tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Gyda

Gyda () on kylä ja maalaiskunta Venäjän Jamalin Nenetsian autonomisen piirikunnan Tazin piirissä, Gydan niemimaan pohjoisrannalla, Karanmeren Gydanlahteen laskevan Gydajoen suulla Luoteis-Siperiassa. Gyda sijaitsee linnuntietä noin 681 kilometriä Jamalin Nenetsian pääkaupunki Salehardista koilliseen. 
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan koko Tazin kunnallispiirin 16 537 asukkaasta piirin pohjoisosan Gydan maalaiskunnassa asui 3 331 henkeä. Koko kunnallispiiri on ollut erityisesti nenetsien asuinaluetta; nenetsien osuus piirin väestöstä oli 51,7 prosenttia, venäläisten 31,3 prosenttia ja ukrainalaisten 6,9 prosenttia (2002)..
Gydojamon kyläneuvosto perustettiin ensimmäisen kerran vuonna 1923. Vuonna 1935-1936 nykyisen Gydan kylän paikalle rakennettiin asutus.
Utrennin LNG-tuotantoalue.
Gydan maalaiskunnan alueelta on löydetty maaöljyä ja -kaasua. Näiden luonnonrikkauksien hyödyntämiseksi 2010-luvun loppupuolella käynnistettiin Jamal-LNG-megahankkeen toinen vaihe (; ). Tämän toteuttamiseksi petrokemian suuryritys Novatek on rakentanut Obinlahden itärannalle, Utrenniksi kutsuttuun paikkaan (), 2010- ja 2020-lukujen taitteessa mittavaa nesteytetyn maakaasun (LNG) terminaalia ja kaasuteollisuuden tuotantoaluetta. Hankkeen osana on rakennettu uusi Utrennin kaasusatama ja otettu kesällä 2021 käyttöön Utrennin lentoasema (kansallinen lentopaikkatunnus УСДМ) Gydan maalaiskunnassa.
LNG-terminaalin ensimmäisen vaiheen on suunniteltu valmistuvan tuotantokäyttöön vuosien 2023-2024 aikana. Venäjän helmikuussa 2022 aloittaman Ukrainan hyökkäysodan seurauksena LNG-2 -hanke on joutunut pakotteiden piiriin, jolloin useat länsimaiset rahoittajat tai yhteistyökumppanit ovat vetäytyneet hankkeesta.
Tuija Saresma

Tuija Anna Marjatta Saresma (s. 1968 Sulkava) on suomalainen kulttuurin- ja sukupuolentutkija ja aktivisti sekä kulttuurintutkimuksen professori Itä-Suomen yliopistossa huhtikuusta 2024 alkaen.
Elämä ja ura.
Saresma kirjoitti ylioppilaaksi Sulkavan lukiosta vuonna 1987 ja sai palkinnon kevään valtakunnallisesta valioaineesta. Vuonna 1996 hän valmistui Jyväskylän yliopistosta yhteiskuntatieteiden maisterina pääaineenaan sosiologia ja filosofian maisterina pääaineenaan yleinen kirjallisuus. Vuonna 2007 hän väitteli Jyväskylän yliopistosta filosofian tohtoriksi nykykulttuurin tutkimuksessa ja sai tunnustuspalkinnon ansiokkaasta väitöskirjasta lukuvuonna 2006–2007. 
Saresma toimi "Kulttuurintutkimus"-lehden päätoimittajana vuosina 2005–2007 ja oli jäsenenä saman lehden toimituskunnassa 2008–2009. Vuonna 2000 hän liittyi "Elämäntarina"-lehden toimituskuntaan. Saresma on nykykulttuurin tutkimuksen dosentti Jyväskylän yliopistossa, kulttuurintutkimuksen ja erityisesti sukupuolentutkimuksen dosentti Itä-Suomen yliopistossa sekä sukupuolentutkimuksen dosentti Helsingin yliopistossa. Hän on ollut Association for Cultural Studiesin (ACS) ja Kulttuurintutkimuksen seuran hallituksissa. Vuosina 2010–2012 hän toimi Kulttuurintutkimuksen seuran ja vuosina 2020–2021 Sukupuolentutkimuksen seuran puheenjohtajana. Hän on ollut myös Nykykulttuurin tutkimuskeskuksen julkaisusarjan toimituskunnan jäsen.
Tutkimustoiminta.
Vuonna 2020 Saresma julkaisi Jussi Halla-ahon blogikirjoituksia käsittelevän tutkimuksen "Halla-ahon ahdistus ja ironia." Saresma johti valtioneuvoston selvitys- ja tutkimustoiminnan tilaamaa Verkkoviha-hanketta, jossa tutkittiin verkkovihan tuottajia ja levittäjiä. Sitä koskeva tutkimus julkaistiin vuonna 2022. 
Vihapuhetta tutkinut Saresma on itse joutunut moneen kertaan organisoitujen vihakampanjojen kohteeksi. Saresmaa haastatelleen Acatiimi-lehden mukaan tutkijoihin kohdistunut viha ei ole uusi ilmiö, sillä kerrotaan jo Galileo Galilein saaneen 1500–1600-luvun vaihteessa kiviä ikkunaansa.
Kannanottoja.
Saresman mukaan tiede ei voi olla täysin objektiivista vaan perustuu aina jonkinlaiseen ideologiaan. Hän kokee velvollisuudekseen ottaa kantaa tutkimiinsa asioihin ja ilmiöihin sekä näkee tutkimuksensa tapanaan harjoittaa aktivismia.
Tunnustukset.
Saresma sai tunnustuspalkinnon ansiokkaasta väitöskirjasta lukuvuonna 2006–2007. Tieteentekijöiden liitto palkitsi Saresman Vuoden tieteentekijänä 2022. Samana vuonna hän sai Jyväskylän yliopiston Tiedeviestintäpalkinnon.
Oslon joukkoampuminen 2022

