Schleissheimin linna

Schleissheimin linna (saks. "Schloss Schleißheim") koostuu kolmesta yksittäisestä, alunperin 1500–1700 -luvun palatsista suuressa barokkipuistossa Oberschleißheimin kylässä, Münchenin esikaupunkialueella, Baijerissa, Saksassa. Linna oli Wittelsbachin-sukuun kuuluvien Baijerin hallitsijoitten kesäasunto. Palatsit on rakennettu uudelleen vuodesta 1970 lähtien toisen maailmansodan pommitusten tuhojen jälkeen.
Palatsit.
Vanha Schleissheimin linna.
Schleissheimin linnan historia alkaa Baijerin herttua Vilhelm V:n (1548–1626) Dachaun linnan lähelle vuonna 1597-1598 rakennuttamasta maalaistalosta ja erakkomajasta. Keskusportti ja kellotorni ovat peräisin ensimmäiseltä rakennuskaudelta. Sisemmän pihan nimi on "Maximilianshof" ja ulompi on "Wilhelmshof". Vilhelmin pojan herttua Maksimilian I:n hallitusaikana aiempi rakennus purettiin kellareihin asti ja hänen omistuksessaan olleen Vincenzo Scamozzin arkkitehtuuriteos "L'Idea dell’ architettura universalen" (1615) ja mahdollisesti arkkitehtien Heinrich Schön ja Hans Krumpperin suunnitelmien mukaan vuodesta 1617 lähtien rakennukset laajennettiin ns. Vanhaksi linnaksi. Myöhäisrenessanssiaikainen palladiolaiseen tyyliin suunniteltu rakennus valmistui todennäköisesti vuonna 1623.
Huoneet on sisustettu alankomaalaisen taidemaalari Peter Candidin (n. 1548–1628) suunnitelmien mukaisesti. Maksimilianin poika ja seuraaja Ferdinand Maria kuoli täällä vuonna 1679. Toisen maailmansodan aikaisten suurten pommitustuhojen jälkeen linna rakennettiin uudelleen vuodesta 1970 lähtien. Suurin osa "Wilhelmskapellen" kappelin, läntisen vestibyylin, sen seinien ja kellariholvien alkuperäisestä stukkokoristelusta on säilynyt. Vanhassa Schleissheimin linnassa on ollut vuodesta 1986 lähtien kaksi museonäyttelyä, joista toinen käsittelee uskontojen kulttuuria ja toinen Preussin historiaa. Päärakennuksen keskellä oleva s"uuri sali" toimii nykyään museoiden sisääntuloaulana.
Vanhan linnan puutarhassa on Baijerin kuninkaallisten ilmavoimien muistomerkki, jonka tukikohta ensimmäisen maailmansodan aikana oli lentokenttä linnan alueen vieressä.
Lustheimin linna.
Arkkitehti Enrico Zuccalli (n. 1642–1724) rakennutti Lustheimin linnan italialaiseen puutarhaan vuosina 1684–1688 Maksimilian II Emanuelille tämän avioiduttua ensimmäisen puolisonsa, Itävallan arkkiherttuatar Maria Antonian kanssa vuonna 1685. Vaaliruhtinas tilasi metsästyslinnan ja puutarhapalatsin Grisonista Pohjois-Italiasta kotoisin olevalta hoviarkkitehdiltaan, jonka suunnitelmat pohjautuivat italialaisiin "casino"-rakennuksiin, jotka olivat olleet suosittuja 1500-luvun alusta lähtien ja joita rakennettiin varsinaisen asuinpalatsin ulkopuolelle.
Lustheim sijaitsee pyöreällä saarella ja muodostaa barokkihovipuutarhan pääteaiheen. Tyyliteltyä H-kirjainta muistuttavassa päälinnaan liittyy kaksi siipimäistä risaliittia. Tiilestä muurattu ja rapattu rakennus on kaksikerroksinen, keskiosaa hallitsee "Belvedere", josta avautuu laaja näkymä ympäröivälle maaseudulle. Palatsin keskipiste on keskiosassa oleva suuri sali, jonka sivuilla ovat vaaliruhtinaan ja vaaliruhtinattaren asunnot. Yläkerran hoviväen huoneet olivat yksinkertaisia, kellarikerroksessa sijaitsivat keittiö ja taloustilat sekä palvelijoiden tilat.
Sisätilaa hallitsee rakennuksen keskellä oleva suuri kaksi kerrosta korkea juhlasali. Metsästyksen jumalatar Dianaa kuvaavat kattofreskot ovat Johann Anton Gumppin, Francesco Rosan ja Johann Andreas Trubillion vuosina 1686-1687 maalaamat. Vaaliruhtinaan ja vaaliruhtinattaren huoneistojen seinät oli verhottu damastilla, jota täydensivät samanväriset ikkuna- ja oviverhot. Jäljellä ovat enää kattofreskot, friisi maalattuine koristeineen sekä maalaus hallin seinien yläosassa.
