Sukupuolidysforia

Sukupuolidysforia on voimakas pahan olon ja ahdistuneisuuden tunne, joka aiheutuu ihmisen kokemasta sukupuoliristiriidasta.
Oireet ja ilmenemismuodot.
Kun ihmisen sukupuoli-identiteetti ei vastaa hänen syntymässä määritettyä sukupuoltaan tai muiden ihmisten itsessä näkemää sukupuolta, hän kokee sukupuoliristiriitaa. Tästä voi seurata sukupuolidysforia, jolloin ihminen alkaa voida pahoin ja ahdistua.
Sukupuoliristiriita ei aina johda dysforian kokemiseen. Sukupuolidysforia voi olla lievää, mutta se voi myös aiheuttaa voimakasta ahdistuneisuutta, heikentää toimintakykyä ja hankaloittaa arkea.
Kehodysforia.
Kehodysforialla tarkoitetaan ahdistuksen, inhon ja vierauden tunnetta omia kehon sukupuolitettuja piirteitä kohtaan. Kehodysforiasta kärsivä voi kokea murrosiän aiheuttamat kehon muutokset vääränlaisiksi ja pyrkiä peittämään kehossaan tapahtuvia muutoksia esimerkiksi sitomalla rintansa. Sukupuolityyppiset ominaisuudet kuten lantion muoto tai puheääni voivat tuntua omaan kehoon ja identiteettiin sopimattomilta ja vääriltä.
Transsukupuolisilla voi olla krooninen sukupuolidysforia, jossa ihminen ei koe biologista sukupuoltaan omakseen. Jotkut transsukupuoliset pyrkivät poistamaan itsestään fyysisen sukupuolensa merkit ja korvaamaan ne kokemansa sukupuolen merkeillä. Tämän voi tehdä hormonihoidolla tai sukupuolenkorjausleikkauksella. Kokemus seksuaalisesta traumasta tai pahoinpitelystä voi myös lisätä omien genitaalialueiden tai rintojen kokemista vieraiksi ja ahdistaviksi.
Sosiaalinen dysforia.
Sosiaalista dysforiaa voivat aiheuttaa muun muassa muiden ihmisten fyysisten ominaisuuksien perusteella itseen liitetyt sukupuolirooliodotukset ja sukupuolittunut puhe. Monet transsukupuoliset vetäytyvätkin dysforian vuoksi sosiaalisista tilanteista ja ihmissuhteiden solmimisesta voi tulla hankalaa.
Muut ilmenemismuodot.
Lapsuuden tai nuoruuden sukupuoli-identiteettiongelmiin kuuluu yleensä sopeutumattomuus tavanomaisiin sukupuolirooleihin. Tällöin lapsen tai nuoren leikit ja luonteenpiirteet vastaavat vastakkaiseen sukupuoleen yhdistettyjä. Hän saattaa myös ilmaista halunsa olla vastakkaista sukupuolta, vaikka ei sanokaan uskovansa olevan sitä. Tyttömäisistä pojista kasvaa usein homoseksuaaleja. Jotkut heistä pukeutuvat naisten vaatteisiin. Transvestiittiset fetisistit ristiinpukeutuvat seksuaalisen kiihotuksen vuoksi. Kaikilla ristiinpukeutujilla ei kuitenkaan ole sukupuolidysforiaa.
Myös joillakin intersukupuolisilla on sukupuolidysforia, mutta useimmat heistä ovat tyytyväisiä siinä sukupuoliroolissa, johon heidät on kasvatettu.
Aiheuttajat.
Sukupuolidysforian arvellaan aiheutuvan biokemiallisten tai fysiologisten tekijöiden sekä kriittisten kausien ja sosiaalisten kokemusten yhteisvaikutuksesta. Sukupuolidysforian riskiä voi kasvattaa tiettyjen hormonien ja sukupuolityypillisten geenien vaikutus kohdussa sikiönkehityksen kriittisinä aikoina.
