Yleisradion ohjelmaneuvostot

Yleisradion ohjelmaneuvostot valvoivat vuoteen 1992 asti Yleisradion radio- ja tv-ohjelmien ja Ylen toimiluvan piiriin kuuluneen Mainostelevision ohjelmien tasapuolisuutta, ohjelmapolitiikkaa ja muuta sopivaisuutta. Tehtäväänsä ne hoitivat tarkkailemalla ohjelmatoiminnan säännöstön toteutumista, hyväksymällä etukäteen television ja radion ohjelmasuunnitelmat ja arvioimalla jo lähetettyjä ohjelmia. Ohjelmaneuvostoja oli enimmillään 1990-luvun alussa jopa 18, ja niissä istui kerrallaan yli 170 eduskunnan kulloistenkin voimasuhteiden mukaan valittua, eri puolueiden nimeämää ”luotettavaa kansalaista”. Neuvostoista tunnetuimpia olivat suomenkielisen television, suomenkielisen radion ja ruotsinkielisten ohjelmien valtakunnalliset ohjelmaneuvostot, jotka kokoontuivat joka toinen viikko. Niitä täydensivät yhdeksän alueellista suomenkielistä, neljä alueellista ruotsinkielistä ja yksi saamenkielinen ohjelmaneuvosto.
Tammikuussa 1992 ohjelmaneuvostot lakkautettiin. Seuraavan vuoden alussa tehtiin television suuri kanavauudistus, jonka yhteydessä mainosrahoitteinen televisiotoiminta sai oman kanavan (MTV3) ja oman toimiluvan toimittuaan siihen asti Yleisradion toimiluvalla ja siltä kanava-aikaa vuokraten. Ohjelmaneuvostojen tilalle perustettiin Julkisen sanan neuvoston toimintaa muistuttava Yleisradion ohjelmalautakunta.
Historiaa.
Yleisradion radiotoiminta alkoi vuonna 1926, ja sen ohjelmia suunnitteleva ja tarkastava ohjelmaneuvosto perustettiin 1934. Sotien jälkeen ohjelmaneuvoston toiminta alkoi politisoitua ja se sai ensimmäiset kansanedustajajäsenensä. Suomenkieliset tv-ohjelmat saivat oman ohjelmaneuvostonsa vuonna 1964, samoihin aikoihin kun Yle osti ja sulautti Suomen Televisioon helsinkiläisteekkareiden perustaman Tesvision ja tamperelaisen Tamvision. Siihen asti, vuosina 1958–1964, alun perin radiota varten perustettu ohjelmaneuvosto oli valvonut myös Suomen Television ja MTV:n alkuvuosien ohjelmatarjontaa.
1960-luvun keskivaiheilla ohjelmaneuvostojen kokouksiin osallistuivat puolueiden valitsemien jäsenten lisäksi Yleisradion pääjohtaja, joka toimi puheenjohtajana, sekä suomenkielinen ja ruotsinkielinen ohjelmajohtaja, jotka toimivat varapuheenjohtajina. Suomenkielisen ohjelmaneuvoston kokouksiin osallistuivat lisäksi radion ohjelmapäällikkö, tv-ohjelmaosaston päällikkö ja musiikkipäällikkö sekä ruotsinkielisen ohjelmaneuvoston kokouksiin tv-ohjelmaosaston ja musiikkiosaston edustajat.
Televisiosta tuli 1960-luvun alkuvuosina yhä suositumpi media ja yhdessä radion kanssa yhä merkittävämpi yhteiskunnallinen vaikuttaja. Eino S. Revon pääjohtajakaudella 1965–1969 ohjelmaneuvostot politisoituivat entisestäänkin, samalla kun Yleisradion ohjelmisto yhteiskunnallistui ja usein kärjistyi oikeiston ja vasemmiston väliseksi kiistakapulaksi. 