Samanaikaisesti linnan rakennustöitten kanssa aloitettiin myös suurten, puoliympyrän muodostavien pylväskäytävien rakentaminen Lustheimin linnan takana. Niiden oli tarkoitus yhdistää linnaan kaksi pohjoisessa ja etelässä olevaa paviljonkia ja muodostaa laaja kaari, jonka katkaisivat vain polut ja keskuskanava. Paviljonkeihin oli määrä sijoittaa orangerioita, juhlahuoneita ja vierashuoneistoja. Kunnollisten rakennustekniikoiden puute ja alueiden suuri koko aiheutti kuitenkin ongelmia. Arkkitehti Zuccallin ja Maksimilian Emanuelin kuoleman jälkeen rakennukset tuhoutuivat ja lopulta ne purettiin vuonna 1741.
Kaksi paviljonkia on edelleen olemassa, Enrico Zuccalli rakennutti Renatus-kappelin vuonna 1686 eteläiseen paviljonkiin. Pohjoispaviljongissa on taidokkaasti Aurora-, Apollon- ja Diana-aiheisilla trompe l'oeil freskoilla koristeltu talli, jotka ovat baijerilaisen taidemaalari Caspar Gottfried Stuberin (1688–1749) tekemiä. Talli rakennettiin kuudelletoista vaaliruhtinas Maksimilian II Emanuelin täysveriratsulle vuonna 1689. Rakennuksen kunnostus valmistui vuonna 2004 ja kärsii niin pahoista suolaantumisongelmista, että sitä voidaan katsella vain kesäisin suojaavan seinämän lävitse.
Vuodesta 1968-1971 lähtien linnassa on ollut esillä yli 2 000 esinettä käsittävä mittava kokoelma Meissenin posliinia, jota laajempi on vain Dresdenin posliinitehtaan kokoelma Dresdenin Zwingerissä.
Uusi Schleissheimin linna.
Arkkitehti Enrico Zuccalli suunnitteli myös barokkityylisen uuden linnan kahden palatsin väliin vuosina 1701–1704 uudeksi asuinpaikaksi, koska vaaliruhtinas odotti saavansa keisarillisen kruunun. Kun Maksimilian II Emanuel oli menettänyt Baijerin ja samalla myös keisarillisen kruunun Espanjan perimyssodassa, rakennustyöt keskeytettiin. Hoviarkkitehti Joseph Effnerin (1687–1745) suunnitelmien mukaan rakennus laajennettiin rahapulasta huolimatta vaikuttavaksi barokkipalatsiksi vuosina 1719–1726, mutta vain pääsiipi valmistui.
Uusi linna on yli 300 metriä pitkä laajarunkoinen rakennus. Päärakennus eli "corps de logis" on jaettu 37 puutarhanpuoleiseen ikkunasyvennykseen, joista yksitoista on keskiosassa, jossa on suuri portaikko, juhlasali ja galleria. Keskiosa on jäsennelty pilastereilla. Pääsiiven yhdistävät arkadikaaret kahteen paviljonkiin etelässä ja pohjoisessa, eteläpaviljonki toimi vierastalona, pohjoispaviljonki pitää sisällään pumppuaseman puiston suihkulähteille. Linnan keskiosa on kolmikerroksinen. Ylin kerros on puutarhan puolella, jossa on suuri terassi, seurauksena muutoksista rakennussuunnitelmiin. Osia julkisivusta oli näet romahtanut liian heikkojen perustusten vuoksi.
Saksalaista barokkiarkkitehtuuria edustavat suuri sali, suuri galleria, suuri portaikko, Maksimilianin kappeli ja neljä edustushuoneistoa, jotka ovat sisustaneet ranskalainen stukkotaiteilija ja kuvanveistäjä Charles Claude Dubut (n. 1687–1742), freskomaalari Franz Joachim Beich (1665–1748), stukkotaiteilija ja freskomaalari Johann Baptist Zimmermann (1680–1758), baijerilainen taidemaalari Cosmas Damian Asam (1686–1739), venetsialainen freskomaalari Jacopo Amigoni (1682–1752), italialainen kuvanveistäjä Giuseppe Volpini (1670–1729), "scagliola" eli kivi-instarsiataiteilija Wilhelm Fistulator Pfeiffer ja metallikoristetaiteilja Antoine Motté. Vaaliruhtinas Maksimilian Emanuelin maine voittoisana kenraalina oli sisustuksen pääteema. 
