Varhainen välikausi

Varhainen välikausi on Andien kronologian neljäs vaihe noin vuosina 200 eaa. – 600 jaa. Se seuraa varhaista horisonttia ja edeltää keskihorisonttia.
Väestönkasvu hidastui varhaisella välikaudella, kun helposti viljeltävä maa oli jo otettu käyttöön. Taiteessa korostui uskonnollisten aiheiden sijaan arkielämä, ja hallinnollisten keskusten rinnalle syntyi yhä enemmän asutuskeskuksia, jotka usein suojattiin muurein tai linnoituksin. Valta keskittyi perinnölliselle yläluokalle eli "kurakoille", jotka väittivät polveutuvansa myyttisistä esi-isistä. Kurakat osoittivat asemaansa vauraudella, mikä loi kysyntää ammattikäsityöläisille ja hienostuneille taide-esineille.
Suuria valtioita ei vielä varhaisella välikaudella syntynyt. Pohjoisrannikolla merkittävin arkeologinen kulttuuri oli Moche ja etelärannikolla Nasca. Titicacan altaassa eteläisellä ylänköalueella hallitsi ensin Pucará ja myöhemmin Tiwanaku.
Määritelmä ja ajoitus.
Andien sivilisaation esikolumbiaaninen kronologia jaetaan seitsemään vaiheeseen, joista neljättä kutsutaan varhaiseksi välikaudeksi. Se ajoittuu noin vuosiin 200 eaa. – 600 jaa. Varhaisen välikauden alkupuoliskoa (noin vuoteen 100 jaa. asti) kutsutaan myös ylemmäksi muotoutumisvaiheeksi.
Chavínin kulttuurin vaikutus hiipui viimeisinä ajanlaskau edeltäneinä vuosisatoina. Koko Keski-Andien alueella – sekä Chavínin kulttuuripiirissä että muualla – alkoi voimakas alueellinen eriytyminen. Andien sivilisaation piirteet hahmottuivat lopullisesti. Kaikki Andien tärkeät viljelykasvit oli otettu käyttöön jo aiemmin, ja niitä alettiin nyt jalostaa paremmin paikallisiin oloisiksi sopiviksi. Paikalliskulttuurit alkoivat kehittää teknisiä ratkaisuja juuri oman alueensa tehokkaaseen hyödyntämiseen. Sille olikin suuri tarve, sillä Andien maantiede ja ekologia on erittäin vaihtelevaa.
Aiempien vuosisatojen voimakas väestönkasvu päättyi, kun kaikki helposti hyödynnettävät viljelysmaat oli otettu käyttöön. Uskonnon ja yliluonnollisten aiheiden sijaan taide ja arkkitehtuuri alkoivat korostaa arkielämän tarpeita. Hallinnollis-seremoniallisten keskusten rinnalle syntyi asutuskeskuksia, joita pian oli enemmän kuin seremoniakeskuksia. Usein kylät suojattiin muurein tai niiden turvaksi rakennettiin linnoituksia. Yhteiskunnallinen valta keskittyi perinnölliselle yläluokalle ("kuraka"), joka väitti polveutuvansa myyttisistä perustajahahmoista. Hallintojärjestelmä oli teokraattinen, ja esivanhempien palvonnalla oli uskonnossa suuri merkitys.
Kurakat osoittivat valtaansa aineellisella vauraudella. Tämä loi tilausta ammattimaisille käsityöläisille, jotka valmistivat ylimystölle korkealuokkaisia taide-esineitä. Kankaiden ja keramiikan valmistusmenetelmät paranivat, mikä voimisti paikallisten tyylien kehittymistä. Varallisuuserot kasvoivat hyvin suuriksi.
Paikalliset kulttuurit.
Etelärannikko.
Perun etelärannikolla varhainen välikausi alkoi noin 400–200 eaa., kun aiempi Paracasin keramiikka kehittyi Nasca-tyyliksi. Sen tunnuspiirteenä on savilietteellä maalaaminen ennen polttamista. Myös Paracasin kulttuurille ominainen värikkään keramiikan valmistus jatkui. Saviesineet koristeltiin jopa kahdeksalla värillä, ja niihin kuvattiin joko ihmis- ja eläinhahmoja tai monimutkaisia yliluonnollisia olentoja. Kauden jälkipuoliskolla taruolennot muuttuivat kulmikkaiksi ja pitkänomaisiksi ja niille kuvattiin suuri määrä ulokkeita. Samaan aikaan yleistyi myös voitonmerkeiksi kerättyjen irtopäiden kuvaaminen taiteessa.
Pohjoisrannikon Moche-kulttuurista poiketen Nascan keramiikkaa ei yleensä muotoiltu veistosmaisiksi hahmoiksi, mutta poikkeuksiakin tunnetaan. Toisin kuin Mochessa, kuvataide ei pyrkinyt realismiin eikä kerro paljoakaan ihmisten todellisesta elämästä. Nascan taiteen tunnetuimmat saavutukset ovat autiomaahan hahmoteltuja valtavan suuria viivoja, joista muodostuu pitkiä linjoja, geometrisia kuvioita ja eläinhahmoja. Viivat on luotu poistamalla tummat pintakivet, jolloin niiden alta paljastuneet kivet erottuvat vaaleampina kuvioina. Pitkät linjat ilmeisesti osoittivat uskonnon kannalta tärkeitä paikkoja, kuten pyhiä lähteitä ja vuorenhuippuja.
