tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Paine College

Paine College (lyh. PC) on Yhdysvaltain Georgiassa sijaitseva yksityinen korkeakoulu. Paine College on perustettu vuonna 1882, ja se sijaitsee Augustan kaupungissa. Yliopisto on taustaltaan metodistinen, ja se toimii Yhdistyneen metodistikirkon työyhteydessä
Oakland Cityn yliopisto

Oakland Cityn yliopisto (, lyh. OCU) on Yhdysvaltain Indianassa sijaitseva yksityinen yliopisto. Yliopisto on perustettu vuonna 1885 ja se sijaitsee Oakland Cityn kaupungissa. Yliopisto on taustaltaan baptistinen, ja se toimii yleisten baptistien työyhteydessä.
Providence Christian College

Providence Christian College on Yhdysvaltain Kaliforniassa sijaitseva yksityinen korkeakoulu. Providence Christian College on perustettu vuonna 2002, ja se sijaitsee Pasadenan kaupungissa. Korkeakoulu on taustaltaan yleiskristillinen ja se toimii tunnustuskunnista riippumattomana oppilaitoksena.
Alice Lloyd College

Alice Lloyd College (lyh. ALC) on Yhdysvaltain Kentuckyssa sijaitseva yksityinen korkeakoulu. Alice Lloyd College on perustettu vuonna 1923, ja se sijaitsee Pippa Passesin kaupungissa. Korkeakoulu on taustaltaan yleiskristillinen ja se toimii tunnustuskunnista riippumattomana oppilaitoksena.
Mission-yliopisto

Mission-yliopisto (, lyh. MU) on Yhdysvaltain Missourissa sijaitseva yksityinen yliopisto. Yliopisto on perustettu vuonna 1950 ja se sijaitsee Springfieldin kaupungissa. Yliopisto on taustaltaan baptistinen, ja se toimii Baptist Bible Fellowship International-kirkkokunnan työyhteydessä.
Cedarvillen yliopisto

Cedarvillen yliopisto () on Yhdysvaltain Ohiossa sijaitseva yksityinen yliopisto. Yliopisto on perustettu vuonna 1887 ja se sijaitsee Cedarvillen kaupungissa. Yliopisto on taustaltaan baptistinen, ja se toimii etelän baptistien työyhteydessä.
Lounainen kristillinen yliopisto

Lounainen kristillinen yliopisto (, lyh. SCU) on Yhdysvaltain Oklahomassa sijaitseva yksityinen korkeakoulu. Yliopisto on perustettu vuonna 1946, ja se sijaitsee Bethanyn kaupungissa. Yliopisto on taustaltaan helluntailainen, ja se toimii International Pentecostal Holiness Church-kirkkokunnan työyhteydessä.
Oklahoman wesleyläinen yliopisto

Oklahoman wesleyläinen yliopisto (, lyh. OWU) on Yhdysvaltain Oklahomassa sijaitseva yksityinen korkeakoulu. Yliopisto on perustettu vuonna 1910, ja se sijaitsee Bartlesvillen kaupungissa. Yliopisto on taustaltaan metodistinen, ja se toimii Wesleyan Church-kirkkokunnan työyhteydessä.
Lancaster Bible College

Lancaster Bible College (lyh. LBC) on Yhdysvaltain Pennsylvaniassa sijaitseva yksityinen korkeakoulu. Lancaster Bible College on perustettu vuonna 1933, ja se sijaitsee Lancasterin kaupungissa. Korkeakoulu on taustaltaan yleiskristillinen ja se toimii tunnustuskunnista riippumattomana oppilaitoksena.
Carolinan yliopisto

Carolinan yliopisto (, lyh. CU) on Yhdysvaltain Pohjois-Carolinassa sijaitseva yksityinen yliopisto. Yliopisto on perustettu vuonna 1945 ja se sijaitsee Winston-Salemin kaupungissa. Yliopisto on taustaltaan yleiskristillinen ja se toimii tunnustuskunnista riippumattomana oppilaitoksena.
Piikkipurje-evä

 
Piikkipurje-evä ("Metavelifer multiradiatus") on purje-eviin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan indopasifiselta merialueelta. 
Koko ja ulkonäkö.
Piikkipurje-evä voi suurimmillaan kasvaa 28–49 cm pitkäksi. Laji on ruumiinrakenteeltaan litteä ja hyvin korkea. Kalan selkäevä on korkea ja kuuden selkäevän ruoto on hyvin pitkä ja nauhamainen. Piikkipurje-evä on harmaa ja ruumiissa on heikohkosti erottuvia tummia pyrstyraitoja. Takaruumiissa on kookas tumma täplä.
Levinneisyys ja elintavat.
Piikkipurje-evän levinneisyysalue on laikuttainen ja sitä tavataan Eteläisen Afrikan itärannikolta, Japanin rannikolta ja Australiasta Havaijille. Se elää tyypillisesti lähellä pohjaa. Laji liikkuu toisinaan meriheinäniityillä.
IURIMA – taru kolmesta kalastajasta

IURIMA – taru kolmesta kalastajasta () on P. V. Lehtisen ohjaama lyhytelokuva vuodelta 2025. Pääosia näyttelevät Lauri Tilkanen, Petri Manninen ja Rami Rusinen.
Elokuva on osa Suomen elokuvasäätiön, Audiovisuaalisen kulttuurin edistämiskeskuksen ja Yleisradion käynnistämää Paluu lyhytelokuvaa -hanketta, jossa etsittiin omaäänisiä, taiteellisesti kunnianhimoisia suomalaisia näytelmäelokuvia. Hankkeeseen tuli 59 hakemusta, joista kolmelle myönnettiin 150 000 euron tuotantorahoitus.
Elokuva valittiin Tampereen elokuvajuhlien kotimaiseen kilpailuun 2025, joka oli samalla elokuvan ensiesitys. Kansainvälisen ensi-illan elokuva sai huhtikuussa 2025 Brasilian Porto Alegressa järjestettävän Fantaspoa -festivaalin lyhytelokuvien kilpasarjassa.
Elokuvasta on muodostunut genre-elokuvafestivaalien suosikki. Se valittiin syksyllä 2025 kilpasarjoihin maailman useilla genre-festivaaleilla kuten Court Métrange Ranskassa, Ramaskrik Norjassa, FilmQuest ja Nightmares Film Festival Yhdysvalloissa, Trieste Science+Fiction Festival ja Fantafestival Italiassa sekä 
Buenos Aires Rojo Sangre Argentiinassa. Lisäksi se valittiin yhtenä kahdesta suomalaiselokuvasta Nordisk Panoraman lyhytelokuvien kilpasarjaan. Italialainen Darkside Cinema -elokuvaportaali kirjoittaa arvostelussaan sen olevan “Mytologinen musta balladi, jossa meri ei ole koskaan vain merta, ja josta kalastajat eivät koskaan palaa täysin entisinä.”
Elokuvan nimen alkuosa “Iurima” viittaa Saaristomerellä sijaitsevan Jurmon keskiaikaiseen nimitykseen. Elokuva on kuvattu pääosin Jurmossa.
Juoni.
Kolme nälkiintynyttä kalastajaa kamppailee selviytymisestä syrjäisellä saarella 1800-luvun lopussa ja kohtaavat jotain odottamatonta. Elokuva on kauhuelementtejä sisältävä visuaalinen mysteeritarina.
Sampsa Peltonen

