Otto Wille Kuusisen murha 1920

Otto Wille Kuusisen murha oli vuonna 1920 levinnyt uutisankka, jonka mukaan Helsingissä piileskellyt kommunistipoliitikko Otto Wille Kuusinen surmattiin 9. helmikuuta 1920 Pohjanlahden jäällä Uudenkaarlepyyn edustalla. Tarinan keksi Etsivän keskuspoliisin asiamies Juho Koivukoski, joka väitti takaa-ajon päätteeksi ampuneensa Kuusisen itsepuolustukseksi. Uutinen levisi laajasti suomalaisessa mediassa ja se noteerattiin myös ulkomailla. Tapaus johti muun muassa hallitukselle esitettyyn välikysymykseen. Totuuden paljastuttua Koivukoski ampui itsensä.
Taustaa.
Otto-Wille Kuusinen oli Suomen työväenliikkeen näkyvimpiä hahmoja 1900-luvun alkuvuosina. Hän työskenteli muun muassa maan johtaviin sanomalehtiin kuuluneen "Työmiehen" toimittajana sekä oli SDP:n kansanedustaja vuosina 1908–1918. Sisällissodan aikana Kuusinen oli yksi kansanvaltuuskunnan johtohahmoista. Sodan loppuvaiheessa Kuusinen pakeni Neuvosto-Venäjälle, jossa hän oli syyskesällä 1918 perustamassa Suomen Kommunistista Puoluetta.
Keväällä 1919 Kuusinen saapui salaa Suomeen organisoimaan SKP:n maanalaista toimintaa. Hänen ohellaan Venäjältä olivat saapuneet muun muassa Ville Honkanen, J. H. Lumivuokko, Lauri Letonmäki ja Jukka Lehtosaari. Viranomaiset saivat nopeasti selville Kuusisen oleskelevan Helsingissä, minkä jälkeen EK lupasi hänen päästään 50 000 markan palkkion. Kuusisen huhuttiin hiippailevan ympäri Helsinkiä milloin konduktööriksi ja milloin naispuoliseksi torimyyjäksi naamioituneena. Arvo ”Poika” Tuomisen mukaan Kuusisen tarkoituksena oli pysyä Suomessa kesään saakka kunnes SSTP:n perustava kokous ja SAJ:n valtaamiseen tähdännyt edustajakokous oli pidetty.
Tapahtumat.
Pidätys.
Tapahtumat käynnistyivät 5. helmikuuta 1920, jolloin EK:n Seinäjoen asiamies Juho Koivukoski raportoi Otto Wille Kuusista koskevasta vihjeestä. Sen mukaan Kuusinen oli parhaillaan Turussa, josta hänen aikomuksensa oli matkustaa Vaasaan ja pyrkiä sieltä Merenkurkun yli Ruotsiin. Helsingissä ollut Koivukoski määrättiin lähtemään Kuusisen perään. 
Pohjanmaalle saavuttuaan Koivukoski keskittyi juopottelemaan Seinäjoella. 11. helmikuuta hän saapui kotipitäjässään Lapualla sijaitsevaan Kosolan taloon, jossa Vihtori Kosolan ohella olivat koolla muun muassa maanviljelijä Oskari Lahdensuo, kansakoulunopettaja Artturi Leinonen ja pankinjohtaja E. V. Leskelä. Alkoholinhuuruisessa illanvietossa Koivukoski kertoi pidättäneensä Kuusisen. Leinoselta tiedon saanut "Ilkka" uutisoi seuraavana päivänä, että Kuusinen oli jo pidemmän aikaa piileskellyt Raitasen nimelle kirjoitetun passin turvin Vaasan seudulla odottamassa kyytiä Ruotsiin. Hänet oli lehden mukaan vangittu Oravaisten Kimossa ja viety junalla Helsinkiin.
Uutinen tuli täytenä yllätyksenä sekä Vaasan poliisille että maaherra T. A. Heikelille. Komisario J. V. Markus otti maaherran toimeksiannosta yhteyttä "Ilkan" toimitussihteeriin Antti Haapalaan, joka vakuutti saaneensa tiedon luotettavasta lähteestä. Haapala kertoi myös epäilevänsä, ettei Kuusinen pääse elävänä perille, koska saattajana oli sisällissodan aikaisista veriteoistaan tunnettu Koivukoski. Markuksen viimein tavoitettua Koivukosken tämä harmitteli, että luotettavina pidetyt henkilöt olivat vuotaneet lehdistölle, ja lupasi matkustaa Helsinkiin antamaan selonteon EK:n päällikölle Ossian Holmströmille. 
Tieto Kuusisen pidätyksestä levisi STT:n välityksellä Ruotsiin saakka. Väitettä alettiin nopeasti epäillä, kun viranomaisilla ei vaikuttanut olevan asiasta mitään tietoa. Lopulta 15. helmikuuta uutinen todettiin perättömäksi. 
Kuolema jäällä.
Koivukoski ei lähtenyt Helsinkiin, vaan jäi edelleen ryypiskelemään Pohjanmaalle. Seinäjoen asemaravintolassa hän tapasi Leinosen, Leskelän ja Antti Isotalon, joille hän väitti nyt surmanneensa Kuusisen. Pari päivää myöhemmin Koivukoski kertoi saman tarinan Lapualla kohtaamalleen Kosolalle, minkä jälkeen se levisi nopeasti julkisuuteen. Muista lehdistä poiketen "Ilkka" kirjoitti jo 15. helmikuuta pidätyksen todellakin tapahtuneen ja sanoi tietävänsä yksityiskohtia, joita ei toistaiseksi katsonut tarpeelliseksi paljastaa. Kaksi päivää myöhemmin "Helsingin Sanomat" kertoi saaneensa Vaasasta tiedon, että Kuusinen oli pidätetty kaupungissa ja ammuttu pakoa yrittäessään. Koivukoski määrättiin välittömästi poliisin pakeille Vaasaan, josta hänet lähetettiin Helsinkiin raportoimaan asiasta EK:lle. Selonteon saatuaan EK antoi 18. helmikuuta julkisuuteen Koivukosken version tapahtumista.
Koivukosken tarinan mukaan hän sai Pohjanmaalle saavuttuaan tietoonsa, että Kuusinen aikoi hiihtää Ruotsiin Uudestakaarlepyystä. Koivukoskelle kerrottiin myös ylityspaikka, minkä jälkeen hän hankki sukset ja asettui illalla 8. helmikuuta erääseen kalamajaan odottamaan Kuusisen ilmaantumista. Puoli kahdeksan aikaan aamulla Koivukoski havaitsi kaukana jäällä hiihtävän miehen, jonka hän viimein saavutti tuntikausia kestäneen takaa-ajon päätteeksi myöhään iltapäivällä. Koivukoski vaati Kuusiseksi tunnistamaansa miestä lähtemään mukaansa, mutta tämä yritti tavoitella asetta. Koivukoski kertoi vetäneensä itse nopeammin ja ampuneensa Kuusisen viidellä laukauksella. Merkittyään ruumiin näkyvästi hän väitti sivakoineensa takaisin mantereelle ja lähettäneensä viestin Helsinkiin. Kun EK ei saanut mitään viestiä, sen epäiltiin kadonneen postissa.
Mediakohu ja reaktiot.
Tapahtumien saama käänne nousi jälleen otsikoihin Suomen lisäksi myös Ruotsissa. Tieto Kuusisen kuolemasta otettiin porvareiden keskuudessa vastaan ilahtuneena, mutta työväkeä ja erityisesti kommunisteja se tyrmistytti. Vaikka asiasta ei vielä ollut täyttä varmuutta, ehti muutama työväenlehti julkaista Kuusisen muistokirjoituksen. SDP:n vasemmisto-opposition äänenkannattaja "Savon Kansa" uutisoi niin räväkästi, että viranomaiset määräsivät lehden takavarikoitavaksi. Koivukosken kertomusta alettiin myös välittömästi epäillä. "Vasabladet" kirjoitti jo 19. helmikuuta, ettei kukaan ollut nähnyt häntä Oravaisissa tai Uudessakaarlepyyssä, ja piti tarinaa keksittynä. Samaan aikaan eduskunnassa levisi huhu, että Kuusinen oli jo pitkään majaillut Ruotsissa.