Kaksi ihmistä kuoli ja 21 loukkaantui joukkoampumisessa Norjan pääkaupungissa Oslossa yöllä 25. kesäkuuta 2022. Tulitus tapahtui Rosenkrantz’ gatella sijaitsevassa London Pub -nimisessä homobaarissa, viereisessä Per på hjørnet -baarissa, sekä katukeittiössä. Poliisi on tunnistanut hyökkääjäksi 42-vuotiaan iranilaistaustaisen Zaniar Matapourin, joka pidätettiin viisi minuuttia tapahtuman jälkeen. Tekoa tutkitaan islamilaisena terroritekona.
Joukkoampuminen tapahtui Oslo Priden aikaan, ja poliisi uskoo, että sen motiivina on homofobinen viha. Tekijä oli poliisin tuttu ja hänellä oli laaja rikosrekisteri kokainin hallussapitämisestä ja väkivallasta. Poliisin mukaan tekijä on mielisairas ja hänellä on todettu olevan paranoidinen skitsofrenia. Tapauksen seurauksena loput paikalliset Pride-tapahtumat peruttiin. Useat tuhannet ihmiset kokoontuivat kuitenkin spontaanisti marssimaan Oslon kaduille samana päivänä.
Norjan yleisradioyhtiön NRK:n mukaan tekijä on ollut yhteydessä tunnettuun ääri-islamistiin, joka oli hieman ennen ampumistapausta jakanut sosiaalisessa mediassa kuvan palavasta sateenkaarilipusta ja kehotuksia tappaa homoseksuaaleja.
Norjan työväenpuolueen nuorisojärjestön entisen puheenjohtajan Eskil Pedersenin mukaan London Pub -baarin asiakkaiden joukossa oli monia Utøyan saaren joukkomurhasta selviytyneitä.
Antipajuta

Antipajuta () on kylä ja maalaiskunta Venäjän Jamalin Nenetsian autonomisen piirikunnan Tazin piirissä, Gydan niemimaan lounaisrannalla, Obinlahden kaakkoisen Tazinlahden pohjoisrannan lähellä, kymmenkunta kilometriä Pajutajokea ylävirtaan, Luoteis-Siperiassa. Antipajuta sijaitsee linnuntietä noin 517 kilometriä Jamalin Nenetsian pääkaupunki Salehardista koilliseen. 
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan koko Tazin kunnallispiirin 16 537 asukkaasta Antipajutan maalaiskunnassa asui 2 545 henkeä. Koko kunnallispiiri on ollut erityisesti nenetsien asuinaluetta; nenetsien osuus piirin väestöstä oli 51,7 prosenttia, venäläisten 31,3 prosenttia ja ukrainalaisten 6,9 prosenttia (2002).
Venäläisen historiankirjoituksen mukaan Antipajuta perustettiin vuonna 1926 alkujaan kauppapaikaksi, joka palveli seudun metsästäjien, poronhoitajien ja kalastajien tarpeita. Tämän myötävaikuttamana nomadien leirejä, pysyvämpää asutusta ja toimeliaisuutta alkoi keskittyä lähistölle. Kylä kasvoi. Vuonna 1935 perustettiin Antipajutan tundran ensimmäinen koulu, joka edisti luku- ja kirjoitustaidon kehittymistä nomadiväestössä. 
1930-luvulla perustettiin myös porotalouskollektiivi, jonka palveluksessa oli eläinlääkäri. 1940-luvun alkuvuosina perustettiin kalatehdas, kylä sai ensimmäiset katuvalot, käynnistettiin elokuvakerho ja rakennettiin radioyhteys Moskovaan. 1944 perustettiin kyläneuvosto. Kylä sijaitsi Pajutajoen rannalla noin 7 kilometriä Tazinlahdesta yläjuoksulle päin. Koska kalastajien piti soutaa saaliinsa kanssa tämä matka vastavirtaan, sijaintia pidettiin työläänä kalastajille.
First Kill

First Kill on Victoria Schwabin luoma amerikkalainen yliluonnollinen teini-draamasarja, jonka pääosia esittävät Sarah Catherine Hook ja Imani Lewis. Se sai ensi-iltansa 10. kesäkuuta 2022 Netflixissä. Sarja perustuu Schwabin samannimiseen novelliin.
Jaksot.
Lähde: 
Sarjan suosiosta huolimatta Netflix teki kuukauden kuluttua sen ensi-illasta päätöksen ettei siihen tehdä toista kautta.
Tuotanto.
Kehitys.
Netflix antoi tuotannolle 15. lokakuuta 2020 sarjatilauksen, joka koostui kahdeksasta tunnin mittaisesta jaksosta. Sarjan on luonut Victoria Schwab, joka myös tuotti sen yhdessä Felicia D. Hendersonin, Emma Robertsin ja Karah Preissin kanssa. First Kill perustuu Schwabin samannimiseen novelliin. Schwab ja Henderson ovat jaksojen käsikirjoittajia. Sarja on Robertsin ja Preissin Belletrist Productions -yhtiön ensimmäinen tuotanto. 21. huhtikuuta 2021 ilmoitettiin, että Jet Wilkinson ohjaa sarjan kaksi ensimmäistä jaksoa. Sarja julkaistiin 10. kesäkuuta 2022
Juoni.
Teini-ikäisen vampyyri Julietten on aika tehdä ensimmäinen tapponsa, jotta hän voi ottaa paikkansa voimakkaan Legacy-vampyyrien perheensä joukossa, jotka ovat Lilithin jälkeläisiä, jotka päättivät ottaa käärmeen pureman Eedenin puutarhassa. Juliette tutustuu uuteen tyttöön, nimeltä Calliope. Hän ja Calliope rakastuvat, mutta Juliette saa Calliopesta selville kauhean asian. Hän osoittautuu The Guardian Guildin hirviönmetsästäjäksi, jotka etsivät ja tappavat vampyyreista. Molemmat huomaavat, että toista ei ole niin helppo tappaa ja mutta toiseen on valitettavan helppo rakastua.
Patient Number 9

Patient Number 9 on englantilaisen heavy metal -laulaja Ozzy Osbournen kolmastoista ja viimeinen studioalbumi. Se julkaistiin 9. syyskuuta 2022 Epic Recordsin kautta. Albumin nimikkokappale on julkaistu singlenä. Kappaleeseen on Todd McFarlanen ohjaama video. Albumin toisena singlenä julkaistiin kappale "Degradation Rules", ja kolmantena "Nothing Feels Right".
Euterpe (täsmennyssivu)