Ikäkaudella noin 18 kuukauden iästä viiden tai kuuden vuoden ikään lapsi oppii samastumaan vain yhden sukupuolen edustajiin ja erottamaan toisen sukupuolen itselleen vastakkaiseksi sukupuoleksi. Näin hänelle määrittyy sukupuoli-identiteetti. Joskus lapsi kuitenkin oppii kummankin sukupuolen mentaalimallin erottelematta niitä omaksi identiteetikseen ja vastakkaiseksi sukupuoleksi, vaan kummankin sukupuolen ominaisuudet pätevät jollain tavoin itseen. Tämä voi johtaa hämmennykseen ja sellaiseen sukupuolidysforiaan, joka voi aikuisena kehittyä transsukupuolisuudeksi.
Muut kuin transsukupuolisuuden tyyppiset sukupuolidysforiat ovat osittaisempia tai episodisempia ilmentymismuodoissaan, ja ne saattavat kehittyä vasta myöhemmällä iällä. Syynä voi olla esimerkiksi jokin traumaattinen seksikokemus, epätasapainoinen murrosiän aikainen kehitys, tai sukupuolisesti hämmentävät ajatukset.
Potilaan perhe vaikuttaa oleellisesti sukupuolidysforian kehitykseen. Biopsykokehityksen osalta poikien sukupuolidysforian on teorisoitu aiheutuvan muun muassa traumasta, temperamentista ja vanhempien mielenterveysongelmista, koska miespuolisten sukupuolidysfoorikkojen äideillä on hyvin usein esimerkiksi epävakaa persoonallisuushäiriö. Sukupuolidysfoorikkopoikien ja heidän äitiensä vuorovaikutussymbiooseissa oli eroja normaaleihin poikiin nähden; äideillä on löydetty olevan muun muassa enemmän lapsen tunkeilevaa hallintaa ja muiden suhteiden paheksuntaa kuin normaalien poikien äideillä. Poikien vanhempien affektiin vaikuttavat psykiatriset häiriöt (mm. masennus) vaikuttavat olevan suurimpia riskitekijöitä sille, että pojille kehittyy sukupuolidysforia. Tämän oletetaan johtuvan sekä genetiikasta että kasvatuksesta.
Seuraukset.
Hoitamattoman sukupuoliristiriidan väitetään voivan johtaa masennukseen, ahdistuneisuuteen ja aiheuttavan esimerkiksi epätoivon tai riittämättömyyden tunnetta. Itsemurhariskin on väitetty kohonneen merkittävästi: esimerkiksi Yhdysvalloissa tehdyn kyselytutkimuksen mukaan 41 prosenttia transsukupuolisista on yrittänyt itsemurhaa. Toisaalta sukupuolidysforian komorbiditeetti sekä masennuksen että ahdistuksen kanssa on erittäin merkittävää, ja sekä masennus että ahdistus nostavat itsemurhariskiä.
Itsemurhariski oli erityisen suuri etenkin seksuaalista väkivaltaa kokeneilla, seksityötä tehneillä, opettajien kiusaamiksi joutuneilla, fyysistä väkivaltaa kokeneilla sekä niillä, jotka olivat menettäneet työpaikkansa transsukupuolisuutensa vuoksi. Vastanneista 55 % eli vakituisesti identiteettinsä mukaisessa sukupuolessa, 27 % suunnitteli sitä ja 18 % ei halunnut elää vakituisesti identiteettinsä mukaisessa sukupuolessa. Vastanneista yli puolet oli 25–44-vuotiaita ja kolmannes oli saanut kirurgista hoitoa. Vaikka enemmistö tutkimuksista viittaa sukupuolenkorjaushoitojen vähentävän itsetuhoisuutta, tutkimusnäyttö kärsii metodologisista puutteista, ja aihetta on ylipäätään tutkittu tieteellisesti melko vähän. Korjaushoitojen vaikutuksia on vaikea tutkia luotettavasti, sillä satunnaisesti muodostettujen verrokkiryhmien käyttö olisi tieteen etiikan vastaista. Myös sukupuoltaan korjanneiden henkilöiden itsemurhariski on huomattavasti valtaväestöä korkeampi, ja esimerkiksi Ruotsissa sukupuolenkorjausleikkauksen läpikäyneiden henkilöiden itsemurhakuolleisuus on lähes 20 kertaa tavanomaista suurempaa. Suurin itsemurhariski on alle 18-vuotiailla. Omilta vanhemmilta saatu henkinen tuki vähentää todella paljon transnuorten itsemurhariskiä.
