tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Fiilaten ja höyläten

Fiilaten ja höyläten on Rauli Badding Somerjoen Suomen singlelistan ykköseksi noussut läpimurtokappale vuodelta 1973. Se on käännös Chuck Berryn kappaleesta ”Reelin’ and Rockin’” vuodelta 1957, mutta Jarkko Laineen kynästä se sai 1970-luvun alkuvuosille tyypillisen suorasukaisen suomennoksen, jossa ei kerrota läpi yön tanssimisesta vaan varsin peittelemättä seksin harrastamisesta. Levytyksellä Baddingiä säestää Seppo Hovin yhtye, ja sovituksen on tehnyt Antero Jakoila.
Levytys julkaistiin huhtikuussa 1973, ylsi listaykköseksi heinäkuussa ja pysyi kärjessä marraskuuhun asti, jolloin se putosi singlelistan kakkoseksi. Elo-syyskuussa listan kakkostilalla oli Markku Karjalaisen samaan tapaan vihjaileva kappale ”Läähätän ja läkähdyn”, ja sijalle 17 nousi myös Wolde Valdemar Punnalan esittämä ”Naulaan ja naputan”. ”Fiilaten ja höyläten” oli epäkaupalliseen ”vaihtoehtomusiikkiin” erikoistuneen, vuonna 1966 perustetun Love Recordsin ensimmäinen listaykkönen. Idean Chuck Berryn kappaleen suomentamisesta oli saanut Love Recordsin voimahahmo Atte Blom.
Syksyllä 2010 Radio Suomessa tehdyssä kaikkien aikojen suomalaisten rockklassikoiden listauksessa ”Fiilaten ja höyläten” ylsi kymmenennelle sijalle.
Somerjoen ohella kappaleen ovat Jarkko Laineen sanoituksella levyttäneet ainakin Kalmar Union 1976, Sleepy Sleepers 1988, Vesa-Matti Loiri 1988, Bat &amp; Ryyd 1991, Pate Mustajärvi 1999, Menneisyyden Vangit 1999 ja Anssi Kela 2017.
Eduardo Rubio

Eduardo Rubio Rodríguez (s. 13. marraskuuta 1986 Yaguajay, Kuuba) on kuubalainen soutaja. Hän kilpaili vuoden 2016 kesäolympialaisissa pariairokaksikossa Adrián Oquendon kanssa sijoittuen sijalle 13.
Adrián Oquendo

Adrián Oquendo (s. 23. helmikuuta 1990 Aguada de Pasajeros, Kuuba) on kuubalainen soutaja. Hän kilpaili vuoden 2016 kesäolympialaisissa sijoittuen sijalle 13 pariairokaksikossa Eduardo Rubion kanssa.
Andrija Šljukić

Andrija Šljukić (; s. 8. syyskuuta 1995 Belgrad, Serbia) on serbialainen soutaja. Hän kilpaili vuoden 2016 kesäolympialaisissa sijoittuen kymmenenneksi pariairokaksikossa yhdessä Marko Marjanovićin kanssa.
Tiit Terik

Tiit Terik (s. 15. kesäkuuta 1979 Tallinna) on virolainen keskustapuolueen poliitikko. Hän toimi Viron kulttuuriministerinä vuosina 2021–2022. Vuosina 2016–2019 hän oli edustaja riigikogussa. Koulutukseltaan hän on valtiotieteiden maisteri Tallinnan yliopistosta.
Yksityiselämä.
Terik on naimisissa, ja hänellä on kaksi lasta. Hän osaa äidinkielensä viron lisäksi englantia, venäjää ja suomea.
Marko Marjanović

Marko Marjanović (; s. 24. marraskuuta 1985 Zemun, Serbia) on serbialainen soutaja. Hän kilpaili vuoden 2016 kesäolympialaisissa sijoittuen kymmenenneksi yhdessä Andrija Šljukićin kanssa.
Olivier Véran

Olivier Véran (s. 22. huhtikuuta 1980 Saint-Martin-d’Hères) on ranskalainen poliitikko. Hän toimia Élisabeth Bornen johtamassa hallituksessa hallituksen ja parlamentin välisistä suhteista vastaavana ministerinä 2022 ja demokratiauudistusministerinä 2022–2024. Tätä ennen hän oli Ranskan terveysministeri vuosina 2020–2022.
Aiemmin hän on toiminut edustajana kansalliskokouksessa sekä aluevaltuutettuna. Koulutukseltaan hän on neurologi, missä ammatissa hän myös työskenteli ennen politiikkaan siirtymistään. Hän edustaa La République En Marche -puoluetta. Aiemmin hän kuului sosialistiseen puolueeseen.
Vilkku

Vilkku on Kuopion seudun yhteistariffilla toimiva joukkoliikennejärjestelmä.
Vilkku liikennöi Kuopion paikallisliikennettä sekä maaseutu- ja seutuliikennettä lähialueille ja naapurikuntiin.
Liput.
Vilkun paikallisliikenteessä lipputuotteita myydään käteisellä bussista (kertaliput), Vilkku- ja Waltti Mobiili- sovelluksesta (kerta- ja vuorokausiliput ja Waltti-matkakortille. Uutena maksutapana lähimaksu tuli käyttöön Kuopiossa kesäkauden 2023 alkaessa.
Liikennöitsijät.
Seuraavassa on lista liikennöitsijöistä ja linjoista, joita ne liikennöivät.
Linjat.
Kuopio – Siilinjärvi
Maaseutuliikenne
Seutuliikenne (Ely-keskus)
Georgi Božilov

Georgi Božilov (; s. 9. huhtikuuta 1989 Sofia, Bulgaria) on bulgarialainen soutaja. Hän kilpaili vuoden 2016 kesäolympialaisissa miesten pariairokaksikossa sijoittuen yhdeksänneksi Kristian Vasilevin kanssa.
Kristian Vasilev

Kristian Vasilev (; s. 18. marraskuuta 1991 Plovdiv, Bulgaria) on bulgarialainen soutaja. Hän kilpaili vuoden 2016 kesäolympialaisissa sijoittuen yhdeksänneksi miesten pariairokaksikossa yhdessä Georgi Božilovin kanssa.
Vasilev saavutti yksikössä EM-pronssia Oberschleißheimissa 2022 ja oli samassa veneluokassa EM-kilpailuissa viides 2023 ja kuudes 2020. Hän sijoittui pariairokaksikossa kuudenneksi MM-kilpailuissa 2014 sekä viidenneksi EM-kilpailuissa 2015 ja 2017.
Naisen kanssa

Naisen kanssa on suomalainen sarjakuva, jonka ovat käsikirjoittaneet Teppo Sillantaus ja Mikael Gylling. Sen on kuvittanut Stéphane Rosse (1962–2024), ranskalainen taiteilija, joka muutti Suomeen vuonna 1993.
Sarjakuvan kertoja yrittää opastaa kaljuuntuvaa miespuolista päähenkilöä välttämään parisuhteen karikot ja elämään sopusoinnussa naisen kanssa. Sillantauksen mukaan sarjassa kerrotaan, kuinka parisuhteeseen hiipii kolmas osapuoli, joka on parisuhde itse, ja se alkaa määrittää osapuolten käyttäytymistä.
"Naisen kanssa" luotiin "Helsingin Sanomien" Nyt-liitteeseen ja se ilmestyi lehdessä vuosina 1995–2009 kaikkiaan 275:n jakson verran.
Siitä on tehty animaatiosarja, jota esitettiin ensin Maria Veitolan "Maria!"-talkshow'ssa vuosina 2008–2011 ja sen jälkeen Nyt-liitteessä. Siitä on tehty myös kuunnelmia.
Sarjakuvaa on julkaistu myös ranskaksi käännettynä.
Dmytro Kuleba