Euterpe voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Lattahai

Lattahai ("Deania calcea") on pistinhaihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan syvistä vesistä kaikista valtameristä.
Koko ja ulkonäkö.
Lattahai voi kasvaa suurimmillaan 120–127 cm pitkäksi. Ruumiinmuodoltaan laji on pitkänomainen ja hoikka. Sen kuono on hyvin pitkä ja litteä. Kalan silmät ovat väriltään vihreät. Selkäeviä on kaksi, joista taaimmainen on korkeampi ja lyhyempi. Molempien selkäevien edessä on piikki. Lattahai on väriltään tumman ruskea tai tumman harmaa ja ihossa on pieniä piikkejä.
Levinneisyys ja elintavat.
Lattahain levinneisyysalue on laaja mutta hyvin laikuttainen, ja sitä tavataan niin Atlantista, Intian valtamerestä kuin Tyynestämerestäkin. Kala liikkuu useimmiten 400–1 000 metrin syvyydessä ja syvimillään sitä on tavattu 1 500 metrin syvyydestä. Lajin ravintoa ovat erityisesti kalat mutta se syö myös äyriäisiä ja mustekaloja. Lattahai on vivipaarinen ja kerrallaan syntyy 6–12 poikasta.
Lattahaita kalastetaan kaupallisesti. Siitä hyödynnetään lihan lisäksi runsaasti skvaleenia sisältävä maksa, josta tehdään öljyä. Kalastuksen vuoksi lattahaikannat ovat laskussa ja laji luokitellaan silmälläpidettäväksi.
Stor-Taipale

Stor-Taipale on vuonna 1864 rakennettu asuinrakennus Naantalin vanhassa kaupungissa, Varsinais-Suomessa. Rakennus kuuluu osaksi Naantalin vanhan kaupungin valtakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä ja on siten suojeltu. Rakennusta on jatkettu lisäsiivellä vuonna 1995. Samalla tontilla Stor-Taipaleen kanssa sijaitsee toinen asuintalo "Lill-Taipale".
Viasvesi

Viasvesi on kylä Porissa. Viasveden kylä sijaitsee Porin kaupungin lounaiskulmassa. Se oli osa Porin maalaiskuntaa, joka liitettiin Porin kaupunkiin vuonna 1967. Kylässä on 191 asukasta (2017) . Viasveden kylä muodostui vasta 1700-luvun lopulla preiviikiläisten liikamaasta, niin Viasvesi oli ennen osa Preiviikiä. Vielä nykyisinkin ovat Preiviikin ja Viasveden maat sekaisin sen mukaan, mistä ne aikoinaan erotettiin. Viasvedellä on Teljän Radioamatöörien amatööriradioasema.
Luolalan kartano

Luolalan kartano on Naantalissa, Varsinais-Suomessa sijaitseva kartano. Kartanon nykyinen päärakennus on valmistunut 1800-luvulla ja se käsittää 600 asuinneliötä. Kartanossa on muun muassa kuusi makuuhuonetta, ruokasali ja kolme oleskeluhuonetta.
Historia.
Luolalan tila mainitaan ensimmäisen kerran kirjallisissa lähteissä vuonna 1424. Tila sai rälssioikeudet vuonna 1441 kuningas Kristofferilta. Kartanon viimeisenä rusthollarina toimi vuodesta 1884 Aaron Karlström. Naantalin kaupunki omisti Luolalan kartanon vuodesta 1986 ja siellä toimi emäntäkoulu vuoteen 2003 asti. Vuodesta 2003 rakennus on ollut yksityisomistuksessa ja toiminut yhden perheen yksityisasuntona. Tätä ennen kartanoon oli myös remontoitu asunnot viidelle eri perheelle. Rakennus on kuitenkin palautettu yhden perheen asunnoksi sittemmin.
Asuintilaa rakennuksessa on kolmessa kerroksessa 600 neliötä. Kaiken kaikkiaan neliöitä löytyy 1 000.
Skuugi Darlings

Skuugi Darlings on suomalainen Oulussa toimiva rockyhtye, joka on perustettu vuonna 2014. Skuugi Darlingsissa soittavat Jarmo Heikkinen (kitara, huuliharppu, laulu), Petri Laukka (basso) ja Juha Seilonen (rummut). Skuugien kanssa on keikkaillut muun muassa Jyrki Mäki Radiopuhelimet-yhtyeestä. Heikkinen on aiemmin soittanut muun muassa Ramblersissa, The Bootseissa ja Kauko Röyhkän kanssa.
Musiikillinen kivijalka on 1970-luvun rockissa. Nimi Skuugi Darlings tulee rocklegenda Remu Aaltosen tavasta huudahtaa ”skuugi darling just tyttö my pylly”. Remu on keikkaillut ja levyttänyt Skuugi Darlingsin kanssa.
Remun ja Skuugien yhteinen lp-levy "Rocking All Life Long" (Ainoa) julkaistiin syyskuussa 2021. Levy sai myönteiset arviot ja sijoittui myyntilistalla kolmanneksi ilmestyttyään. Levyltä julkaistiin Cisse Häkkisestä kertova single "You’ve Been Knockin’".
Oregonin rajakiista

Oregonin rajakiista () oli rajakiista Yhdysvaltojen ja Ison-Britannian välillä 1800-luvun alussa, jossa molemmat halusivat nykyisen Oregonin, Washingtonin ja osan Brittiläisestä Kolumbiasta. Kiista ratkaistiin vuonna 1846, kun Yhdysvallat sai alueet Oregonin sopimuksen mukaisesti.
Derek Pugh

Derek Charles Pugh (8. helmikuuta 1926 Tooting – 2. toukokuuta 2008 Tooting) oli brittiläinen 400 metrille erikoistunut pikajuoksija ja Euroopan mestari.
Pugh voitti 400 metrillä ja 4 × 400 metrin viestissä Euroopan mestaruudet Brysselissä 1950. Neljä vuotta aikaisemmin Oslon EM-kilpailuissa Pugh sijoittui 400 metrillä pronssille ja saavutti pitkässä viestissä hopeaa. Hän kilpaili kummallakin matkalla myös Lontoon kesäolympialaisissa 1948.
Alan Paterson