Suuri galleria rakennettiin arkkitehti Robert de Cotten laatiman luonnoksen mukaisesti. Voiton salissa, punaisessa kabinetissa ja vaaliruhtinattaren kappelissa sisustuskoristelu on erityisen vaikuttava. Enrico Zuccallin suunnittelema suuri portaikko on arkkitehtonisesti merkittävä: portaat ja päätykolmiot sijaitsevat korkeassa ja leveässä salissa, josta arkkitehti Balthasar Neumann otti vaikutteita suunnitellessaan Augustusburgin linnaa Brühliin ja Residenz-palatsia Würzburgiin. Cosmas Damian Asamin maalaama kupolifresko kuvaa Venusta Vulkanuksen seppien kanssa, jossa aseita valmistetaan hänen pojalleen Aineiakselle, jolla on vaaliruhtinas Maksimilian Emanuelin kasvonpiirteet.
Useimmissa huoneissa on edelleen alkuperäinen myöhäisbarokkisisustus, joka ylistää vaaliruhtinaan voittoja turkkilaisia vastaan vuosina 1683-1688 käydyssä Suuressa Turkin sodassa. Hyvin säilyneet gobeliiini-kuvakudokset edustushuoneissa Maksimilian Emanuel tilasi vuonna 1696 Brysselistä toimiessaan Espanjan Alankomaiden kuvernöörinä flaamilaisilta Gaspar van der Borghtin ja Jérome Le Clercin työpajoilta, jotka kudottiin Lambert de Hondt'in suunnitelmien mukaisesti sekä tilasi Müncheniin uudelleen perustamaltaan kuvakudostyöpajalta. Kuvakudoksia tilattiin Brysselistä myös Judocus de Vosilta. Huoneissa on edustavia esimerkkejä aikansa kalustesuunnittelusta, kuten kivenveistäjä Johann Adam Pichlerin hovityöpajassa tehdyt kiviset ja kullatut konsolipöydät suuressa galleriassa. Vaaliruhtinaalle ja vaaliruhtinattarelle kuuluneet pylvässängyt ovat hovitekstiilituotannon mestariteoksia, muutamia tämän tyyppisiä huonekaluja on säilynyt alkuperäisillä paikoillaan.
Maksimilian Emanuelin poika keisari Kaarle VII suosi yksityisempää Nymphenburgin palatsia, joten vain yksi neljästä suunnitellusta siivestä valmistui. Maksimilian Emanuelin pojanpoika Maksimilian III Joosef määräyksestä joitakin huoneista sisustettiin rokokootyyliin. Vuonna 1763 baijerilainen kuvanveistäjä Ignaz Günther teki molempien siipien suurten tammisten kaksoisovien eli portaalien allegoriset koristeet. Kuningas Ludvig I:n hallituskaudella hoviarkkitehti Leo von Klenze viimeisteli suuren portaikon vuonna 1847-1848 uusklassiseen asuun muuttamalla stukkokoristetut alimmat kerrokset marmorisiksi sekä barokkityyliset metallikaiteet marmorisiksi. Klenze muutti vuonna 1819 linnan barokkijulkisivun uusklassiseen asuun, näitä muutostöitä ei palautettu toisen maailmansodan tuhojen jälkeen.
Barokkimaalausten galleria.
Vaaliruhtinas Maksimilian Emanuelin perustaman taidekokoelman myötä Schleissheimin uusi linna oli maalausgalleria jo 1700-luvun lopulla, ja sitä saatettiin yhä enemmän yleisön ulottuville. Tätä perinnettä jatkaa Euroopan barokkitaiteen valtion galleria. Vuonna 2001, täsmälleen 300 vuotta Uuden linnan peruskiven muurauksen jälkeen barokkigalleria avattiin uudelleen kattavan restauroinnin jälkeen.
Baijerin valtion omistama barokkimaalausten galleria on nykyään esillä useissa tiloissa. Teoksia on flaamilaisilta barokkimaalareilta Peter Paul Rubens ja Antoon van Dyck; italialaisilta Guido Reni, Luca Giordano, Guercino, Carlo Saraceni, Marcantonio Bassetti, Alessandro Turchi, Carlo Dolci ja Pietro da Cortona; saksalaisilta Joachim von Sandrart, Johann Heinrich Schönfeld ja Johann Carl Loth sekä espanjalaisilta Alonso Cano, José Antolínez ja José de Ribera.