Sampsa Peltonen (s. 1975) on suomalainen kääntäjä. Hän suomentaa etenkin arabiasta ja ranskasta kirjallisuutta, tv-ohjelmia ja asiatekstejä ja tekee toisinaan myös tulkkauksia. Peltonen on suomentanut muun muassa Hassan Blasimin, Leïla Slimanin, Neige Sinnon sekä Mohamed Mbougar Sarrin teoksia. 
Peltonen on puhunut monikielisyyden ja kääntämisen puolesta painottaen niiden merkitystä erilaisuuden ymmärtämisessä ja korostanut, että  ”Maailmankuvamme supistuu pahan kerran, jos meitä ympäröivien tekstien lähteet vähenevät ja yksipuolistuvat. Yksi parhaista keinoista tutustua muihin on perehtyä heidän tuottamiinsa teksteihin.”
Peltoselle myönnettiin WSOY:n kirjallisuussäätiön vuoden 2014 tunnustuspalkinto ajankohtaisen arabiankielisen kaunokirjallisuuden taidokkaasta suomentamisesta. Hän sai vuoden 2023 Mikael Agricola -palkinnon sekä vuoden 2023 Kaarlen palkinnon Marja Luoman kanssa tekemästään käännöstyöstä Mohamed Mbougar Sarrin romaanista "Miesten syvimmät salaisuudet".
Luettelo Tšekin sisäministereistä

Tämä on luettelo Tšekin sisäministereistä.
Grönlannin kansallispuku

Grönlannin kansallispuku perustuu grönlantilaisten perinteiseen vaatetukseen, joka on ottanut tiettyjä eurooppalaisvaikutteita. Miehen puku on sama koko maassa, mutta naisen puvussa on alueellisia eroja. 1600–1700-luvuilta peräisin olevat eurooppalaisvaikutteet eli lasihelmet ja kankaat ovat nähtävissä etenkin länsigrönlantilaisessa naisen puvussa, johon kuuluu muun muassa näyttävä helmikaulus. Nykyään grönlantilaisilla on tapana pukeutua kansallispukuun juhlavia tilaisuuksia varten.
Historia.
Grönlantilaiset ovat perinteisesti pukeutuneet eläinten vuodasta valmistettuihin vaatteisiin. Sekä miehet että naiset ovat pukeutuneet turkiksiin, housuihin ja saappaisiin. 1600–1700-luvuilla eurooppalaiset saapuivat Grönlantiin ja toivat mukanaan kankaita ja lasihelmiä. Grönlantilaiset olivat jo ennestään tottuneet käyttämään luuhelmiä koristeina, ja vähitellen he alkoivat käyttää myös uusia materiaaleja osana omaa vaatetustaan. Helmien suuresta määrästä tuli lopulta eräänlainen statussymboli. Myös naisen kansallispuvun helmikaulus on nykyään hyvin pitkä, koska vuosien saatossa helmikoristelun määrä on lisääntynyt. Kankaita ja helmiä oli tapana käyttää etenkin juhlavaatteissa. Naisten anorakki alettiin valmistaa silkistä ja miesten housut paksusta villakankaasta.
Puvun osat.
Naisen puvussa on alueellisia eroja, mutta yleisesti ottaen se koostuu puserosta ja sen päälle puettavasta anorak-takista, shorteista ja kamik-saappaista. Shortsit valmistetaan Länsi-Grönlannissa hylkeennahasta ja Luoteis-Grönlannissa ketunnahasta. Saappaiden sisältä pilkottavat kirjotut säärystimet. Länsi-Grönlannin naisen kansallispukuun kuuluu myös yläosan päälle puettava helmikaulus, ja Luoteis-Grönlannin naisen kansallispukuun kuuluu musta hylkeennahkakaulus. Itä-Grönlannin naisen kansallispuku on hieman erilainen, sillä se saatetaan valmistaa pelkästään hylkeennahasta. Myös itäisestä puvusta on kuitenkin versio, johon kuuluu kankainen amaat-pusero. Puseron malli eroaa muusta maasta.
Miehen kansallispuku on naisen pukua huomattavasti yksinkertaisempi. Se koostuu valkoisesta anorakista, mustista housuista ja mustista kamik-saappaista. Miesten saappaissa on myös hieman kirjailua, joka tehtiin ainakin toiseen maailmansotaan asti avittat-tekniikalla. Sen jälkeen miesten keskuudessa suosituksi tulivat kamikien ohessa myös mustat kengät.
Käyttö nykyään.
Nykyään grönlantilaisilla on tapana pukeutua kansallispukuun juhlatilaisuuksia varten esimerkiksi jouluna, pääsiäisenä, Grönlannin kansallispäivänä tai konfirmaatio-, syntymäpäivä- tai hääjuhlissa. Vanhemmat myös pukevat lapsensa yleensä kansallispukuun tämän ensimmäisenä koulupäivänä eli 6-vuotiaana. Kansallispukua voi nähdä myös hautajaisissa.
Tyypillisesti kansallispuku kiertää käytössä sukupolvelta toiselle.
Vuosien varrella yhä harvempi grönlantilainen osasi valmistaa kansallispukua. Viime vuosikymmeninä maahan on perustettu ainakin kaksi oppilaitosta, jotka tarjoavat opetusta kansallispukuun vaadittavissa käsityötaidoissa. Toinen on Sisimiutissa sijaitseva Kalaallisuuliornermik ilinniarfik ja toinen Nuukissa sijaitseva Kittat.
Extensible Metadata Platform

Extensible Metadata Platform (XMP) on metadatan tiedostomuoto. 
XMP-data voi olla integroituna sitä tukevaan data-tiedostoon tai olla erillinen .xmp sidecar-tiedosto.
Adobe julkaisi XMP:n huhtikuussa 2001 osana Adobe Acrobat 5.0 ohjelmistoa. Adoben luoma formaatti on hyväksyttiin ISO-standardiksi ISO 16684-1:2012.
Regiones quattuor

Regiones quattuor (lat., ”neljä aluetta”) oli antiikin Rooman kaupungin varhainen aluejako, jonka katsottiin olleen peräisin Servius Tulliuksen ajalta 500-luvulta eaa. Se jakoi kaupungin neljään alueeseen.
Historia.
Servius Tulliuksen kerrotaan jakaneen Rooman kaupungin neljään poliittiseen alueeseen. Alueiden lukumäärä vaikutttaa vastanneen kaupungin alkuperäistä "tribuksien" eli heimojen määrää, mutta niihin liittyy paljon epäselvyyttä. Aluejako oli käytössä Rooman tasavallan aikana aina siihen saakka, kun keisari Augustus perusti uudet neljätoista aluetta ("regiones quattuordecim") vuonna 7 eaa.
Alueita koskevat tiedot ovat pääosin peräisin Varrolta, johon alla oleva luettelo perustuu. Varron perusteella vaikuttaa siltä, että aluejako perustui kokonaan Numa Pompiliuksen perustamien 27 Argei-pyhäkön sijanteihin eri puolilla kaupunkia, vaikkakaan hän ei selitä syytä tähän. Hän myös kuvaa pyhäköiden lukumäärän epätäsmällisesti, toisaalta sanoen sen olleen 27, mutta toisaalta sanoen, että jokaisella alueella oli kuusi pyhäkköä, mikä tekisi niiden yhteismääräksi 24.
Alueet.
Neljä aluetta olivat:
Alueiden tarkkoja rajoja ei tunneta. Usein rajojen on ajateltu kohdanneen yhdessä pisteessä lähellä Veliaa, mutta tämä ei ole mitenkään varmaa.
Alueiden yhteenlaskettu ala ei vastannut täysin kaupunkialuetta. Aluejaossa herättää heti huomiota se, että se ei käsitä Capitolium-kukkulaa, sen itäpuolella ollutta Forumin aluetta, eikä sen eteläpuolista Velabrumin ja Forum boariumin aluetta, eikä myöskään Aventinus-kukkulaa. Näiden poisjättäminen johtuu ilmeisesti siitä, että aluejako seurasi "pomerium"-rajanvetoa: siihen kuuluvat kaikki pomeriumin sisällä olleet alueet Capitoliumia lukuun ottamatta. Capitoliumia taas ei luettu mukaan ilmeisesti siksi, että sitä pidettiin kaupungin linnavuorena ja uskonnollisena keskuksena, ei niinkään yhtenä kaupungin asutuspaikoista.
Rooman alueluettelot