Alan Sinclair Paterson (11. kesäkuuta 1928 Glasgow – 8. toukokuuta 1999 Port Credit, Kanada) oli brittiläinen korkeushyppääjä ja Euroopan mestari.
Paterson voitti Euroopan mestaruuden Brysselissä 1950 ja EM-hopeaa Oslossa 1946. Hän kilpaili myös Lontoon 1948 ja Helsingin 1952 kesäolympialaisissa.
Noëlle Cordier

Noëlle Cordier (s. 7. huhtikuuta 1944) on ranskalainen laulaja. Cordier edusti Ranskaa Eurovision laulukilpailussa 1967 kappaleella "Il doit faire beau là-bas""" ja sijoittui kilpailussa kolmanneksi. Cordier osallistui Ranskan euroviisukarsintoihin 1970 kappaleella "Comme on pourrait s'aimer", mutta ei tullut valituksi.
Cordier esiintyi 1973 rockoopperassa "La Révolution Française" ja saavutti 1974 menestystä kappaleella "Tu T'En Vas", jonka esitti duettona Alain Barrièren kanssa. Cordier sijoittui neljänneksi Ranskan euroviisukarsinnassa 1978 kappaleella "Tombe l'eau". Cordier vetäytyi julkisuudesta vuonna 1981.
Fleurette Beauchamp-Huppé

Marie Berthe Fleurette Beauchamp-Huppé (o.s. Beauchamp; 12. joulukuuta 1907 Montreal – 15. maaliskuuta 2007 Montreal) oli kanadalainen pianisti ja sopraano.
Beauchamp-Huppé opiskeli pianonsoittoa Alice McCaughanin johdolla vuosina 1915–1922. Vuosina 1922–1932 hän jatkoi näitä opintojaan Romain-Octave Pelletierin, Arthur Letondalin ja Romain Pelletierin johdolla. Lisäksi hän sai opetusta laulamisessa Albert Robervalilta, näyttämöesiintymisessä Jeanne Maubourgilta sekä harmoniassa Henri Mirolta ja Rodolphe Mathieulta. Beauchamp-Huppé esiintyi Société canadienne d'opéretten tuotannoissa. Hän sai pianistina Canadian Institute of Musicin palkinnot vuosina 1930, 1931 ja 1932 sekä sen Prix de Parisin vuonna 1933.
Vuosina 1933–1934 Beauchamp-Huppé täydensi pianonsoiton opintojaan Pariisissa Victor Staubin, Edith Lang-Laszlon ja José Estradan johdolla. Palattuaan Kanadaan hän piti resitaaleja ja esiintyi orkesterin solistina. Hän esitti muiden muassa François Brassardin, Alexis Contant'n, Rodolphe Mathieun, Henri Miron ja Georges Savarian johdolla. Osa näistä teoksista oli hänelle omistettuja. Vuonna 1945 Beauchamp-Huppé esiintyi Montrealin sinfoniaorkesterin solistina César Franckin teoksen "Les Djinns" tuotannossa. Hän säesti Adrienne Roy-Vilandréa levytyksellä "Popular Songs of French Canada". Hän teki myös opetustyötä Montrealin musiikkikonservatoriossa.
Nuuskakairan tukku – Snusgrossen

Nuuskakairan tukku – Snusgrossen (Polargrossen AB) on Ruotsissa Haaparannalla sijaitseva kauppa, joka myy muun muassa nuuskaa, nikotiinipusseja, sikareja, virvoitusjuomia, makeisia ja sipsejä.
Eduardo Nascimento

Eduardo Nascimento (26. kesäkuuta 1943 – 22. marraskuuta 2019) oli angolalainen laulaja. Nascimento toimi Luandassa vuonna 1962 perustetun Os Rocks -yhtyeen keulahahmona. Yhtye siirsi toimintansa Portugaliin 1960-luvun puolivälissä ja julkaisi menestyneen EP-levyn "Wish I May" 1966. Nascimento voitti portugalilaisen Festival da Canção -laulukilpailun 1967 kappaleella "O vento mudou" ja valikoitui näin Portugalin edustajaksi saman vuoden Eurovision laulukilpailuun. Kansainvälisessä Eurovision laulukilpailussa Nascimento sijoittui jaetulle 12. sijalle 17 kilpailijan joukosta.
Nascimento julkaisi Os Rocks -yhtyeen kanssa vielä EP-levyn "Don't Blame Me" vuonna 1968 ennen paluutaan Angolaan vuonna 1969. Nascimento kuoli 22. marraskuuta 2019.
Kirjolan kartano

