelästä pohjoiseen Läntisen Sierra Madren vuoriston pysyvien asutuskeskusten kautta. Samaa reittiä omaksuttiin luultavasti sekä maatalous että keramiikka. Myöhemmin Mesoamerikasta saatiin uskonnollisia vaikutteita, mikä näkyi esimerkiksi pallopelikenttien rakentamisessa ja trooppisten ylellisyystuotteiden nauttimassa arvostuksessa.
Mesoamerikasta poiketen Keidas-Amerikka oli kuivaa ja kuumaa seutua, jossa viljelytalous oli mahdollista lähinnä keitailla tai keinokastelun avulla. Kastelukanavien rakentaminen oli työlästä, joten viljelytalous levisi hyvin hitaasti. Ajanlaskun ensimmäisillä vuosisadoilla hahmottuivat suuret paikalliskulttuurit: pueblot, mogollónit ja hohokamit. Keidas-Amerikalle ominainen elämäntapa vakiintui vuoteen 500 jaa. mennessä. Vasta vuoden 600 tienoilla maanviljely oli omaksuttu suunnilleen koko Keidas-Amerikan alueella. Kaikki Keidas-Amerikan kansat täydensivät edelleen ruokavaliotaan villikasvien keräilyllä ja metsästyksellä.
Keidas-Amerikan kulttuurit saavuttivat suurimman maantieteellisen laajuutensa ja väkilukunsa noin vuosina 700–1300. Myös niille ominainen arkkitehtuuri oli tuolloin näyttävimmillään. Pohjois-Amerikassa nautittiin tuolloin tavallista suuremmista sademääristä, mikä näkyi myös itäisen metsämaan (700–1200) ja tasankojen (1000–1250) viljelykulttuurien kukoistuksessa. Keski- ja Länsi-Meksikon kulttuurit levittätyivät samaan aikaan kohti luodetta ja kauppareitit Pohjois- ja Keski-Amerikan välillä vahvistuivat. Keidas-Amerikkaan omaksuttiin Mesoamerikasta kulttuurisia vaikutteita samaan aikaan, kun ilmasto oli molemmilla alueilla erityisen suotuisa väestönkasvulle ja monimutkaisen yhteiskunnan kehittymiselle. Suurimmat kylät kasvoivat päällikkökuntien keskuksiksi, joista käsin hallittiin pienempiä kyliä.
Taantuminen.
Monet Keidas-Amerikan asutuskeskukset hylättiin 1300- ja 1400-luvuilla. Osa paikalliskulttuureista hävisi täysin. Syytä tähän ei täysin tunneta, mutta kehitys saattoi liittyä pitkiin kuivuuskausiin. Siihen vaikuttivat myös Keidas-Amerikkaan ulkopuolelta saapuneet sotaisat kansat. Asutuksen painopiste siirtyi etelään ja itään, minne rakennettiin uusia kyliä. Seinämaalauksiin ja keramiikkaan on kuvattu sateiden turvaamiseen tähdänneitä rituaaleja.
Espanjalaiset saapuivat Pohjois-Amerikan lounaisalueelle 1500-luvulla, minkä katsotaan päättäneen alueen esihistorian. Alkuperäisväestö joutui alistettuun asemaan ja käännytettiin kristinuskoon. Euroopasta levinneet kulkutaudit ja valloittajien harjoittama väkivalta romahduttivat alkuperäiskansojen väkiluvun. Monia Keidas-Amerikan alkuperäiskulttuurien piirteitä on kaikesta huolimatta säilynyt nykypäivään. Alkuperäiskansat harjoittavat edelleen perinnäistapojaan, ja osia esihistoriallisista kastelujärjestelmistä on 1900-luvulla kunnostettu uudelleen käyttöön.
Ominaispiirteitä.
Huippukausi.
Ulkopuolisista vaikutteista huolimatta Keidas-Amerikan kansoille kehittyi omintakeinen aineellinen kulttuuri ja yhteiskunnallinen perinne. Välimatka Meso- ja Keidas-Amerikan keskusten välillä oli niin suuri, ettei täydellinen integraatio olisi edes ollut mahdollista. Keidas-Amerikan oma kulttuuri sen sijaan kehittyi sisäisesti yhtenäiseksi. Tässä luvussa kuvataan Keidas-Amerikkaa paikalliskulttuurien huippukaudella noin 700–1300 jaa.
Elinkeinot.
