Sumerinkielinen kirjallisuus

Sumerinkielinen kirjallisuus on muinaisessa Mesopotamiassa laadittua kirjallisuutta, jonka tärkeimmät teokset syntyivät noin vuosina 2600–1600 eaa. Muinaisegyptiläisen kirjallisuuden ohella se edustaa maailman vanhinta kirjoitettua kirjallisuutta.
Sumerin kielellä kirjoittivat sekä sumerit itse että muita kieliä äidinkielenään puhuneet kirjurit. Pisimmät sumerinkieliset tekstit syntyivät verrattain myöhäisenä aikana, jolloin sumerilla oli vähän tai ei lainkaan äidinkielisiä puhujia ja se oli Mesopotamian klassinen kieli. Suuri määrä sumerinkielistä kirjallisuutta käännettiin akkadiksi, ja sen vaikutusta on havaittavissa sekä Babylonian ja Assyrian kirjallisuudessa että "Raamatussa".
Sumerinkielinen kirjallisuus edustaa monia lajityyppejä: jumal- ja sankaritaruja, runoja ja lauluja, sananlaskukokoelmia ja dialogeja. Löyhästi kaunokirjallisuuden piiriin kuuluvana lajityyppinä voidaan pitää myös julkisten rakennushankkeiden ja sotilaallisten voittojen kunniaksi laadittuja monumenttikirjoituksia, joissa kuninkaat kertovat saavutuksistaan ja ylistävät jumalia.
Historia.
Kieli ja kirjoitusjärjestelmä.
Eteläisen Mesopotamian sumerit kehittivät nuolenpääkirjoituksesta toimivan kirjoitusjärjestelmän noin vuosina 3500–2900 eaa. Muinaisegyptiläisten hieroglyfien ohella se on vanhin kirjoitusjärjestelmä, jota kyetään tulkitsemaan. Logosyllabinen järjestelmä yhdistelee sana- ja tavumerkkejä. Mesopotamian varhaisin kirjoitus on Uruk-kauden lopulta. Tuolloinen kirjoitusjärjestelmä on puhdasta kuvakirjoitusta. Ideogrammit kuvaavat asioita ja käsitteitä, eivät puhutun kielen äänteitä ja kielioppia. Uruk-kauden kirjoitettua kieltä ei siksi ole mahdollista tunnistaa, mutta kulttuurisen kontekstin perusteella sen oletetaan olleen sumeri.
Noin 2800 eaa. alkaen kuvakirjoitus kehittyi logosyllabiseksi. Tavukirjoitus perustui homofoniaan (reebusperiaate). Esimerkiksi tavua "šu" merkittiin kättä (sumeriksi "šu") kuvaavalla merkillä ja tavua "ʔa" vettä (sumeriksi "ʔaj") kuvaavalla merkillä. Kiilamaisen ulkomuotonsa nuolenpääkirjoitus sai noin 2600 eaa., kun merkit alettiin piirtämisen sijaan painella saveen teräväksi leikatulla ruo’olla. Vuoden 2500 eaa. paikkeilla nuolenpääkirjoitusta alettiin käyttää myös akkadin kirjoittamiseen. Sumerilainen ja akkadilainen kulttuuri sulautuivat toisiinsa, ja sumeri puhuttuna kielenä katosi noin 1800 eaa. Klassisena kielenä se säilyi ensimmäiselle ajanlaskun jälkeiselle vuosisadalle. Sen asemaa muinaisessa Mesopotamiassa on verrattu latinaan keskiajan Euroopassa.
Kirjallisuuden kehitys.
Uruk-kauden kirjoitukset ovat lähinnä kirjanpitoa. Teksteissä luetteloidaan esimerkiksi tuotteita (viljat, karjaeläimet) ja erikoistuneita ammattilaisia (kutojat, puusepät). Myös varhaisdynastisen kauden aineisto koostuu pääosin kirjanpidosta. Vuoden 2600 eaa. jälkeen alkaa kuitenkin esiintyä votiivitekstejä ja kuninkaallisia kirjoituksia, jotka enimmäkseen liittyvät julkisiin rakennushankkeisiin. Varhaisdynastisen kauden lopulla laadittiin ensimmäiset kaunokirjalliset tekstit. Niistä vanhimmat ovat sananlaskukokoelma "Šuruppakin neuvot" sekä "Kešin temppelihymni".