Dmytro Ivanovytš Kuleba (; s. 1981 Sumy Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on ukrainalainen poliitikko, diplomaatti ja Ukrainan entinen ulkoministeri (2020–2024). mutta on jättänyt eronpyynnön 5 syyskuuta 2024.
Kuleba on yksi Ukrainan nuorimmista korkea-arvoisista diplomaateista. Hän aloitti ammattidiplomaatin uransa jo 22-vuotiaana.
Tausta ja yksityiselämä.
Kuleba syntyi Sumyn kaupungissa vuonna 1981 Jevhenija ja Ivan Kuleban pojaksi. Hänen isänsä oli myös ammatiltaan diplomaatti, joka toimi suurlähettiläänä sekä vuosina 2003–2004 Ukrainan varaulkoministerinä. 
Kuleba valmistui vuonna 2003 Kiovan kansallisen yliopiston Kansainvälisten suhteiden instituutista kansainvälisestä oikeudesta. Hän väitteli oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 2006.
Kuleba on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Ura diplomaattina.
Kuleba aloitti uran Ukrainan ulkoministeriön palveluksessa vuonna 2003. Hän erosi ulkoministeriön palveluksesta venäläismielisen presidentin Viktor Janukovytšin aikana vuonna 2013. Kuleba osallistui aktiivisesti Arvokkuuden vallankumoukseen eli ns. Euromaidaniin vuodenvaihteessa. 2013–2014. Kuleba teki paluun ulkoministeriöön erikoislähettiläänä Venäjän Ukrainan-vastaisen aggression alkuvaiheessa vuonna 2014.
Poliittinen ura.
Kuleba nimitettiin vuonna 2016 maansa pysyväksi edustajaksi Euroopan neuvostoon. Vuosina 2019–2020 Kuleba toimi Ukrainan Eurooppa-suhteista ja euroatlanttisesta integraatiosta vastaavana varapääministerinä. Hänet nimitettiin 4. maaliskuuta 2020 Ukrainan ulkoministeriksi. Hänen eropyyntönsä hyväksyttiin 5. syyskuuta 2024, jolloin häntä seurasi Andri Sybiha.
Knyholav-kustantamo julkaisi vuonna 2019 Kuleban kirjan "Війна за реальність. Як перемагати у світі фейків, правд і спільнот" ("Vijna za realnist. Jak peremahaty u sviti feikiv, pravd i spilnot").
Poliittisia näkemyksiä.
Ulkopoliittiselta linjaltaan Kuleba on länsimielinen ja on jatkuvasti kannattanut maansa jäsenyyttä Natossa ja EU:ssa. Hän korostaa ukrainalaisten keskieurooppalaista identiteettiä ja pitää tärkeänä Ukrainan suhteiden tiivistämistä Keski-Eurooppaan.
Poliittisen uran jälkeen.
Tammikuussa 2025 Kuleba aloitti Sciences Po:n apulaisprofessorina erikoisalanaan sota-ajan diplomatia. Työ ei kuitenkaan vaadi muuttoa Ranskaan.
Independence Rock

Independence Rock on graniittikivi Yhdysvaltojen Wyomingin osavaltiossa. Se tunnetaan historiastaan Oregonin reitin siirtolaisten matkoilla 1800-luvulla.
Kohde.
Independence Rock on suuri graniittinen kivi, joka sijaitsee Yhdysvaltojen Wyomingin osavaltiossa Natronan piirikunnassa lähellä Sweetwater River-jokea, sekä Wyoming State Highway 220-tietä. Alcova sijaitsee kivestä noin 37 kilometriä pohjoiseen. Kivi on noin 40 metriä korkea.
Historia.
Yhdysvaltojen itäosista kohti mantereen länsiosia muuttaneet siirtolaiset käyttivät niin sanottua Oregonin reittiä (), joka kulki Independence Rockin pohjoispuolelta. Kivi oli tärkeä maamerkki reitin varrella, jolla siirtolaiset pysähtyivät ja leiriytyivät hankkimaan juomavettä ja lisätietoja reitistä. Samalla kivelle tultaessa tiedettiin, että matkasta kohti Tyynenmeren rannikkoa oli kuljettu noin kaksi viidesosaa.
Kiven nimen alkuperästä ei ole täyttä varmuutta. Se on todennäköisesti peräisin vuosilta ennen 1830-lukua. Joissain tarinoissa nimi liitetään itsenäisyyspäivän juhlintaan (4. heinäkuuta) kivellä siirtolaisten parissa. Ilmeisen vanha oli myös tapa kaivertaa kiven ohi kulkeneiden nimiä kiveen. Kivessä on edelleen siihen kaiverrettuja nimiä. Ensimmäisen nimen kirjoittajaa ei kuitenkaan tunneta. Yksi varhaisimmista on kaiverrus "M. K. Hugh" vuodelta 1824.
Billy Goodbye

Billy Goodbye on skotlantilaisen rockyhtyeen Franz Ferdinandin kappale, joka julkaistiin singlenä yhtyeen tulevalta kokoelma-albumilta "Hits to the Head" 2. marraskuuta 2021. Kappaleen musiikkivideon ovat ohjanneet Diane Martel, Alex Kapranos ja Ben Cole, ja se julkaistiin samana päivänä videopalvelu YouTubessa.
Kappale on Franz Ferdinandin ensimmäinen julkaisu sen jälkeen kun yhtyeen pitkäaikainen rumpali Paul Thomson erosi lokakuussa 2021. Yhtyeen uusi rumpali ja sen ensimmäinen naisjäsen Audrey Tait esiintyy kappaleen musiikkivideolla.
Singlen B-puoleksi digitaaliseen julkaisuun lisättiin yhtyeen hittikappale ”Do You Want To” vuodelta 2005. Musiikillisesti ”Billy Goodbye” onkin paluu perinteiseen Franz Ferdinandin tyyliin, ja siinä on yhtäläisyyksiä B-puoleen.
Myroslav Skoryk

Myroslav Myh’ailovytš Skoryk (; 13. heinäkuuta 1938 Lviv – 1. kesäkuuta 2020 Kiova) oli ukrainalainen säveltäjä.
Skoryk aloitti opiskelun Lvivin musiikkikoulussa vuonna 1945, mutta pari vuotta myöhemmin hänet karkotettiin vanhempineen Siperiaan. Hän pääsi kotiin vuonna 1955. Tämän jälkeen Skoryk hyväksyttiin Lvivin konservatorioon, jossa hän opiskeli sävellystä Stanislav Ljudkevytšin, Roman Simovytšin ja Adam Sołtysin johdolla. Vuosina 1960–1964 hän jatkoi opiskelua Moskovan konservatoriossa Dmitri Kabalevskin johdolla. Valmistumisensa jälkeen hän liittyi Lvivin konservatorion ja vuonna 1967 Kiovan konservatorion henkilökuntaan. Skoryk oli yksi merkittävimmistä sävellysprofessoreista Ukrainassa Borys Ljatošynskyin kuoleman (1968) jälkeen. Hänen oppilaidensa joukossa olivat Jevhen Stankovytš, Ivan Karabyts, Oleh Kiva, Vadim Ylyn ja Osvaldas Balakauskas.
Skoryk pääsi vuonna 1968 Ukrainan säveltäjäliiton sihteeriksi ja 1980-luvun lopulla sen Lvivin-osaston johtoon. Vuodesta 1984 hän toimi Lvivin konservatorion sävellyslaitoksen johtajana ja Kiovan konservatorion professorina. Vuonna 2009 hän nousi Lvivin filharmonikkojen akateemisen sinfoniaorkesterin taiteelliseksi johtajaksi. Keväällä 2011 hänestä tuli Kiovan kansallisoopperan taiteellinen johtaja. Skoryk oli Ukrainan kansantaiteilija ja sai Taras Ševtšenkon kansallisen palkinnon yksiosaisella sellokonsertollaan (1983). Hän oli myös Ukrainan kansallisen taideakatemian jäsen ja Ukrainan sankari.
Skoryk omaksui sekä perinteisempiä että avantgardistisia vaikutteita. Hänen musiikissaan oli myös jazztyyliä sekä folkloristisia piirteitä, jotka kuuluvat muun muassa "Menneitten sukupolvien varjot" -elokuvan musiikissa. Kansanomaiset vaikutteet tulivat etenkin Karpaattien alueen ja Ukrainan perinteistä. Yksi Skorykin läpimurtoteoksista oli ensimmäinen viulukonsertto (1969). Hänen tuotantoonsa kuuluu myös muun muassa raamatullinen ooppera "Moses". Hänen muiden teostensa joukossa on baletteja, kantaatteja, soolosoitinteoksia, konserttoja eri soolosoittimille sekä Niccolò Paganinin "24 kapriisin" orkesterisovitukset. Yksi hänen suosituimmista kappaleistaan on "Melodia a-mollissa", jonka hän usein itsekin esitti pianistina ja kapellimestarina. Skorykin musiikkia on esitetty lukuisissa Euroopan maissa, Kanadassa, Yhdysvalloissa, Australiassa, Japanissa ja Kiinassa.
Skorykin isoäidin sisko oli oopperalaulaja Solomija Krušelnytska.
Torsten Lindberg (henkikirjoittaja)