Tärkeimmät viljelykasvit olivat maissi, papu, kurpitsa ja puuvilla. Aavikon viljelijäkansat kehittivät omanlaisensa menetelmät vesivarantojen hallintaan ja eroosion hillitsemiseen. Niitä olivat esimerkiksi kanavat, penkereet, padot ja keinotekoiset harjanteet. Pueblot rakensivat matalia kivipatoja, jotka hidastivat ja ohjasivat rankkasateiden valuntaa. Mogollónit asuivat vuoristossa ja kastelivat peltonsa sadevedellä tai vuoripurojen suuntaa muuttamalla. Hohokamit asuivat erittäin kuivalla alueella ja rakensivat laajan kastelukanavaverkoston.
Keidas-Amerikan esihistorialliset kulttuurit eivät koskaan täysin luopuneet metsästyksestä ja keräilystä. Riistaeläimistä tärkein oli kauris. Jokien lähellä elävät ryhmät harjoittivat myös kalastusta.
Asutuskeskukset.
Monet Keidas-Amerikan kansat rakensivat savitiilestä ja kivestä muurattuja kerrostalomaisia asumuksia, jotka usein rakennettiin kallionjyrkänteille. Ikkunat ja ovet olivat pieniä, eikä alimmissa huoneissa ollut sisäänkäyntiä, joka tavallisesti sijoitettiin katolle. Taloissa oli kymmeniä, satoja tai jopa tuhat huonetta, ja suurimmat olivat käytännöllisesti katsoen kyliä itsessään. Pueblo-arkkitehtuuria esiintyi anasazien, hohokamien ja mogollónien alueella. Näistä kolmesta kulttuurista käytetään toisinaan yhteisnimitystä pueblo-kulttuurit, mutta tuoreemmassa tutkimuskirjallisuudessa esihistorialliset pueblot yleensä tarkoittavat pelkästään anasazeja.
Suurten rakennushankkeiden edellyttämä suunnittelu ja työnjohto sekä kasvavat varallisuuserot viittaavat luokkayhteiskunnan syntyyn. Pienempiä asutuskeskuksia ilmeisesti hallittiin suuremmista. Asutuskeskusten välille rakennettiin teitä, jotka yhdistivät pikkukylät keskukseen. Yhteisöissä oli vakiintuneet pappisvirat, rituaalit ja seremonialliset perinteet. Uskontoon kuuluivat esimerkiksi "kachina"-nuket ja tanssit sekä "kivat" eli pyöreät maan alle rakennetut seremoniahuoneet. "Kivoja" oli jokaisessa kylässä, ja suurimpien halkaisija oli jopa 25 metriä. 
Aineellinen kulttuuri.
Keidas-Amerikan kansat valmistivat korkeatasoista keramiikka ja koreja. Kylät erikoistuivat käsitöissään, ja esimerkiksi paikalliset keramiikkatyylit eriytyivät niin, että astian perusteella voi helposti tunnistaa, missä kylässä se tehtiin. Keramiikan koristelussa käytettiin kolmea tai useampaa väriä.
Puuvillasta valmistettiin vaatteita, säkkejä ja vilttejä. Vaatteita, mattoja ja muita käyttötavaroita punottiin myös jukkien kuiduista. Kylmältä suojauduttiin sulitetuilla kangasviitoilla.
Mesoamerikasta tuotuja tai omaksuttuja kulttuuripiirteitä olivat esimerkiksi valetut kuparikellot, papukaijat, pallokentät (nahuatliksi "tlachtli"), simpukankuoritorvet ja erinäiset keramiikkatyylit. Kulttuurista ja taloudellista vaihtoa harjoitettiin myös Mississippin kulttuurien kanssa, mikä näkyy esimerkiksi keramiikkatyyleissä. 
Paikalliset kulttuurit.
Pueblo (750 eaa. – 1540 jaa.).
Pueblo- eli anasazi-kulttuuri oli Keidas-Amerikan monimutkaisin yhteiskunta. Se on myös arkeologien parhaiten tuntema. Se sijaitsi ”neljänä nurkkana” () tunnetulla alueella Utahin, Coloradon, Arizonan ja New Mexicon rajaseudulla.