Akkadilaiskaudella (noin (2340–2159 eaa.) sumeri menetti asemansa hallinnon kielenä. Uskonnollisissa yhteyksissä sen käyttö jatkui, ja osa kuninkaallisista kirjoituksista on kaksikielisiä. Sumeri sai voimakkaita vaikutteita akkadista ja päinvastoin.
Urin III dynastian (noin 2100–2000 eaa.) aikaan sumeri palautettiin hallinnon kieleksi. Arkikielenä se ei enää elpynyt. Byrokratia tuotti suuren määrän hallinnollisia asiakirjoja, joita nykypäivään on säilynyt yli . Sumeriksi laadittiin myös ensimmäinen tunnettu lakikokoelma. Lisäksi tunnetaan suuri määrä kuninkaallisia kirjoituksia ja kirjeitä. Urin III dynastian kielimuotoa kutsutaan uussumerilaiseksi. Sen käyttö jatkui vielä Isin-Larsa-kaudella. Kaunokirjallisuutta laadittiin vain vähän, mutta pisin nykypäivään säilynyt yhtenäinen sumerinkielinen teos, Ning̃irsun temppelin rakentamisesta kertova ylistysruno, on uussumerilainen.
Muinaisbabylonialainen kielimuoto (1720–1600 eaa.) syntyi, kun sumeria ei enää puhuttu äidinkielenä. Syrjäseuduilla se saattoi paikallisesti vielä säilyä, ja on mahdollista, että akkadin omaksunut väestö osasi jonkin verran sumerilaisia sanoja, sananparsia ja lauluja. Sumerinkielistä kirjallisuutta laadittiin monissa eri lajityypeissä: tarinoita ja myyttejä, sananlaskukokoelmia, hymnejä, rukouksia, loitsuja ja dialogeja. Kirjurikoulujen käyttöön laadittiin merkki- ja sanalistoja sekä kielioppeja. Muinaisbabylonialaisen kauden kirjallisuudessa esiintyy myös erityinen emesal-kielimuoto, jota käyttävät naispuoliset puhujat.
Nykypäivänä tunnetuista sumerinkielisistä teksteistä noin kymmenesosa edustaa kaunokirjallisuutta. Suurin osa teksteistä on pahoin vaurioituneita, joskin osa teksteistä voidaan rekonstruoida useiden säilyneiden fragmenttien pohjalta. Suurin osa nykypäivään säilyneestä sumerinkielisestä kaunokirjallisuudesta on peräisin muinaisbabylonialaisen ajan Nippurista, missä kirjurikoulujen oppilaat harjoittelivat kopioimalla tekstejä. Aloittelevat oppilaat kopioivat merkkejä opettajan laatimasta mallista. Edistyneet oppilaat kirjoittivat suoraan sanelusta tai ulkomuistista. Harjoitustyön kirjoittaminen aloitettiin aina tekstin alusta, joten kertomusten alut ovat usein säilyneet loppua paremmin.
Myöhäissumerilainen kirjallisuus (1600 eaa. – 100 jaa.) koostuu lähinnä manauksista, loitsuista, sananlaskuista ja liturgisista teksteistä. Lisäksi tunnetaan emesalinkielisiä valituslauluja. Myöhäissumerilainen kielioppi ja sanasto on osin virheellistä, eivätkä kirjoittajat vaikuta tunteneet Sumerin historiaa ja mytologiaa kunnolla. Myöhäisintä sumerinkielistä tekstikerrostumaa edustavat muinaiskreikan aakkosin kirjoitetut helleeniset tekstit, joihin on translitteroitu sumerin- ja akkadinkielisiä loitsuja. Kirjoitusasusta ilmenee, että kirjurit edelleen osasivat jollain lailla lausua sumeria eivätkä translitteroineet nuolenpäämerkkejä mekaanisesti. Viimeiset helleeniset sumerinkieliset kirjoitukset on ajoitettu noin vuosiin 150–200 jaa.