Rooman alueluettelot (englanninkielisessä tutkimuksessa "Regionary Catalogues" tai "Regionaries") viittaa kahteen 300-luvulla kirjoitettuun ja toisiinsa läheisesti liittyvään luetteloon, jotka kuvaavat antiikin Rooman kaupungin maantiedettä ja rakennuksia kaupungin neljäntoista alueen ("regio") mukaisesti. Luettelot ovat:
Historia.
Sekä "Notitia" että "Curiosum" ajoitetaan myöhäisantiikin ajalle suunnilleen 300-luvun jälkimmäiselle puoliskolle, vaikkakin joskus ne on ajoitettu jo noin vuoteen 312. Yleensä "Notitia" ajoitetaan noin vuoteen 350 ja "Curiosum" noin vuoteen 375. Luetteloiden on joskus ajateltu olleen virallisia asiakirjoja, joiden alkuperä olisi Rooman kaupunginprefektin käyttämissä luetteloissa, mutta nykyisin katsotaan, että ne ovat populaarimpia tekstejä ja lähes matkaopasmaisia luetteloita. Luettelot ovat merkittävä lähde Rooman kaupungin arkeologian, topografian ja väestön tutkimukselle.
Sisältö.
Luetteloiden sisällössä on pieniä eroja, mutta kumpikin luettelee Rooman merkittävimmät rakennukset ja muut kohteet jaettuna kaupungin neljääntoista alueeseen numerojärjestyksessä. Kustakin alueesta annetaan muun muassa seuraavat tiedot:
Insuloiden kokonaislukumääräksi kaupungissa annetaan ja domusten lukumääräksi .
Gärsnäs

Gärsnäs on taajama Simrishamnin kunnassa Skånen läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli vuoden 2023 lopussa 1 039 asukasta.
Borrby

Borrby on taajama Simrishamnin kunnassa Skånen läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli vuoden 2023 lopussa 840 asukasta.
Hammenhög

Hammenhög on taajama Simrishamnin kunnassa Skånen läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli vuoden 2023 lopussa 920 asukasta.
Sankt Olof

Sankt Olof on taajama Simrishamnin kunnassa Skånen läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli vuoden 2023 lopussa 679 asukasta.
Brantevik

Brantevik on taajama Simrishamnin kunnassa Skånen läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli vuoden 2023 lopussa 333 asukasta.
Östra Tommarp

Östra Tommarp on taajama Simrishamnin kunnassa Skånen läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli vuoden 2023 lopussa 313 asukasta.
Myötähäpeä

Myötähäpeä on tunne, jossa henkilö kokee häpeää toisen ihmisen käyttäytymisen tai toiminnan vuoksi. Kyseessä on empaattinen reaktio, jossa ihminen tuntee häpeää, vaikka ei ole itse tehnyt mitään hävettävää. Ilmiöstä käytetään myös arkikielessä lyhennettä "myötis" ja englanninkielisessä tutkimuskirjallisuudessa termiä "vicarious shame" tai "second-hand embarrassment".
Syntymekanismi.
Myötähäpeän taustalla on kaksi erilaista psykologista prosessia. Ensimmäinen on sosiaalisen identiteetin uhka, jossa henkilö kokee häpeää läheisen ihmisen tai samaan ryhmään kuuluvan henkilön toiminnasta, koska se uhkaa henkilön omaa sosiaalista identiteettiä. Toinen prosessi on kognitiivinen empatia, jossa henkilö asettuu toisen asemaan ja kuvittelee, miltä tilanne tuntuisi omalla kohdalla.
Myötähäpeä on voimakkainta läheisten ihmisten, kuten puolison, lasten tai vanhempien toimintaa kohtaan. Tämä johtuu siitä, että heidät mielletään osaksi samaa "ydinlaumaa". Evoluutiopsykologisesta näkökulmasta myötähäpeän kokeminen on ollut hyödyllistä, sillä yhteisön normien rikkominen on voinut johtaa ryhmästä sulkemiseen.
Ilmeneminen.
Myötähäpeä voi ilmetä fyysisinä oireina kuten punastumisena, kuumotuksena, sydämen sykkeen nousuna tai hengityksen tiheytymisenä. Se voi myös aiheuttaa välttämiskäyttäytymistä, kuten katseen kääntämistä pois nolosta tilanteesta.
Tutkimusten mukaan myötähäpeää kokevat herkemmin henkilöt, joilla on korkea empatiakyky. Myötähäpeää voi kokea myös tilanteissa, joissa toinen osapuoli ei itse koe häpeää – esimerkiksi kun jollakulla on wc-paperia kengässään eikä hän itse huomaa sitä.
Myötähäpeä on yksi tositelevisio-ohjelmien käyttämä keino saada katsojat seuraamaan sarjaa: he haluavat nähdä, mahtavatko sarjaan osallistujat käyttäytyä jatkossakin yhtä hölmösti.
Vitaby

Vitaby on taajama Simrishamnin kunnassa Skånen läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli vuoden 2023 lopussa 353 asukasta.
Baskemölla

Baskemölla on taajama Simrishamnin kunnassa Skånen läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli vuoden 2023 lopussa 297 asukasta.
Östra Vemmerlöv

Östra Vemmerlöv on taajama Simrishamnin kunnassa Skånen läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli vuoden 2023 lopussa 212 asukasta.
Gröstorp

Gröstorp on taajama Simrishamnin kunnassa Skånen läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli vuoden 2023 lopussa 205 asukasta.
Vahingonilo

Vahingonilo on tunne, jossa henkilö kokee mielihyvää toisen ihmisen epäonnesta tai vastoinkäymisestä. Saksankielinen termi schadenfreude on kansainvälisesti tunnettu nimitys tälle ilmiölle.
Ominaisuudet.
Vahingonilo on universaali inhimillinen ilmiö, jota esiintyy kaikissa kulttuureissa. Esimerkiksi kiinankielessä vastaava käsite on "xìng zāi lè huò". Tutkimusten mukaan vahingonilon kokeminen on yleisempää henkilöillä, joilla on matala itsetunto, ja se liittyy persoonallisuuden niin kutsuttuun pimeään triadiin (narsismi, machiavellismi ja psykopatia).
Tyypit.
Tutkimuksissa on tunnistettu neljä vahingonilon päätyyppiä:
Sosiaalinen media on vahvistanut vahingonilon ilmenemistä, sillä se mahdollistaa jatkuvan vertailun muihin ja etäännyttää ihmisiä toisistaan, mikä vähentää empatiaa.
Gärsnäsin linna

Gärsnäsin linna () on Simrishamnin kunnassa Skånen läänissä Ruotsissa sjaitseva linna. Sen vanhimmat osat ovat myöhäiskeskiajalta. Nykyisen ulkoasunsa linna sai 1870-luvulla Ferdinand Meldahlin suunnittelemana.
Linnalla on pitkä historia, joka ulottuu 1300-luvulle, jolloin se tunnettiin nimellä "Gyorthesnaes". Linna on käynyt läpi useita rakennusvaiheita ja omistajamuutoksia. Alun perin se oli kolmiportainen kivirakennus, mutta 1600-luvulla Falk Lykke lisäsi siihen T-muotoisen laajennuksen ja rakensi sen länsipuolelle neliönmuotoisen tornin. Myöhemmin linnan omistajaksi tuli Henrik Rantzau, ja nykyisen ulkomuotonsa linna sai 1800-luvulla.
Linnan ympäristössä sijaitsi keskiajalla Tumathorp, joka oli aikanaan merkittävä kaupunki ja uskonnollinen keskus. Arkeologiset kaivaukset ovat paljastaneet alueen vanhat kirkot ja hautapaikat, jotka viittaavat sen tärkeään rooliin alueen varhaisessa historiassa. Premonstratenssien munkkikunta perusti 1100-luvulla alueelle luostarin, mutta se tuhoutui osittain tulipalossa 1300-luvulla. Tumathorpin luostarin toiminnot loppuivat, kun uskonpuhdistus vei kaikki luostarit 1500-luvun puolivälissä, ja alueen omistus siirtyi kuninkaalle ja sen jälkeen aatelille.
Linnan historia on täynnä mielenkiintoisia kertomuksia, ja siellä on vieraillut muun muassa kuningas Kristian ja Carl von Linné. Linnan tunnetuin hahmo on Falk Lykke, tanskalainen aatelismies 1600-luvulta, jonka sanotaan olevan linnan kummitus. Hänen kerrotaan olevan ”levoton” sen vuoksi, että hän rakensi linnan käyttäen kiviä paikallisesta kirkosta. Linnan uskotaan olevan paikka, jossa Lykken henki vaeltelee, ja monet vieraat ja omistajat ovat väittäneet kokeneensa yliluonnollisia ilmiöitä.
Walter Murch

