Jessie Mae Hemphill

Jessie Mae Hemphill (18. lokakuuta 1923 – 22. heinäkuuta 2006) oli yhdysvaltalainen blues-muusikko, lauluntekijä ja laulaja, joka erikoistui Pohjois-Mississippin hill country -bluesiin. Hän lauloi gospelia ja bluesia ja omia sävellyksiään käyttäen hill country -kitarasäestyksiä, usein jalkaansa kiinnitetyllä tamburiinilla korostaen. 
Viisi kertaa W.C. Handy -palkinnon voittanut Jessie Mae Hemphill lauloi lauluja, jotka kumpusivat suoraan hänen omista elämänkokemuksistaan – ylistäen bluesin voimaa yleisöille ympäri Yhdysvaltoja ja Eurooppaa. Vaikka hän ei koskaan saavuttanut suurta kaupallista menestystä, Jessie Mae Hemphillia pidetään eräänä varhaisimmista menestyneistä naispuolisista bluesmuusikoista ja hänellä oli merkittävä vaikutus seuraaviin sukupolviin. Hemphillin omaleimainen ääni ja rohkea esiintyminen vakiinnuttivat hänet blues-fanien keskuudessa yhdeksi tärkeimmistä naisista bluesin historiassa. 
Elämä.
Lapsuus ja varhainen ura.
Jessie Mae Hemphill syntyi 18. lokakuuta 1923 Panolassa Mississippissä. Hemphillin perheellä oli pitkä musiikillinen perinne, mikä vaikutti hänen monipuolisiin soittotaitoihinsa ja rikastutti hänen pohjois-mississippiläistä ”hill country” -blues-tyyliään. 
Jessie Maen äiti Virgie Lee sekä kaksi tätiä, Rosa Lee Hill ja Sidney Lee, lauloivat ja soittivat kielisoittimia ja rumpuja perheen piknikeissä. Hänen isänsä puolestaan soitti pianoa. Hänen isoisänsä Dock Hemphill ja hänen isoisänsä Sid Hemphill olivat merkittäviä hahmoja bluesin historiassa. Yhdysvaltain Kansalliskirjaston kansanperinteen tutkija Alan Lomax äänitti Sid Hemphillin musiikkia vuonna 1942, ja äänityksiä pidetään bluesin klassikkoina. 
Jessien varhaiset vuodet olivat täynnä musiikkia, ja hän oppi soittamaan rumpuja ja kitaraa jo lapsena. Suurin osa hänen musiikistaan pysyi perhe- ja kotipiirissä, mutta kansanmusiikin tutkija George Mitchell nauhoitti hänen soittoaan jo vuonna 1967. Nauhat julkaistiin vasta paljon myöhemmin, vuonna 2008, Fat Possum -levy-yhtiön kautta. Hemphill esiintyi baareissa 1940- ja 1950-luvuilla ja kiersi ammattilaisena Memphisissä ja Mississippin deltalla 1960-luvuilla, ja etnomusikologi David Evansin äänitti häntä vuonna 1973, mutta tallenteita ei julkaistu. Tuolloin hän esiintyi nimellä Jessie Mae Brooks lyhytaikaisen avioliittonsa mukaan.
Suosion huipulla.
Jessie Mae Hemphillin musiikki ei saanut laajempaa kansainvälistä huomiota ennen 1980-lukua. Hänen tyylinsä oli Hill Country Bluesille tyypillinen. Hän käytti avointa viritystä ja toistuvia, hypnotisoivia riffejä, jotka olivat tyypillisiä muille alueen artisteille Fred McDowellista Junior Kimbroughiin ja R. L. Burnsideen. Hän onnistui säilyttämään yhteyden afroamerikkalaisen musiikin vanhimpaan perinteeseen samalla, kun hän lisäsi siihen oman henkilökohtaista kosketuksen.