Maissinviljely alkoi pueblo-alueella noin 750 eaa. Ihmiset asuivat aluksi luolissa, kukkuloilla ja väliaikaisissa majoissa. Säilytyksessä käytettiin keramiikan sijaan taidokkaasti punottuja koreja. Vuodesta 400 jaa. alkaen rakennettiin 3–4 kuoppatalon muodostamia asutuksia. Talojen sijoittaminen maan alle suojasi puoliaavikon äärimmäisiltä lämpötiloilta. Varsinaisen Pueblo-kulttuurin katsotaan syntyneen noin vuonna 700 jaa., jolloin alkoi tunnusomaisen keramiikan valmistus. Astiat tehtiin punaisesta tai valkoisesta savesta ja koristeltiin mustin geometrisin muodoin tai piirroksin.
Pueblo-kulttuuri jaetaan neljään vaiheeseen. Ensimmäisessä vaiheessa (700–900) harjoitettiin kasteluviljelyä, ja kuoppatalojen sijaan alettiin rakentaa kivitaloja maan päälle. Toisessa vaiheessa (900–1100) rakennettiin monikerroksisia asuintaloja, joissa eli useita perheitä. Usein talot rakennettiin Jyrkänne|jyrkänteille. Kolmannessa vaiheessa (1100–1300) kastelukanavaverkosto oli laajimmillaan. Osa pueblokylistä kasvoi muita suuremmiksi, ja niistä muodostui päällikkökuntien keskuksia. Asutusten välille rakennettiin tieverkosto, joka yhdisti pikkukylät keskuksiin. Neljännessä vaiheessa (1300–1540) asutuskeskuksia hylättiin ja osa väestöstä palasi metsästykseen ja keräilyyn.
Pueblo-kulttuurin taantumisen syitä ei tunneta. Useimmin sitä selitetään vuosien 1276–1299 kuivuuskaudella. Kuivuuskauden jälkeinen esihistoria tunnetaan heikosti. Espanjalaisten 1600-luvulla kohtaamat pueblointiaanit lienevät esihistoriallisen pueblo-kulttuurin perillisiä. Heillä ei ole yhtenäistä kieltä, vaan he jakautuvat useisiin heimoihin ja kielikuntiin. Espanjalaisten saapuessa monet alueen kansoista asuttivat Rio Granden yläjuoksua, viljelivät maissia, valmistivat keramiikkaa ja rakensivat suuria yhteisöllisiä asuintaloja. Heidän elämäntapansa ei suuresti poikennut muinaisesta pueblo-kulttuurista.
Hohokam (300 eaa. – 1450 jaa.).
Hohokamit asuttivat Sonoran kuumaa ja kuivaa aavikkoa. Kulttuurin keskusaluetta olivat Gila- ja Saladojokien valuma-alueet nykyisen Arizonan alueella. Arkeologista tutkimusta on alueella tehty melko vähän.
Mesoamerikkalainen vaikutus oli aivan hohokam-kulttuurin loppua lukuunottamatta voimakasta. On epäselvää, kehittyikö se omintakeisesti etelämpää saatujen vaikutteiden tukemana vai saiko se alkunsa Mesoamerikasta pohjoiseen suuntautuneen muuttoliikkeen seurauksena. Hohokam-alueen arkeologiseen aineistoon ilmaantuu kehittynyttä keramiikkaa, kastelukanavia, hautauskäytäntöjä ja mesoamerikkalaistyylisiä kivityökaluja äkillisesti noin 300 eaa. Niille ei tunneta paikallisia edeltäjiä, mikä viittaa uudisasuttamiseen.
Hohokam-kulttuuri jaetaan neljään vaiheeseen. Pioneerivaiheessa (300 eaa. – 550 jaa.) harjoitettiin jo kasteluviljelyä. Ihmiset asuivat pienissä kylissä, joissa oli muutama kuoppatalo. Siirtokuntien vaiheessa (550–900 jaa.) yhteydet Mesoamerikkaan voimistuivat. Hohokamit rakensivat pallopelikenttiä ja maakumpuja, joiden huipulle sijoitettiin uskonnollisia rakennuksia. Mesoamerikasta tuotiin myös kupariesineiden ja pyriittimosaiikkien tapaisia ylellisyystavaroita. Vaurauden kasautuminen todistaa luokkayhteiskunnan ja päällikkökuntien synnystä. Kehitys jatkui kiinteän asutuksen vaiheessa (900–1100 jaa.). Klassisella kaudella (1100–1450 jaa.) yhteydet Mesoamerikkaan heikkenivät. Väestö asettui suuriin keskuksiin, joihin rakennettiin pueblotyylisiä kerrostaloja. 1400-luvun puolivälissä asutuskeskukset tuntemattomasta syystä äkisti autioituivat.