Piscon, Ican, Nascan ja Acarín laaksoissa oli Nasca-kaudella pienet kaupungit. Nascan laakson Cahuachissa oli kaupunkiasutuksen lisäksi seremoniakeskus, johon kuului kuusi pyramidia.
Keskirannikolla kehittyi vuoden jälkeen Liman kulttuuri, jonka keskus sijaitsi Marangasa. Liman kulttuuripiiriin kuulunut Pachacamac tuli tunnetuksi oraakkelistaan ja kohosi vähitellen merkittäväksi kulttipaikaksi.
Pohjoisrannikko.
Varhaisen välikauden alussa Perun pohjoisrannikolla vallitsi Gallinazon kulttuuri. Sen aristokraattinen hallintojärjestelmä muodosti perustan myöhemmälle Mochen yhteiskunnalle, joka muodostui ajanlaskun taitteen tienoilla. Keramiikassa oli samankaltaisuuksia ylängön aikalaiskulttuureihin.
Mochen kulttuurin keskus sijaitsi samannimisessä laaksossa Perun pohjoisrannikolla. Mochen yhteiskunnan tarkemmasta luonteesta on esitetty vaihtelevia tulkintoja. Sen on arveltu olleen yhtenäinen valtio, kaksi kilpailevaa kuningaskuntaa tai uskonnon ja kulttuurin yhdistämä päällikkökuntien kokonaisuus. Kyseessä oli jonkinlainen hierarkkinen valtiomuodostelma, mutta mikään yksittäinen poliittinen yksikkö ei hallinut koko Mochen kulttuurin aluetta. Talous perustui jokilaaksojen kasteluviljelyyn, ja keskitetyt valtiot todennäköisesti syntyivät, kun alueen asukkaat kilpailivat vähäisestä viljelysmaasta ja pyrkivät suojelemaan kastelukanaviaan. Monumenttirakentamisessa hyödynnettiin työverojärjestelmää, joka ilmeisesti muistutti inkojen myöhempää "mit’a"-järjestelmää.
Mochen keramiikka on valkealla tai punavalkealla savilietteellä värjättyä. Valkoiselle taustalle maalattiin joskus punaisia koristekuvioita. Osa astioita on muovattu esimerkiksi ihmisen, eläimen, kasvin tai aseen näköiseksi. Joskus niihin on lisätty yksityiskohtia korkokuvina. Sekä muovatut että piirretyt hahmot on tehty realistiseen tyyliin. Niissä kuvataan arkista toimintaa ja erilaisia kohtauksia, jotka usein liittyvät sodankäyntiin tai esittävät ylimystöä. Maanviljely sen sijaan puuttuu Mochen taiteesta kokonaan.
Mochen laakson tunnetuimmat rakennukset ovat suuri Auringon pyramidi, joka oli esikolumbiaanisen Etelä-Amerikan suurin pyramidi. Lähettyvillä sijaitsi pienempi Kuun pyramidi, jonka huipulle oli rakennettu avarista huoneista koostuva palatsi. Jokilaaksojen laitamille rakennettiin linnoituksia.
Pohjoinen ylänkö.
Altiplanon pohjoisosissa vallitsi Recuayn kulttuuri, jonka keramiikka muistutti pohjoisrannikon Gallinazo-kulttuuria. Osa savesta maalattiin mustaksi, jolloin maalaamaton savi erottui punaisena tai valkoisena kuviona. Sivusta kuvattu harjaspäinen kissaeläin on Recuayn taiteessa toistuva hahmo. Usein keramiikka muovattiin esittäväksi taiteeksi, mutta tyyli ei ole yhtä realistinen kuin Mochessa.
Cajamarcan altaan keramiikka eroaa selvästi aikalaisistaan, eikä siinä ole havaittavissa muiden kulttuurien vaikutusta. Saviesineet maalattiin hienoin koristekuvioin, jotka ulkoisesti muistuttavat kaunokirjoitusta. Tummanruskealla tai punaisella maalattiin kermanväriseen taustaan myös pikkueläimiä ja ihmiskasvoja. Cajamarcan kulttuuri jatkui koko varhaisen välikauden ja keskihorisontin, ehkä pitempäänkin.
Eteläinen ylänkö.
Titicacajärven ympäristössä oli useita kaupunkeja ja seremoniakeskuksia. Varhaisen välikauden alussa niistä merkittävin oli Pukara. Kaupungissa oli punaisesta hiekkakivestä rakennettu U-kirjaimen muotoinen temppeli, jonka keskellä oli madallettu sisäpiha. Veistostaiteessa kuvataan irtileikattuja päitä kantavia miehiä. Korkeisiin steeloihin kaiverrettiin geometrisia kuvioita ja käärmeitä. Keramiikka koristeltiin mustalla, punaisella ja keltaisella maalilla. Ihmisiä, lintuja ja kissapetoja esittävien hahmojen ääriviivat on korostettu viilloin.
Tiwanaku asutettiin noin vuonna 100 jaa. Se selviytyi voittajana Titicacan altaan kaupunkivaltioiden kilpailussa ja sai alueen hallintaansa noin 300–400 jaa. Suurvallaksi se kohosi vuoden 550 jälkeen.