Epidemiologia.
Komorbiditeetti.
Sukupuoliahdistuksesta kärsivillä nuorilla esiintyy runsaasti masennus- ja ahdistusoireita sekä syömishäiriöitä, itsensä vahingoittamista ja autismia.
Vuosina 2016–2018 Ruotsissa sukupuolidysforiasta kärsivien 13–17-vuotiaiden biologisten naispotilaiden komorbidisuus ahdistuneisuuden kanssa oli 32 % ja masennuksen kanssa 29 %. Vastaavat prosentit 13–17-vuotiailla biologisilla miespotilailla olivat ahdistuneisuudelle 21 % ja masennukselle 14 %.
Vuoden 1985 amerikkalainen tutkimuksen mukaan sukupuolidysforian komorbiditeetti eroahdistushäiriön kanssa oli 60 %. Vuoden 1991 vertailututkimuksessa sukupuolidysforialla diagnosoitujen biologisten miespotilaiden äideistä 25 % täytti epävakaan persoonallisuushäiriön diagnoosin kriteerit ja 46 % masennuksen diagnostiset kriteerit. Vain 6 %:iin normaalien poikien äideistä oli epävakaan persoonallisuuden tai masennuksen kliinisellä alueella. Diagnosoiduilla äideillä oli muun muassa enemmän ihmissuhdeongelmia, affektiongelmia sekä psykooseja. Ne sukupuolidysfoorikkojen äidit, joiden osalta diagnostiset kriteerit kummankaan diagnoosin osalta eivät täyttyneet, kärsivät silti monista oireita, jotka olivat kliinisesti oleellisia tai jotka viittasivat subkliiniseen syndroomaan. Monilla sukupuolidysfoorikkopoikien äideistä on myös huomattu olevan narsistisen persoonallisuushäiriön oireita.
Vuonna 2015 julkaistussa italialaistutkimuksessa havaittiin, että 30 prosenttia sukupuolidysforian vuoksi hormonihoitoa saavista sairastaa dissosiaatiohäiriötä ja 46 prosenttia on altistunut lapsuudenaikaiselle traumaattiselle kokemukselle.
Potilaiden määrän kasvu.
Sukupuoliahdistuksen vuoksi hoitoon hakeutuvien alaikäisten määrä on kasvanut voimakkaasti länsimaissa 2010-luvulta lähtien.
Sukupuolidysforiapotilaiden määrä on lisääntynyt merkittävästi Euroopassa. Suomessa vuosina 2005–2020 sukupuolidysforian tutkimuslähetteiden määrä on liki 20-kertaistunut. Ruotsissa sukupuolidysforialla diagnosoitujen potilaiden määrä on moninkertaistunut vuosien 2005 ja 2018 välillä. Vuonna 2005 sukupuolidysforiapotilaiden määrä 100 000 henkilöstä oli noin 1, kun taas vuonna 2018 vastaava määrä oli 6–12 potilasta 100 000:sta riippuen biologisesta sukupuolesta. Englannissa sukupuolidysforiapotilaiden määrä oli 1:60000 vuonna 2011 ja 1:1200 vuonna 2021. Toisin sanoen potilaiden määrä nousi tänä aikana 50-kertaiseksi aiemmasta. Saksassa 5-24-vuotiaiden vakuutettujen ihmisten keskuudessa sukupuolidysforiapotilaiden määrä oli 2013 22.5:100000 ja vuonna 2022 175.7:100000 (M1Q-luokitus, laajempi ryhmä; saattaa sisältää alustavia diagnooseja). M1Q-luokituksen kannalta kasvu vuosina 2013-2022 oli 7.8-kertainen. Tiukemman ja todennäköisemmin oikeita sukupuolidysfoorikkoja sisältävän M2Q-luokituksen osalta kasvu vuosina 2013-2022 oli Saksassa 8.7-kertainen. Taas Aasiassa Taiwanissa sukupuolidysforiapotilaiden määrän kasvu on ollut pienempää; potilaiden määrä kasvoi välillä 2010-2019 vain 2-kertaiseksi.
