Roger Ackroydin murha

Roger Ackroydin murha on Agatha Christien kirjoittama salapoliisiromaani, joka ilmestyi ensimmäisen kerran Britanniassa kesäkuussa 1926. Se on suomennettu kolme kertaa: "Odottamaton ratkaisu" (1927), "Kello 9,10" (1929), sama suomennos nimellä "Roger Ackroydin murha" (1959) ja "Roger Ackroydin murha" (2018). 
"Roger Ackroydin murha" oli Agatha Christien ensimmäinen romaani hänen uudelle kustantajalle Collinsille. Christie oli kirjoittanut edelliselle kustantajalleen "Stylesin tapauksen" (1920) jälkeen lähinnä kevyitä jännitysromaaneja, jotta hän olisi täyttänyt sopimuksen vaatimukset. "Roger Ackroydin murhasta" tuli myyntimenestys. Romaanin äärimmäisen epätavallinen loppu varmisti sen.
Romaanin päähenkilönä on Hercule Poirot. Christie paljasti omaelämäkerrassaan (1977), että romaanissa esiintynyt Caroline Sheppard oli neiti Marplen edeltäjä.
Juoni.
Kirjan tapahtumat sijoittuvat kuvitteellisen King’s Abbottin kylään Englannissa. Kirjan kertojana on tohtori James Sheppard, josta myöhemmin tulee Poirot’n apulainen. Tarina alkaa rouva Ferrarsin kuolemalla. Hän oli varakas leski, joka huhupuheiden mukaan olisi murhannut aviomiehensä. Aluksi epäillään itsemurhaa, mutta myös Roger Ackroyd – leskimies, joka aikoi naida rouva Ferrarsin – löydetään murhattuna. Epäiltyinä ovat rouva Cecil Ackroyd, Rogerin neuroottinen ja luulosairas käly, joka on pahasti velkaantunut suurellisen elämäntapansa takia; hänen tyttärensä Flora; majuri Blunt; Geoffrey Raymond; Ralph Paton, Ackroydin poikapuoli, joka on myös hyvin velkaantunut; Parker, utelias hovimestari sekä Ursula Bourne, palvelijatar, jolla on epämääräinen tausta ja joka erosi palveluksesta murhapäivänä. Pääepäilty on Ralph, joka on kihloissa Floran kanssa ja perii isäpuolensa omaisuuden. Useat tärkeät todisteet näyttävät viittaavan häneen. Flora pyytää Poirot’ta tutkimaan tapausta.
Loppuratkaisu.
Kirjan loppuratkaisu oli julkaisuajankohtana ennenkuulumaton: Poirot on todennut kaikki alkuperäiset epäillyt viattomiksi ja esittää täysin järkeenkäyvän selityksen murhalle. Murhaaja on tohtori Sheppard, joka oli Poirot’n avustaja ja tarinan kertoja. Viimeinen luku on sekä Sheppardin tunnustus että itsemurhaviesti. Siinä hän kertoo tapahtumien oikea kulun.
Epäilemättä on olemassa lukuisia salapoliisiromaaneja, jotka ovat jännittävämpiä ja kauhistuttavampia kuin "Roger Ackroydin murha", mutta tämä arvostelija on viime aikoina lukenut harvoin romaania, joka olisi näin paljon kutkuttanut älynystyröitä. Tarina kulkee Edgar Allan Poen ja Sherlock Holmesin jalanjäljissä mutta ei ole heidän parhaimpien tarinoidensa veroinen. Kirjailija ei käytä lahjojaan jännityksen ja šokkien luomiseen vaan keskittyy sen sijaan yhden ainoan (tavanomaisen) murhan ratkaisemiseen. ... 
Christie ei ole vain erittäin hyvä juonenpunoja kertoja, hän tietää myös täsmälleen, kuinka paljon lukijalle tulee antaa vihjeitä murhaajan henkilöllisyydestä. Tässä tapauksessa murhaajan henkilöllisyys on vielä hämmentävämpää, mikä johtuu siitä, minkälaisen aseman Christie on hänelle tarinassa valinnut. Silti Christien puolueeton kuvaus tekee tästä keinosta täysin reilun lukijaa kohtaan. Valistunut lukija todennäköisesti arvaa, kuka hän on, mutta lienee melko varmaa, että tällaisellakin lukijalla on epäilyksen hetkensä tarinan kehittyessä.
Vastaanotto.
Kukaan ei ole niin taitava väärien johtolankojen ja vihjeiden manipuloinnissa kuin Agatha Christie – ja "Roger Ackroydin murha" on henkeäsalpaavaa luettavaa ensimmäisiltä sivuilta odottamattomaan loppuun asti. On valitettavaa, että kahdessa tärkeässä kohdassa – loppuratkaisu ja puhelimen käyttö – Christien edelle ehti eräs toinen vastikään ilmestynyt romaani. Tosiasia on kuitenkin, että salapoliisiromaaneja on jo kirjoitettu niin lukuisia, että täysin alkuperäisiä ideoita on hyvin hankala löytää. Mutta Agatha Christien tarina on ylivertainen, sillä se on johdonmukainen ja järkeenkäypä ja henkilöhahmot elävät omaa elämäänsä. Juoruilua rakastava Caroline olisi valttikortti missä tahansa romaanissa.