Muutamien sumerinkielisten kertomusten kopioiminen jatkui ensimmäisen vuosituhannen eaa. alkupuolelle saakka. Niitä olivat esimerkiksi "Lugalbanda ja Anzud-lintu", "Enlil ja Sud" sekä "Šuruppakin neuvot". Myöhäisissä kopioissa on vuororivein sumerinkielinen alkuteksti ja akkadinkielinen käännös. Sumerinkielinen kirjallisuus vaikutti myöhäisempään Babylonian ja Assyrian kirjallisuuteen, ja monet sumerilaiset kertomukset jatkoivat elämäänsä muunkielisinä versioina. Sumerilaisen kirjallisuuden vaikutusta on myös Vanhan testamentin alkuperämyyteissä.
Ominaispiirteitä.
Vain pieni osa Sumerin väestöstä oli luku- ja kirjoitustaitoisia. Se oli ammattitaito, jonka laaja leviäminen ei ollut kirjurien edun mukaista. Suurin osa kirjoittamisesta liittyi taloudelliseen toimintaan. Eri ammattikunnilla oli erilaisia kirjoittamiseen liittyviä taitoja. Yläluokan edustajilla saattoi olla alkeellinen luku- ja kirjoitustaito. Ajanvietelukeminen oli tuntematon harrastus. Suurin osa kaunokirjallisuudesta laadittiin kirjurikouluissa, oppineiden toimesta, varakkaiden ja vaikutusvaltaisten suojelijoiden toimeksiannosta tai laulujen ja kertomusten julkista esittämistä varten.
Sumerinkielisille teksteille ei pääsääntöisesti voida osoittaa varsinaista kirjailijaa, sillä tekstit ovat anonyymejä ja ne muuttuivat kopioidessa. Sargon Akkadilaisen tytär Enheduanna mainitaan useiden uskonnollisten tekstien kirjoittajana. Hänen sumerinkielinen tuotantonsa käsittää lukuisia temppelihymnejä sekä kolme jumalatar Inannalle omistettua ylistyslaulua. Enheduanna oli mahdollisesti ensimmäinen nimeltä tunnettu kirjailija. Hänen kirjoittamakseen väitetyt tekstit saattavat kuitenkin olla pseudepigrafisia. Niiden sumeri edustaa huomattavasti akkadilaiskautta myöhäisempää kielimuotoa, eikä hypoteettisen alkutekstin rekonstruoiminen ole mahdollista.
Kertomakirjallisilla teoksilla ei ollut otsikkoa tai nimeä. Teksti yksilöitiin ensimmäisen rivin perusteella.
Lajityypit.
Juonelliset kertomukset.
Mytologisten kertomusten päähenkilöitä ovat jumalat, jumalattaret ja muinaiset kuninkaat. Jumalista kertovia tarinoita kutsutaan nykyään myyteiksi ja ihmisistä kertovia tarinoita eepoksiksi. Myytit ja tarinat on kirjoitettu runomuodossa, mutta sointuja tai mittaa niissä ei yleensä ole. Tarinoissa ei välttämättä ole myöskään selkeitä juonenkäänteitä tai loppuhuipennusta. Henkilöhahmot ja tapahtumapaikat on kuitenkin kuvattu tarkoin. Tarina etenee kronologisesti kohtauksesta toiseen. Dialogi on muodollista ja puheenvuorot pitkiä. Toistoa on paljon.
Jumaltarujen suosituimpia hahmoja ovat myrskynjumala Enlil, viisaudenjumala Enki ja sotaisa jumala Ninurta sekä rakkauden ja sodan jumalatar Inanna. Uskonnollisten uskomusten ja mytologisten kertomusten ero on vaikeasti määriteltävissä, eikä erottelun tekeminen välttämättä ole edes järkevää. Ylijumala Enlil liitetään kertomuksissa poliittiseen valtaan. Hän on arvaamaton ja joskus suorastaan vaarallinen, kuten myrskyjen jumalalle sopii. Enki on hyväntahtoinen jumala, johon harvoin liitetään muista jumalista hehkuva pelonsekainen kunnioitus. Inanna on luonteeltaan monimutkainen hahmo, jota kunnianhimo ja taistelujen nälkä ajavat valloituksesta valloitukseen. Inanna-myyteissä käsitellään myös rakkautta ja seksiä sekä jumalattaren myrskyisää suhdetta puolisoonsa Dumuzidiin. Inannan ja Dumuzidin laskeutumista ja paluuta manalasta käsitellään useissa kertomuksissa. Ninurta ja muut soturijumalat esiintyvät usein sotia käsittelevissä myyteissä.