Hoidon lopettaneiden määrä on mennyt ylös, kun potilaiden määrä on mennyt ylös.
Biologisten miesten suhde naisiin oli 2.29:1 Taiwanissa. Taas Ruotsissa biologisille naisille diagnosoidaan noin 1.25 kertaa enemmän sukupuolidysforiaa kuin biologisille miehille.
Äkillisesti alkanut sukupuolidysforia.
Erityisesti murrosiässä olevien biologisten naisten osuus sukupuolidysforialla diagnosoitujen ihmisten keskuudessa on suurentunut viime vuosina merkittävästi. Äkillisesti alkanut sukupuolidysforia (engl. "rapid-onset gender dysphoria", ROGD) on nimitys uudelle ilmiölle, jossa aiempaa vanhemmat potilaat ovat alkaneet kokea aiempaa nopeammin sukupuolidysforian oireita, mikä on ollut suoraan yhteydessä sukupuolidysforiasta kärsivien potilaiden määrän moninkertaistumiseen viime vuosikymmeninä. On arveltu, että sukupuolidysforialla diagnosoitujen potilaiden määrän voimakas lisääntyminen johtuu psykologisesta epidemiasta, ja ROGD-käsite on syntynyt tämän myötä kuvaamaan näitä psykologiselle epidemialle altistuneita potilaita. Psykologi Erica Anderson kommentoi "The Washington Postin" artikkelissa, että moni nuori ryhtyy transsukupuoliseksi, koska se on trendikästä, mikä viittaa psykologiseen epidemiaan. Toisaalta väitteitä, että transsukupuolisuuden suhteen on olemassa psykologinen epidemia, on myös arvosteltu.
Teini-iässä alkaneesta sukupuolidysforiasta ei tiedetä käytännössä mitään, koska kyseessä on uusi ilmiö.
Hoito.
Sukupuolidysforian aiheuttamia oireita voidaan hoitaa psykoterapeuttisin, fysioterapeuttisin ja lääketieteellisin keinoin.
Psykoterapiassa henkilöä opetetaan toimimaan dysforian tuottaman ahdistuneisuuden kanssa. Siinä pyritään löytämään keinoja tukemaan arkea. Fysioterapiassa tuetaan henkilön kehollista jäsentämistä muun muassa kokemuksellisen oppimisen avulla. Lääketieteellisiä keinoja käytetään muokkaamaan henkilön kehon piirteitä vastaamaan omaa sukupuolen kokemusta.Esipuberteettiselle lapselle voidaan antaa murrosiän keskeyttävä estolääkitys, jolloin dysforiaa aiheuttavat kehon muutokset eivät tapahdu. Murrosikää lykkäävillä hormoniblokkerihoidoilla voidaan estää translapsen kehon muuttuminen ei-haluttuun suuntaan, välttää tulevat korjausleikkaukset sekä vahvistaa ja ylläpitää translapsen hyvinvointia. Puberteettia lykkämällä lapsi saa lisää aikaa itsetutkiskeluun.
Diagnostiikka.
Sukupuoliristiriita on määritelty kansainvälisen ICD-tautiluokituksen uusimmassa versiossa numero 11 kuuluvaksi seksuaaliterveyteen liittyviin tiloihin diagnoosikoodilla HA60. Aiemmassa luokituksessa käytettiin termiä transsukupuolisuus, joka määriteltiin mielenterveyden häiriöihin kuuluvaksi, jolloin sen diagnoosikoodi oli F64.0. Myös muunsukupuolisuudelle oli oma diagnoosinsa, joka yhdistettiin sukupuoliristiriita-diagnoosiin.