Kun Agatha Christien romaanin viimeisillä sivuilla käy ilmi, kuka murhasi Roger Ackroydin, lukija tuntee – syystä tai ilman sitä – tulleensa huiputetuksi. Siihen asti lukijan epäilyt ovat kohdistuneet luvusta toiseen kahdeksaan tai yhdeksään epäilyttävään henkilöön ... Jokaisella tarinan henkilöllä näyttää olevan oma luurankonsa kaapissa ja niiden paljastaminen on erittäin tärkeää, jotta palapelin palaset asettuisivat paikoilleen – ja lopussa käy ilmi, että tohtorilla itsellään on ollut kaikkein eniten salattavaa. Romaania voi suositella lajityyppinsä nerokkaimpana ja omaperäisimpänä suorituksena.
Brittiläinen rikoskirjailijoiden yhdistys The Crime Writers Association valitsi vuonna 2013 Christien kirjan "Roger Ackroydin murha" kaikkien aikojen parhaaksi rikoskirjaksi. Samalla itse Christie valittiin kaikkien aikojen parhaaksi rikoskirjailijaksi.
Sovitukset.
Alibi (näytelmä).
"Roger Ackroydin murha" on ensimmäinen Christien teos, josta tehtiin sovitus näyttämölle. Michael Morton kirjoitti sen pohjalta näytelmän "Alibi", jonka ensi-ilta oli 15.5.1928 Prince of Wales Theatre -teatterissa Lontoossa. Sitä esitettiin 250 kertaa. Charles Laughton esitti siinä Poirot’ta kuten myös myöhemmin Broadwayllä. Siellä sen nimenä oli "The Fatal Alibi" ja ensi-ilta oli 8.2.1932 Booth Theatressa. Yhdysvaltalainen versio ei menestynyt ja se lopetettiin vain 24 esityskerran jälkeen.
"Alibi"-näytelmästä Christie sai virikkeen kirjoittaa ensimmäisen oman näytelmänsä "Black Coffee" (1930). Christie oli seurannut "Alibin" harjoituksia koiransa Peterin kanssa ja nautti sen ”uutuudenviehätyksestä”.. Häntä kuitenkin häiritsivät lukuisat romaaniin tehdyt muutokset niin paljon, että hän halusi kirjoittaa oman näytelmän.
Alibi (elokuva).
"Alibi"-näytelmä pohjalta tehtiin yksi ensimmäisistä Christie-elokuvista. Sen ensi-ilta oli 28.4.1931. Elokuvan tuotti Julius S. Hagan "Twickenham Film Studios" -yhtiölle. Austin Trevor näytteli Poirot’ta (myöhemmin samana vuonna hän näytteli Poirot’ta Christien "Black Coffee" näytelmän elokuvaversiossa).
Käsikirjoitus: H. Fowler Mear
Ohjaaja: Leslie Hiscott
"Austin Trevor": Hercule Poirot
"Franklin Dyall": sir Roger Ackroyd
"Elizabeth Allan": Ursula Browne
"J.H. Roberts": tohtori Sheppard
"John Deverell": lordi Halliford
"Ronald Ward": Ralph Ackroyd
"Mary Jerrold": rouva Ackroyd
"Mercia Swinburne": Caryll Sheppard
"Harvey Braban": tarkastaja Davis
Muissa osissa Clare Greet, Diana Beaumont ja Earl Grey
”Campbell Playhouse” -kuunnelma.
Orson Welles sovitti romaanista yksituntisen kuunnelman. Se esitettiin 12.11.1939 Campbell Playhouse -sarjassa. Welles näytteli itse sekä tohtori Sheppardia että Hercule Poirot’ta
Käsikirjoitus: Howard Koch ja Wyllis Cooper&lt;br&gt;
Tuottaja: John Houseman&lt;br&gt;
Ohjaaja: Orson Welles
Näyttelijät:&lt;br&gt;
"Orson Welles": Hercule Poirot ja tohtori Sheppard&lt;br&gt;
"Edna May Oliver": Caroline Sheppard&lt;br&gt;
"Alan Napier": Roger Ackroyd&lt;br&gt;
"Brenda Forbes": rouva Ackroyd&lt;br&gt;
"Mary Taylor": Flora&lt;br&gt;
"George Coulouris": tarkastaja Hamstead&lt;br&gt;
"Ray Collins": herra Raymond&lt;br&gt;
"Everett Sloane: Parker
BBC Radio 4 -kuunnelma.
BBC Radio 4 sovitti romaanista puolitoistatuntisen kuunnelman 1987. Sen ensi-esitys oli 24.12.1987. John Moffatt näytteli ensimmäistä kertaa Poirot’ta. Tämän jälkeen hän esitti Poirot’ta lukuisissa muissa BBC:n kuunnelmissa.