SDP jätti Vennolan hallitukselle välikysymyksen, jossa vaadittiin selvyyttä salamyhkäisyyden verhoamiin tapahtumiin ja penättiin viranomaisilta toimenpiteitä. Sisäministeri Heikki Ritavuori vahvisti, että Kuusinen oli hänen tietojensa mukaan murhattu, ja kertoi ryhtyneensä selvittämään asiaa kaikin mahdollisin keinoin. Kaksi EK:n etsivää lähetettiin hakemaan Kuusisen ruumista Koivukosken opastuksella. Karkaamisen varalta hänet määrättiin tarkan silmälläpidon alaiseksi. 
Kuusisen vihamiehen Väinö Tannerin johtama SDP yritti käyttää tapausta hyväkseen paitsi porvareita vastaan myös luodakseen hämmennystä kommunistien keskuudessa. Kuusisen ruumista päätettiin ryhtyä etsimään puoluetoimikunnan kustannuksella. Suunnitelmissa oli hautajaisten ohella järjestää surujuhlia eri puolilla maata sekä levittää ulkomaille tietoa valkoisesta terrorista. Hautajaiset olisivat merkinneet symbolisesti Kuusisen ottamista takaisin sosialidemokraatteihin, mikä taas olisi aiheuttanut parranpärinää kommunisteissa. a johtanut Edvard Gylling puolestaan kehotti Saima Kuusista vaatimaan haltuunsa puolisonsa ruumista ja viemään sen valokuvattavaksi. Gylling kertoi myös olleensa tietoinen pakosuunnitelmasta, mutta yllättyneensä, että kynämiehenä tunnettu Kuusinen aikoi hiihtää meren yli.
Muistojuhlat.
Kuusinen ilmoitti pian Tukholmaan olevansa hengissä ja seuraavansa kohua Helsingin Siltasaaressa sijaitsevassa piilopaikassaan, jossa luotetut puoluetoverit pitivät hänet ajan tasalla. Asiasta ei kerrottu julkisuuteen, vaan kommunistit pitivät Helsingin työväentalon pihamaalla suuren muistojuhlan. Tieto pidettiin salassa jopa tilaisuuden pääpuhujana toimineelta Ivar Lassyltä, jotteivat tämän ilmeet olisi paljastaneet totuutta yleisön joukkoon soluttautuneille EK:n urkkijoille. Muistojuhlan jälkeen Sulo Wuolijoki vieraili Kuusisen luona kuvailemassa hänelle sen kulkua. Lassy puolestaan sai tulikivenkatkuisesta puheestaan lähes kahden vuoden vankeustuomion, kun hänen katsottiin vääriä tietoja levittämällä halveksuneen viranomaisia ja laillista yhteiskuntajärjestystä.
Pietarissa pidetyssä muistojuhlassa SKP:n johto hyökkäsi kärkevästi ”lahtareita” vastaan ja ylisti vainajaa, vaikka olikin riidoissa omavaltaisesti touhunneen Kuusisen kanssa. Moskovan Punaisella torilla pidetyn Kominternin surujuhlan puhujina olivat muun muassa Nikolai Buharin ja Karl Radek.
Totuus paljastuu.
Mediakohun velloessa poliisi käynnisti omat tutkimuksensa. Helsingin poliisilaitoksen rikososaston apulaispäällikkö Rafael Silander lähetettiin selvittämään Koivukosken raportin todenperäisyyttä. Paikallisilla poliiseilla ei ollut mitään yhteyksiä Koivukoskeen ja pian selvisi, ettei myöskään Kuusisesta oltu nähty Pohjanmaalla vilaustakaan. Koivukosken tarina paljastui muutoinkin epäuskottavaksi. Hän ei olisi pystynyt taittamaan 80 kilometrin matkaa takaisin mantereelle väittämässään neljässä tunnissa, eikä kiintojää sääraporttien mukaan edes ulottunut niin pitkälle.
Sisäministeri Ritavuori vastasi välikysymykseen pitkään venyneessä istunnossa aamuyöllä 22. helmikuuta. Hän totesi väitteiden Kuusisen kuolemasta olevan todennäköisesti perättömiä. Ritavuori jatkoi kuitenkin, että mikäli väitteet kaikesta huolimatta pitävät paikkansa saatetaan syylliset edesvastuuseen, koska yksityishenkilöt eivät voi ryhtyä käyttämään tuomiovaltaa. Sisäministeri nosti esille myös sisällissodan aikaisista puuhistaan epäiltyjen punaisten vangitsemiset ja pakenemisen varjolla tapahtuneet surmat. Ritavuori kertoi hallituksen tekevän kaikkensa estääkseen tällaiset tapaukset ja asettavansa syylliset edesvastuuseen. Välikysymyskeskustelun aikana eduskunnassa levisi huhu, että Kuusinen oli itse seuraamassa istuntoa Heimolan lehtereillä vanhaksi naiseksi pukeutuneena. Todellisuudessa kyseessä oli jonkun kansanedustajan sukulainen.
Koivusalon kohtalo.
EK:n etsivien oppaaksi Pohjanmaalle lähetetty Koivukoski pääsi jostain syystä karkaamaan jo ennen heidän saapumistaan Vaasaan 22. helmikuuta. Koivukosken kohtalo selvisi nopeasti, kun hänen ruumiinsa löydettiin myöhemmin samana päivänä Kokkolan rautatieaseman lähellä sijaitsevasta puistosta. Lehtiuutisissa löytöpaikaksi mainitaan virheellisesti Uusikaarlepyy. Kokkolan kunnanlääkärin Otto Johan Blåfieldin tekemässä ruumiinavauksessa Koivukoskten todettiin surmanneen itsensä päähän ampumalla.
Itsemurhan jälkeen joissakin porvarilehdissä väitettiin Koivukosken tunnustaneen ennen kuolemaansa olleensa kommunistien asiamies. "Svenska Tidningenin" saaman tiedon mukaan hän olisi kertonut Uudenkaarlepyyn kommunisteille olevansa EK:hon soluttautunut kommunisti ja tiedustellut pakomahdollisuutta Ruotsiin. Väitteet eivät pitäneet paikkaansa, vaan todellisuudessa Koivukoski oli EK:n asiamiehenä soluttautunut kommunistien maanalaisiin järjestöihin. "Uusi Suomi" ei myöskään pitänyt Koivukosken toiminnan syynä Kuusisen päästä luvattua palkkiota, vaan oletti hänen humalapäissään maininneen pidättäneensä tämän, eikä ylpeytensä vuoksi voinut enää perääntyä tarinastaan. Valheen paljastuttua hän teki itsemurhan.
EK:n etsivien palattua Helsinkiin he kertoivat käyneensä Koivukosken osoittamassa paikassa, mutta eivät löytäneet mitään. He tulivat lopputulokseen, että Koivukoski oli humalapäissään sepittänyt koko tarinan. Tapaus sai lopullisen sinettinsä 25. helmikuuta, kun EK antoi lausunnon, ettei Kuusista missään tapauksessa ole ammuttu.
Jälkipyykki.
Totuuden paljastuttua tapausta puitiin edelleen ahkerasti lehtien palstoilla, mutta kirjoitusten tyyli muuttui hirtehishuumoriksi. Kommunistit puolestaan harhauttivat viranomaisia uskottelemalla, että Kuusinen oli Ruotsissa. Maaliskuun alussa "Folkets Dagbladet Politiken" -lehdessä julkaistiin ruotsalaisen kommunistin Zeth Höglundin tekemä Kuusisen haastattelu. Syöttiin tarttui muun muassa "Dagens Nyheter", joka seuraavana päivänen vahvisti hänen olevan maassa. Suomeen toimitettiin myös Kuusisen kirjoittamaksi väitetty kirje ”Suomen porvariston johtajille”, jonka kommunistilehdet myöhemmin julkaisivat palstoillaan. Kevään aikana Kuusisen huhuttiin olevan muun muassa Hollannissa.
Kuusinen itsensä mukaan ”kuolema oli hauska ja ylösnousemus vielä hauskempi”. Hän totesi sen kuitenkin käyneen vuosien saatossa kalliiksi, koska muistopuhujat vaativat aina tavattaessa kahvit, oluet tai vodkat korvaukseksi hyvistä hautajaispuheista. Valekuolemansa jälkeen Kuusinen piileskeli Helsingissä vielä nelisen kuukautta. Lopulta myös EK hoksasi hänen olevan edelleen maassa, mutta suurta ajojahtia ei enää käynnistetty. Toukokuussa pidetyn SAJ:n edustajakokouksen jälkeen Kuusinen poistui maasta Ville Ojasen hankkimalla kyydillä. Kuusinen kuljetettiin Hangon kautta moottoriveneellä Tukholmaan, josta hän palasi pian Neuvosto-Venäjälle.