Jenny Saville

Jenny Anne Saville (s. 7. toukokuuta 1970, Cambridge, Englanti) on englantilainen kuvataiteilija, joka on yksi alkuperäisistä Young British Artists -ryhmän jäsenistä. 
Hänet tunnetaan suurista alastomia naiskehoja esittävistä maalauksistaan, joiden sanotaan luovan uutta, haastavaa alastoman naiskehon kuvaamisen tapaa. Hänen maalaustensa naiskehot ovat saaneet vaikutteita vanhoista patologian kirjoista, ja hän on työskennellyt kosmeettisia leikkauksia läpi käyneiden mallien kanssa kuvatakseen "lihan ja ihon omaa luonnetta". 
Saville on toinen kahdesta naisesta, joiden teokset ovat olleet maailman taidemyyntien top 10 myyntisijoitusten listalla vuonna 2023.Vuonna 2018 hänestä tuli maailman kallein elossaoleva naistaiteilija.
Nykyisin hän työskentelee Oxfordissa.
Varhainen elämä.
Saville syntyi Cambridgeen kahden opettajan perheeseen. Hänen perheensä, johon kuuluivat myös hänen veljensä ja siskonsa, matkusteli paljon isän rehtorintyön perässä, ja useiden koulujen jälkeen Saville päätti peruskoulunsa Nottinghamshiren Newarkissa.
Savillen vanhemmat kannustivat lasta itsenäiseen ajatteluun, ja hän kiinnostui maalaamiseta kahdeksanvuotiaana. Kun vanhemmat huomasivat tämän taidot, he järjestivät Savillelle siivouskomeron hänen ensimmäiseksi ateljeekseen. 
Jenny Saville on maininnut varhaisimpana taiteellisena vaikuttajanaan setänsä Paul Savillen, joka oli taiteilija, taidehistorioitsija ja aikaisempi Clare -Taidekoulun johtaja. Setä kuljetti Jennyä Alankomaihin ja Italiaan tutustumaan vanhojen mestareiden töihin, ja hän oli myös henkilö, joka kannusti Savillea pyrkimään Glasgow'n taidekouluun.
Koulutus ja ura.
Saville opiskeli taidetta Glasgow'n Taidekoulussa vuosina 1988-1992. Hän sai opintojensa aikana matkastipendin, ja pääsi Cincinnatin yliopistoon puoleksi vuodeksi 1991 opiskelemaan muun muassa sukupuolentutkimusta. Hän tutustui siellä keskeisiin feministisiin kirjailijoihin ja sukupuolipoliitikan ajatuksiin. Saville on myös kertonut kiinnostuneensa Yhdysvalloissa ollessaan suurikokoisten naiskehojen fysikaalisuudesta. Jo ennen valmistumistaan Saville tuli kahdesti valituksi National Portrait Galleryyn. 
Valmistumisnäyttelyssään vuona 1992 hän myi kaikki teoksensa, ja yksi näyttelyn teoksista nostettiin Times Saturday Review -lehden kanteen. Taidekeräilijä Charles Saatchi osti lukuisia hänen töitään omaan Saatchi-galleriaansa, ja tilasi Savillelta uusia teoksia, joita asetettiin Saatchiin näytille vuonna 1994 ja 1997. 
Valmistuessaan Saville oli myös yksi Young British Artists -ryhmää yhdessä Damien Hirstin, Tracy Eminin ja Sarah Lucasin kanssa. Ryhmä sai nimensä Lontoossa vuosina 1992-1996 pitämästään kuuden näyttelyn sarjasta, joissa käytetyt shokkiefektit, taiteilijoiden sosiaaliset suhteet ja kierrätysmateriaalien käyttö taiteessa nostivat taiteilijajoukon suuren median huomioon, ja he uudistivat 90-luvun Britannian taidekenttää merkittävällä tavalla. Savillen tyyli poikkeaa kuitenkin YBA:n muusta ryhmästä, sillä hän nojaa teoksissaan perinteiseen maalaamiseen, kun taas useimmat ryhmän muut jäsenet työskentelevät monimediaisesti.
Vuonna 2009 hänen maalaus päätyi walesilaisen Manic Street Preachers rock-yhtyeen "Journal for Plague Lovers" albumin kansikuvaksi.
Nykyisyys.
Vuonna 2014 Saville muutti Sisiliasta Oxfordiin yhdessä puolisonsa Paul McPhailin ja pariskunnan kahden lapsen kanssa. Saatuaan lapsia Saville on kuvaillut näiden syvän vaikutuksen kaikkeen, ja hänen teoksiinsa on tullut runsaasti äitiyteen ja lapsiin liittyvää kuvastoa. 
”On hyväksyttävää olla naistaiteilija, mutta se, että on sekä äiti että naistaiteilija ei ole jotakin mitä yleensä halutaan mainostaa. Tai siltä se näyttäisi.”, Saville on kuvannut. Hänen uudemmassa tuotannossaan Saville työskentelee suurikokoisten hiilipiirrosten parissa, ja tuo teoksiin suoria viittauksia taidehistoriaan, esimerkiksi Leonardo da Vincin teos Pyhä Anna itse kolmantena oli Savillelle tärkeä inspiraationlähde. 
Yksi Savillen äitiyttä kuvaavista hiilipiirroksista oli vuonna 2020 Ateneumin taidemuseossa Inspiraatio - Nykytaide ja klassikot -näyttelyssä.
Tyyli.