Kirjola, toisinaan myös Ala-Kirjola, on Viipurin läänin Johanneksen kunnassa Vaahtolan kylässä sijainnut suurtila. Se sijaitsi Suomenlahden rannalla kolmisen kilometriä Vaahtolan ja Johanneksen asemakylän eteläpuolella. Nykyisin Kirjolan paikalla sijaitsee Johanneksen eli Sovetskin kunnan Landyshevkan asuinaluetta.
Kirjola on kuulunut muun muassa Alfthan-aatelissuvulle. Kuvernementtisihteeri ja tukkukauppias Anton Alfthan (1792–1854) perusti vuonna 1829 Kirjolan kartanoon Suomen ensimmäisen kynttilätehtaan, joka oli Havin kynttilätehtaan edeltäjä. Vuosikymmenen toiminnan jälkeen tehdas laajeni työllistämään 20 henkilöä. Kahdenkymmenen toimintavuoden jälkeen Alfthan siirsi kynttilätehtaan Viipuriin Havin kaupunginosaan.
Anton Alfthanin jälkeen omistajana oli hänen poikansa kenraaliluutnantti Georg von Alfthan (1828–1896). Hänen jälkeensä tilaa omisti muutaman vuoden kenraali Andreas Hintze (1827–1898).
Kirjola on erityisesti tunnettu historiastaan Nobel-suvun omistuksessa. Kartano kuului 1890-luvulta alkaen kuuluisan ruotsalaisen kemistin Alfred Nobelin veljen Ludvig Nobelin (1831–1888) leskelle Edla Nobelille (1848–1921). Ludvig Nobel oli hankkinut omaisuutensa perustamalla Venäjälle öljyteollisuuden. Kirjola toimi aluksi rikkaiden Nobelien kesänviettopaikkana. Ludvig Nobelin perheenjäsenet muuttivat Venäjän vallankumouksen (1918) jälkeen Pietarista asumaan kartanoon, sillä bolsevikit takavarikoivat tuolloin Nobelien omistukset Venäjällä.
Edla Nobelin aikana 1900-luvun alussa Kirjolan kartanoon rakennettiin 1907–1908 vanhan puretun päärakennuksen tilalle uusi jugendtyylinen kartanorakennus. Linnamaisen kartanon piirsi suomalainen arkkitehti Armas Lindgren. Tiilirakenteisessa kartanossa oli 24 huonetta. Päärakennus tuhoutui talvisodan loppuvaiheessa 1940, kun suomalaiset joukot polttivat ja hävittivät vetäytyessään suurimman osan kartanosta. Jäljelle siitä on jäänyt graniitista rakennettu kaivorakennus ja osittain myös entiset tallit (tiilirakenteinen hevostalli on rakennettu 1910). Kartanoa ympäröi 1930-luvun alussa 19 hehtaarin laajuinen hoidettu puutarha- ja puistoalue. Sen alueella oli Nobelien aikana myös pieni saari, jossa viljeltiin eksoottisia kasveja ja hedelmäpuita.
Transvestiittinen fetisismi

Transvestiittinen fetisismi on seksuaalinen erityismieltymys tai parafilia, jossa yleensä heteroseksuaalinen mies pukeutuu naiseksi kiihottuakseen seksuaalisesti. Tyydyttäessään itseään mies näkee itsensä samanaikaisesti sekä miehenä että naisena. Naisilla tila on hyvin harvinainen.
Transvestiittinen fetisismi eroaa muusta transvestisuudesta, ristiinpukeutumisesta ja transsukupuolisuudesta siinä, että siihen kuuluu aina seksuaalinen kiihottuminen. Joskus transvestiittisen fetisistin motiivi voi muuttua seksuaalisen kiihottumisen tavoittelusta ahdistuneisuuden pakonomaiseksi itsehoidoksi. Transvestiittinen fetisismi on nykyisen tautiluokituksen mukaan sukupuolinen kohdehäiriö siinä tapauksessa, jos henkilö itse kärsii halustaan pukeutua naiseksi. Aiemmin tila luokiteltiin aina häiriöksi.
Yhdysvaltalaisen DSM-5-tautiluokituksen mukaan transvestiittiseen fetisismiin (nykyisin nimeltään lyhyemmin "transvestismi") voi kuulua fetisismi, jossa seksuaalisen kiihotuksen aiheuttavat tietyt kankaat, materiaalit tai vaatekappaleet. Tilaan voi kuulua myös autogynefilia, jossa mies kiihottuu seksuaalisesti naisena olemisen ajatuksesta tai mielikuvista. Joidenkin tutkijoiden mukaan autogynefilia on jopa kaiken transvestismin taustalla ja joskus myös transsukupuolisuuden taustalla.
Transvestiittinen käytös alkaa useimmiten lapsuudessa tai murrosiässä. Aluksi henkilö voi harjoittaa sitä yksin ja salassa muilta. Aikuisiällä jotkut harrastavat sitä julkisesti tai partnerin kanssa.
Noin alle kolme prosenttia miehistä ja alle puoli prosenttia naisista on kertonut kyselytutkimuksissa kiihottuneensa vähintään yhden kerran ristiinpukeutumisesta.
Transvestiittiset fetisistit ovat tutkimusten mukaan kokeneet keskimääräistä useammin eron vanhemmistaan, seksiä oman sukupuolen kanssa, sekä hyperseksuaalisuutta, tavallista herkempää seksuaalista kiihottumista, pornografian käyttöä, itsetyydytystä, kiihottumista kivusta seksin aikana, paljastelua ja tirkistelyä.
Näkymä ikkunasta Le Grasissa

Näkymä ikkunasta Le Grasissa on heliografinen kuva ja vanhin säilynyt kameravalokuva. Sen otti ranskalainen keksijä Nicéphore Niépce vuonna 1827 Saint-Loup-de-Varennesissa, Ranskassa. Kuva esittää osia hänen maatilastaan ja ympäröivästä maaseudusta.
Kineettinen teoria

Kineettinen teoria on teoria, joka selittää lämmön ja lämpötilan, sekä aineen muut fysikaaliset ominaisuudet sen rakennehiukkasten liikkeen kautta. Erityisesti sillä voidaan viitata seuraaviin teorioihin:
Sitdíq Aydarov

Sitdıyq Xänif ulı Aydarov (oik. "Räxmätullin," , ; 25. joulukuuta 1895 - 13. syyskuuta 1938) oli tataaritaustainen neuvostoliittolainen näyttelijä ja oopperalaulaja (baritoni). Aydarov syntyi kylässä "Çırşı", Vysokogorskin alueella, Tatarstanissa. Hänen kiinnostus musiikkiin alkoi jo lapsena. Häntä opetti muun muassa tunnettu kazanilainen laulaja Felix Ošustovitš. Aydarovin ensimmäinen merkittävämpi esiintyminen oli musiikillisen draaman "Ğaliyäbanun" hahmo "Xälil". Hän aloitti kiertelevässä teatteriryhmässä "Säyär". Viimeiset vuotensa Aydarov työskenteli Moskovan konservatorion "tataariooppera studiossa". Aydarovin menehdyttyä nuorena hänen uransa päättyi lyhyeen, mutta häntä on kutsuttu yhdeksi tataarilaisen teatterin vaikuttavammaksi tekijäksi. Kazanissa on Aydarovin mukaan nimetty katu.
Säyär