Hohokamit rakensivat Keidas-Amerikan kehittyneimmän kastelujärjestelmän. Sonoran autiomaan sateet ovat harvinaisia mutta myrskyisiä, mikä pakotti jopa kymmenen kilometriä pitkien kastelukanavien rakentamiseen. Haihtumisen minimoimiseksi hohokamit oppivat kaivamaan yhä syvempiä ja kapeampia kanavia. Kanavien rakentaminen oli työvoimaintensiivistä, mutta tehokas viljely mahdollisti kaksi sadonkorjuuta vuodessa. Ruokavaliota täydennettiin villikasvien keräilyllä. Hohokamit tunsivat myös kupariesineiden valmistustaidon.
Mogollón (500 eaa. – 1450 jaa.).
Mogollón oli Keidas-Amerikan paikalliskulttuureista maantieteellisesti suurin. Siihen kuuluivat kaakkoinen Arizona, luoteinen New Mexico, pohjoinen Chihuahua ja koillinen Sonora. Mogollónit erikoistuivat vuoristoiseen mäntymetsien peittämään ympäristöön. Kulttuurin huippukaudella suurin osa väestöstä asui kuitenkin puuttomissa laaksoissa, joissa harjoitettiin kasteluviljelyä. Mesoamerikkalainen vaikutus oli varsinkin eteläisissä mogollón-keskuksissa voimakasta.
Mogollón-kulttuurin arkeologialla ei ole vakiintunutta periodijakoa. Alkuvaiheessa (500 eaa. – 1000 jaa.) mogollónit asuttivat vuorenhuippuja, pöytävuoria ja harjanteita, jotka tarjosivat turvaa metsästäjä-keräilijöiden hyökkäyksiltä. Tyypillisessä kylässä oli enintään 15 kuoppataloa. Joissakin asutuskeskuksissa oli "kiva"-seremoniahuone. Myöhäiskaudella (1000–1500 jaa.) syntyi runsaasti uusia asutuskeskuksia, jotka olivat entistä suurempia ja rakennettiin avoimille alaville paikoille jokien ja purojen läheisyyteen. Tehostuneen kasteluviljelyn ansiosta väestönkasvu oli voimakasta, ja yhteiskunta jakautui luokkiin. Ilmeisesti pueblo-kulttuurin vaikutuksesta kuoppatalojen rakentaminen vaihtui maan pinnalle rakennettuihin monihuoneisiin taloihin, joiden rakennusmateriaalina käytettiin kiveä tai kuivattua savitiiltä. Tyypillisessä mogollón-kylässä oli 200–300 asukasta, aukioita ja useita seremoniahuoneita. 1200-luvulta alkaen osa asutuskeskuksista hylättiin. Eteläinen Paquimén suurkaupunki pysyi asuttuna 1400-luvun puoliväliin. Se oli tärkeä Meksikon ylängön ja pueblo-kulttuurin välisen kaukokaupan solmukohta.
Mogollónien keramiikka oli Keidas-Amerikan korkeatasoisinta. Puebloista ja hohokameista poiketen he hautasivat kuolleensa, ja haudoista on löydetty suuri määrä punaisella koristeltua ruskeaa keramiikkaa. Hienoin keramiikka valmistettiin 700–1100-luvuilla Mimbres-joen alueella lounaisessa New Mexicossa. Astioita on koristeltu sekä abstraktein kuvioin että arkisia ja myyttisiä aiheita esittävin kuvin, mikä tekee niistä arvokkaan Keidas-Amerikan kulttuuria koskevan lähteen. Mogollónit harjoittivat myös kuparimetallurgiaa.
Suuret mogollón-keskukset hylättiin kauan ennen espanjalaisten valloituksia. Taantumisen syitä ei tunneta, mutta ilmeisesti ainakin osa väestöstä siirtyi kaakkoon. Mimbres-keramiikan valmistanut kansa asettui ilmeisesti Coahuilaan. Toiset siirtyivät ehkä pueblojen maille ja sulautuivat zuñeihin. Suurin osa väestöstä todennäköisesti pysyi Pohjois-Meksikossa, jonka tarahumarat, ópatat ja cahitat saattavat polveutua Paquimén muinaisista asukkaista. Cahitakansoja asuu myös Arizonassa. Heidän tärkeimpiä elinkeinojaan ovat viljely ja kalastus.
Fremont (400–1300 jaa.).