Aiemmin myös American Psychiatric Association poisti transsukupuolisuuden mielenterveyden häiriöitä koskevasta DSM-diagnostiikkaohjeistuksestaan ja korvasi sen sukupuoliristiriidalla. Sukupuolivähemmistöjä edustavat ihmisoikeus- ja asiantuntijajärjestöt, kuten Seta ja WPATH ovat kritisoineet transsukupuolisuuden luokittelua mielenterveyden häiriöksi ja sairaudeksi pitäen käytäntöä viimeisimmän tieteellisen tutkimuksen vastaisena ja transsukupuolisia syrjivänä.
Sukupuoliristiriitaa diagnosoidaan tyypillisesti moniammatillisessa työryhmässä lääkäreiden ja psykologien yhteistyönä. Diagnostiikassa pyritään erottamaan transsukupuolisuuden aiheuttama sukupuoliristiriita esimerkiksi psykoosin tai dissosiatiivisen identiteettihäiriön aiheuttamasta sukupuoli-identiteetin epävakaudesta. Suomessa transsukupuolisten tutkimukset ja diagnostiikka on keskitetty Tampereen ja Helsingin yliopistollisiin sairaaloihin, niin kutsutuille transpoliklinikoille.
Suomen transpoliklinikan asiakkaat ovat kertoneet klinikalla kohtaamista ahdistavista kokemuksistaan. Monet kertovat kohdanneensa työntekijöiltä transfobiaa, epäsensitiivistä, pompottelua, epäilemistä, vähättelyä sekä hoitojen eväystä.
Lapset ja nuoret.
Joidenkin tutkimusten mukaan sukupuolidysforiasta kärsivien poikien käytös on jo varhaislapsuudessa muita poikia feminiinisempää. Lapsille ei tarjota Suomessa kuitenkaan sukupuoli-identiteettitutkimuksia, koska on havaittu, että 85 prosenttia lapsuuden epätyypillisestä sukupuolikokemuksesta katoaa murrosiän aikana. Trasek ry:n mukaan jo varhain lapsuudessa alkanutta sukupuoliristiriitaa kokeneelle murrosikäiselle pitäisi kuitenkin voida aloittaa murrosiän pysäyttävä hormonisalpaajalääkitys, jotta hänen kehonsa ei muuttuisi ei-toivottuun suuntaan. Tällöin voidaan vahvistaa lapsen hyvinvointia ja välttää tulevia korjausleikkauksia.
Lastenlääkäri Hilary Cassin johtama selvitys osoitti, että murrosikää ei pidä pysäyttää hormoniblokkereilla (paitsi tutkimuksissa). Näyttö ei tue sitä, että pysäytys lievittäisi sukupuoliahdistusta tai vähentäisi itsemurhia. Iso osa aiemmasta tutkimuksesta osoittautui heikkolaatuiseksi. Tuloksia oli liioiteltu ja vääristelty sekä julkaisuissa että julkisessa keskustelussa, joka suuntaan. Seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen Stonewall-järjestö ilmoitti tukevansa raporttia ja toivoi, että sen suosituksia noudatetaan. Raportin mukaan vain Suomessa ja Ruotsissa hoitosuositukset vastaavat tieteellistä näyttöä.
Cassin mukaan nuorten identiteettikokeilut ovat normaaleja, eikä niistä tule tehdä hätäisiä johtopäätöksiä vaan säilyttää lasten mahdollisuus liikkua eri vaihtoehtojen välillä. Biologisen sukupuolen salaaminen muilta kuitenkin voi aiheuttaa lapselle pelkoa ja stressiä sen paljastumisesta.