Walter Murch (s. 12. heinäkuuta 1943 New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaleikkaaja, äänisuunnittelija ja elokuvaohjaaja. Hän voitti parhaan äänityksen Oscar-palkinnon elokuvista "Ilmestyskirja. Nyt" ja "Englantilainen potilas" ja parhaan leikkauksen Oscar-palkinnon elokuvasta "Englantilainen potilas".
Samarialaisuus

Samarialaisuus on samarialaisten etninen uskonto. Se on lähtöisin israeliittien pohjoisheimojen abrahamilaisesta uskonnosta ja yksi maailman vanhimmista yksijumalaisista uskonnoista. Samarialaisuus on läheistä sukua juutalaisuudelle, mutta samarialaiset pitävät samarialaisuutta erillisenä ja puhtaampana israeliittien uskonnon muotona.
Tausta.
Samarialaiset katsovat polveutuvat Samarian alueella eläneistä israeliiteista. Tutkijat eivät ole yksimielisiä siitä, milloin samarialaisuus on erkaantunut juutalaisuudesta erilliseksi uskonnoksi. Muun muassa Reinhard Pummer ajoittaa sen makkabealaisajalle suunnilleen 100-luvulle eaa., mutta toisen näkemyksen mukaan sen pitäisi katsoa tapahtuneen jo vuosisatoja aiemmin. Samarialaisuuden kannattajat tuomitsivat juutalaisuuden uskon ankarasti, ja sama päti myös toisinpäin juutalaisuuden kannattajiin. Samarialaisten itsensä mukaan he säilyttivät Babylonin vankeudelta säästyneiden israeliittien uskonnon, kun taas juutalaisuus sai vieraita vaikutteita.
Oppi.
Samarialaiset uskovat yhteen Jumalaan, Jahveen. He uskovat, että Jumala antoi Moosekselle, ainoalle profeetalle, heidän versionsa Toorasta (samarialainen pentateukki). Tooran lisäksi Raamatun teksteistä ainoastaan Joosuan kirjalle annetaan arvoa. Garisiminvuorta pidetään samarialaisuudessa pyhänä paikkana, ja siellä vietetään jumalanpalveluksia ja juhlia, tärkeimpänä pääsiäistä. Leevin heimosta polveutuvat ylipapit tulkitsevat lakia ja ylläpitävät traditiota. Kuoleman jälkeen uskotaan odottavan rangaistus tai palkkio. Samarialaisuuteen kuuluu myös odotus Moosekseen rinnastettavan profeetan ja messiaan eli "Tahebin" tulemisesta ja viimeisen tuomion koittamisesta. 
Samarialaisuudella on useita yhtäläisyyksiä juutalaisuuden kanssa, kuten Tooran kirjojen arvostaminen, usko yhteen jumalaan, tiettyjen uskonnollisten juhlien noudattaminen ja kielteisyys Jumalan kuvien tekemisen suhteen. Samarialaisuudessa ja juutalaisuudessa on kuitenkin myös eroja, kuten näkemys pyhien kirjoitusten määrästä tai temppelin paikasta, jonka samarialaiset sijoittavat Jerusalemin sijaan Garisiminvuorelle.
Marja Luoma

Marja Luoma on suomalainen kirjallisuuden kääntäjä. Hän on suomentanut yli kahdeksankymmentä teosta pääosin ranskan ja englannin kielestä. Luoma on kääntänyt muun muassa Fred Vargasin, Kim Thúyn, Jean-Christophe Rufinin, Marceline Loridan-Ivensin, Ruth Rendellin ja Georges Simenonin teoksia sekä ranskalaista laatusarjakuvaa. Luomalle myönnettiin vuoden 2023 Mikael Agricola -palkinto sekä Kaarlen palkinto Sampsa Peltosen kanssa tekemästään käännöstyöstä Mohamed Mbougar Sarrin romaanista "Miesten syvimmät salaisuudet."
Gärsnäs (yritys)

Gärsnäs AB (vuoteen 1984 "AB Herbert Andersson") on ruotsalainen huonekaluja valmistava yritys, jonka kotipaikka on Gärsnäs Simrishamnin kunnassa. Se on perustettu vuonna 1893 ja keskittyy julkisten tilojen kalusteisiin. Gärsnäs on toimittanut huonekaluja muun muassa parlamenttitaloihin ja suurlähetystöihin.
Gärsnäs tunnettiin pitkään eteläruotsalaisesta pyökistä valmistetuista tuotteistaan. 1990-luvulla pyökki menetti suosiotaan, ja yritys siirtyi käyttämään tammea ja koivua. Nykyään Gärsnäs pyrkii palaamaan ruotsalaisen pyökkipuun käyttöön ja valmistamaan kalusteita paikallisista raaka-aineista.
Gärsnäs on perheyritys, jonka omistavat Anna ja Dag Klockby yhdessä Åke Axelssonin kanssa. Yritys on sisustusarkkitehti ja huonekalusuunnittelija Åke Axelssonin johdolla kehittynyt kansainvälisesti menestyväksi.
Nils Kristen Sandtrøen

Nils Kristen Sandtrøen (s. 2. helmikuuta 1989 Tynset) on norjalainen työväenpuolueen poliitikko, joka on toiminut Norjan maatalous- ja ruokaministerinä helmikuusta 2025 lähtien. Sandtrøen valittiin suurkäräjille vuonna 2017. Aiemmin hän on työskennellyt toimittajana. Sandtrøen selviytyi Utøyan joukkomurhasta uimalla mantereelle.
Åsmund Aukrust

Åsmund Grøver Aukrust (s. 28. helmikuuta 1985 Oslo) on norjalainen työväenpuolueen poliitikko, joka on toiminut Norjan kehitysyhteistyöministerinä helmikuusta 2025 lähtien. Aukrust valittiin suurkäräjille vuonna 2013. Hän selviytyi Utøyan joukkomurhasta.
Suspilne

Suspilne (, suom. 'julkinen'), täydellisemmin Natsionalna suspilna teleradiokompanija Ukrajiny () on Ukrainan kansallinen yleisradioyhtiö. Se rekisteröitiin 19. tammikuuta 2017 ja edustaa Ukrainaa Euroopan yleisradiounionissa (EBU). 
Vuosi yhtiön perustamisen jälkeen raportoitiin, että valtion yhtiölle varaama budjetti ei vielä kattanut läheskään kaikkia yhtiön tarpeita. Britannian yleisradioyhtiö BBC on osaltaan ollut tukemassa Suspilnen toiminnan ajanmukaistamista. Yleisradioyhtiöllä on omat televisio- ja radiotoiminnan yhtiönsä. Suspilne toimii internetissä uutissivuston sekä netissä suoratoistettavien radio- ja televisiolähetysten välityksellä. Vuonna 1929 perustettu Ukrainan radion sinfoniaorkesteri on Susplinen osa.
Televisiokanavat ovat:
Radiokanavat:
Babolsar