Keidas-Amerikan kulttuuri levittäytyi nykyisen Utahin alueelle noin 400 jaa. Sen alkuperä on epäselvä: osa tutkijoista tulkitsee sen pueblo-kulttuurin pohjoiseksi haaraksi, mutta toiset näkevät sen alueelle vuoden 500 jaa. tienoilla saapuneiden athabasca-biisoninmetsästäjien kotoperäisenä kehityksenä. Keramiikka ja maatalous joka tapauksessa omaksuttiin Fremont-alueelle puebloilta. Heidän vaikutuksensa näkyy esimerkiksi puolittain maanalaisessa tiilirakentamisessa.
Fremontin elämäntavassa yhdistyivät suurten tasankojen nomadeilta ja Keidas-Amerikan maaviljelyskulttuureilta saadut vaikutteet. Hedelmättömän maaperän ja Ison altaan metsästäjä-keräilijöiden kanssa käydyn kilpailun vuoksi Fremont-kulttuuri ei koskaan yltänyt eteläisten pueblo-keskusten veroiseen vaurauteen. Kulttuuri alkoi taantua 900-luvulla, ja 1100-luvulla sen maantieteellinen alue kutistui voimakkaasti. Vuoteen 1300 mennessä se oli kadonnut kokonaan. Nykyajan shoshonit lienevät Fremont-kansan jälkeläisiä.
Pataya (500–1400 jaa.).
Keidas-Amerikan läntisellä rajaseudulla vallitsi Pataya-kulttuuri. Se käsitti koillisen Kalifornian, läntisen Arizonan, pohjoisen Baja Californian ja luoteisen Sonoran. Pinnanmuodostusta hallitsevat vuoret ja altaat, joista alkunsa saavat purot yhtyvät Coloradojokeen. Alue on aavikkoa ja ilmasto kuuma, mutta jokien ansiosta maanviljely on siellä mahdollista.
Viljely ja keramiikka omaksuttiin Pataya-alueelle hohokameilta noin 500 jaa. Hohokameilta opittiin myös pallopeli ja vainajien tuhkaaminen. Ihmisten elämäntapa oli puolinomadinen, eikä alueelta ole löydetty pueblo-arkkitehtuuria tai isoja asutuskeskuksia. Majat rakennettiin nopeasti haurastuvista raaka-aineista, sillä niitä ei tarkoitettu pysyviksi asuinpaikoiksi. Pataya-kulttuuri hävisi vuosien 1300–1400 välillä. Historiallisen ajan alussa seutua asuttivat jokiyumalaisten kielten puhujat. He viljelivät Colorado- ja Gilajokien alluviaalitasankoja ja saivat maineen sotaisina heimoina, joilla oli voimakas yhteenkuuluvuuden tunne.
Chichimeekit.
Chichimeekit olivat Keidas-Amerikan ja Mesoamerikan väliin jäävällä Pohjois-Meksikon alueella eläneitä kansoja, joiden yhteiskunnat, elinkeinot ja kielet poikkesivat Mesoamerikan kaupunkikulttuureista. Coahuilassa, Querétarossa, Guanajuatossa ja San Luis Potosíssa oli useita metsästäkysestä ja keräilystä eläneitä kansoja. San Luis Potosín järvien ja jokien läheisyydessä eli kalastajaheimoja. San Luis Potosíssa, Zacatecaissa ja Durangossa esiintyi myös maatalousyhteiskuntia. Chichimeekit eivät olleet yhtenäinen kansa, vaan vaeltavan tai puolipysyvän elämäntavan piirissä oli useita heimoja ja kieliä. Siirtomaa-ajalla laaditut kuvaukset chichimeekkiheimoista ovat epämääräisiä, ja 1800-luvun loppuun mennessä suurin osa kansoista oli joko tuhoutunut sodissa tai sulautunut muihin väestöryhmiin.
Joitakin Pohjois-Meksikon erämaakulttuureista polveutuvia kansoja on edelleen olemassa. Heitä ovat esimerkiksi Sonoran rannikolla ja Kalifornianlahden saarilla elävät serit, Chihuahuan vuoriston tarahumarat sekä Arizonasta Pohjois-Sinaloaan ulottuvalla alueella asuvat mayot. Osa chichimeekkikansoista saattaa olla muinaisten mogollónien jälkeläisiä.
Kronologia.
Keidas-Amerikan aikajana vuodesta 1000 eaa. vuoteen 1600 jaa. 50 vuoden tarkkuudella. Alueelliset kulttuurit on aikajanassa esitetty pohjoisesta etelään (ylhäältä alas).