Säyär (Сәйяр, ven. Сайяр: "Saijar") oli 1906-1907 aikana perustettu ensimmäinen ammatillinen tataarilainen teatteriryhmä, josta lopulta muodostui nykyinen Galiaskar Kamalin akateeminen tataariteatteri. 
Historia.
Säyär sai varsinaisen alkunsa vuonna 1907. Silloin vielä eri nimeä käyttävä ryhmä esitti Orenburgissa Aleksandr Ostrovskin näytelmän, Ilyasbek Kudashev-Ashkazarskyn vetämänä. Saman vuoden kesäkuussa ryhmä kiersi Volgan alueen kaupunkeja. Näihin aikoihin muun muassa Säxipcamal Ğizzätullina-Volzhskaja liittyi mukaan.
Ğabdulla Kariev korvasi Kudashev-Ashkazarskyn tämän lähdettyään ryhmästä. Hänen johtamana Säyär esitti vuoden 1908 tammikuussa Ğaliäsgar Qamalin näytelmän Uralskissa, joka oli suuri menestys. Kevät-kesä aikana ryhmä kiersi Krimin aluetta ja Pohjois-Kaukasiaa. Nižni Novgorodissa he esiintyivät menestyksekkäästi azerilaisen näyttelijän Hüseyn Ərəblinskin kanssa. 
Säyär lopulta asettui Kazaniin. Sieltä he lähtivät kiertueelle ja esiintyivät viikoittain. 
Helmikuun vallankumouksen jälkeen, vapauduttuaan sensuurilaeista, Säyär esitti oman ennätysmäärän esityksiä.
Karievin kuoltua vuonna 1920, johtajuus siirtyi hetkellisesti Kärim Tinçurinille, kunnes hän meni muualle; Tinçurin aloitti työt kazanilaisessa teatterissa, joka nykyään tunnetaan Galiaskar Kamalin akateemisena tataariteatterina. Teatteri muodostui Säyär-ryhmän jäsenistä, joita Tinçurin otti mukaansa työskentelemään vuonna 1922.
Säyär toimi inspiraationa muillekin ryhmille. Vuonna 1912, Ğizzätullina-Volzhskaja perusti "Nur-ryhmän" Ufassa ja vuonna 1915 Wäliulla Mortazin-Imansky perusti Orenburgissa ryhmän "Şirqät".
Juho Linnainmaa

Sulho Johannes (Juho) Linnainmaa, sukunimi aik. "Galenius" (30. heinäkuuta 1883 Luvia – 16. kesäkuuta 1922 Helsinki) oli suomalainen toimittaja. Hän toimi viimeksi Iltalehden toimitussihteerinä ja kirjoitti pakinoita nimimerkillä "Jouni".
Juho Linnainmaan vanhemmat olivat suutari Juho Galenius ja Kaisa Rosendahl. Hän pääsi ylioppilaaksi Porin lyseosta 1904. Linnainmaa harjoitti teologian ja filologian opintoja Helsingin yliopistossa ja oli mukana kansanvalistustoiminnassa toimien puhujana eri tilaisuuksissa sekä oli mukana seuranäyttämötoiminnassa.
Linnainmaa siirtyi lehtialalle vuoden 1910 tienoilla. Hän oli toisena toimittajana Vaasassa ilmestyneessä Pohjanmaa-lehdessä ja sen jälkeen Rauman Lehden päätoimittajana 1912–1914. Linnainmaa siirtyi Sanomalehtien Tietotoimiston palvelukseen vähän ennen Suomen sisällissotaa ja oli työssä ensin Viipurissa ja sitten Helsingissä. Vuonna 1918 Linnainmaa liittyi Uusi Päivä-lehden toimitukseen ja tämän lehden lopettamisen jälkeen hän oli Iltalehden toimitussihteerinä.
Linnainmaa joutui henkirikoksen uhriksi asunnossaan Helsingissä aamuyöllä 16. kesäkuuta 1922. Tekijä 24-vuotias Yrjö Gabriel Pöyhönen oli vieraillut samassa talossa asuneen morsiamensa luona ja Linnainmaa saattoi tuntea hänet ulkonäöltä. Linnainmaa tapasi hänet kello yhden aikaan yöllä luultavasti talon portaikossa ja he olivat menneet yhdessä sisään käyden Linnainmaan asunnossa. Humalassa ollut Pöyhönen pyrki sitten sisään viidennessä kerroksessa asuneen morsiamensa asuntoon mutta häntä ei päästetty sinne. Hän yritti sitten päästä pariin muuhunkin portaikon asuntoon siinä onnistumatta. Kello puoli kolmen aikaan kuultiin melua Linnainmaan asunnosta ja pian Linnainmaa hyppäsi vertavuotavana ulos asuntonsa ikkunasta pihamaalle. Pöyhönen poistui talosta ja vertavuotava Linnainmaa palasi sisälle mutta lyyhistyi maahan kolmannessa kerroksessa soitettuaan erään asunnon ovikelloa. Hänet toimitettiin Marian sairaalaan mutta hän kuoli matkalla sinne.
Pöyhönen tuomittiin 31. elokuuta 1922 Helsingin raastuvanoikeudessa 8 vuoden kuritushuonerangaistukseen. Vapauduttuaan hän ryösti vappuyönä 1930 Kaisaniemankadulla liikemies Ungerstamilta kellon ja lompakon yhdessä erään toisen miehen kanssa. Molemmat tuomittiin ryöstöstä neljän vuoden kuritushuonerangaistukseen.
Juho Linnainmaa on haudattu Malmin hautausmaalle.
Powerparkin ravirata