Babolsar () on kaupunki Iranin Mazandaranissa Kaspianmeren rannikolla. Kaupunki tunnettiin ennen vuotta 1927 nimellä Mašhad-e Sar () ja se oli aikanaan huomattava kauppasatama. Kauppaliikenne on myöhemmin taantunut, mutta kaupungista muodostui matkailukohde. Sen asukasluku oli vuoden 2006 väestönlaskennassa 47 872.
Maantiede.
Babolsar sijaitsee Iranin Mazandaranin maakunnassa Kaspianmeren rannikolla. Kaupungin läpi kulkee Kaspianmereen laskeva Baboljoki. Babol on suurehko kaupunki noin 20 kilometriä Babolsarista sisämaahan päin.
Historia.
Nykyinen Babolsar oli alkujaan Mašhad-e Sar -niminen kylä, joka oli rakentunut Ebrahim Abu Jawabin šiialaisen pyhätön ("emanzada") ympärille. Pyhätöllä on 1400-luvulla tehtyjä kaiverruksia. 1700-luvun puoliväliltä lähtien paikka alkoi kasvaa satamana Baboljoen suulla. Se mainitaan aikalaislähteissä esimerkiksi Nadir Šahin Kaspianmeren laivaston tukikohtana. Myös sen kaupallinen merkitys kasvoi. Vuoteen 1909 mennessä Mašhad-e Sarin sataman ja pienempien sivusatamien tulliasemilla kerättiin noin 12 % koko maan tullituloista. Satamat alkoivat kuitenkin myöhemmin kärsiä kilpailusta Gilanin alueen satamien kanssa, joihin rakennettiin paremmat tieyhteydet pääkaupunki Teheranista.
Mašhad-e Sar sai nykyisen nimensä Balbosar vuonna 1927. Reza Šahin valtakaudella rakennettiin Trans-Iranin rautatie Bandar-e Šahin (nyk. Bandar-e Torkaman) satamaan, mikä heikensi Mašhad-e Sarin sataman kilpailukykyä entisestään. Kauppaliikenne vuosina 1935–1936 oli vain 25 000 tonnia. Satamaliikenteen taantuessa Babolsar alkoi kuitenkin kehittyä matkailun keskuksena. Toisen maailmansodan jälkeen siitä tuli suosittu kohde Teheranin alueen asukkaille, jotka matkustivat tyypillisesti pakoon kesän kuumimpia kuukausia.
Väestö.
Iranin vuoden 2006 väestönlaskennan mukaan Babolsarin asukasluku oli 47 872. Vuonna 1976 kaupungin asukasluku oli 18 810 ja vuonna 1945 noin 3 500.
Kaupungissa toimii Mazandaranin yliopisto. Yliopisto perustettiin virallisesti aikaisempia laitoksia yhdistämällä vuonna 1980.
Bandar-e Gaz

Bandar-e Gaz () on kaupunki Iranin Golestanin maakunnassa Gorganinlahdella Kaspianmeren kaakkoisosassa. Kaupunki on muodostunut satamana 1800-luvun puolivälin jälkeen. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2016 väestönlaskennassa 20 742.
Maantiede.
Bandar-e Gaz sijaitsee Iranin Golestanin maakunnassa Gorganinlahdella Kaspianmeren kaakkoisosassa. Lahden toisella puolella sijaitsee Mianqalan niemimaa. Kaupungin kautta kulkee pieni joki, joka laskee lahteen.
Historia.
Muutaman kilometrin päässä nykyisestä Bandar-e Gazista sijaitsee yhdeksän kylää, joihin on viitattu yhteisesti nimellä Gaz. Itse nykyisen kaupungin paikka oli vielä 1800-luvun alussa asumaton. Venäläisten asetuttua Ašuradeen Gorganinlahden toisella puolella Bandar-e Gazista tuli strategisesti tärkeämpi kohde. Venäläiset perustivat paikalle kauppa-aseman vuonna 1845, mutta he eivät saaneet vakinaisempaa asemaa paikalla, kun persialaiset perustivat oman kauppa-asemansa ja sataman vuonna 1867. 
Bandar-e Gazista tuli tärkeä satama, jonka kautta kauppiaat toivat tavaraa Venäjältä. Bandar-e Gazista tätä tavaraa vietiin edelleen Astarabadiin (nyk. Gorgan), Khorasanin alueelle ja aina Heratiin saakka. Rakennukset käsittivät muutamia tullirakennuksia, venäläisten ja brittiasiamiesten rakennuksia, karavaaniseraljin ja puusta rakennettuja hökkeleitä. Satama käsitti puisia laitureja. Kauppaa sataman kautta hallitsivat etenkin armenialaiset. 
Bandar-e Gazin kautta kulkenut kauppa alkoi siirtyä Bandar-e Šahiin (nyk. Bandar-e Torkaman) 1930-luvulla.
Väestö.
Bandar-e Gazin asukasluku oli vuoden 2016 väestönlaskennassa 20 742. Vuonna 1966 asukasluku oli 6 100 ja vuonna 1940 arviolta 4 000.
Elina Lahelma

Elina Anneli Lahelma o.s. Karvonen (s. 19. lokakuuta 1946 Helsinki) on suomalainen kasvatustieteen professori emerita.
Lahelma syntyi lääkäri Viljo Jaakko Karvosen ja maisteri Pirkko Marja Angervon perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1975 on professori Eero Lahelma. Elina Lahelma tuli ylioppilaaksi Töölön yhteislyseosta 1965 ja valmistui Helsingin yliopistosta valtiotieteen maisteriksi 1971. Kasvatustieteen tohtoriksi hän väitteli siellä 1992 tutkimuksella "Sukupuolten eriytyminen peruskoulun opetussuunnitelmassa". 
Lahelma oli suunnittelija ja ylitarkastaja kouluhallituksessa 1972–1984 ja toimikunnan pääsihteeri opetusministeriőssä 1985–1988. Helsingin yliopiston tutkija, assistentti ja lehtori hän oli 1989–1997, Suomen Akatemian tutkija 1998–2003 ja sitten Helsingin yliopiston professori, kasvatustieteen professoriksi nimitettynä vuodesta 2007. Kasvatustieteen, erityisesti kasvatussosiologian, dosentti hän on vuodesta 1994. Lahelma oli myös vieraileva tutkija Surreyn yliopistossa 1992–1993. Hän sai Minna Canth -tunnustuksen 2015 ja Lapin yliopiston kunniatohtori hänestä tuli 2019.
Nanna Salmi

Nanna Salmi (s. 1949, Lahti) on suomalainen tekstiilitaiteilija ja korusuunnittelija, joka on erikoistunut hevosen jouhista valmistettuihin koruihin.
Salmi on opiskellut Hollolan käsi- ja taideteollisuusoppilaitoksessa 1970-luvun puolivälissä.
Salmen töitä oli ensi kertaa esillä 1981. Salmi työskenteli tuolloin Lahden Messilässä. Hän suunnitteli Helmi Vuorelmalle sarjatyönä tehtävän kokoelman, jossa hän noudatti Vuorelman toiveita, kun taas näyttelyssä kuvat ovat hänen "omiaan".
Nenne Hallman luonnehtii "Helsingin Sanomien" jutussa vuodelta 1985 Salmea arvostetuksi applikaatiotöiden ammattilaiseksi. Ensimmäiset kangaskuvat Salmi teki ollessaan mukana lahtelaisessa Nostoväkinäyttömässä. Jutussa Salmi kertoo, kuinka viiva alkoi riivata häntä, ja hän sommitteli sitä kuukausikaupalla.
Ura.
Opinnot.
Nanna Salmi opiskeli kankaankudontaa Hollolan Käsi- ja taideteollisessa oppilaitoksessa 1970-luvun puolivälissä, toimi valmistuttuaan kankurina ja kutoi tilaustyönä mattoja, poppanoita, vaatetuskankaita ym.
Applikaatiot.
1980-luvun alussa Nanna Salmea alkoi kiinnostaa myös kuvataiteen tekeminen ja tekniikaksi valikoitui applikaatio, materiaalina vuorisilkki. Hänen applikaatioitaan on monissa yksityisissä ja julkisissa kokoelmissa. Muun muassa Asko Oy, Electrolux-Husqvarna Oy, Suomen vakuutusyhtiöiden keskusliitto, Osuuspankkien Keskuspankki ja Suomen Yhdyspankki ovat ostaneet hänen töitään. Nanna Salmi on pitänyt myös useita yksityisnäyttelyitä ja osallistunut yhteisnäyttelyihin sekä applikaatioilla että kudotuilla tekstiileillä Suomessa ja ulkomailla.
Nanna Salmi on tehnyt urallaan myös monipuolista suunnittelutyötä: sisustuksia, puutarhasuunnitelmia ja graafista suunnittelua (muun muassa kartta ja yrittäjäesittelyt Artjärven kunnan julkaisemaan matkailuesitteeseen). Teatteriharrastuksen myötä on syntynyt lavastus ja puvustus lahtelaisen Nostoväkinäyttämön Pekka Puupää -näytelmään 1979 ja lavastus Ainopuiston teatterin "Punaiset ruusukkeet" -näytelmään vuonna 2017.
Oma korumallisto ja hevosen häntäjouhet.
1990-luvulla alkanut ratsastusharrastus vei Nanna Salmen mennessään ja toi mukanaan hänelle uuden materiaalin, hevosen häntäjouhet. Vuonna 2000 hän perusti oman korumalliston, jossa yhdistyvät käsityötaidot ja rakkaus hevosiin. Jouhista kudotaan nauha ja kultaseppä yhdistää nauhat jalometallisiin koruosiin. Koruissa käytetään useimmiten asiakkaan oman hevosen jouhia ja asiakkaita on ympäri maailmaa tavallisista harrastajista olympiatason urheilijoihin.
Vuonna 2022 avattiin Suomen kello- ja korumuseo Kruunu, jonka kokoelmiin ne haluttiin.
"”Kun näin ensimmäisen kerran Nanna Salmen tekemän jouhinauhan, olin hyvin hämmästynyt ja vaikuttunut siitä, kuinka hieno kudotun jouhinauhan ja modernin korusuunnittelun yhdistelmä oli. Tiesin, että tämä on jotain, jonka täytyy päästä Suomen kellomuseon ja korumuseon pysyvään kokoelmaan.”" Essi Pullinen, museonjohtajaKorut ovat saaneet myös kansainvälistä huomiota käsityöalojen ammattilaisilta. Vuonna 2024 Michelangelo Foundation kutsui Nanna Salmen arvostettuun Homo Faber Guideen.
Bazzite