Käsikirjoitus: Michael Bakewell
Tuottaja: Enyd Williams
Näyttelijät:
"John Moffatt": Hercule Poirot
"John Woodvine": Doctor Sheppard
"Laurence Payne": Roger Ackroyd
"Diana Olsson": Caroline Sheppard
"Eva Stuart": Miss Russell
"Peter Gilmore": Raymond
"Zelah Clarke": Flora
"Simon Cuff": Inspector Davis
"Derek Guyler": Parker
Muissa osissa Richard Tate, Alan Dudley, Joan Matheson, David Goodland, Peter Craze, Karen Archer ja Paul Sirr
Hercule Poirot -televisiosarja (2000).
"Roger Ackroydin murha" oli 103-minuuttinen erikoisjakso Hercule Poirot -televisiosarjassa 2.1.2000. 
Tässä versiossa Japp – ei Sheppard – on Poirot’n apulainen ja Sheppard on vain yksi epäillyistä. Tohtori Sheppardin päiväkirjaa käytetään kuitenkin lähteenä, kun Poirot selittää tapauksen kulkua. Juoni poikkeaa huomattavasti romaanista, Sheppard yrittää muun muassa useita kertoja ajaa autolla Parkerin yli.
Käsikirjoitus: Clive Exton
Ohjaaja: Andrew Grieve
Näyttelijät:
Sarjakuva.
Bruno Lachard on kirjoittanut ja piirtänyt sarjakuvaversion romaanista. Ranskankielinen alkuperäisteos "Le Meurtre de Roger Ackroyd" ilmestyi 2004 (kustantajana Emmanuel Proust éditions) ja englanninkielinen käännös "The Murder of Roger Ackroyd" 2007 (kustantajana HarperCollins, ).
Julkaisuhistoria.
Britannia ja Yhdysvallat.
Tärkeimmät painokset ovat
Romaani julkaistiin ensimmäisen kerran 54-osaisena jatkoromaanina "London Evening News" -sanomalehdessä 16.7.-16.9.1925 nimellä "Who Killed Ackroyd?". Tekstiin oli tehty pieniä muutoksia lähinnä kunkin jakson alkuun (esim. ”Sitten hän...” oli jatkoromaanissa ”Sitten Poirot...”. Suurin muutos oli jaossa lukuihin: kirjassa on 27 lukua, mutta jatkoromaanissa vain 24.
Romaani oli ensimmäinen Collinsin julkaisema Christien teos. HarperCollins, W. Collins Sons &amp; Co. Ltd. -yhtiön seuraaja, on yhä edelleen Christien teosten kustantaja Britanniassa.
Suomennokset.
Romaani on suomennettu neljä kertaa: vuonna 1927 Satakunnan Kansassa lehden suomentamana jatkokertomuksena nimellä "Odottamaton ratkaisu" ja samana vuonna saman nimisenä kirjana, "Kello 9,10" (1929) sama suomennos nimellä "Roger Ackroydin murha" (1959) ja "Roger Ackroydin murha" (2018). 
Painosten tiedot:
Omistuskirjoitus.
Christien omistuskirjoitus kirjassa on:
Punkielle, joka pitää epätavallisista salapoliisitarinoista, murhista, tutkimuksista ja siitä kuinka jokainen on vuorollaan epäilyksenalainen!
”Punkie” on Christien sisaren Margaret (”Madge”) Frary Wattsin (1879–1950) lempinimi. Sisaruksilla oli ikäeroa 11 vuotta, mutta heillä oli läheinen suhde aina Margaretin kuolemaan asti. Christien äidille kuuluukin kunnia siitä, että hän ensimmäisenä ehdotti Christielle kirjoittamista, jotta tämä ei pitkästyisi sairautensa aikana. Mutta vasta kun sisarukset olivat keskustelleet tuolloin juuri ilmestyneestä Gaston Leroux’n salapoliisiromaanista "Keltaisen huoneen salaisuus" (1908), Christie ilmoitti haluavansa yrittää vastaavanlaisen romaanin kirjoittamista, kun taas hänen siskonsa väitti, ettei Agatha pystyisi siihen. Kahdeksan vuotta myöhemmin Christie muisti tuon keskustelun ja – käyttäen hyväkseen sota-aika saamaansa apteekkialan koulutusta – kirjoitti ensimmäisen romaaninsa Stylesin tapaus 1916 (julkaistu 1920).
Margaret Watts puolestaan oli kirjoittanut 1924 – kaksi vuotta ennen "Roger Ackroydin murhan" ilmestymistä – näytelmän "The Claimant", joka perustuu Tichbornen tapaukseen. "The Claimant" -näytelmää esitettiin West Endin Queen’s Theatressa kuukauden ajan 1924.
Viittaukset muussa kulttuurissa.
Pierre Bayard, kirjallisuustieteen professori ja kirjailija, on kirjoittanut kirjan "Qui a tué Roger Ackroyd?" (1998, englanniksi "Who Killed Roger Ackroyd?" 2000), jossa hän tutkii uudelleen Ackroydin tapauksen ja esittää vaihtoehtoisen ratkaisun, jossa murhaaja olisikin tohtori Sheppardin sisko, Caroline. Hän esittää todisteita toisen murhaajan puolesta ja väittää Christien alitajuisesti tienneen, kuka oikea murhaaja on.