Powerparkin ravirata on Alahärmässä sijaitseva Suomen uusin ravirata. Rata kuuluu Hippoksen luokittelussa kesäratojen joukkoon. Ravirata valmistui keväällä 2016 Powerparkin lähistölle, Valtatie 19 toiselle puolelle kuin huvipuisto. Radan kaarteet ovat loivat, korkeuseroja ei ole, loppusuora on pitkä ja kallistukset mahdollistavat nopean ravin myös kaarteissa. Rata-alueella on 100 valjastuskarsinaa, jossa hevoset voivat myös yöpyä. Lämminveristen rataennätys on Colibri Jetin 9,8a (2024) nimissä, ja vastaavasti kylmäveristen ennätyksen on ravannut Costello 19,3a (2018). Härmässä on kilpailukäytössä edelleen myös vanha ravirata kilometrin päässä Power Parkin radasta, mutta viime vuosina sille myönnetyt ravipäivät on ravattu Power Parkin radalla.
Raviradalla on 2022 kuusi kilpailupäivää, joista kaksi kuuluu juhannuksen kaksipäiväiseen ravitapahtumaan. Juhannuslauantaina on viime vuosina ravattu myös Veikkauksen Toto75 -pelin kohdelähdöt.
Raviradan historiassa ensimmäiset palkinnot valjakoille jaettiin 7.5.2016 kun radalla järjestettiin paikallisravit. Ensimmäinen voittaja valjakko oli shetlanninponi Niemenpellon Miner ja veteliläinen Sini Haapasalo. Yleisöä paikalle oli saapunut noin tuhat.
Nordic King.
Ensimmäinen kansainvälinen ravitapahtuma Power Parkin raviradalla järjestettiin juhannuksena 24.–25.6.2016. Nordic King -nimeä kantava kilpailu oli aluksi kaksiosainen, kylmäveriset kohtasivat radalla peräkkäisinä päivänä. Ensi kerran juhannusaattona ja toisen kerran juhannuspäivänä. Voittajalle jaettava kylmäveristen ykköspalkinto on 50 000 euroa. Vuonna 2018 kilpailu muuttui kutsukilpailuksi ja yhden lähdön mailin kilpailuksi autolähetyksellä. Koronan kurittamana vuonna 2020 kilpailu ajettiin pienemmällä palkinnolla eri nimisenä pelkästään kotimaisin voimin.
Nordic King voittajat
Garmisch-Partenkirchenin junaturma

Garmisch-Partenkirchenin junaturma sattui 3. kesäkuuta 2022, kun kaksikerroksinen aluejuna suistui raiteilta Garmisch-Partenkirchenin pohjoispuolella Saksan eteläosassa.
Onnettomuudessa kuoli viisi ihmistä sekä 68 loukkaantui, joista 16 vakavasti. Viisi matkustajavaunua suistui raiteilta Burgrainin kaupunginosassa sijaitsevan Loisachauenin lähistöllä sijaitsevassa mutkassa, ollessaan matkalla Garmisch-Partenkirchenin aseman ja Farchantin aseman välillä. Sähköveturi oli työntävässä junakokoonpanossa junan perässä ja junaa ohjattiin etummaisena olleesta ohjausvaunusta.
Kolme keskimmäistä vaunua liukui penkereelle valtatie 23:n ja valtatie 2:n risteyksen vieressä Farchantin tunnelia lähestyttäessä
Neljä 32-, 39-, 51- ja 70-vuotiasta naista sekä 14-vuotias poika saivat surmansa. Kaksi naisista oli pakolaisia Ukrainasta.
Onnettomuus tapahtui viimeisenä perjantaina ennen helluntaipyhää, joten junassa oli paljon lapsia.
Pelastustoimet.
Junassa olleet sotilaat pystyivät antamaan ensiapua. Suistumisen sijainti aivan päätien vieressä mahdollisti hälytysajoneuvojen nopean tulon paikalle.
Paikalle saapui kuusi pelastushelikopteria. Kevyesti loukkaantuneet vietiin paikalliseen rakennukseen hoidettavaksi. Junaliikenne keskeytettiin Oberaun aseman ja Garmisch-Partenkirchenin aseman välillä. 
Tutkinta.
Liittovaltion rautatieonnettomuuksien tutkintaviranomainen (Bundesstelle für Eisenbahnunfalluntersuchung, BEU) aloitti tapahtumien kulun tutkinnan myöhemmin samana päivänä kuin onnettomuus tapahtui.
Weilheimin poliisilaitos perusti München II -syyttäjänviraston alaisuudessa toimivan noin 50-jäsenisen erityiskomission, jonka tehtävänä oli tutkia rikosoikeuden mahdollista soveltamista onnettomuuteen. Toimikunnan nimeksi tuli "Soko Zug", joka on lyhenne sanasta "Sonderkommission" ("erityiskomissio") ja jälkimmäinen saksankielinen sana "juna".
Lisäksi syyttäjänvirasto antoi riippumattoman ulkopuolisen konsultin tehtäväksi laatia onnettomuutta analysoivan asiantuntijalausunnon.
Juna takavarikoitiin tutkimuksia varten; jo varhaisessa vaiheessa telit tutkittiin tarkkaan.
Suistumispaikasta etelään päin muutaman sadan metrin pituinen rataosuus purettiin tutkimuksia varten, ja se myös turvattiin.
Lähistöllä varastoidut telit ja romuttuneet vaunut ovat sittemmin olleet poliisin vartioimina, samoin kuin veturi ja viimeiset vaunut, jotka olivat vielä jäljellä raiteella ennen niiden poisviemistä. 
Tutkinta keskittyi nopeasti kiskoihin ja teliin, ja teknisiin vian mahdollisuuden takia.
Jo varhaisimmassa tutkinnassa kävi poliisin tietojen mukaan ilmi, että onnettomuuspaikalla oli noudatettu sallittua nopeusrajoitusta.
Kesäkuun 7. päivänä syyttäjänvirasto "München II" ilmoitti aloittaneensa esitutkinnan kolmea Deutsche Bahnin työntekijää vastaan perustellun epäilyn perusteella tuottamuksellisesta kuolemantuottamuksesta.
Välihuuto