Ihmishahmoista useimmin toistuvia ovat Urukin sankarikuninkaat Enmerkar, Lugalbanda ja Gilgameš. Joissakin kertomuksissa päähenkilö on jumalten kanssa läheisissä tekemisissä oleva poikkeuksellinen ihmisyksilö. Heistä merkittävimpiä ovat Ziusudra, Adapa ja Etana. Sankareilla on usein jumalallisia sukujuuria ja muita jumalankaltaisia piirteitä, ja kirjoituksissa heidän nimensä yhteyteen merkittiin determinatiivi "dingir".
Enmerkar-eepokset ovat kuvauksia Sumerin varhaisesta historiasta sekä Urukin ja Arattan kaupunkien välisestä kamppailusta. Niihin liittyy myös kertomus kirjoitustaidon keksimisestä. Tarina huipentuu arattalaisen noidan ja viisaan urukilaisnaisen väliseen loitsimiskilpailuun. Lugalbanda-eepokset kertovat Enmerkarin sotaretkestä Arattaan. Ziusudra oli muinainen kuningas, joka pelasti ihmiskunnan vedenpaisumukselta rakentamalla suuren laivan. Adapa vierailee taivaassa jumalten vieraana ja menettää mahdollisuuden kuolemattomuuteen, koska kieltäytyy hänelle tarjotusta ruoasta ja juomasta. Etana-kertomus lienee sumerilaisen kirjallisuuden vanhimpia. Sen teemana on nimihahmon halu saada perillinen.
Sumerilaisen kirjallisuuden tunnetuin hahmo on puolijumala Bilgameš (akkadiksi Gilgameš), joka ilmaantuu kirjallisiin lähteisiin uussumerilaisella kaudella. Sumerinkielisiä kertomarunoja tunnetaan viisi. Kahdessa tarinassa Gilgameš ja hänen palvelijansa Enkidu surmaavat yliluonnollisia hirviöitä. Gilgameš torjuu myös Kišin hyökkäyksen Urukiin. Parhaiten säilynyt Gilgameš-taru "Gilgameš, Enkidu ja manala" on kertomus Enkidun vierailusta vainajien valtakunnassa. Viides tarina kertoo Gilgamešin kuolemasta. Gilgameš-eepoksen laajin versio, akkadinkielinen "Ša naqba īmuru" (’Hän, joka näki kaiken’), yhdistää aiemmat tarinanpätkät jatkuvajuoniseksi kertomukseksi.
Epiikan suhde historiallisiin tapahtumiin on epäselvä. Varsinkin Enmerkar-kertomusten taustalla saattaa olla todellisia tapahtumia, mutta varmuutta tästä ei ole. Aratta lienee myyttinen paikka. Sumerit pitivät Gilgamešia historiallisena hahmona, ja monet Urin III dynastian kuninkaat väittivät polveutuvansa hänestä. Epiikkaa sepitettiin myös todellisista henkilöistä, kuten Akkadin kuninkaasta Sargonista ja hänen pojanpojastaan Naram-Sinistä.
Hymnit.
Hymnit ja laulut jakautuivat lukuisiin tyylilajeihin, joita luokiteltiin esimerkiksi säestyksen ja käyttötarkoituksen mukaan. Teksteihin voitiin myös merkitä erilaisia esittämiseen liittyviä ohjeistuksia, jotka ehkä viittasivat sävellajeihin, viritykseen tai esityksen aikana toimitettuihin kulttimenoihin. Hymnit luokiteltiin säestyksenä käytetyn lyömäsoittimen mukaan: esimerkiksi "adab", "tigi" ja "kung̃ar". Sävellysten tyyppejä olivat "balbale" (vaihtuvista moodeista koostuva sävelmä), "ululumama" (paimenlaulu) ja "ulilla" (tuntematon merkitys). Laulu oli sumeriksi "šir", ja sillä oli useita aiheen mukaan määräytyviä lajityyppeja. Esimerkiksi "šir-namursaga" tarkoitti ’sankaruuslaulua’. "Šir-namgalat" oli kolmanteen sukupuoleen kuuluneiden "gala"-pappien laulama tyylilaji, "šir-šagḫulat" esitettiin iloiseen sävyyn ja "šir-gidat" hitaasti. Temppelikulttiin liittyi erityisiä valituslauluja. Hymnit otsikoitiin niiden lajityypin ja laulussa ylistetyn jumalan mukaan: esimerkiksi ”Baun "adab"”.