Bazzite on Fedora Atomiciin perustuva Linux-jakelu. Bazziten kehittäjä on Universal Blue -ryhmä. Bazzite on tarkoitettu kädessä pidettäviin ja kannettaviin tietokoneisiin sekä käsikonsoleihin kuten ROG Ally X, joihin Valven kehittämä SteamOS ei ole vielä saatavilla. Bazzite on suunniteltu toimimaan kuten SteamOS ja tarjoaa vastaavia ominaisuuksia. Mukana on muun muassa Gamescope, joka on myös SteamOS:ssä.
Simon Le Coultre

Simon Le Coultre (s. 9. elokuuta 1999) on sveitsiläinen jääkiekkoilija. Le Coultre pelaa Sveitsin NLA-liigassa Genève-Servette HC:n joukkueessa. Hänen pelipaikkansa on puolustaja ja hän laukoo vasemmalta.
Ennen Genėve–Servetteen siirtymistä hän pelasi kolmen kauden ajan Kanadan QMJHL-juniorisarjassa Moncton Wildcatsin joukkueessa. Le Coultre on pelannut 224 NLA:n runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hän on tehnyt 21 maalia ja 79 syöttöä eli sata tehopistettä. Le Coultre on pelannut 27 NLA:n pudotuspelien ottelua. Näissä otteluissa hän on tehnyt yhden maalin ja kymmenen syöttöä eli 11 tehopistettä. Le Coultre edusti Sveitsiä alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2018 ja 2019. Kaikki uran tilastot päivitetty 16. tammikuuta 2024.
Carolina Östberg

Beata Carolina Östberg (17. toukokuuta 1853 Tukholma – 27. helmikuuta 1924) oli ruotsalainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan sopraano. Hän oli yksi maansa tunnetuimmista oopperalaulajista 1800-luvun viimeisinä vuosikymmeninä.
Östberg pääsi 16-vuotiaana Tukholman kuninkaallisen musiikkiakatemian korkeakouluun. Siellä saamansa opetuksen ohella hän tutustui Christina Nilssonin ja Zelia Trebelli-Bettinin laulutekniikoihin. Östberg teki debyyttinsä Ruotsin kuninkaallisessa oopperassa Annan roolissa Carl Maria von Weberin oopperassa "Taika-ampuja" 15. joulukuuta 1873. Vuonna 1874 hän esiintyi siellä Carlo Broschin miesroolissa Daniel Auberin oopperassa "La part du diable" ja sai kiinnityksen. Östberg lauloi kuninkaallisessa oopperassa kolmen vuoden ajan ja teki esiintymisiä muun muassa Wolfgang Amadeus Mozartin "Figaron häissä" ja "Taikahuilussa". Vuonna 1878 Östberg meni naimisiin Moritz Horwitzin kanssa ja aikoi lopettaa uransa. Hän kuitenkin teki paluun jo vuonna 1879 Franz von Suppén operetin "Boccaccio" esityksessä Nya teaternissa. Östberg kiinnitettiin Nya teaterniin, jossa hän lauloi vuoteen 1885 saakka. Tänä aikana hän esiintyi muun muassa Charles Lecocqin oopperassa "Le petit duc", Jacques Offenbachin oopperassa "Madame Favart" ja Charles Grisartin oopperassa "Les poupées de l'Infante". Samaan aikaan Östberg teki vierailevia esiintymisiä muun muassa Tanskassa (1880), Saksassa ja Alankomaissa (1882–1883) sekä Norjassa (1885).
Östberg kiinnitettiin jälleen Ruotsin kuninkaalliseen oopperaan vuonna 1886. Hän kuului sen pysyvään esiintyjistöön vuoteen 1906 saakka yhtäjaksoisesti lukuun ottamatta vuosia 1892–1894, jolloin sopraano kiersi Yhdysvalloissa. Laulajan uransa jälkeen Östberg työskenteli yksityisenä laulunopettajana. Hänet valittiin Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi vuonna 1897. Östberg sai Litteris et Artibus -mitalin vuonna 1891, ja kuningas Oskar II:n syntymäpäivänä vuonna 1900 hän sai tältä epätavallisen timantein koristellun Litteris et Artibus -mitalin. Östberg toimi jonkin aikaa naisten Nya Idun -kulttuurijärjestössä. Hän kuoli vuonna 1924, ja hänet haudattiin Solnan Norra begravningsplatseniin. Östbergiltä on säilynyt yhdeksän gramofoniäänitystä vuodelta 1905.
Neveh Dekalim

Neveh Dekalim tai Neve Dekalim () oli Israelin siirtokunta Gazan kaistan Gush Katifin siirtokunta-alueella. Israel vetäytyi alueelta vuonna 2005 ja siirtokunta tyhjennettiin. Neveh Dekalim oli alueen suurin siirtokunta, ja sen asukasluku vuonna 2002 oli 2 470.
Maantiede.
Neveh Dekalim sijaitsi Gazan kaistan eteläosassa osana Gush Katifin israelilaista siirtokunta-aluetta. Lähellä sijaitsi Khan Yunisin palestiinalainen kaupunki.
Historia.
Israel valtasi Gazan kaistan kuuden päivän sodan aikana vuonna 1967. Siirtokunta-alue Gush Katif perustettiin puskurialueeksi tiheään asutettujen palestiinalaisalueiden välille. Neveh Dekalim oli yksi monista siirtokunnista, ja se perustettiin vuonna 1983. Neveh Dekalimista muodostui siirtokunta-alueen urbaani keskus. Paikalla sijaitsi Katifin teollisuusalue, hallinnollisia rakennuksia, sekä alueen suurin synagoga. Siirtokuntaan viitattiin alueen "pääkaupunkina".
Israel päätti vetäytyä Gazan kaistalta vuonna 2005. Osana tätä siirtokunnat alueella päätettiin tyhjentää. Siirtolaiset protestoivat siirtokuntien tyhjentämistä. Neveh Dekalimissa joukko mielenosoittajia linnoittautui paikalliseen synagogaan. Israelin puolustusvoimat ja poliisi onnistuivat kuitenkin tyhjentämään siirtokunnan. Siirtolaisten poistamisen yhteydessä siirtokunnan rakennukset tuhottiin. Paikalliset poistetut siirtolaiset perustivat myöhemmin Bnei Dekalimin kylän Israelissa. Hamasin uutisoitiin tehneen tyhjennetystä alueesta suljetun sotilasharjoitusalueen. Myöhemmin alueelle rakennettiin Al-Aqsan yliopiston kampusalue.
Väestö.
Neveh Dekalimin asukasluku vuonna 2002 oli 2 470. Sen asukkaat olivat pääasiassa uskonnolisia juutalaisia.
Gritty