Jessie Mae oli säännöllinen esiintyjä blues-piireissä Yhdysvalloissa sekä useilla kansainvälisillä blues-festivaaleilla. Vuonna 1980 hän kiersi Euroopassa afroamerikkalaisen fife- ja rumpubändinsä kanssa. Hänellä oli useita kappaleita erilaisilla blues kokoelma-albumeilla. Ranskalaiset Vogue ja Black &amp; Blue -levy-yhtiöt julkaisivat Hemphillin musiikkia Euroopassa. 
Jessie Mae Hemphillin oma debyyttialbumi "She-Wolf" julkaistiin ranskalaisella Vogue-levymerkillä vuonna 1981. Hän esiintyi Yhdysvalloissa myös lasten TV-ohjelmassa "Mister Rogers’ Neighborhood" vuonna 1982 yhdessä fife-puhaltaja Otha Turnerin kanssa laulaen ja soittaen rumpuja. Yhdysvalloissa Jessie Mae valittiin parhaaksi perinteiseksi naisbluesartistiksi WC Handy -palkinnoissa vuosina 1987 ja 1988. Uran merkittävimpiin saavutuksiin kuului myös sooloalbumi "Feelin’ Good" (1991), joka voitti hänelle W.C. Handy-palkinnon parhaana akustisena blues-albumina. Hän esiintyi vuonna 1990 Suomessa Jyväskylän Blues Live -festivaalilla.
Viimeiset vuodet.
Suurimman osan elämästään Hemphill eli kuitenkin köyhyydessä, ja elättääkseen itsensä hän työskenteli muun muassa siivoojana, kouluruokaloissa ja ruokakaupoissa. Toimittaja Cree McCreen mukaan Hemphill eli pitkään ränsistyneessä asuntovaunussa, jossa ei ollut juoksevaa vettä. McCreenin mukaan Hemphill nukkui ladattu haulikko vierellään suojautuakseen tunkeilijoilta.
Hänen blues-uransa katkesi, kun hän sai aivohalvauksen vuonna 1993 eikä kyennyt enää soittamaan kitaraa. Hän joutui istumaan pyörätuolissa. Aivohalvaus halvaannutti hänen vasemman puolensa. Tästä vastoinkäymisestä huolimatta Jessie Mae jatkoi laulamista ja esiintymistä. ”Laulan nyt Herralle”, hän sanoi 
Vuonna 2004 Jessie Mae Hemphill julkaisi albumin "Dare You to Do It Again", joka sisälsi gospelklassikoita – ensimmäiset äänitykset sitten vuoden 1993. Tupla-albumi äänitettiin livenä useiden muusikoiden kanssa Sherman Cooperin tilalla Comossa Mississippissä. Mukana soitti Junior Kimbrough’n, R. L. Burnsiden ja Otha Turnerin jälkeläisiä. "Dare You to Do It Again" (2004) jäi hänen viimeiseksi levykseen. Sen äänityksistä tehty dokumenttielokuva "Jessie Mae Hemphill &amp; Friends" "(2004)" julkaistiin myös DVD:nä"."
Kuolema ja perintö.
Jessie Mae Hemphill kuoli 22. lokakuuta 2006, ja hänet haudattiin Senatobiaan Mississippiin, mihin hänelle pystytettiin Mississippi Blues Trail -muistomerkki vuonna 2011.
Indie-artisti Chan Marshall eli taiteilijanimeltään Cat Power esitti hänen kappaleensa ”Lord, Help the Poor and Needy” levyllään "Jukebox", mutta ilman asianmukaista krediittiä, mikä herätti kritiikkiä. Jessie Mae Hemphillin kappale ”Standing in My Doorway Crying” soi Christina Riccin ja Samuel L. Jacksonin tähdittämässä elokuvassa "Black Snake Moan (2006)".
Vuonna 2003 Hemphillin suojatti ja yhteistyökumppani Olga Wilhelmine Munding perusti Jessie Mae Hemphill -säätiön säilyttämään ja arkistoimaan Pohjois-Mississippin afroamerikkalaista musiikkia ja tukemaan alueen muusikoita, jotka eivät tulleet toimeen pienillä tekijänoikeustuloilla.