Laulut ja ylistysrunot.
Kuninkaallisilla ylistysrunoissa ja -lauluissa on sekä temppelihymnien että kuninkaallisten kirjoitusten piirteitä. Niistä merkittävin on Lagašin kuninkaan Gudean Ning̃irsulle omistama riviä pitkä runo, joka on säilynyt lähes täydellisesti ja kirjoitettu virheettömällä uussumerilla. Pitkille sumerinkielisille teksteille poikkeuksellisesti kyseinen teksti saattaa olla sumeria äidinkielenään puhuneiden kirjailijoiden laatima.
Jumalia, temppeleitä ja hallitsijoita ylistävien laulujen lisäksi tunnetaan arkisempaa musiikkia. Sen lajityyppejä ovat esimerkiksi juoma- ja kehtolaulut.
Sananlaskut.
Sananlaskuja koottiin monista lähteistä. Valikoimiin sisältyy vertauskuvia, elämänohjeita, moraalisia opetuksia, sanaleikkejä, vitsejä ja arkisia anekdootteja. Sananlaskukokoelmiin sisältyy myös ammattikuntiin, sukupuoliin ja naapurikansoihin liittyviä stereotypioita. Tunnetuin aforismikokoelma on "Šuruppakin neuvot", jonka varhaisimmat versiot laadittiin jo varhaisdynastisella kaudella. Elämänohjeet esitetään kuningas Šuruppakin neuvoina pojalleen Ziusudralle. Vastaava lajityyppi, jossa hallitsija antaa elämänohjeita perillisilleen, oli myöhemmin Lähi-idässä yleinen. Kokoelmat on joskus määritelty viisauskirjallisuudeksi, jonka piiriin lasketaan myös muunlaisia muinaisen Lähi-idän tekstejä, kuten raamatulliset "Jobin" ja "Saarnaajan kirjat".
Dialogit.
"Eduba"-dialogit kertovat kirjurikoululaisten elämästä. Tyypillinen keskustelu käydään vanhemman ja nuoremman henkilön välillä. Niistä ilmenee opiskelijoiden arkeen liittyviä asioita, kuten aikuisten tyytymättömyys lastensa laiskuuteen ja poikien taipumus viettää yönsä kaupungilla tyttöjä vikittelemässä.
Väittelyissä dialogin osapuolet kiistelevät keskenään ja todistelevat omaa paremmuuttaan. Hahmoja ovat erilaiset esineet (esimerkiksi kuokka ja aura), eläimet (lintu ja kala) ja abstraktimmat asiat (kesä ja talvi). Väittelyn tuomari on ylijumala Enlil, joka kertomuksen päätteeksi julistaa voittajan. Muodolliset väittelyt olivat Urin III dynastian hovissa suosittua viihdettä, josta maksettiin väittelyjen esittäjille palkkio.
Dialogitekstit ovat usein humoristisia ja satiirisia. Eläinten ja elottomien olentojen välisiä dialogeja on tuoreemmassa tutkimuskirjallisuudessa arveltu parodiaksi epiikan mahtipontisesta tyylistä. Tunnetaan myös muihin lajityyppeihin kuuluvia parodisia tekstejä, joskin ne ovat harvinaisia.
Kuninkaalliset kirjoitukset.
Kuninkaalliset kirjoitukset eivät ole varsinaista kaunokirjallisuutta. Yleensä niissä kuvaillaan kuninkaiden toteuttamia suuria rakennushankkeita. Toisinaan niissä kuvaillaan myös heidän muita saavutuksiaan. Tyypillisen monumenttikirjoituksen alussa esitellään jumala, jonka kunniaksi hanke toteutettiin. Seuraavaksi esitellään hankkeen toteuttanut hallitsija, hänen hallitsemansa kaupunki tai valtakunta ja hänen sukujuurensa. Sen jälkeen kerrotaan tarkemmin, millaisesta hankkeesta oli kyse. Lopuksi voidaan kuvailla hankkeen seurauksia, kiittää jumalten siunausta ja kirota hankkeen häpäisijöitä. Toisinaan voidaan kuvailla myös hankkeen taustoja tai esimerkiksi rakennetussa temppelissä toimitettavia rituaaleja. Sotilaallisten voittojen kunniaksi voitiin pystyttää erityisiä voitonsteeloja, joissa kuvailtiin konfliktien syitä ja lopputuloksia sekä jumalten ja hallitsijoiden roolia voiton saavuttamisessa.