Torsten Oskar Lindberg (15. kesäkuuta 1876 Ristiina – 16. huhtikuuta 1934 Tampere) oli suomalainen henkikirjoittaja. Suomen sisällissodan aikana Lindberg oli yksi Suinulan verilöylystä hengissä selvinneistä ja hän julkaisi tapauksesta silminnäkijäkuvauksen 1921.
Lindbergin vanhemmat olivat insinööri Oskar Ferdinand Lindberg ja Ida Sofia Östling. Hän pääsi ylioppilaaksi 1894 (Läroverket för gossar och flickor) ja harjoitti sitten jonkin aikaa lääketieteen opintoja.
Lindberg koki hengellisen herätyksen ja hän oli 1900-luvun alussa Suomen Vapaakirkon saarnaajana muun muassa Viipurissa ja Mikkelissä. Hän toimi avustusten jakajana Pohjois-Suomessa vuosien 1901–1902 katovuosien aikana. Hän oli Koivulan kasvatuslaitoksessa vt. apulaisopettajana 1903 ja sittemmin hän omisti hieromalaitoksen Tampereella. Lindberg oli Tampereen kaupungin köyhäinhoidon esimiehenä 1906–1918 ja hän toimi näihin aikoihin myös opettajana Suomen Vapaakirkon lähetyksen Saarnaajakoulussa Tampereella. Hän otti Tampereen köyhäinhoidossa käyttöön ns. Elberfeld-järjestelmän, joka koostui 250 vapaaehtoisen piirimiehen verkostosta. Viimeksi hän oli Tampereen kaupungin henkikirjoittajana vuodesta 1918 lähtien kunnes hän joutui ottamaan eron virasta sairauden takia. Lindberg toimi myös voimistelunopettajana tamperelaisissa kouluissa ja hän koetti edistää miekkailuharrastusta kaupungissa. Lindberg kuoli 57-vuotiaana pitkälliseen sairauteen.
Torsten Lindberg oli naimisissa vuodesta 1903 Hanna Georgina Schultzin (k. 1928) kanssa.
Báruèn kapina

Báruèn kapina on Mosambikissa puhjennut kapina portugalilaista siirtomaavaltaa vastaan maaliskuun 1917 ja heinäkuun 1918 välillä. Kapinan nimen mukaisesti sen alkuperäinen ydinalue oli Báruè Manican maakunnassa, mutta kapina levisi myöhemmin laajemmalle alueelle Sambesin varrella. Kapinallisten onnistui ensin vallata joitakin alueita ja piirittää muita portugalilaisia keskuksia, mutta lopulta heidät kukistettiin. Pienempimuotoinen sissisota jatkui aina vuoteen 1920 saakka.
Tausta.
Portugali oli liittynyt ensimmäisessä maailmansodassa ympärysvaltojen puolelle keskusvaltoja vastaan. Portugalin Afrikan siirtomaissa sota koski etenkin sotaa Saksan Itä-Afrikan joukkoja vastaan. Sota merkitsi Portugalin Mosambikissa esimerkiksi lisääntyvää "chibalo"-pakkotyövoiman käyttöä, jonka lisäksi paikallisia rekrytoitiin kasvavissa määrin kantajiksi asevoimille.
Báruè oli piirikunta nykyisessä Manican maakunnassa. Portugalilaiset olivat karkottaneet paikallisen hallitsijasuvun vuonna 1902, mutta nyt heidän kannattajansa huomasivat tilaisuuden kapinalle kasvavan portugalilaisten vastaisen mielialan vallitessa.
Kapina.
Báruèn kapina puhkesi maaliskuussa 1917. Sen oleellisimpia johtajia olivat Nongwe Nongwe ja Makosa. Hyvin oleellinen osa kapinan syttymisessä oli myös henkimiehellä nimeltä Mbuya. Kapina levisi pian ydinalueeltaan Báruèsta pitkin Sambesin vartta aina Zumboon saakka. Paikallisen alkuperäisväestön lisäksi kapinaan liittyivät monet afroportugalilaiset ja chicundat. Portugalilaiset menettivät Sambesin eteläpuolisten alueiden hallinnan. Kapinalliset valtasivat Zumbon ja alkoivat piirittää Teteä ja Senaa.
Joistakin onnistumisista huolimatta kapinallisilta puuttui selkeä pitkän aikavälin tavoite. Jotkin kapinan johtohahmoista yrittivät turhaan saada tukea Etelä-Rhodesiaa hallinneilta briteiltä. Portugalilaiset vastasivat kapinaan alkamalla palkata riveihinsä paikallisia, sekä nguneja. Sambesille lähetettiin tykkivene. Taktiikkaan kuului myös peltojen polttaminen ja karjan surmaaminen. Vangiksi saatuja kapinallispäälliköitä teloitettiin. Pääosa kapinallisista oli voitettu vuoden 1917 loppuun mennessä, jolloin kapina muuttui sissisodaksi.
Kapinan sivunäyttämönä kapinan puhkeaminen vaikutti saksalaisten päätökseen iskeä Itä-Afrikasta Mosambikin pohjoisosiin vuonna 1917. Kenraali Paul von Lettow-Vorbeck johti ympärysvaltojen joukkojen jahtaamat joukkonsa Mosambikin puolelle marraskuussa 1917, josta he sodan lopulla päätyivät vielä Pohjois-Rhodesiaan.
Heinäkuussa 1918 portugalilaisten hyökkäys pakotti jotkin viimeisistä Báruèn kapinan johtajista ja kannattajista pakenemaan brittien hallitseman Rhodesian puolelle. Pienempimuotoinen sissisota jatkui kuitenkin aina vuoteen 1920 saakka. Báruèn kapinaa on joskus kuvailtu viimeiseksi vakavammaksi yritykseksi uhmata Portugalilaisten siirtomaavaltaa Mosambikin siirtomaahistorian alkuvaiheessa.
Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2023

Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2023 olivat 47. jääkiekon alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut. Ne järjestettiin Halifaxissa ja Monctonissa Kanadassa. Turnaus alkoi 26. joulukuuta 2022 ja päättyi loppuotteluun 5. tammikuuta 2023.
Vuoden 2023 turnaus oli jo kolmas perättäinen, joka järjestettiin Kanadassa. Turnaus oli alun perin suunniteltu pelattavan Novosibirskin ja Omskin kaupungeissa Venäjällä, mutta Kansainvälinen Jääkiekkoliitto päätti siirtää turnauksen pois Venäjältä sen hyökättyä Ukrainaan. Venäjän joukkue ja venäläiset tuomarit suljettiin myös edellisvuoden tapaan pois turnauksesta.
Isäntämaa Kanada sai kultaa voittamalla loppuottelussa Tšekin Dylan Guentherin jatkoaikamaalilla 3–2. Kulta oli Kanadalle 20:s ja toinen peräkkäinen. Hopeamitali oli Tšekille ensimmäinen mitali sitten vuoden 2005. Yhdysvallat tuli kolmanneksi voittamalla pronssiottelussa Ruotsin.
Turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin Kanadan hyökkääjä Connor Bedard, joka voitti maali- ja pistepörssin. Hän teki seitsemässä ottelussa tehopisteet 9+14=23.
Otteluareenat.
Scotiabank Centressä pelattiin Lohko A, kaksi puolivälierää, välierät sekä mitalipelit. Avenir Centressä pelattiin Lohko B sekä kaksi puolivälierää.
Alkusarja.
Lohko A.
Kaikki ajat ovat paikallista aikaa.
Lohko B.
Kaikki ajat ovat paikallista aikaa.
Pudotuspelit.
Joukkueet sijoitetaan uudelleen välieriin seuraavasti:
Sijoitukset ennen puolivälieriä:
Tilastot.
Maalivahdit.
&lt;br&gt;
Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2024

Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2024 olivat 48. jääkiekon alle 20-vuotiaiden MM-kilpailut. Turnaus pelattiin Göteborgissa Ruotsissa. Turnaus alkoi 26. joulukuuta 2023 ja päättyi loppuotteluun 5. tammikuuta 2024.
Kilpailut olivat seitsemännet nuorten kisat, jotka pelattiin Ruotsissa ja ensimmäiset Göteborgissa. Kaupungissa on aiemmin pelattu aikuisten MM-kisoja vuosina 1981 ja 2002.
Turnauksen voitti Yhdysvallat voittamalla loppuottelussa Ruotsin maalein 6–2. Tšekin joukkue tuli kolmanneksi voittamalla pronssiottelussa Suomen. Turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin Ruotsin hyökkääjä Jonathan Lekkerimäki. Hän teki seitsemässä ottelussa tehopisteet 7+3=10.
Tuomarit.
Lähde:
Joukkueet.
Lähde:
Alkusarja.
Lohko A.
Kaikki ajat ovat paikallista aikaa.
Lohko B.
Kaikki ajat ovat paikallista aikaa.
Pudotuspelit.
Joukkueet sijoitetaan uudelleen välieriin seuraavasti:
Sijoitukset ennen puolivälieriä:
Tilastot.
Maalivahdit.
&lt;br&gt;
Adam Sołtys

Adam Sołtys (4. heinäkuuta 1890 Lviv – 6. heinäkuuta 1968 Lviv) oli puolalainen kapellimestari, säveltäjä ja musiikkipedagogi. Hän oli säveltäjä Mieczysław Sołtysin poika.
Sołtys opiskeli kuusivuotiaasta saakka viulunsoittoa ja musiikin teoriaa isänsä sekä pianonsoittoa äitinsä johdolla. Vuosina 1904–1911 hän suoritti konservatorio-opinnot Lvivissä; viulunsoittoa hän opiskeli tuolloin Maurycy Wolfsthalin luokalla ja teoria-aineita isänsä johdolla. Vuodesta 1911 hän opiskeli Berliinin oppilaitoksissa sävellystä Robert Kahnin, Karl Leopold Wolfin ja Georg Schumannin, orkesterinjohtoa Rudolf Krasseltin sekä musiikkitiedettä Johannes Wolfin, Carl Stumpfin ja Hermann Kretzschmarin johdolla. Hän sai tohtorinarvon vuonna 1921.
Palattuaan Lviviin Sołtys aloitti työskentelyn konservatoriossa harmonian, kontrapunktin ja sävellyksen professorina. Vuonna 1927 hän istui ensimmäisen kansainvälisen Frédéric Chopin -pianokilpailun tuomariston jäsenenä Varsovassa. Vuonna 1929 isänsä kuoltua hän nousi konservatorion johtoon. Vuodesta 1933 Sołtys toimi Lvivin filharmonikkojen taiteellisena johtajana. Hänen ohjelmistoonsa kapellimestarina kuului teoksia muiden muassa Johann Sebastian Bachista, Ludwig Beethovenista ja Johannes Brahmsista aikansa säveltäjien musiikkiin. Hän toi esiin teoksia myös sellaisilta puolalaisilta säveltäjiltä kuin Grzegorz Fitelbergilta, Mieczysław Karłowiczilta, Witold Maliszewskilta, Zygmunt Noskowskilta, Ludomir Różyckilta ja Karol Szymanowskilta. Vuodesta 1936 Sołtys johti Lvivin puolalaisen radioaseman musiikkiosastoa.
Toisen maailmansodan jälkeen Sołtys työskenteli Lvivin konservatoriossa elämänsä loppuun saakka. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Józef Michał Chomiński, Roman Palester, Jerzy Kołaczkowski, Witold Krzemieński, Stanisław Skrowaczewski, Tadeusz Machl, Andrzej Nikodemowicz, Zofia Iszkowska ja Zofia Lissa. Sołtys toimi myös kapellimestarina Lvivin filharmonikoissa sekä ooppera- ja balettiteatterissa. Hän esiintyi vierailevana kapellimestarina lisäksi Kiovassa. Sołtys sai Puolan kultaisen ansioristin vuonna 1933 ja Ukrainan sosialistisen neuvostotasavallan ansioituneen taiteilijan arvonimen vuonna 1953. Sołtys haudattiin Lvivin Lytšakivskyi-hautausmaalle.
Sołtysin sävellystuotantoon kuuluu muun muassa yksinlauluja, sonaatti viululle ja pianolle (1916, 1925) sekä sinfoniat nro 1 (uruille ja orkesterille, 1922–1925) ja nro 2 (1945).
Maputon keskusrautatieasema

Maputon keskusrautatieasema () on rautatieasema Mosambikin pääkaupunki Maputossa. Asema valmistui vuonna 1910.
Rakennus.
Maputon keskusrautatieasema sijaitsee Mosambikin pääkaupungin Maputon (entinen "Lourenço Marques") keskustassa. Rakennukseen on viitattu arkkitehtuuriltaan mielenkiintoisena kohteena ja se on esiintynyt esimerkiksi eri medioissa "parhaiden" tai "kauniimpien" rautatieasemien luetteloissa. Rautatieaseman tiloissa toimii myös pieni Kulungwana Espaço Artísticon taidegalleria.
Rautatieasema on Etelä-Afrikkaan, Swazimaahan ja Zimbabween suuntaavien ulkomaanjunien lähtöpaikka.
Historia.
Rakennuksen suunnittelivat arkkitehdit Alfredo Augusto Lisboa de Lima, Mário Veiga ja Ferreira da Costa. Laajalle levinneen virheellisen käsityksen mukaan rakennuksen olisi suunnitellut ranskalainen Gustave Eiffel. Paremmin Eiffelin tornin suunnittelijana tunnettu Eiffel ei koskaan itse vieraillut Mosambikissa. Rakennus avattiin vuonna 1910.
Hendrik Krumm

Hendrik Krumm (21. heinäkuuta 1934 Leisi – 12. huhtikuuta 1989 Tallinna) oli virolainen oopperalaulaja, äänialaltaan tenori.
Krumm valmistui vuonna 1963 Tallinnan valtionkonservatoriosta Aleksander Arderin luokalta ja täydensi opintojaan vuosina 1965–1967 La Scalan laulukoulussa Milanossa Gennaro Barran johdolla. Hän tuli tunnetuksi etenkin italialaisen (kuten Verdin) ja ranskalaisen ohjelmiston tulkitsijana. Hän työskenteli Estonia-teatterin solistina vuodesta 1961 ja teki lukuisia Suomen-vierailuita, esimerkiksi Aarre Merikannon "Juhan" Shemeikkana Savonlinnan oopperajuhlilla (1970–1971) ja Helsingissä (1972). Krumm esiintyi myös muualla Euroopassa, Yhdysvalloissa ja Japanissa. Oopperan lisäksi hän tulkitsi oratoriorooleja ja esiintyi konserttilaulajana.
Krumm toimi vuodesta 1976 Tallinnan valtionkonservatorion luennoitsijana ja vuodesta 1985 dosenttina. Eesti Telefilm julkaisi hänestä elokuvat "Laulab Hendrik Krumm" (1968) ja "Hendrik Krumm oopperilaval" (1982). Krummille myönnettiin Viron sosialistisen neuvostotasavallan ansioituneen taiteilijan (1968), Viron sosialistisen neuvostotasavallan kansantaiteilijan (1974) ja Neuvostoliiton kansantaiteilijan (1980) arvonimet. Hän sai vuonna 1983 Georg Otsin palkinnon ja vuonna 1988 Muusikateatri aastapreemian.
Krumm oli kahdesti naimisissa: Berta Krummin kanssa ja vuodesta 1974 Katrin Karisman kanssa.
Kasper Koskinen