Saville tutkii kehoja ja niiden representaatiota maalauksissaan intensiivisesti. Vuonna 1994 Connecticutissa Saville pääsi seuraamaan newyorkilaista plastiikkakirurgia työssään, ja tämä kirurgin kanssa vietetty aika voimisti hänen kiinnostustaan kehon muovaamisen ja vääristymisen muodoista ja mahdollisuuksista. Saville ryhtyi tutkimaan patologiaa, tutki ruumishuoneiden ruumiita, eläimiä ja lihaa, opiskeli Klassisen ajan ja Renessanssin veistoksia sekä seurasi ihokosketuksissa olevia ihmisiä, ihmisiä joiden kehot eivät noudattaneet sukupuolidikotomiaa sekä monia muita. 
Tämä kiinnostus kehoa kohtaan näkyy hänen teoksissaan, joissa taiteilija kuvaa ihoa ja lihaa painautumineen, mustelmineen ja epätäydellisyyksineen. Näin hän käsittelee teoksissaan tabuaiheita kuten äitiyttä, plastiikkakirurgiaa, laihdutuskulttuuria, urheilua ja naisten kehojen esittämistä populaarikulttuurissa, ja on aihevalintojensa kohdalla yksi ensimmäisistä ja keskeisimmistä taiteilijoista joka näitä on laajalti käsitellyt. 
Hänen teostensa vaikuttimena ovat myös taidehistorian pitkät figuurimaalaamisen ja -veistämisen perinteet, ja hän onkin nimennyt taiteilijat Tizianin, Tintoretton, Rembrandtin sekä Picasson inspiraationlähteikseen. Kuitenkin siinä, missä taidehistoriassa naiskehoa on tavallisesti kuvattu kauniina, pehmeänä, virheettömänä ja pienenä, ovat Savillen teosten naiskehot karvaisia, jättimäisiä ja tehty hyvin runsasta maalikerrosta lähes muovailemalla. Myös kuvakulma on poikkeava: perinteisesti taidehistoriassa naiskeho on kuvattu oletuksena miesten katseita varten, mutta Saville on maalannut itse itsensä, ottaen vallan omasta kehostaan itselleen, ja kuvaa itsensä usein valtavan kokoisena katsomaan alas kohti pientä katsojaa. 
Saville on kuvannut omaa työskentelyään seuraavasti: “Maalaan lihaa koska olen ihminen. Jos työskentelet öljyillä, kuten minä, se tapahtuu luonnollisesti. Liha on yksinkertaisesti yksi kauneimmista asioista maalata.", sekä "En pidä pienistä maalauksista - ne eivät saa minua tuntemaan juuri mitään."
Hänen teoksiaan on verrattu silloin tällöin esimerkiksi Lucian Freudin töihin, sillä myös Freud maalasi myös groteskeja hahmoja suuressa koossa. Lisäksi hänellä on ollut näyttely rinnakkain yhdessä vääntyneitä kehoja kuvaavan Egon Schielen kanssa Zürichissä vuonna 2015. 
Saavutukset taiteen kentällä.
Savillen työllä on ollut suuri vaikutus nykytaiteen figuratiiviseen maalauskenttään. Hän maalaa kuuluisissa teoksissaan mustelmaisia ja rikkinäisiä, lihallisia sekä lihavia kehoja "epäedustavista" kuvakulmista, ja siten rikkoo sitä, miten naiskehoja on tavallisesti kuvattu taidehistoriassa ja taiteessa sekä mediassa, ja "keksii kehon uudelleen". Hänen jättimäisten teosten sanotaan haastavan sitä, miten alaston keho, identiteetti ja sukupuoli on totuttu näkemään, ja se tekee hänestä tienraivaajan, jonka teokset ovat relevantteja, uusia sekä taidehistoriallisesti merkittäviä.
Jenny Savillen omakuvaksi maalaama teos "Propped" myytiin vuonna 2018 Lontoon Sotheby'sin huutokaupassa 12,4 miljoonan dollarin hinnalla, ja se rikkoi ennätyksen kaikista kalleimpana myytynä elävän naistaiteilijan teoksena. Propped kuvaa alastonta naista, joka istuu tuolilla jalat ristittyinä ja katsoo alas katsojaan, ja se rikkoi aikansa vallitsevia naisia koskevia kauneuskäsityksiä. Teoksen myymisen jälkeen Charles Saatchi on pyrkinyt ostamaan niin monta Jenny Savillen teosta kuin on pystynyt.
Feminismi Savillen töissä.
Jenny Savillen teoksia on usein kuvattu tärkeinä esimerkkeinä feministisestä taiteesta. Saville itse on kertonut olevansa kiinnostunut kehojen maalaamisesta yleensä enemmän kuin naisten kehojen maalaamisesta, mutta hänen teoksissaan on silti vaikutuksia feministisistä teorioista ja kirjailijoista, kuten Julia Kristevan, and Luce Irigarayn edustamasta kirjallisuuden filosofiasta, jossa teksti tarjoaa uutta feminiinistä perspektiä, joka ei noudata vallalla olevaa maskuliinista ja patriarkaalista kirjallisuuden perinnettä. Saville on sanonut haastattelussa, että "Minä yritin maalata naista, ja he yrittivät kirjoittaa naista."
Saville on kertonut myös yrittäneensä uransa alkuaikoina yhdistellä teoksiinsa feministisiä ideoita niin, että kuitenkin pitää kiinni omasta maalaamisen tyylistään. Hänen kuuluisassa teoksessaan "Propped" on lainaus Luce Irigarayn tekstistä: “If we continue to speak this sameness, if we speak to each other as men have spoken for centuries, as they taught us to speak, we will fail each other. Again….Words will pass through our bodies, above our heads, disappear, make us disappear.”