Kakutus

Kakutus eli kakunheitto tarkoittaa yleensä täytekakun, piirakan tai muun leivonnaisen heittämistä tai litistämistä ihmisen kasvoille, usein huumorin tai protestin välineenä. Ilmiö on saanut alkunsa slapstick-komiikasta, mutta sitä on käytetty myös poliittisena eleenä vallanpitäjien tai julkisuuden henkilöiden nöyryyttämiseksi.
Historia ja alkuperä.
Kakutus oli alun perin tyypillinen slapstick-komiikan muoto, joka nousi esiin 1900-luvun alun viihdemaailmassa. Ensimmäinen dokumentoitu kakutus tapahtui vuonna 1904 Fred Karnon esityksessä "Mumming Birds" Hackney Empire -teatterissa. Mack Sennett popularisoi kakutuksen 1910-luvulla Keystone Kops -mykkäelokuvissaan. Myöhemmin kakutusta esiintyi useiden komediaryhmien ja -näyttelijöiden, kuten Ohukaisen ja Paksukaisen, Marxin veljesten, Three Stoogesin, Väiski Vemmelsäären, Charles Chaplinin, Monty Pythonin ja Soupy Salesin, elokuvissa ja esityksissä.
Kakutus protestimuotona.
Kakutusta on käytetty myös mielenosoitusmenetelmänä, erityisesti vallanpitäjiä ja julkisuuden henkilöitä vastaan. Belgialainen anarkisti Noël Godin on tehnyt ilmiöstä tunnetun perustamalla "kansainvälisen konditoriaprikaatin", joka on 20 vuoden ajan kohdentanut kakutuksia poliitikkoihin, liikemiehiin ja muihin tunnettuihin henkilöihin erityisesti Belgiassa, Ranskassa, Sveitsissä ja Kanadassa. Hyökkäykset suunnitellaan tarkasti medianäkyvyyden maksimoimiseksi, ja ne toteutetaan usein ryhmätyönä, johon osallistuvat kakunheittäjän lisäksi kuvaajat ja avustajat. Godinin mukaan kermakakku on tehokas keino herättää hämmennystä ja pelkoa kohteissaan Yhdysvalloissa 1970-luvulla toimi järjestäytynyt ryhmä, joka toteutti kakutuksia tilaustyönä protestin ja huumorin värittämänä performanssina.
Merkittäviä kakutustapauksia.
Seuraavassa taulukossa on esitetty tunnettuja kakutustapauksia:
Kakutuksen merkitys ja tarkoitus.
Kakutus kohdistuu usein julkisuuden henkilöihin, joita pidetään ylimielisinä tai tärkeilevinä, ja sen tarkoituksena on nöyryyttää, herättää huomiota tai vastustaa heidän näkemyksiään. Teot voivat olla huumoripitoisia, kuten oppilaitoksissa tapahtuvat kepposet, mutta myös tarkasti suunniteltuja poliittisia protesteja. Kakutus on muuttunut 1900-luvun alun gag-huumorista symboliseksi vastarinnan muodoksi, erityisesti 1970-luvulta lähtien. Vaikka kakutukset saivat aikoinaan runsaasti mediahuomiota ja olivat lyhytaikainen muoti-ilmiö, niiden poliittinen merkitys on hiipunut, ja nykyään ne nähdään pääasiassa viihteellisenä temppuna.
Eettiset näkökulmat.
Kakutuksen moraalisesta oikeutuksesta on käyty keskustelua. Kannattajat pitävät sitä harmittomana keinona kyseenalaistaa vallanpitäjien arvovaltaa ja herättää huomiota karnevalistisella huumorilla. Kriitikot kuitenkin korostavat, että kakutus voi aiheuttaa pelkoa ja kaaoksen tunnetta, sillä uhri ei tiedä, mitä häntä kohti heitetään, mikä tekee teosta herkästi väkivaltaiseksi. Esimerkiksi Rupert Murdochin kakutusyritys Iso-Britannian parlamentissa herätti tuomitsevia reaktioita, kun taas Thomas Friedmanin kakutus sai osakseen huvittuneita kommentteja. Kakutuksen nöyryyttävä luonne tekee siitä eettisesti ongelmallisen, sillä ihmisarvon loukkaaminen on kansainvälisesti tunnustettu vakavaksi asiaksi. Lisäksi kakutukset voivat johtaa tiukempiin turvatoimiin, jotka rajoittavat yleisön osallistumista julkisiin tilaisuuksiin. Kritiikin mukaan kakutus saattaa viedä huomion protestin varsinaisesta sanomasta, kuten Murdochin tapauksessa, jossa hänen vaimonsa reaktio nousi päähuomion kohteeksi.