Kasper Koskinen (s. 10. huhtikuuta 2000 Turku) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Hän edustaa II-divisioonassa pelaavaa VG-62 joukkuetta
Ura.
Koskinen on Turun Palloseuran kasvatti. Hänet nimettiin kaudeksi 2021–2022 yli-ikäisenä seuran U20-joukkueen varakapteeniksi. Koskinen oli tehoilla 19+21=40 TPS:n toiseksi paras pistemies Vili Munkin jälkeen. Pudotuspeleissä hän oli neljällä osumallaan joukkueen paras maalintekijä ja Koskinen jakoi sisäisen pistepörssin voiton Aron Kiviharjun kanssa. Hän voitti kauden päätteeksi U20 SM-pronssia. Joulukuussa 2021 TPS nosti Koskisen SM-liigajoukkueensa vahvuuteen, kun joukkueesta oli useita pelaajia sivussa loukkaantumisten ja alle 20-vuotiaiden MM-kisaedustusten vuoksi. Hän teki liigadebyyttinsä 15. joulukuuta 2021 KooKoota vastaan. Koskinen merkittiin TPS:n nelosketjun vasempaan laitaan Samuli Vainionpään ja Aarne Intosen viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 10.05 minuuttia. Koskinen toimi myös sijaiskärsijänä, kun TPS sai joukkuerangaistuksen liian monesta pelaajasta jäällä.
Kaudeksi 2022–2023 Koskinen teki TPS:n kanssa vuoden mittaisen SM-liigasopimuksen. Hän pelasi varsinaisen tulokaskautensa aikana 29 runkosarjaottelua tehopistein 2+1=3 ja kolme playoff-ottelua ilman tehopisteitä. Koskinen teki liigauransa avausmaalin 5. tammikuuta 2023 Pelicansia vastaan. Hän keräsi ottelusta teholukeman +2. BMW Premium Selection valitsi Koskisen ottelun Alumnien tähtien kolmostähdeksi. Mestarien liigassa hän pelasi kaksi ottelua tehden yhden syöttöpisteen. Syyskuussa 2022 TPS lainasi Koskisen toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella Mestis-joukkue TUTO Hockeyn riveihin. Hän pelasi siellä 16 runkosarjaottelua tehopistein 1+2=3.
Alkukaudella 2023–2024 Koskinen pelasi TPS:ssä kahdeksan runkosarjaottelua ilman tehopisteitä, kunnes marraskuussa 2023 seura vuokrasi hänet alustavasti 16. joulukuuta asti kestävällä sopimuksella TUTOon. Joulukuun lopulla Kaskisen vuokrasopimusta jatkettiin kauden loppuun. Siirtotakarajalla helmikuussa 2024 hänen sopimuksensa TPS:n kanssa purettiin yhteisymmärryksessä ja Koskinen siirtyi TUTOn sopimuspelaajaksi.
Kaudesta 2024-2025 asti Koskinen on edustanut II-divisioonassa pelaavaa Naatalilaisjoukkuetta VG-62.
Harib

Harib () on kaupunki Jemenin Maribin maakunnassa.
Maantiede.
Harib sijaitsee Jemenin Maribin maakunnassa Wadi Haribin alueella.
Historia.
Wadi Harib oli osa muinaista Qatabanin kuningaskuntaa, joka puolestaan tunnettiin frankinsensin kauppareittinä.
Vuonna 1904 Yhdistynyt kuningaskunta ja Osmanien valtakunta tekivät sopimuksen osmanien ja brittien hallitsemien Jemenin osien rajan kulusta. Tuolloisen sopimuksen mukaan raja alkoi Bab el Mandebin rannikolta ja jatkui koilliseen Harbiin asti. Myöhemmin rajan kulusta sovittiin vielä siten, että raja kulki edelleen Haribista kohti koillista Qatarin suuntaan.
Harib oli myöhemmin osa Pohjois-Jemeniä. Vieressä kulki Etelä-Jemenin vastainen kiistelty raja. Kaupungin merkitys kasvoi huomattavasti 1980-luvulla, kun Maribin alueelta tehtiin öljylöytöjä. Huthit valtasivat Haribin Jemenin sisällissodan aikana vuoden 2021 loppupuoliskolla.
Väestö.
Haribin asukkaisiin kuuluu sunnalaisia ja zaidilaisia muslimeja.
O2 (elokuva)

O2 on vuonna 2020 ensi-iltansa saanut löyhästi tositapahtumiin perustuva suomalais-virolainen vakoiluelokuva. Sen on ohjannut Margus Paju.
Juoni.
Elokuva sijoittuu vuoden 1939 Viroon. Päähenkilö, Viron tiedustelupalvelun upseeri Feliks Kangur (Priit Võigemast) saa vihiä Neuvostoliiton aikeista vallata Viro ja saa tehtäväkseen selvittää, onko Viron tiedustelupalvelussa myyrä.
Arvostelut.
Helsingin Sanomien kriitikko Harri Römpötti antoi elokuvalle kolme tähteä. Hän kiitteli lavastusta ja puvustusta, jotka hänen mukaansa kuvaavat onnistuneesti aikaa, johon elokuva sijoittuu. Henkilöhahmot sen sijaan jäävät hänen mukaansa ohuiksi.
Zahlé

Zahlé tai Zahlah () on kaupunki Libanonissa Bekaanlaakson alueella. Sen asukkaat ovat pääosin kreikkalaiskatolilaisia.
Maantiede.
Zahlé sijaitsee Keski-Libanonin Bekaanlaaksossa Libanonvuorten itäpuolella. Kaupungin korkeus merenpinnasta on noin 960 metriä.
Historia.
Nykyisen Zahlén alue oli aikanaan pääosin šiialaisten asuttamaa. Nykyinen Zahlén kaupunki sai alkunsa 1700-luvulla paikalle pääsin Syyriasta muuttaneiden kreikkalaiskatolilaisten siirtolaisten myötä. Kaupungista tuli nopeasti tärkeä kaupan keskus sen hyvän sijainnin takia. Sen kautta kulki pääasiallinen reitti Libanonin rannikolta Damskokseen. 1800-luvulle tultaessa Zahlén asukasluku oli noin tuhat. Samalla kun Zahlé kasvoi, alueen aikaisempi keskus Baalbek taantui. Kreikkalaiskatolilaiset zahlélaiset alkoivat hallita alueen kauppaa. Druusit valtasivat kaupungin 17. kesäkuuta 1860 Libanonin verisen maroniittien ja druusien välisen sodan aikana.
Talous.
Zahlé on oman alueensa maataloustuotteiden kaupan keskus. Sitä ympäröivä alue tunnetaan hedelmäpuutarhoistaan ja viinitiloistaan. Viinin ohella Zahle tunnetaan arakin valmistuksesta. Kaupunki tunnetaan matkailukohteena. Se on erityisen suosittu kesäisin. Kaupungissa on historiallisia nähtävyyksiä. Nähtävyyksiin lukeutuu myös esimerkiksi Zahlén ja Bekaan kirkko.
Väestö.
Zahlén asukasluku oli vuonna 2003 arrviolta 76 600. Kaupungin väestön pääosa on uskonnoltaan kreikkalaiskatolilaisia.
Lena Raine

Lena Raine (s. 29. helmikuuta 1984), joka tunnetaan myös nimellä Lena Chappelle, on yhdysvaltalainen säveltäjä ja tuottaja. Hän on säveltänyt musiikkia useisiin videopeleihin, kuten Celesteen, Minecraftiin, Deltaruneen ja . Raine on kertonut julkisesti olevansa transsukupuolinen.
Erkki Ahonen (teollisuusneuvos)