Gritty on Philadelphia Flyers -nimisen jääkiekkojoukkueen nykyinen virallinen maskotti. Grittyn esiintyi tehtävässään ensimmäistä kertaa 24. syyskuuta 2018. Grittylla on alusta asti ollut aktiivinen Twitter-tili, jossa se on osallistunut leikkimieliseen kiusantekoon uhkaillen mm. Pittsburgh Penguinsin maskottia.
Tausta ja ulkonäkö.
Joukkueen mukaan Gritty ryömi remontin yhteydessä esiin Wells Fargo Center -areenan alta syömään lunta ja pelottelemaan Philadephia Flyersin faneja.
Gritty on oranssin turkin peittämä otus, jolla on irtosilmät, joita se ei räpsyttele. Pituutta Grittylla on 7 jalkaa (hieman reilu 2 metriä) ja maskottina se on sonnustautunut kotijoukkueensa pelipaitaan ja mustaan jääkiekkokypärään. Lisäksi Grittylla on kaljamaha ja navassa nappi, josta kuuluu vinkulelua muistuttava ääni.
Vastaanotto.
Grittyn ensiesiintymisessä se liukastui ja kaatuili jäällä useampaan otteeseen. Tästä huolimatta Grittyn ensiesiintymistä pidettiin menestyksenä. Maskotista tuli lähes saman tien lukuisten internetmeemien kohde. Vuorokausi maskotin ensiesiintymisen jälkeen "Philadelphia Flyers mascot" oli googletetuin hakusana.
"The Guardian" sen sijaan kuvasi maskottia "kammottavaksi parrakkaaksi muppetin ja ihmisen hypridiksi".
Gaia Realini

Gaia Realini (s. 19. kesäkuuta 2001 Pescara) on italialainen maantiepyöräilijä, joka on menestynyt etenkin etappikilpailuissa ja mäkisessä maastossa ajettaessa. Hän aloitti ammattilaisuransa Isolmant–Premac–Vittoria-joukkueessa vuosina 2021–2022 ja on edustanut Trek-Segafredo / Lidl-Trek-tallia vuodesta 2023 lähtien. Hän on kilpaillut myös cyclocrossissa.
Saavutuksia.
Lähteet: Pro Cycling Stats, Cycling Archives
Saccolongo, voitto
Alle 21-v. EM-kilpailut, kuudes
International Cyclocross Increa Brugherio, voitto
Alle 23-v. Italian-mestaruus
Giro Donne, nuorten kilpailussa toinen
Giro della Toscana Int. Femminile – Memorial Michela Fanini, mäkikirikilpailun voitto
EM-kilpailut, alle 23-v. aika-ajossa viides
Giro Donne, nuorten kilpailussa kolmas
Giro della Toscana Int. Femminile – Memorial Michela Fanini, mäkikirikilpailun voitto
UAE Tour, kokonaiskilpailussa toinen, nuorten kilpailun voitto
Trofeo Oro in Euro, voitto
La Flèche Wallonne, kolmas
La Vuelta Femenina, kokonaiskilpailussa kolmas, mäkikirikilpailun voitto, 6. etapin voitto, 7. etapilla toinen
Giro Donne, kokonaiskilpailussa kolmas, nuorten kilpailun voitto, mäkikirikilpailussa toinen, 7. etapilla kolmas
Tour de l'Avenir, 4. etapin voitto
Gravelin MM-kilpailut, yhdeksäs
UAE Tour, kokonaiskilpailussa neljäs
Giro d'Italia Women, kokonaiskilpailussa seitsemäs
Tour de France Femmes, kokonaiskilpailussa viides
Tour de Romandie, kokonaiskilpailussa kolmas, nuorten kilpailun voitto
MM-kilpailut, sekaviestissä pronssia
Vihreän delfiinin maa

Vihreän delfiinin maa () on vuonna 1947 ensi-iltansa saanut Victor Savillen ohjaama yhdysvaltalainen historiallinen draamaelokuva, jonka pääosissa ovat Lana Turner, Van Heflin, Donna Reed ja Richard Hart. Elokuva perustuu Elizabeth Goudgen vuonna 1944 julkaistuun samannimiseen romaaniin, jonka pohjalta Samson Raphaelson sovitti käsikirjoituksen.
"Vihreän delfiinin maa" julkaistiin elokuvateattereissa Yhdysvalloissa 5. marraskuuta 1947 ja Suomessa 20. toukokuuta 1949. Ilmestyttyään elokuva menestyi hyvin, ja se palkittiin parhaiden erikoistehosteiden Oscarilla.
Lana Turner ja Van Heflin uusivat roolinsa elokuvan radiosovituksessa syyskuussa 1949.
Juoni.
"Vihreän delfiinin maa" alkaa vuodesta 1840 ja kertoo kahdesta sisaruksesta, Mariannesta (Lana Turner) ja Margueritesta (Donna Reed), jotka rakastuvat samaan mieheen Williamiin (Richard Hart). William itse ihastuu Margueriteen, mutta mustasukkainen Marianne pyrkii estämään siskonsa onnen. Sittemmin William päätyy takaisin kotimaahansa Uuteen-Seelantiin huonon tuurin ja Mariannen juonittelun vuoksi. Etäisyys ei kuitenkaan estä Patourelin sisaruksia olemaan poissa Williamin elämästä, kunnes äkillinen luonnonkatastrofi muuttaa sisarusten elämän ikuisesti.
Tuotanto.
Esituotanto.
"Vihreän delfiinin maan" tuotannon oli alun perin määrä alkaa kesällä 1945. Tällöin elokuvan pääosiin oli harkittu Gregory Peckiä ja Laraine Daytä, ja myöhemmin Katharine Hepburnia kaavailtiin elokuvan naispääosaan. Vuonna 1946 Lana Turner kiinnitettiin elokuvan naispääosaan. Rooliaan varten hän värjäsi hiuksensa ruskeaksi ja pudotti painoa noin seitsemän kiloa. Samana vuonna June Allyson oli ollut kiinnitettynä Margueriten rooliin, joka meni lopulta Donna Reedille.
Kuvaukset.
"Vihreän delfiinin maan" tuotanto kesti vuoden 1946 syyskuun puolivälistä vuoden 1947 tammikuun puoleen väliin. Elokuvaa kuvattiin Humboldtin piirikunnassa Kaliforniassa ja Klamathjärvellä Oregonissa. Elokuvan nelimiljoonaisesta budjetista puoli miljoonaa dollaria käytettiin pelkästään maanjäristyskohtaukseen.
Vastaanotto.
Ilmestyttyään "Vihreän delfiinin maa" menestyi hyvin sekä Pohjois-Amerikassa että Isossa-Britanniassa. Se oli yksi Metro-Goldwyn-Mayerin vuoden 1947 tuottoisimmista elokuvista.
Palkinnot ja ehdokkuudet.
"Vihreän delfiinin maa" oli ehdolla American Film Instituten 100-vuotissarjan vuonna 2005 julkaistuun -listaukseen.
Erkko Kajander