Ohjelmaneuvostojen ohjesääntöä muutettiin vuonna 1967 niin, ettei niiden puheenjohtajina enää toimineet Yleisradion edustajat vaan neuvostojen keskuudestaan valitsemat jäsenet. Tämä johti ohjelmaneuvostojen muuttumiseen Ylen ja poliitikkojen yhteistyöelimistä selvemmin Ylen toimintaa valvoviksi tahoiksi, joiden käsittelemissä asioissa poliittisina kannanottoina tehdyt puuttumiset yksittäisten ohjelmien sisältöön ja yksittäisten toimittajien tekemisiin, jopa sanojen ääntämiseen, lisääntyivät. Aloitteet käsiteltäviksi asioiksi olivat siihen asti tulleet valtaosin Ylen johdolta, kun ne nyt alkoivat tulla ohjelmaneuvostojen poliitikkojäseniltä, muilta puoluepoliitikoilta ja suurelta yleisöltä. ”Reporadion” vasemmistoväritteisinä vuosina ohjelmaneuvostoille alkoivat tehdä aloitteita yhä enemmän myös Yleisradion hallintoneuvoston ei-sosialistisia puolueita edustaneet jäsenet. Yleisradion hallintoneuvosto ja ohjelmaneuvostot olivat vuosina 1967–1969 eduskunnan voimasuhteiden mukaisesti vasemmistoenemmistöisiä, kunnes vuoden 1970 eduskuntavaaleissa – joissa Yleisradion tilanne oli keskeisiä vaaliteemoja – oikeistopuolueet saivat enemmistön eduskunnassa ja Ylen hallintoelimissä. Siksi kunkin eduskuntakauden ohjelmaneuvostopäätökset noudattivat kärjistyneesti kulloisenkin poliittisen enemmistön näkökantoja.
1970-luvun alkupuolella Yleisradion oikeistoenemmistöinen hallintoneuvosto pyrki monien päätösten teossa ohittamaan riitaiset, sekavat ja päällekkäiset käsittelyt ohjelmaneuvostoissa ja saattoi tehdä myös päinvastaisia päätöksiä kuin ohjelmaneuvostoissa oli samasta asiasta tehty. Vuonna 1975 "Helsingin Sanomien" Sakari Määttänen kirjoitti ohjelmaneuvostoista tulleen pikemminkin erilaisten asioiden estäjiä kuin edistäjiä: ”Jäsenistä tulee poliiseja heti kun he astuvat [Ylen pääkonttorin] Kesäkadun ovesta sisään.” Saman lehden Marjatta Möttölä kirjoitti vuonna 1981, että jos ohjelmaneuvostojen kokoukset televisioitaisiin, moni suomalainen haluaisi lopettaa ne, koska keskustelu ei usein ole yhtään sen pohditumpaa kuin mitä käydãän kodeissa ja työpaikoilla edellisillan ohjelmista. ”Tähän yhtynee huomattava osa Yleisradion ja MTV:n työntekijöistäkin, vaikka he joutuvat asemansa puolesta suhtautumaan kunnioittavasti näihin kansanvallan etäispäätteisiin.”
Ohjelmalautakunta.
Ohjelmaneuvostot lakkautettiin vuonna 1992, ja ohjelmatoiminnan säännöstön tulkintoja varten perustettiin Julkisen sanan neuvoston tapainen ohjelmalautakunta, joka lähinnä käsittelee ohjelmista tulleita kanteluita. Lautakunta koostuu neljästä kerrallaan neljäksi vuodeksi valittavasta asiantuntijajäsenestä. 
Ensimmäisen ohjelmalautakunnan 1992 muodostivat "Vasabladetin" päätoimittaja Birger Thölix, Ylen kansliajohtaja Jussi Tunturi, Radio- ja televisiotoimittajien liiton puheenjohtaja Markku Lehtola ja puheenjohtajana oikeusministeriön kansliapäällikkö Teuvo Kallio.