Erkki Johannes Ahonen (15. elokuuta 1907 Akaa – 25. joulukuuta 2004 Toijala) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Ahosen vanhemmat olivat Juha Ahonen ja Fanny Karo ja puoliso Katri Ahonen. Ahonen rupesi valmistamaan veljiensä kanssa tiiliä vuonna 1927 ja oli 1933 perustamassa myös Sotkian Naulatehdasta ja 1937 Viilatehdas Nirhaa. 1930-luvun lopulla Ahonen rakensi Toijalaan liiketalon, jonka alakertaan hän perusti elokuvateatteri Kinon. Molempiin sotiin osallistuneen Ahosen ollessa rintamalla hänen vaimonsa vastasi elokuvateatterista, josta tuli hyvin suosittu rautateiden risteysasemana toimineessa Toijalassa. Sotien jälkeen Ahonen perusti tiilitehtaan yhteyteen vielä sahan, yritys sai nimen Toijalan Tiili ja Saha. 
Vuonna 1961 Ahonen hankki Valmetilta valssausakoneen ja alkoi seuraavana vuonna valmistaa teräksestä palo-oven karmiprofiileja ja U-profiileja ja alumiinista kynnyskiskoja. Nähtyään messuilla teräksisiä maanteiden turvakaiteita Ahonen tarjosi sellaisia tie- ja vesirakennusaitokselle, joka hyväksyi ne vuonna 1964 käyttöön Suomeen muualta aiemmin tuotujen tilalle. Liiketoiminta menestyi erittäin hyvin ja myös esimerkiksi VR päätyi hankkimaan Ahosen yritykseltä suojakaiteita. 1970-luvulla Toijalan Teräsprofiili -nimen ottanut yhtiö valmisti myös muun muassa junien tavaravaunujen runkoprofiileja, karmi- ja kiskoprofiileja, Sisu-kuorma-autojen runkopalkkeja sekä rakennusten runkorakenteita. Kotimaan ohella tuotteita meni vientiin muun muassa Pohjoismaihin, Lähi-itään ja Afrikkaan. Vuonna 1981 Ahonen sai, jo 74-vuotiaana, teollisuusneuvoksen arvonimen. Eläkkeelle hän siirtyi 1983, myytyään yrityksensä Rautaruukille. Ahosen vaimon hoiti perheen omistamaa Kino-elokuvateatteria Toijalassa vuoteen 1968 asti, minkä jälkeen se vuokrattiin uusille yrittäjille. Molemmat Ahoset kuolivat lyhyen ajan sisällä vuonna 2004, Erkki Ahonen 97-vuotiaana.
Juho Meriläinen (toimittaja)

Juho Meriläinen (24. joulukuuta 1876 Tuupovaara – 13. joulukuuta 1944 Tuupovaara) oli suomalainen toimittaja ja toimitussihteeri.
Juho Meriläisen vanhemmat olivat talollinen Iisak Meriläinen ja Riitta Vatanen. Hän pääsi ylioppilaaksi Joensuun lyseosta 1894.
Meriläinen oli vuoden verran vt. kansakoulunopettajana Ilomantsissa ja opiskeli sitten Helsingin yliopistossa filosofian kandidaatin tutkintoa varten. Meriläinen tuli vuonna 1900 Päivälehden palvelukseen ja hän toimi tässä lehdessä ja sen seuraajassa Helsingin Sanomissa oikolukijana, valtiopäiväselostajana ja reportterina aina vuoteen 1906 saakka. Samaan aikaan Meriläinen toimitti myös Velikulta-pilalehteä yhdessä Emil Vainion kanssa. 
Meriläinen oli Suomalainen Kansa-lehdessä uutistoimittajana 1907–1908 ja toimitussihteerinä 1908–1911. Tämä jälkeen Meriläinen oli Viipurissa ilmestyneessä Karjala-lehdessä ulkomaan- ja uutistoimittajana ja toimitussihteerinä 1914–1930. Viimeksi hän oli lehdessä ulkomaantoimittajana 1930–1939.
Opiskeluvuosinaan Meriläinen toimi muun muassa Savo-Karjalaisen ja sittemmin Karjalaisen osakunnan historioitsijana. Hän oli Ylioppilaiden Keskusteluseuran jäsenenä ja kuului 1900-luvun alussa sortokauden aikana vastarintajärjestö Kagaaliin. Meriläisellä oli myös maatila syntymäpitäjässään Tuupovaaralla.
Meriläinen kuoli joulukuussa 1944 pitkällisen sairauden jälkeen kotonaan Tuupovaaran Herajärvellä. Hänet on haudattu Tuupovaaran hautausmaalle.
Juho Meriläinen oli naimisissa vuodesta 1912 Alma Johanna Ronkaisen (1890–1971) kanssa.
Bécharré

Bécharré (; myös Bšarra tai Bšarri) on kaupunki Libanonin pohjoisosassa. Kaupungin asukkaat ovat maroniitteja. Lähellä sijaitsee Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluva Qadishan laakso ja libanoninsetrimetsät.
Maantiede.
Bécharré sijaitsee Libanonin pohjoisosassa Pohjois-Libanonin hallintoalueella Bécharrén piirikunnassa. Kaupungin korkeus merenpinnasta on noin 1 400 metriä. Lähellä sijaitsee Qadishan laakso. Laakso ja historiallisten libanoninsetrimetsien jäänteet ovat Unescon maailmanperintöluettelon kohde.
Historia.
Qadishan laakso tunnetaan hyvin vanhoista erakkoluolistaan ja luostareistaan. Bécharré lukeutuu Pohjois-Libanonin vanhimpiin kyliin. Arabiaksi kirjoittaneet maantieteilijät mainitsevat sen nimillä Jubbat Bšarrijja ja Bšarra. Ristiretkeläiset tunsivat paikan puolestaan nimellä Buissera. Buissera kuului Tripolin kreivikunnan maihin.
Ristiretkien jälkeen Bécharré tunnettiin etenkin maroniittien asuttamana paikkakuntana. Egyptin mamelukkien hallitessa aluetta paikallisena virkamiehenä toimi Kairon hallitsijoiden nimittämä "mukaddam", joka oli lähes aina maroniitti. Kaupungin historiaan on vaikuttanut myös sen sijainti Tripolin ja Baalbekin välisellä tiellä. Historiallisesti sen kautta saapuivat esimerkiksi maroniitteja ryöstelleet joukot Bekaanlaakson alueelta. Osmanien valtakunnan kaudella Bécharrén maroniitit sotivat myös Tripolin osmanikuvernöörin joukkoja vastaan.
Väestö.
Bécharrén asukkaiden valtaosa on edelleen maroniitteja.
Norwalk

Norwalk tarkoittaa ainakin seuraavia paikkoja:
Kopetdag

Kopetdag (, ) on noin 650 kilometriä pitkä vuorijono Turkmenistanin ja Iranin rajalla. Geologisesti Kopetdag koostuu pääasiassa varhaisliitukauden sedimenttikivistä. Sen kaakkoisosissa on myös jurakauden kivilajeja. Vuoristo sijaitsee maanjäristysherkällä alueella. Vuoriston metsissä kasvaa monia hedelmäpuita, pensaita ja viiniköynnöksiä. Länsi-itäsuunnassa vuorijono sijoittuu Kaakkois-Kaspianmeren ja Hari-joen väliin.
Beiteddine

Beiteddine eli Beit ed-Din () on kaupunki Libanonin Choufin piirikunnassa. Se tunnetaan etenkin Libanonvuorten emiirin 1800-luvulla rakennuttamasta Beiteddinen palatsista. Kaupungin asukkaat ovat pääasiassa maroniitteja.
Maantiede.
Beiteddine sijaitsee Choufin vuorilla noin 45 kilometriä Beirutista etelään. Sen korkeus merenpinnasta on noin 800 metriä.
Historia.
Beiteddine tunnetaan etenkin Libanonvuorten emiiri Bašir II Šihabin kautta. Bašir II hallitsi vuosina 1788–1840 ja asettui Beiteddineen vuonna 1807. Samalla paikalle rakennettiin useita hallinnollisia rakennuksia. Niistä ehkä tunnetuin on suuri Beiteddinen palatsi. Sen suunnitteli italialainen arkkitehti ja tyyliltään sen arkkitehtuuri yhdistelee italialaista ja paikallista tyyliä. Palatsi on nykyisin suosittu matkailukohde. Palatsi oli myös monien runoilijoiden, kuten Niqula al-Turkin ja Alphonse de Lamartinen lomanviettopaikka.
Beiteddine ja sen palatsi kärsivät tuhoja egyptiläisten käsissä vuonna 1840. 1900-luvun puolella tehtiin jälleenrakennustöitä ja palatsi on myöhemmin ollut esimerkiksi Libanonin presidentin kesäasunto.
Talous ja kulttuuri.
Beiteddinen palatsi on matkailukohde. Sen lisäksi ympäröivillä kukkuloilla kasvatetaan oliiveja ja viiniä. Beiteddinen festivaali on Beiteddinen palatsilla heinä- ja elokuisin järjestettävä musiikki- ja taidejuhla.
Väestö.
Beiteddine on osa maroniittien asuttamaa enklaavia muuten pääasiassa druusien asuttamalla Choufin alueella.
Chilas