Erkko Aarnenpoika Kajander (s. 18. kesäkuuta 1949 Helsinki) on suomalainen kemianteollisuuden yritysjohtaja, joka on saanut teollisuusneuvoksen arvonimen.
Kajander syntyi kelloseppämestari, talousneuvos Aarne Walfrid Kajanderin ja diplomikauppias Maj-Lis Cecilia Kotisalon perheeseen. Höän avioitui 1972 Annukka Aarnion kanssa. Kajander tuli ylioppilaaksi Helsingin Ranskalais-suomalaisesta yhteiskoulusta 1969 ja valmistui ylioppilasmerkonomiksi 1970. Hänellä on myös tutkinto Lausannen yliopistosta. Kajander oli Finnairin myynninedistäjä 1971 ja 1972, Palkki Oy:n, Pellos Oy:n, Oy Kiteen Puhos Ab:n vienti- ja hallintotehtävässä 1976–1977 ja Pellos Products Ltd:n hallintojohtaja Englannissa 1977–1981 sekä hallituksen jäsen 1976–1982.
Pellos Oy:n vientipäällikkö Kajander oli 1981–198, Oy Wilhelm Schauman Ab:n aluemarkkinointipäällikkö 1983 ja tulosyksikön johtaja 1984–1986, Oy Noresin Ab:n vienti- ja ulkomaantoimintojen päällikkö 1986–1987, yhdysvaltalaisen Noresin Inc:n varatoimitusjohtaja ja hallituksen jäsen 1987–1988, Oy Noresin Ab:n, vuodesta 1991 Dynoresin Oy, liiketoimintajohtaja 1988–1991, kaupallinen johtaja 1991–1995, hallituksen varajäsen 1991–1999, teollisuusliimojen toimialajohtaja 1995–1999 sekä toimitusjohtaja ja hallituksen jäsen 1999–2000. 
Kajander oli Bakelite Oy:n toimitusjohtaja ja hallituksen jäsen 2001–2005, Bakelite Groupin johtoryhmän jäsen 2001–2005 ja sitten Hexion Specialty Chemicals Oy:n, vuodesta 2010 Momentive Specialty Chemicals Oy, toimitusjohtaja ja hallituksen jäsen. Hänellä on lisäksi ollut lukuisia liike-elämän ja muita asiantuntija- luottamustehtäviä, muun muassa maanpuolustusjärjestöissä. Teollisuusneuvoksen arvon Kajander sai 2005. Joensuun yliopisto myönsi hänelle kunniatohtorin arvon 2009.
Ole Gabriel Ueland

Ole Gabriel Ueland (28. lokakuuta 1799 Lund – 9. tammikuuta 1870 Lund) oli norjalainen maanviljelijä, opettaja ja poliitikko. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1833–1869 ja oli siellä talonpoikaisryhmittymän johtaja. Ueland kannatti säästeliäisyyttä valtiontalouteen, kunnallista itsehallintoa, elinkeinovapautta, yleistä asevelvollisuutta ja Norjalle tasa-arvoisempaa asemaa unionissa Ruotsin kanssa. Hän vastusti 1840-luvulla lakiuudistusta, joka salli juutalaisten muuttaa Norjaan.
Moi (Norja)

Moi on taajama Lundin kunnassa Rogalandin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 1,7 neliökilometriä ja asukasluku 1 964 vuonna 2023.
Lundin kirkko (Lund)

Lundin kirkko () on Norjassa Rogalandin läänissä Lundin kunnassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1812.
Hjemmet

Hjemmet on vuonna 1904 perustettu tanskalainen viikkolehti, jossa on muun muassa artikkeleita, novelleja, pulmatehtäviä ja tv-ohjelmatietoja. Lehden levikki oli noin 103 100 vuonna 2013, ja se on Tanskan suosituimpia viikkolehtiä.
Vuodesta 1911 lehdestä on ilmestynyt myös norjalainen versio. Sen levikki oli 137 000 vuonna 2017.
Pierre Hubert L’Archevêque

Pierre Hubert L’Archevêque (1. toukokuuta 1721 Nimes, Ranska – 25. syyskuuta 1778 Montpellier, Ranska) oli ranskalaissyntyinen Ruotsissa työskennellyt kuvanveistäjä. Hän oli Edmé Bouchardonin oppilas. Bouchardonin veli Jacques-Philippe Bouchardon johti Tukholman kuninkaanlinnan koristelutöitä, ja tämän kuoltua L'Archevêque nimettiin hänen seuraajakseen vuonna 1755. Ruotsissa L’Archevêque toteutti eräitä nykyisinkin tunnettuja patsaita ja toimi Kuninkaallisen taidemaalaus- ja kuvanveistoakatemian johtajana vuosina 1768–1777.
Paul Wegener

Paul Wegener (11. joulukuuta 1874 Arnoldsdorf, Saksa – 13. syyskuuta 1948 Berliini, Saksa) oli saksalainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja.
Kirsi Aaltola

Kirsi Aaltola (o.s. Hyttinen, s. 16. tammikuuta 1986) on suomalainen lentopalloilija ja valmentaja. Hän on voittanut rantalentopallon Suomen-mestaruuden vuonna 2010 (parina Merja Korhonen) ja 2013 (parina Taru Lahti) sekä edustanut Suomea Taru Lahden kanssa lajin EM-kilpailuissa 2013. Lisäksi hän on pelannut lentopalloa pääsarjatasolla useita vuosia 2005–2013. Hän toimi Helsinki Volleyn valmentajana usean vuoden.
Koulutukseltaan Aaltola on kasvatustieteilijä. Hän on suorittanut kandidaatin ja maisterin tutkinnot Jyväskylän yliopiston kasvatustieteistä. Aaltola on väitellyt informaatioteknologian kognitiotieteistä. Hänen väitöskirjansa tavoitteena oli selvittää modernien oppimisympäristöjen vaikutuksia ihmisten oppimiseen ja taitojen hyödyntämiseen todellisessa työympäristössä.
Aaltola on toiminut vuodesta 2021 alkaen johtajana HAUS kehittämiskeskuksella. Sitä ennen hän työskenteli VTT:llä.
Kirsi Aaltolan puoliso on politiikan tutkija ja europarlamentaarikko Mika Aaltola.
Edmé Bouchardon

Edmé Bouchardon (1698–1762) oli ranskalainen kuvanveistäjä, Guillaume Coustou nuoremman oppilas. Hänen veljensä oli kuvanveistäjä Jacques-Philippe Bouchardon.
Bouchardon oli Pariisin taideakatemian professori. Hänen puhdasta tyyliä osoittavista teoksistaan tunnetuimpia ovat suihkukaivo Pariisissa rue de Grenellen varrella ja siellä ollut mutta vallankumouksessa 1792 hävitetty Ludvig XV:n ratsastajapatsas.
Jacques-Philippe Bouchardon

Jacques-Philippe Bouchardon (1711–1753) oli ranskalainen kuvanveistäjä. Hänen veljensä oli kuvanveistäjä Edmé Bouchardon.
Bouchardon opiskeli Roomassa veljensä johdolla ja tuli 1741 ruotsalaisen ministerin K. G. Tessinin kutsusta Tukholmaan, jossa hän oli kuolemaansa saakka kuninkaallisena hovikuvanveistäjänä. Bouchardon teki Tukholman linnaan useita vertauskuvallisia veistoksia, muun muassa Kaarle XII:n ja Fredrik I:n pronssipatsaat. Hän oli Guillaume Thomas Taravalin ohella opettajana 1735 perustetussa piirustusakatemiassa (nyk. Tukholman taideakatemia).
Bouchardon

Bouchardon on muun muassa seuraavien ranskalaisten henkilöiden sukunimi:
Australian avoin tennisturnaus 2024 – naisten kaksinpeli

Aryna Sabalenka oli puolustava mestari ja voitti jälleen turnauksen.
Sijoitetut pelaajat.
&lt;section begin=sijoitetut /&gt;
&lt;section end=sijoitetut /&gt;
Australian avoin tennisturnaus 2024 – miesten kaksinpeli

Novak Đoković oli turnauksen puolustava mestari. Jannik Sinner voitti uransa ensimmäisen grand slam -mestaruuden.
Sijoitetut pelaajat.
&lt;section begin=sijoitetut /&gt;
&lt;section end=sijoitetut /&gt;