Kuninkaallisten kirjoitusten perinne liittyy varhaisdynastisella kaudella syntyneeseen kuninagsinstituutioon. Vanhin tunnettu kuninkaallinen kirjoitus on noin vuodelta 2600 eaa., jolloin alabasterivaasiin kirjoitettiin kolme sanaa: ”Mebaragesi, Kišin kuningas”. Hän on ensimmäinen aikalaislähteistä tunnettu mesopotamialainen hallitsija. Aiemmin monumenttikirjoituksissa oli ylistetty pelkästään jumalia. Varhaisdynastisen kauden loppuun mennessä kuninkaalliset kirjoitukset olivat kehittyneet pitkiksi ja propagandistisiksi teksteiksi, joilla pyrittiin vaikuttamaan sekä vallitsevaan tilanteeseen että hallitsijan jälkimaineeseen. Kirjoituksissa kuvaillaan kuninkaiden tekoja, liioitellaan heidän valtakuntiensa suuruutta ja ylistetään heidän hallintoaan.
Monet monumenttikirjoitukset ovat säilyneet muinaisbabylonialaisella ajalla laadituissa antologioissa. Niihin ei pelkästään kopioitu vanhempia tekstejä, vaan alkuperäisiä monumentteja kuvailtiin tarkoin. Joitakin monumenttikirjoituksia on säilynyt sellaisinaan esimerkiksi Elamin kuninkaan Šutruk-Nahunten (1185–1155 eaa.) kokoelmassa. Noin vuodesta 2520 eaa. alkaen kirjallisia lähteitä on niin paljon, että niiden pohjalta voidaan hahmottaa historian kulku merkittävine tapahtumineen ja henkilöineen.
Loitsut.
Loitsut ja manaukset ovat uskonnollisten tekstien lajityyppi, joka ilmaantuu lähteisiin varhaisdynastisen kauden jälkipuoliskolla. Kaavamaisen muotonsa vuoksi niitä ei aina määritellä kirjallisuudeksi. Ne eivät ole juonellisia kertomuksia vaan niillä on käytännöllinen tarkoitus. Monissa loitsuissa pyritään torjumaan sairauksia ja muita kärsimyksiä. Loitsuille tyypillinen piirre on Taivaan ja Abzun voimiin vetoaminen sekä vähäisempien jumalten kutsuminen välittäjiksi ihmisten ja vaikeammin tavoitettavien mahtavien jumalten välille.
Kirjeet.
Kirjeenvaihto noudatti säännönmukaista rakennetta. Ensin avaus, jossa kirjoittaja esittelee itsensä ja mainitsee vastaanottajan; toisena alustus, jossa muistutetaan aiemmasta kirjeenvaihdosta tai kirjeen kirjoittamiseen johtaneista tapahtumista; kolmanneksi varsinainen asia ja neljäntenä kohtelias lopetus.
Katalogit ja dekadi.
Sumerista tunnetaan kymmenkunta kirjallisuusluetteloa. Viitattujen tekstien ensimmäistä riviä käytetään erisnimen omaisena otsikkona, jolla erotellaan teokset toisistaan. Osa luetteloista oli kirjastojen katalogeja, jotka auttoivat löytämään varastosta tietyn kirjoitustaulun. Toiset liittyvät Nippurin kirjurikoulujen oppimateriaaleihin. Joissakin luetteloissa on nähtävissä pyrkimys ryhmitellä teoksia temaattisiksi kokonaisuuksiksi.
Kirjurikolujen kaanoniin kuului kymmenen erityisen usein kopioitua tekstiä, joita nykyään kutsutaan dekadiksi. Se käsitti seuraavat tekstit:
Tutkimus.