Chilas () on kaupunki Pakistanin Gilgit-Baltistanin alueella Karakorumin vuoristossa Indusjoen ylävirran varrella.
Maantiede.
Chilas sijaitsee Pakistanin Gilgit-Baltistanin alueella Diamerin piirikunnassa Gilgitin kaupungin eteläpuolella. Alue on Indusjoen yläjuoksua Karakorumin vuoristossa. Chilasin läpi kulkee Karakorumin maantie. Kaupungissa on myös Chilasin lentoasema.
Historia.
Chilas sijaitsi aikanaan tärkeällä kauppareitillä Sogdiasta Intian niemimaalle. Lähistöltä on löytynyt suuri määrä kiveen tehtyjä kaiverruksia ja kirjoituksia. Kirjoituksia tehtiin kharosthi- ja brahmi-kirjoituksilla. Joitakin kirjoituksia tehtiin myös sogdiksi. 700-luvulta lähtien Chilas ja muu Induksen yläjuoksu oli osa Tiibetin valtakuntaa ja myöhemmin Daradan kuningaskuntaa. Alueella vaikutti etenkin buddhalaisuus, kunnes lopulta alueelle levittäytyi islam.
1800-luvulla Chilas maksoi tribuuttia Jammun ja Kashmirin Dogra-dynastialle. Britit valtasivat Chilasin vuonna 1893. Tuolloin paikalla oli Chilasin linna. Pakistanin itsenäistyttyä Chilasista tuli osa Paksitanin hallitsemaa Kashmirin aluetta. Chilas on myöhemmin kärsinyt ajoittaisista yhteenotoista Pakistanin Talibanin ja turvallisuusjoukkojen välillä.
Väestö.
Chilasin asukkaat ovat monien muiden alueen kaupunkien šiialaisista poiketen sunnalaisia ja paikallisiin on joskus viitattu uskonnollisesti vanhoillisina. Chilasin alueella puhutaan šinan kieltä.
Mjasištšev M-25

Mjasištšev M-25 oli neuvostoliittolainen suunnitelma maataistelukoneeksi, joka olisi käynyt sotaa aivan uudella tavalla tuhoten vihollisia Mach 1:n yläpuolella lennettäessä syntyvän iskuaallon yliäänipamauksellaan. Rungon oli tarkoitus olla tasainen ja suorakaiteen muotoinen, jossa olisi ollut terävä nokka ja ohjaamo edessä. Rungon alla olisi ollut ulostyöntyvä ”reunus”, joka ulkonisi hyökkäyksen aikana ja lisäisi ilmanvastusta 60 prosenttia. Pienet kylkirivat olisivat tulleet ulos ”reunuksen” kulmista ja keskittäneet šokkiaaltoa entistä enemmän. Struminskin tutkimuksen mukaan joillain muutoksilla MiG-21:n runkoon se lisäisi shokkiaaltoa 5–6-kertaisesti 5 psi:n (0,34 bar) alueelle riittäen romahduttamaan rakennuksia ja aiheuttamaan kuolemantapauksia.
Jääkiekon alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut 2022

Jääkiekon alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut 2022 olivat 24. jääkiekon alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut. Turnaus pelattiin Saksassa Kaufbeurenin ja Landshutin kaupungeissa. Turnaus alkoi 23. huhtikuuta ja päättyi loppuotteluun 1. toukokuuta 2022. Venäjän hyökkäys Ukrainaan sai Kansainvälisen Jääkiekkoliiton kieltämään Venäjän ja Valko-Venäjän osallistumisen näihin arvokisoihin. Kiellon johdosta turnauksessa pelasi kahdeksan joukkuetta tavallisen kymmenen sijaan. Tästä syystä myös ensimmäistä kertaa kisojen historiassa kaikki joukkueet etenivät pudotuspeleihin.
Ruotsi sai historiansa toisen kultamitalin voittamalla loppuottelussa Yhdysvallat lukemin 6–4. Yhdysvallat oli turnauksessa varsin ylivoimainen ennen loppuottelua, ja maan tappiota loppuottelussa pidettiin yllätyksenä. Suomi saavutti kisoista pronssia voittamalla pronssipelissä Tšekin maalein 4–1. Hallitseva maailmanmestari Kanada koki pettymyksen jäätyään mitalipelien ulkopuolelle, ja isäntämaa Saksa jäi turnauksen viimeiseksi.
Ruotsin Jonathan Lekkerimäki voitti turnauksen pistepörssin 15 tehopisteellään, ja Tšekin Jiří Kulich nimettiin turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi. Hän oli kisojen paras maalintekijä yhdeksällä maalilla.
Haifan

Haifan () on kaupunki Jemenissä Taizin kaupungin kaakkoispuolella.
Maantiede.
Haifan sijaitsee Taizin kaupungin kaakkoispuolella Hugarijjan alueella. Haifanin läpi kulkee pääreitti Adenin ja Tazin välillä.
Historia.
Haifan oli 1900-luvun alkupuolella huomattava nykyaikaisten vaikutteiden tuoja Pohjois-Jemenissä. Tähän vaikutti etenkin sen sijainti Adenin satamaan johtavalla reitillä. Monet Pohjois-Jemenissä myöhemmin vaikuttaneet uuden sukupolven poliitikot olivat lähtöisin Haifanista. Heihin lukeutui esimerkiksi Jemenin arabitasavallan pääministeri Abd al-Aziz Abd al-Ghani. Vaikka Haifan sijaitsi Pohjois-Jemenissä, kaupungista lähtöisin oli myös joitakin Etelä-Jemeniläisiä vaikuttajia, kuten Jemenin demokraattisen tasavallan päämies Abd al-Fattah Ismail.
Haifan hyötyi paitsi asemastaan nykyaikaisten vaikutteiden kulkureitillä, mutta myös suurehkosta joukosta paikallisia ulkomailla. Ulkomailla työskennelleet haifanilaiset lähettivät takaisin kotikaupunkiin rahaa, jonka turvin rakennettiin esimerkiksi kouluja ja kaivoja.
Väestö.
Haifanin asukkaat ovat pääasiassa sunnalaisia muslimeja.
Hajjah

Hajjah () on kaupunki Jemenissä Jemenin ylängöllä. Se on myös Hajjahin maakunnan hallinnollinen keskus. Vuonna 2004 kaupungin asukasluku oli 53 887.
Maantiede.
Hajjah sijaitsee Jemenin ylängöllä maan pääkaupunki Sanaan luoteispuolella ja al-Mahwitin pohjoispuolella. Hajjahin pohjoispuolella sijaitsee historiallinen Shaharan kylä. Hajjah on myös Hajjahin maakunnan hallinnollinen keskus.
Historia.
Hajjah tuli tunnetuksi zaidilaisten imaamien tukialueena. Kaupungissa sijaitsee myös vanha osmanien rakennuttama linna.
Zaidilaisuuden ohella Hajjah tunnettiin myös pahamaineisesta vankilastaan. Vankilaan päätyivät monet imaamien vastustajat. Vankeihin lukeutui esimerkiksi epäonnistuneen vuoden 1948 vallankumouksen osanottajia. Muuten Hajjah oli pitkään hyvin syrjässä muusta Jemenistä. Ensimmäinen päällystetty tie kaupunkiin saapui vasta 1980-luvulla, mutta siitä lähtien kaupungin kehitys on ollut nopeampaa.
Väestö.
Hajjahin asukasluku vuonna 2004 oli 53 887. Kaupungin asukkaat ovat enimmäkseen zaidilaisia muslimeja.
Saintsimonismi