Tutkimuksen mukaan transsukupuolisuus on moninkertaistunut mutta lähinnä vain nuorilla biologisilla tytöillä. Tämä voi olla yhteensä uusiin stressitekijöihin: brittitytöistä 43 % ja pojista 22 % käytti sosiaalista mediaa yli kolme tuntia päivässä, ja tytöt olivat useammin tyytymättömiä ulkonäköönsä, 78 % painoonsa. Suuri enemmistö sukupuoli-identiteettiklinikoille hakeutuneista nuorista oli seksuaalisesti kiinnostuneita omasta sukupuolestaan. Moni oli tajunnut, että ahdistus johtuikin homoseksuaalisuudesta tai kokemuksesta sukupuolinormeihin sopimattomuudesta. Teineillä tarve sopia joukkoon on erittäin vahva. Myös autismi saattaa tuottaa ulkopuolisuuden tunnetta. Käypä hoito suosittaakin, että sukupuolidysforiasta hoitoon hakeutuneilla pitää selvittää, voisiko kyseessä ollakin autismin eikä sukupuolidysforian aiheuttama ulkopuolisuuden tunne.
Nuoruusikäisten transsukupuolisuuden kokemus näyttää olevan melko pysyvä silloin, kun identifioituminen vastakkaiseen sukupuoleen on alkanut jo lapsuudessa ja vahvistunut murrosiässä. Murrosiässä alkaneen transsukupuolisuuden pysyvyydestä ja hoitotuloksista ei ole kuitenkaan olemassa tutkimustietoa. Suurin osa alaikäisistä sukupuoli-identiteettitutkimuksiin hakeutuvista suomalaisista on havahtunut transsukupuolisuuteen vasta murrosiässä ja hakeutuu tutkimuksiin aikaisintaan 15-16-vuotiaina, jolloin on jo myöhäistä aloittaa hormonisalpaajalääkitys. Alaikäisten diagnostiikassa pitääkin noudattaa erityistä huolellisuutta, jotta voidaan varmistua sukupuoli-identiteetin pysyvyydestä ennen peruuttamattomien sukupuolenkorjaushoitojen antamista. Tampereen yliopistollisen keskussairaalan nuorisopsykiatrian ylilääkäri ja nuorisopsykiatrian professori Riittakerttu Kaltiala on esittänyt myös, että merkittävä osa alaikäisistä sukupuoli-identiteettitutkimuksiin hakeutuvista kärsii niin vakavista psykiatrisista häiriöistä, että se heikentää heidän päätöksentekokykyään. Tämä saattaa selittää osaksi sukupuolenkorjausprosessin läpikäyneiden korkeita itsemurhalukuja.
Hoidon hyöty ja tyytyväisyys.
Laajan ruotsalaisen tutkimuksen mukaan sukupuolen fyysiseen ilmiasuun kohdistuvat muuntohoidot eivät poistaneet psykososiaalisia ongelmia, itsetuhoisuutta tai psykiatrisen hoidon tarvetta. Kokonaisuudessaan sukupuolenkorjaushoidoilla ei ole tähänastisesti osoitettu olevan vaikutusta potilaiden muuhun oireiluun, kuten masennus- ja ahdistusoireisiin.
Transprosessia arvioineissa tutkimuksissa transmiesten tyytyväisyys rintaleikkausten lopputuloksiin oli 29–72 %, ja transnaisten tyytyväisyys silikoni-implanttileikkauksiin oli 51–72 %.
Hoidon lopettaminen.
1970-2010 välillä tehtyjen tutkimusten mukaan hoidon lopettamisen todennäköisyys oli noin 2 %. Uudempien tutkimusten mukaan noin 20-30 % hoidon alottaneista lopettaa hoidon 4-5 vuodessa. 2013-2019 sukupuolenvaihtohoitoihin hakeutuneiden henkilöiden keskuudessa oli 2.7 kertaa enemmän hoitojen keskenjättämistä kuin 1996-2005 hoitoihin hakeutuneiden keskuudessa.
DSM-5.
DSM-5:n mukaan sukupuolidysforian persistenssi, eli sen jatkuminen lapsuudesta nuoruuteen tai aikuisuuteen, vaihtelee huomattavasti. Biologisilla pojilla persistenssi on 2,2–30 % (eli 70–97,8 %:lla dysforia häviää), ja biologisilla tytöillä vastaavat luvut ovat 12–50 % (dysforian häviäminen 50–88 %). Dysforian jatkuminen näyttää olevan jossain määrin yhteydessä lapsuuden arviointien perusteella mitattuun oireiden vakavuuteen. Joidenkin tutkimusten mukaan alempi sosioekonominen tausta voi myös vaikuttaa miespuolisten lasten dysforian persistenssiin.
Terapeuttisten lähestymistapojen pitkän aikavälin vaikutuksia dysforian jatkumiseen ei vielä täysin ymmärretä. Tähän mennessä tutkimuksissa on mukana lapsia, jotka eivät ole saaneet systemaattista hoitoa, tai lapsia, jotka ovat saaneet erilaisia terapioita – esimerkiksi aktiivisia keinoja dysforian vähentämiseksi tai neutraalimman "odottavan tarkkailun" lähestymistavan. Sosiaalisen tuen vaikutuksia lasten toiveidentiteetin mukaisessa elämisessä ei ole myöskään tutkittu riittävän pitkällä aikavälillä. 
Niillä lapsilla, joiden sukupuolidysforia jatkuu, lähes kaikki ovat seksuaalisesti kiinnostuneita syntymäsukupuolensa edustajista. Biologisilla pojilla, joiden dysforia ei jatku, enemmistö on androfiilisiä (miehistä kiinnostuneita) ja usein identifioituu homoseksuaaleiksi (63–100 %). Biologisilla tytöillä, joiden dysforia ei jatku, 32–50 % on gynefiilisiä (naisista kiinnostuneita) ja identifioituu lesboiksi. Tämä viittaa siihen, että vähintään puolet biologisista tytöistä ja suurin osa pojista pääsee eroon sukupuolidysforiasta, ja moni heistä kuuluu myöhemmin seksuaalivähemmistöihin.
Hoitoperiaatteet Suomessa.
Sukupuolidysforialla diagnosoituja potilaita hoidetaan Suomessa Helsingin yliopistollisessa keskussairaalassa (HUS) ja Tampereen yliopistollisessa sairaalassa (TAYS). Hoitoperiaatteet perustuvat sekä HUS:ssa ja TAYS:ssa Palveluvalikoimaneuvoston (Palko) suosituksiin. Palkon mukaan yksittäisen transihmisen hoito maksaa yhteensä noin 50 000 euroa. Palko edellyttää, että hoitotoimenpiteitä toivovan potilaan on täytetty seuraavat ehdot:
Palkon mukaan mikäli hormonihoito lopetetaan, muutokset ovat "ainakin osin palautuvia". Palkon mukaan leikkausten edellyksenä on, että "henkilön psyykkinen tila mahdollistaa kirurgisten toimenpiteiden edellyttämän jälkihoidon ja hoitoihin sisältyvän pysyvien haittojen mahdollisuuden ymmärtämisen." Vähintään yksi kahdeksasta (13 %) sukuelinleikkauksessa käynteistä potilaista kokee "merkittäviä verenvuotoja, infektioita, osittaisia nekrooseja, virtsaputken ahtaumaa ja neovaginan fisteleitä". Palkon suositusten mukaan transnaisten on mahdollista saada lääkärin tekemän yksilöllisen arvion perusteella peruukki ja transmiesten taas penis- tai erektioproteesi. Myös rintaproteesit ja binderit voidaan nähdä olevan lääketieteellisesti perusteltuja.
Hoitosuositukset perustuvat Palkon tilaamaan kirjallisuuskatsaukseen. Kirjallisuuskatsauksen mukaan hormoni- tai leikkaushoitoa tukevat tutkimustulokset ovat "heikkoja tai hyvin heikkoja".
Eri tutkimusten raportoimissa tyytyväisyysprosenteissa transmiesten leikkauksien suhteen ilmenee suurta variaatiota; 29-94 % oli tyyväinen rintojen poistoon ja 44-100 % metadoioplastiaan tai falloplastiaan. MtF:ien tyytyväisyys vaginoplastioiden suhteen ilmeni sama variaatio: 54-98 %.
Hoidon arvostelua.
Englannin julkisen terveydenhuollon NHS:n suurselvitystä varten Yorkin yliopistossa tehdyt systemaattiset tutkimuskatsaukset ja 20 kansallisen ja kansainvälisen hoito-ohjeistuksen arviointi osoittivat, että vain Suomen ja Ruotsin hoitosuositukset oli laadittu tiukasti tutkimusnäyttöön perustuen. Suuri osa aiemmasta tutkimuksesta osoittautui laadultaan heikkolaatuiseksi, ja tuloksia oli liioiteltu ja esitetty väärin sekä tutkimuskirjallisuudessa että julkisessa keskustelussa kaikilta laidoilta. Selvityksen johtajan mukaan ammattilaisetkaan eivät uskalla keskustella avoimesti, koska ulkoinen paine ja mustamaalaaminen on niin voimakasta. Selvityksen mukaan näyttö ei tue sitä, että murrosiän pysäyttäminen hormoniblokkereilla lievittäisi sukupuoliahdistusta tai vähentäisi itsemurhia. Seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen Stonewall-järjestö ilmoitti tukevansa raporttia ja toivoi, että sen suosituksia noudatetaan. Raportin mukaan vain Suomessa ja Ruotsissa hoitosuositukset vastaavat tieteellistä näyttöä. Hilary Cass on myöhemmin korostanut, ettei hänen katsaustaan tulisi käyttää transihmisten olemassaolon kieltämiseen ja että lääketieteellinen hoitopolku on tarpeellinen osalle nuorista - joskin tutkimusprotokollien alaisena tietopohjan parantamiseksi.
Cassin raporttia ja sen tuloksia on toisaalta kritisoitu kansainvälisesti muun muassa Kanadan pediatriayhteisön (Canadian Paediatric Society) toimesta sekä Yalen professorien Alstott ja McNamara johtamassa tutkielmassa. Suomalaisen nuorisopsykiatrian professori Riittakerttu Kaltialan mukaan transaktivistien väitteet sukupuolidysforiaa kokevien nuorten lisääntyneestä itsemurhariskistä ovat vastuutonta disinformaatiota eivätkä korjaushoidot torju itsemurhia, mutta tätä väitöstä on myös kyseenalaistettu.
WPATH:in tutkimusten kyseenalaistaminen.
World Professional Association for Transgender Health (WPATH), maailman johtava transihmisiä hoitavien lääkärien ja ammattilaisten järjestö, on oikeuden pöytäkirjojen mukaan yrittänyt toistuvasti vaikuttaa Johns Hopkinsin yliopiston EPC:ltä tilaamiinsa tutkimuksiin. Aihe nousi esiin Hilary Cassin NHS:lle tekemän lasten ja nuorten sukupuoli-identiteettipalveluiden katsauksen jälkeen, kun WPATH vastasi Cassin kritiikkiin väittäen omien ohjeidensa perustuvan "paljon systemaattisempiin katsauksiin". Lopulta kuuden systemaattisen katsauksen aineistosta vain yksi pystyttiin julkaisemaan, ja siinäkin WPATH:in edustaja oli oikeuden pöytäkirjojen mukaan suunnittelemassa, luonnostelemassa ja hyväksymässä artikkelia, vaikka artikkeli väitti päinvastaista. WPATH oli myös viestissään ilmaissut huolensa tutkijoille todeten, että tutkimukset pitää, "tarkastaa huolellisesti sen varmistamiseksi, etteivät ne vaikuttaisi negatiivisesti transsukupuolisten terveydenhoidon toteutukseen". WPATH kiisti kieltäneensä tutkimusten julkaisemisen ja vakuutti hoitosuositustensa perustuvan näyttöön, mutta kieltäytyi kommentoimasta asiaa enempää keskeneräisten oikeusprosessien vuoksi. Dokumenteista ilmeni myös, että WPATH oli poistanut hoitosuosituksistaan ikärajat Yhdysvaltain hallinnon painostuksesta. The Economist -lehti arvioi näiden tapahtumien herättävän kysymyksiä WPATH:in suositusten tieteellisestä perustasta.