Sumerin kieli ja kulttuuri unohtuivat yli tuhanneksi vuodeksi. Eurooppalaiset tutkijat alkoivat kiinnittää nuolenpääkirjoitukseen huomiota 1600-luvun alussa, kun Lähi-idässä matkanneet eurooppalaiset toivat mukanaan vanhoja kirjoitustauluja. Monikielisten kirjoitusten avulla kyettiin ratkaisemaan ensin muinaispersialainen kirjoitus ja vuoteen 1851 mennessä osa sumerilais-akkadilaisista nuolenpäämerkeistä. Edward Hincks päätteli 1850, ettei nuolenpääkirjoitus soveltunut babylonian ja assyrian kielille erityisen hyvin ja oli kehitetty jonkin muun kielen kirjoittamiseen. Sumeria opittiin lukemaan 1800-jälkipuoliskolla. Aluksi ei tosin ollut selvää, oliko sumeri todellinen kieli vai arkaainen tai rituaalinen tapa kirjoittaa seemiläisiä kieliä. Varmuus asiaan saatiin vasta vuonna 1900.
Ranskassa julkaistiin 1900-luvun alussa Lagašista löydettyjä asiakirjoja ja piirtokirjoituksia. Hermann Volrath Hilprechtin Nippurista löytämät kirjoitustaulut osoittautuivat ratkaisevan tärkeiksi, kun lähdettiin kääntämään varsinaista kirjallisuutta. Ensimmäinen Sumerin kielioppi ilmestyi 1923. Edward Chiera luetteloi ja kopioi suuren määrän Istanbulissa ja Philadelphiassa säilytettyjä kirjoitustauluja, mutta työ jäi kesken hänen vuonna 1930 tapahtuneen ennenaikaisen kuolemansa vuoksi. Sen saattoi julkaisukuntoon Samuel Noah Kramer, joka 1930-luvun puolivälissä oli lukenut riittävästi tekstejä voidakseen rekonstruoida kokonaisia kertomuksia. "Inannan laskeutuminen manalaan" ilmestyi käännöksenä 1937. Seuraavina vuosina Kramer julkaisi useita Gilgameš-kertomarunoja.
Myös tanskalainen Thorkild Jacobsen käänsi ja toimitti useita sumerinkielisen kirjallisuuden kokoelmia. Jacobsenin tulkinnassa sumerinkielinen kirjallisuus oli runollista, toismaailmallista ja eksoottista, ja hän pyrki rekonstruoimaan sen pohjalta Sumerin uskonnon piirteitä. Kramerin proosallisempi tulkinta korosti Sumerin kirjallisuuden merkitystä arkielämän ja historian kuvaajana. Sekä Jacobsenilla että Kramerilla oli taipumusta tulkita fiktiivisiä kertomuksia kirjaimellisen todellisuuden kuvauksina.
Sumerinkielisen kirjallisuuden tutkimus ja kääntäminen tapahtui pitkään vain yksittäisten tutkijoiden hankkeina. Tutkimuskirjallisuutta ei välttämättä julkaistu yleiseen levitykseen, vaan se levisi asiantuntijalta toiselle. Sumerin sanaston ja kieliopin puutteellinen ymmärrys teki kääntämisestä tulkinnanvaraista. Vuonna 1997 perustettiin Sumerilaisen kirjallisuuden elektroninen tekstikorpus, jonka tavoitteena on ajantasaisten käännösten saattaminen kaikkien saataville. 2000-luvulla sumerinkielisen kirjallisuuden tutkimusta ovat vaikeuttaneet Lähi-idän sodat ja levottomuudet, joista on seurannut museoiden ryöstelyä ja laittomia kaivauksia arkeologisilla löytöpaikoilla.
Länsimaissa oli aluksi taipumusta tulkita Mesopotamian kirjallisuutta juutalais-kristillisen tulkintakehyksen kautta, sillä monien "Raamatun" kertomusten juuret ovat Sumerin mytologiassa. Nykyään sumerilainen kirjallisuus on saanut tunnustuksen itsessään arvokkaana ilmiönä, mutta sen runomittaa ja muita sääntöjä ymmärretään huonosti. Analyysiä vaikeuttaa se, ettei Sumerissa ollut kirjallisuuden tulkitsemisen ja kommentoinnin perinnettä. Tässä artikkelissa esitelty lajityyppijako on nykyajan tutkijoiden luomus.