Saintsimonismi tarkoittaa "ranskalaisten sosialistien" sosialistista yhteiskuntajärjestelmää, jonka ranskalaisen yhteiskuntafilosofi Henri de Saint-Simonin ranskalaiset oppilaat kehittivät Saint-Simonin aatteiden pohjalta. Keskeisiä opin luojia olivat Amand Bazard ja Barthélemy Prosper Enfantin. Järjestelmän on esittänyt Bazard teoksessaan "Exposition de la doctrine de Saint-Simon". Saintsimonismi muodostui 1820-luvun loppupuolella uskonlahkoksi, jota seuraajat pitivät oppi-isänsä Saint-Simonin ”uutena kristillisyytenä”.
Saintsimonistien mukaan ihmiskunta on siirtymässä uuteen kehityskauteen, jota Saint-Simon oli ennustanut ja jonka pääperiaate oli, että ihmiset eivät saa riistää toisiaan. Riisto perustuu voimassa olevaan omistusjärjestelmään, joka mahdollistaa tulot, jotka eivät perustu työntekoon, mikä tarkoittaa toisten työn tulosten anastamista. Ranskan vallankumous oli poistanut muut etuoikeudet mutta jättänyt varallisuuden etuoikeuden koskematta. Siihenkin siis vaadittiin muutosta niin, että vastaisuudessa yksityisomaisuutta saisi olla vain sillä, joka on sen omalla työllään luonut ja vain niin kauan kuin alkuperäinen omistaja elää. Hänen kuoltuaan se siirtyy valtion haltuun. Tämä tarkoittaa, että perheen perintöoikeus lakkautetaan. Keskuspankin välityksellä yhteiskunta jakaisi haltuunsa tulleet pääomat yksityisten kesken heidän kykynsä ja suoritustensa mukaan.
Saintsimonistit muodostivat 1820-luvun loppupuolella uskonnollisen lahkon, jonka tavoitteena oli toteuttaa oppi-isänsä ”uutta kristillisyyttä” ja jonka ylimpinä pappeina olivat Bazard ja Enfantin. Heihin liittyi joukko muita myöhemmin merkittäväksi nousseita henkilöitä, kuten Pierre Leroux, Ferdinand de Lesseps, Hippolyte Carnot, Philippe Buchez ja Michel Chevalier. Lahko hajosi riitaisuuksiin jo 1830-luvun alkupuolella.
Aatesuuntaa luotasi ensimmäisenä ajan johtava taloustieteilijä, ranskalainen Jérôme-Adolphe Blanqui, joka oli aiemmin kirjoittanut aatesuunnan lehteen. Monet suunnitellut uudistukset saivat hänet kuitenkin kääntymään aatetta vastaan. Karl Marx ja Friedrich Engels omaksuivat oppiinsa joitakin Saint-Simonin ajatuksia. Mutta ajatus siitä, että pankkitoiminnan vallankumous ratkaisisi kaikki kriisit, oli Marxin mielestä virheellinen. Hän katsoi kuitenkin, että saintsimonisteja oli pidettävä "sosialismin patriarkkoina". Myöhemmin ei Engels edes maininnut saintsimonisteja kirjassaan "Sosialismin kehitys utopiasta tieteeksi".
Lilli Sairio

Aino Lilli Sairio-Suonpää (5. helmikuuta 1895 Helsinki – 3. joulukuuta 1945) oli suomalainen näyttelijä.
Elsbeth Stagel

Elsbeth (Elisabeth) Stagel (Staglin) (noin 1300 Zürich -- noin 1360 Töss, Winterthur) oli dominikaaninunna ja mystikko.
Stagel meni nuorena Winterthuriin Tössin luostariin. Hän oli myöhemmin hengellisessä yhteydessä Heinrich Susoon, jonka kanssa hän kävi tiivistä kirjeenvaihtoa. Häntä on sanottu Suson hengelliseksi tyttäreksi.
Henrich Suso sanoo autohagiografiaksi luonnehdittua ”Leben Seuse” Stagelin kirjoittamaksi, mutta yleisesti sitä pidetään Suson itsensä kirjoittamana. Suso on sen kuitenkin koonnut ja tarkastanut, ja se on siten kahden ihmisen työn ja intressien tulos.
Lehtiä paholaisen kirjasta

Lehtiä paholaisen kirjasta ("Blade af Satans Bog") on Carl Theodor Dreyerin ohjaama, vuonna 1920 ensi-iltansa saanut tanskalainen pitkä mykkäelokuva. Kahden ja puolen tunnin mittainen elokuva koostuu neljästä episodista, jotka käsittelevät Juudas Iskariotin petosta Jeesusta kohtaan, Espanjan inkvisitiota, Ranskan vallankumousta ja Suomen sisällissotaa. Jokaisessa tarinassa esiintyy ihmishahmon ottanut paholainen, jota näyttelee Helge Nissen. Elokuvan käsikirjoitti näytelmäkirjailija Edgar Høyer ja sen rakenteen esikuvana on yhdysvaltalaisen D. W. Griffithin vuonna 1916 valmistunut elokuva "Suvaitsemattomuus".
"Lehtiä paholaisen kirjasta" oli ensimmäinen Suomen sisällissotaa kuvannut fiktiivinen elokuva, mutta Ruotsissa ja Suomessa esitetyistä versioista jätettiin pois sotaa kuvannut neljäs episodi.
Suomen sisällissodan kuvaus.
Suomen sisällissotaa käsittelevä noin 45 minuutin pituinen osa alkaa kuvalla Edvard Iston "Hyökkäys"-maalauksesta ja siinä kuvataan sota vapaussodaksi Neuvosto-Venäjän vallasta. Jakson tapahtumat sijoittuivat punaisten hallussa olleelle Hiirolan rautatieasemalle. Rautatievirkailija Paavo (Carlo Wieth) pääsee lennättimen kautta yhteyteen valkoisten kanssa. Paavon Siri-vaimoon (Clara Wieth) ihastunut renki Rautaniemi (Carl Hillebrandt) antaa kuitenkin Paavon ilmi punaisille ja siirtyy myös itse näiden puolelle. Punaisiin kuuluva Ivan-niminen venäläinen munkki, joka on todellisuudessa paholainen, kertoo Rautaniemelle miten hän saa Sirin omakseen.
Tuotanto.
Elokuva kuvattiin Tanskassa 19. maaliskuuta – 28. elokuuta 1919. Hiirolan aseman kohtaukset kuvattiin Kagerupin asemalla. Elokuva saatiin valmiiksi 3. lokakuuta 1919 ja sen tuotantokustannukset olivat 150 000 kruunua. Elokuvan ensi-ilta oli Norjassa 15. marraskuuta 1920 ja Tanskassa 24. tammikuuta 1921.
Vastaanotto Suomessa.
Suomessa elokuvan kolmeen jaksoon supistetun version ensi-ilta oli Olympia-teatterissa Helsingissä 27. helmikuuta 1921. Suomalainen kauppias, teatterimies ja elokuvaohjaaja Oski Talvio oli nähnyt elokuvan täydellisen version käydessään Kööpenhaminassa ja hän kirjoitti siitä arvostelun "Filmiaitta"-lehden numeroon 2/1922. Hän arvosteli Suomea käsitelleen jaksoa muun muassa Sirin venäläismallisesta kansallispuvusta, Paavon veistämättömistä hirsistä tehdystä tuvasta, joka muistutti venäläistä tupaa sekä tuvan nurkassa olleesta jumalankuvasta, jonka edessä Siri teki ristinmerkin. Vastineessaan Dreyer kertoi hankkineensa tietoja Suomen oloista elokuvaa varten Tanskan kirjastojen vähäisestä Suomea koskeneesta aineistosta sekä Suomen sisällissotaan valkoisten puolella osallistuneiden norjalaisten ja tanskalaisten vapaaehtoisten kertomuksista. Hän kehotti arvostelijaa kiinnittämään huomion elokuvaan tarinaan ja näyttelijätyöhön eikä niinkään puvustukseen ja lavasteisiin. Dryer ei kuitenkaan kertonut, että hän oli käynyt Suomessa lehtimiehenä tammikuussa 1911 tanskalaisen Robert Svendsenin pitäessä lentonäytöksen Helsingissä Oulunkylän raviradalla.
Näyttelijät.
Lähde: