Diamanda Galás

Diamanda Galás (s. 29. elokuuta 1955) on yhdysvaltalainen muusikko, avantgardistinen laulaja ja pianisti, lauluntekijä ja visuaalinen taiteilija. Hän on kokeellinen oopperalaulaja, joka on saanut median huomion intensiivisesti provosoivana esiintyjänä, joka tunnetaan neljän oktaavin äänenkäytöstään. 
Galás on myös yhteiskuntakriittinen aktivisti, joka saanut kiitosta järkyttävistä ja poliittisesti latautuneista teoksistaan. Hän on kampanjoinut erityisesti AIDS-tiedotuksen ja AIDS-potilaiden oikeuksien puolesta. Hän on käsitellyt AIDS-kriisiä teoksissaan, kuten trilogiassa "Masque of the Red Death" (sävelletty 1986). Galás pitää musiikkiaan protestina. Hänen sanoituksensa käsittelevät kärsimyksen, kuoleman ja kestävyyden teemoja, ja hän käyttää voimakasta ääntään korostaakseen yhteiskunnassa marginaaliin jäävien ihmisten ääniä. Galás uskoo, että todellinen taide voi muuttaa yhteiskuntaa ja haastaa vallitsevan järjestyksen. 
Galásin sitoutuminen sosiaalisiin ongelmiin on saanut hänet keskittymään musiikissaan teemoihin kuten mielenterveysongelmat, ihmisoikeudet ja sotarikokset. Hän on käsitellyt kuolemaa mitä erilaisimpien musiikkiprojektien kautta, kansanmurhista itsemurhiin. Häntä on kuvattu ”maailman uhreille surijaksi.”Diamanda Galásia on usein pidetty pelottavana artistina, jonka live-esitykset ovat immersiivisiä teatterikokemuksia. Hänen voimakkaat laulunsa, jotka ulottuvat neljän oktaavin alueelle, ovat säestettyjä dramaattisilla eleillä, huudoilla ja kauhuelokuvien kuvastolla. Hänen musiikkinsa voi herättää kuulijassa pelkoa ja jännitystä, ja siksi se on sekä kiehtonut että karkottanut yleisöjä jättäen kiistattoman jäljen vaihtoehtokulttuurin kentälle. 
Ura.
Diamanda Galás syntyi ja kasvoi San Diegossa Kaliforniassa kreikkalais-ortodokseista vanhemmista. Hänen isänsä musiikilliset lahjat vaikuttivat häneen syvästi. Galás aloitti musiikillisen matkan pianolla kolmivuotiaana. 1970-luvun alussa hän soitti Los Angelesissa avantgarde-jazzmuusikoiden, kuten David Murrayn, Butch Morrisin ja Mark Dresserin, kanssa. Hän eli kuitenkin myös äärimmäistä ja vaarallista elämää, jossa huumeidenkäyttö ja moninaiset seksuaaliset kokemukset olivat keskeisessä osassa. Hänen itsensä mukaan liian tiukka kasvatus johti kapinaan ja huumeiden hallitsemaan nuoruuteen ennen hänen pääsyään Kalifornian yliopiston musiikki- ja kuvataideohjelmaan. Hän opiskeli oopperalaulua mutta suuntautui lopulta performanssitaiteeseen. 
Galás teki esiintymisdebyyttinsä vuonna 1979 Ranskan "Festival d'Avignonissa." Se johti kutsuun ottaa päärooli säveltäjä Vinko Globokarin poliittisesti latautuneessa oopperassa "Un Jour Comme un Autre". Seuraavissa sooloesitystaiteen teoksissaan, kuten "Wild Women with Steak Knives" ja "Tragouthia Apo to Aima Exon Fonos", Galás hioi edelleen ainutlaatuista, ikkunoita rikkovaa äänenkäyttöään, joka sai vaikutteita saksalaisen ekspressionismin "Schrei" (”huuto”)-oopperasta.
Diamanda Galás teki soolodebyyttinsä vuonna 1982 "The Litanies of Satan" -albumilla, joka oli provokatiivinen teos, jossa oli vokalistinen sovitus Charles Baudelairen runosta. 
Vankilateemaisen esitystaiteen "Panoptikonin" (dokumentoitu samannimisellä 1984 julkaistulla albumilla) jälkeen Galás sai seurata läheltä, kuinka AIDS-kriisi tasaisen varmasti tuhosi New Yorkin homoyhteisön ja samalla merkittävän osan sen taidekenttää, mukaan lukien hänen oman veljensä, näytelmäkirjailija Philip-Dimitri Galásin vuonna 1986. Hän alkoi kehittää albumitrilogiaa nimeltä "Masque of the Red Death". Albumit julkaistiin itsenäisesti vuosina 1986–1988 nimillä "The Divine Punishment", "Saint of the Pit" ja "You Must Be Certain of the Devil". Nämä kolme albumia käsittelevät Galásin rukousta AIDS-epidemiaa vastaan. 
Vuoden 1990 "The Singer" -albumilla Galás teki ensimmäiset hienovaraiset siirtymänsä kohti bluesia ja rockmusiikkia. Hän tulkitsee levyllä pianon säestämänä vanhoja blues-kappaleita, kuten Willie Dixonin ”Insane Asylum” ja Screamin’ Jay Hawkinsin ”I Put a Spell on You”. Vuoden 1993 a cappella -teos "Vena Cava" edelsi vuoden 1994 "The Sporting Life" -albumia, joka esitteli Galásin ensimmäistä kertaa rock-yhtyeen jäsenenä. Levy oli yhteistyö Led Zeppelinin entisen basistin John Paul Jonesin kanssa, ja se koostui pääasiassa alkuperäisteoksista"."
Vuoden 1994 radio-työ "Schrei X" julkaistiin albumina vuonna 1996. Teos oli täysin ääniperformanssiin perustuva levy, jossa ei ole lainkaan instrumentteja – vain Galásin ääni ja sen äärirajoilla venytetyt mahdollisuudet. Samana vuonna ilmestyi myös Galásin ensimmäinen kirja "The Shit of God". Kaksi vuotta myöhemmin hän palasi "Malediction &amp; Prayer" -albumilla. Hän julkaisi seuraavaksi äänitteet "Serpenta Canta" ja "Defixiones: Will and Testament" (2003), joka oli teos armenialaisesta kansanmurhasta, kreikkalaisten ja assyrialaisten joukkoteloituksista sekä sukupuuttoon pyyhityistä kulttuureista. Niitä seurasi "Orders from the Dead" marraskuussa 2003 Vuonna 2008 ilmestyi live-albumi "Guilty Guilty Guilty." 
Vuonna 2010 Galás teki yhteistyötä elokuvantekijä Davide Pepen kanssa luodakseen kokeellisen ääni- ja elokuvatyön "Schrei 27", joka on raaka kuvaus ruumiista, joka kärsii kidutusta eristyksissä. Vuonna 2012 Galás aloitti yhteistyönsä sovittaja Jon Ølvind Nessin kanssa. Se johti uraauurtavaan konserttiin Norjan radion orkesterin kanssa Kanonhallenissa. Samana vuonna hän esitti luento-esityksen "In the Mouth of the Crocodile" ”Weaving Politics” -symposiumissa Tukholmassa (yhdessä Julia Kristevan ja koreografi William Forsythin kanssa), ja avasi Antony Hegartyn "Meltdown Festivalin" Southbank Centerissä Lontoossa. "At Saint Thomas the Apostle Harlem" äänitettiin kirkossa Red Bull Music Academy Festival 2016 -tapahtumassa, ja se sisälsi teoksia, joita taiteilija kutsui ”kuolemanlauluiksi”. Laulut esitettiin neljällä kielellä – italiaksi, saksaksi, ranskaksi ja kreikaksi – ja esitykset sisälsivät kuolemaa käsittelevää runoutta Cesare Paveselta ja Ferdinand Freiligrathilta sekä covereita Jacques Brelin ja Albert Aylerin kappaleista. 
Vaikka Galás kiersi Euroopassa ja Aasiassa seuraavan vuosikymmenen ajan, hän ei julkaissut uutta materiaalia pitkään aikaan. Hän korjasi tämän vuonna 2017 julkaisemalla kaksi albumia. "All the Way" oli kokoelma radikaaleja uusintatulkintoja folk-, country- ja jazz-standardeista, kuten Thelonious Monkin klassikosta ”’Round Midnight” ja Johnny Paycheckin psykobilly-klassikko ”Pardon Me, I’ve Got Someone to Kill”.
Niitä seurasi kiertueita Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Ottaessaan vuonna 2019 haltuunsa oikeudet koko tuotantoonsa Galás laittoi albuminsa saataville suoratoistopalveluihin ja alkoi julkaista niitä uudelleen vuonna 2020 aloittaen "The Litanies of Satan" -albumilla. Hän julkaisi myös "De-formation: Piano Variations" -teoksen, 21 minuutin soolo-pianokappaleen, joka perustuu Georg Heymin vuonna 1912 kirjoittamaan ekspressionistiseen runoon "Das Fieberspital". Heymin säkeitä sisällytettiin vuoden 2022 julkaisuun "Broken Gargoyles"; aikaisemmassa muodossa tämä teos esitettiin äänitaideteoksena Kapellen Leprosariumissa Hannoverissa, Saksassa. 
Galás oli ensimmäinen Demetrio Stratos -palkinnon saaja. Se on Italian musiikillisen innovaation palkinto. Musiikkiteollisuuden ja median kehuista huolimatta Galás on kieltäytynyt mukautumasta musiikkiteollisuuden odotuksiin, ja hän pitää taiteellista rehellisyyttä kaupallisen menestyksen edellä. Galásin taidetta onkin ollut vaikea sijoittaa kategorioihin, mutta hän on ammentanut vaikutteita saksalaisesta ekspressionismista, kauhuelokuvista, oopperasta sekä bluesin, gospelin ja countryn perinteistä. Säveltäjänä, pianistina ja esitystaiteilijana Galás on esittänyt pääasiassa omaa tuotantoaan, mutta hän on tulkinnut persoonallisella tyylillään myös muiden taiteilijoiden teoksia. Hänen on esittänyt esimerkiksi maanpakolaisiksi joutuneiden runoilijoiden ja kirjailijoiden tekstejä musiikin säestämänä.
Yksityiselämä ja maailmankatsomus.
Diamanda Galásin elämä on ollut täynnä henkilökohtaisia kamppailuja, kuten huumeriippuvuutta. Hän kuitenkin uskoo musiikin toimineen pelastuksena vaikeina aikoina. Hän on käsitellyt kokemuksiaan avoimesti haastatteluissa, esityksissään ja kirjoituksissaan. Galás on äänekäs ihmisoikeuksien ja sosiaalisen oikeudenmukaisuuden puolesta puhuja. Hän on kritisoinut erityisesti Yhdysvaltojen imperialistista politiikkaa. ”En osaa ottaa kantaa yleisön reaktioihin, tiedän vain, että jos lopettaisin laulamisen näistä aiheista joutuisin ongelmiin. Näistä monille vaikeista aiheista laulaminen on nimittäin minulle itselleni hyvin rauhoittavaa”, hän sanoi "Helsingin Sanomien" haastattelussa vuonna 2017.