Palatsissa esillä olevat ranskalaiset maalaukset 1600- ja 1700-luvuilta liittyvät suurimmaksi osaksi vaaliruhtinas Maksimilian II Emanueliin ja hänen perheeseensä. Joissakin Pierre-Denis Martinin maalauksissa näkyy hänen ranskalaisia ja puolalaisia sukulaisiaan, hänen vanhempi sisarensa Maria Anna Victoria oli avioitunut Ranskan kruununprinssi Ludvigin, Grand Dauphinin kanssa. Hänen toinen puolisonsa oli Puolan kuningas Juhana III Sobieskin ja Marie Casimire Louise de La Grange d'Arquienin tytär Theresa Kunigunda Sobieska (1676–1730). 
Entinen Gardesaal, joka muutettiin vuonna 1762 ruokasaliksi, esittelee Baijerin vaaliruhtinaitten muotokuvat vuosilta 1597–1777. Nikolaus Pruggerin muotokuva Maksimilian I:stä, George Desmaréesin muotokuva Ferdinand Mariasta ja Martin Maingaudin maalaus Maksimilian II Emanuelista ratsailla komentajana sekä Kaarle Albertin ja Desmaréesin Maksimilian III Joosefin ratsastajamuotokuvia.
Vuonna 1852 yli 1 000 maalausta, jotka olivat olleet varastoituina Bayerische Staatsgemäldesammlungenissa Schleissheimissa, Augsburgissa ja Nürnbergissä, myytiin julkisessa huutokaupassa Baijerin kuningassuvun luvalla. Tällä rahoitettiin Wittelsbach-suvun muotokuvagallerian uusia hankintoja.
Puisto.
Suuri puisto on yksi harvoista säilyneistä barokkipuutarhoista Saksassa. Sen alueen, kanavat ja boskettialueen suunnitteli arkkitehti Enrico Zuccalli. Ranskalainen puutarha-arkkitehti Dominique Girard (n. 1680–1738), Versailles'n palatsin puiston arkkitehti André Le Nôtren oppilas, rakennutti suuren "parterren" eli istutusalueen ja "kaskadin" eli porrasvesiputouksen vuoteen 1720 mennessä. Vesi muodostaa puutarhan keskeisen elementin. Puutarhan keskipiste keskuskanava (Schlosskanal) ja Lustheim-saarta ympäröivä oja ovat osa Pohjois-Münchenin kanavajärjestelmää. Vesiväylä oli yhteydessä myös Nymphenburgin palatsin kanavajärjestelmään. Vanhasta linnasta on näköyhteys etelään Münchenin Frauenkircheen, joka on myös Fürstenriedin linnaan johtavan näkymän pääteaihe. Pohjoisen sivukanavan pääteaiheena on Dachaun linna.
Vuosina 1865–1868 hovipuutarhuri Carl Effner kunnosti puutarhan sen alkuperäiseen barokkimuotoon kuningas Ludvig I:lle ja lisäsi siihen ajalle tyypillisiä koristeellisia muotoja, joista suurin osa kuitenkin katosi toisen maailmansodan aikana. Myös vanhan ja uuden linnan välinen puutarha on Carl Effnerin suunnittelema. "Brunnhausissa" (Kaivotalo), jonka Carl von Effner rakennutti vuonna 1867 Vanhan linnan pohjoispuolelle, sijaitsevat edelleen suihkulähteisiin vettä tuottaneet vesipyörä ja pumput. Nykyisin suihkulähteisiin vesi saadaan sähköpumpuilla.
Palatsin puutarhassa on myös 300-vuotias puu, joka on selvinnyt useista salamaniskuista.
Biergarten.
"Schlosswirtschaft Oberschleißheimenin" Biergarten sijaitsee palatsin alueella, jossa on 1 000 istumapaikkaa. Sen juuret ulottuvat vuoteen 1597, jolloin Hofbräuhaus-panimon perustaja jäi eläkkeelle alueella sijaitsevalle maatilalle. Uuden Schleissheimin linnan rakentamisen jälkeen 1600-luvulla "Schlosswirtschaft" (linnaravintola) tarjosi ruokaa työntekijöilleen ja palvelijoilleen. Perustettiin kuninkaallinen tislaamo, joka tuotti hedelmäviinaa sekä toimi pitkään ja menestyksekkäästi 1920-luvulle saakka sekä panimo, joka toimi vuoteen 1926 asti, kunnes se siirtyi Hofbräuhausin omistukseen. Kastanjapuiden varjossa, josta on näköala linnaan, tarjoillaan nykyisin Hofbräuhaus-oluita ja perinteisiä baijerilaisia ruokia. Myös tislaamotoiminta, jota elvytettiin 1960-luvulla, alkoi uudelleen pienessä mittakaavassa vuonna 2007.
Elokuvien kuvauspaikkana.
Useat kuuluisat elokuvatuotannot ovat käyttäneet Schleissheimin linnaa kuvauspaikkana: