Sonny Boy Williamson II

Sonny Boy Williamson (oik. Aleck Miller 1899 – 25. toukokuuta 1965) oli yhdysvaltalainen bluesia esittänyt huuliharpisti, laulaja ja lauluntekijä. Häntä kutsutaan nimellä ”Sonny Boy Williamson II” erotuksena toisesta samaa taiteilijanimeä käyttäneestä artistista (kts. Sonny Boy Williamson I).
Elämä ja ura.
Varhaiset vaiheet.
Aleck ”Rice” Miller syntyi Sara Jones -plantaasilla Mississippin Glendorassa, joka sijaitsee Tallahatchie Countyn alueella. Syntymäaika on epäselvä. Miller itse sanoi syntyneensä 5. joulukuuta 1899. Tutkija David Evansin mielestä Miller syntyi vuoden 1912 tienoilla, ja hautakiven mukaan syntymäpäivä taas olisi 11. maaliskuuta 1908. Miller eli ja työskenteli isäpuolensa Jim Millerin ja äitinsä Millie Fordin kanssa maatilalla 1930-luvun alkupuolelle asti. 
Tuon vuosikymmenen alussa hän matkusteli Mississippin ja Arkansasin tienoilla ja tapasi noiden alueiden muusikoista esimerkiksi Blind Lemon Jeffersonin, Big Joe Williamsin, Elmore Jamesin, Robert Johnsonin sekä Robert Junior Lockwoodin, jonka kanssa hän myöhemmin levytti. Jo näinä vuosina Miller kehitti eloisan lavapersoonansa. Willie Dixon näki Sonny Boyn ja Robert Lockwoodin keikan 1930-luvulla Mississippin Greenvillessä ja muistaa Millerin viihdyttäneen yleisöä erilaisilla tempuilla. Hän esimerkiksi piti huuliharppua nenänsä ja ylähuulensa välissä ja soitti ilman käsiä.
Taiteilijanimi.
Kun Miller eli Arkansasin Twistissä, Howlin' Wolfin siskon luona, hän opetti Wolfia soittamaan huuliharppua. Vuonna 1941 Miller pääsi muusikoksi soittelemaan radio-ohjelmaan nimeltä ”King Biscuit Time” Robert Lockwoodin kanssa. Ohjelma tuli Helena-nimisen kaupungin KFFA-radioasemalta. Radio-ohjelman sponsorina toimi Max Moore -niminen mies, joka alkoi kutsua Milleriä nimellä Sonny Boy Williamson. Takana oli yritys hyötyä tällä nimellä jo aiemmin toimineen huuliharpistin, John Lee Williamsonin, maineesta. 
Miller tosin on myöhemmin väittänyt, että hän olisi ollut ensimmäinen, joka oli käyttänyt kyseistä taiteilijanimeä. Tähän liittyen on epäilty, että Millerin antama tieto omasta syntymävuodestaan, 1908, olisi keksitty tukemaan tuota väitettä. Joka tapauksessa Miller omaksui Sonny Boy Williamson nimen nyt omaan käyttöönsä, ja John Lee Williamson kuoli muutamaa vuotta myöhemmin. Taustayhtyeen nimeksi tuli radio-ohjelman mukaan King Biscuit Boys. Tässä vaiheessa Sonny Boyn maine alkoi kasvaa maan eteläosissa, ja hän keikkaili esimerkiksi Arkansasin West Memphisissä, jossa hän esiintyi KWEM-radiokanavan ohjelmassa.
Levytysura.
Ensimmäisen kerran Sonny Boy Williamson pääsi levyttämään vuonna 1951, Trumpet Records -yhtiölle Mississippissä. Kun Trumpet Records meni konkurssiin vuonna 1955, yhtiön velkojat saivat Sonny Boyn levytyssopimuksen ja myivät sen chicagolaiselle Chess -yhtiölle. Sonny Boy oli alkanut esiintyä Chicagossa jo 1953, jolloin hän soitti Elmore Jamesin yhtyeessä. Chessillä Sonny Boy Williamson levytti keskeiset kappaleensa ja levytettyjä kappaleita Chessille – tarkemmin sanottuna Chessin alaisuudessa toimineelle Checker-merkille – tehtiin vuosien 1955 ja 1964 välillä on yhteensä noin seitsemänkymmentä.
1960-luvun bluesbuumin myötä Sonny Boy lähti kiertueelle Eurooppaan, missä hän levytti Yardbirdsin ja Animalsin kanssa. Euroopassa hän otti tavaramerkikseen hattunsa ja tavan kantaa huuliharppuja lavalla salkussa.
Sonny Boyta pidetään omaperäisenä lauluntekijänä ja bluesin suurimpiin kuuluvana huuliharpistina. Myös ilmeikäs laulutyyli on saanut paljon kiitosta. Sonny Boyta on luonnehdittu helposti malttinsa menettäväksi mieheksi, joka kantoi usein mukanaan viskipulloa, pistoolia ja veistä. Hän pyrki pukeutumaan kalliisti ja tyylikkäästi ja suosi harmaita asuja. Hänen tunnetuimpia kappaleitaan ovat ”Fattenin’ Frogs for Snakes”, ”Don’t Start Me to Talkin'”, ”Keep It to Yourself”, ”Your Funeral and My Trial”, ”Bye Bye Bird”, ”Nine Below Zero” ja ”Help Me”.