Välihuuto on lyhyt, äänekäs huomautus, jonka kansanedustaja voi esittää täysistunnossa toisen kansanedustajan pitämän puheenvuoron aikana.
Useimmiten välihuutelijat vastustavat kulloistakin puhujaa. Huudot ovat pilkallisia, ja niiden tarkoitus on kyseenalaistaa puhujan uskottavuus, mutta Mauri Pekkarisen mukaan ne eivät kohdistu henkilöön, vaan käsiteltävän asiaan. Ben Zyskowiczin mukaan välihuutajan tarkoitus on usein puheenpitäjän väitteiden kyseenalaistaminen, puhujan vanhoista synneistä muistuttaminen tai oman puolueen paremman ratkaisun esille tuominen. Jukka Gustafssonin mukaan huutaja tarjoaa keskusteluun oikaisun, täydennyksen tai lisämausteen. Toisinaan huutelemalla on yritetty saada puhuja hämmentymään. Professori Vesa Vareksen mukaan parhaimmillaan huutaja saa puhujan kiinni epäjohdonmukaisuudesta tai asiantuntemattomuudesta. Retoriikkakouluttaja Antti Mustakallion mukaan onnistunut välihuuto herättää pohtimaan tarkemmin, mitä puhuja sanoo.
Välihuudot ovat olennainen osa parlamentaarista puhetyyliä. Puhemies Anu Vehviläisen mukaan terävät välihuudot kuuluvat värikkääseen ja hyvään keskusteluun. Eduskunnan pääsihteeri Seppo Tiitisen mukaan ne piristävät ja elävöittävät keskustelua ja ovat usein hienoja oivalluksia. Täysistunnon kaikki puheet kirjataan pöytäkirjoihin, myös välihuudot, mikäli keskustelua seuraava pöytäkirjasihteeri vain sattuu ne kuulemaan. Jo Suomen yksikamarisen eduskunnan ensimmäisen täysistunnon vuodelta 1907 peräisin olevaan pöytäkirjaan on kirjattu kannustavia välihuutoja. 
Yleensä välihuutelijat eivät saa aikaan näkyviä reaktioita keskeyttämässään puhujassa. Välihuutajien esittämät kysymykset jäävät vaille vastausta ja hallituksen esitykset menevät läpi huudoista huolimatta. Välihuutelun sijaan nykyajan kansanedustajat keskittyvätkin heittelemään nokkeluuksiaan mieluummin sosiaalisessa mediassa.
Tutkijoiden laskelman mukaan enemmistö kansanedustajista esittää välihuutoja, mutta kymmenen aktiivisinta huutelijaa esitti niistä liki puolet. Kokeneimmat kansanedustajat tekevät enemmän välihuutoja. Naiset tekevät niitä harvoin. Välihuutojen alalla on kunnostautunut esimerkiksi Ben Zyskowicz, joka on eduskunnan historian toiseksi ahkerin välihuutelija. Ahkeria ovat olleet myös Timo Soini, Mauri Pekkarinen, Timo Heinonen ja Paavo Arhinmäki. Opposition edustajat huutelevat useammin kuin hallituksen edustajat. Opposition edustajat huutelevat hallituspuolueiden edustajille ja hallituspuolueiden edustajat opposition edustajille, mutta hallituspuolueiden edustajat huutelevat myös toisten hallituspuolueiden edustajille.
Llyrin linna

Llyrin linna () on yhdysvaltalaisen kirjailijan Lloyd Alexanderin vuonna 1966 julkaisema nuorten fantasiakirja, joka on viisiosaisen "Prydainin kronikka" -sarjan kolmas osa. Gummerus julkaisi Ritva-Liisa Pilhjertan suomennoksen vuonna 1989.
Lähes kaikki Prydainissa esiintyvät paikannimet ovat lainattu historiallisista tai mytologisista paikoista; esimerkiksi "Llyrin linnassa" yhtenä keskeisenä tapahtumapaikkana esiintyvä Monan saari viittaa "Ynys Mônisiin", joka on Irlanninmeressä sijaitsevan Angleseyn saaren walesilainen nimi.
Juoni.
Prinsessa Eilonwy, viimeisin Llyrin suvusta syntynyt lumoojatar, kohtaa väistämättömän koettelemuksen tulla nuoreksi naiseksi samalla kun nuori Taran seuraa häntä hänen matkallaan Monan saarelle kuninkaalliseen hoviin; samaan saareen, jossa Eilonwyn esivanhempien koti sijaitsi ja jossa hänen olisi tarkoitus jatkaa opintojaan prinsessana. Pian hänen saapumisensa jälkeen pahan noidan Achrenin käskystä petollinen hovimarsalkka Magg kätyreineen sieppaavat Eilonwyn, Achrenin halutessa käyttää häntä osana koko Prydainin alistamiseen. Taran lähtee pelastusretkelle mukanaan Gurgi, bardi Fflewddur Flam ja prinsessan kihlatuksi tarkoitettu tohelo mutta hyväntahtoinen prinssi Rhun, kohdaten matkansa aikana muun muassa jättiläiskissa Llyanin ja maan alle itsensä vanginneen ahneen pelkurin Glewin. Seikkailun aikana paljastuu lisää Eilonwyn perinnöstä ja hänen muinaisen sukunsa entisestä kodista, Caer Colurin linnasta.
Westmaninmuorin tupa

Westmaninmuorin tupa on Pietarsaaressa sijaitseva historiallinen rakennus. Anna Lena Westmanin koulu toimi tuvan vintillä vuosina 1794–1828. Suomen kansallisrunoilija, Johan Ludvig Runeberg kävi ensimmäiset kouluvuotensa Westmaninmuorin koulussa vuosina 1810–1812. Tuvassa on näyttely Runebergin ajasta Pietarsaaressa.
Vuonna 1936 tupaa siirrettiin 14,5 metriä länteen. Lahonneet osat korvattiin puretusta Boholmin tuvasta. Tiilikaton tupa sai Visasmäellä puretusta Lingonbladin talosta. Tuvan vahtimestariasunnoksi säilytettiin alkuperäisellä paikalla sijainnut kaksikerroksinen Silfverbergin tupa 1700-luvulta. Näiden kahden 1700-luvun kiinteistön suojelu vahvistettiin myöhemmissä asemakaavoissa.
John Desmond Bernal

John Desmond Bernal (10. toukokuuta 1901 Nenagh, Tipperaryn kreivikunta, Irlanti – 15. syyskuuta 1971 Lontoo) oli irlantilais-brittiläinen fyysikko. Hän oli molekyylibiologiaan sovelletun röntgenkristallografian ja rakennebiologian uranuurtajia.
Elämä ja ura.
Valmistuttuaan Cambridgen yliopistosta vuonna 1922 Bernal työskenteli William Braggin alaisuudessa Davy-Faradayn laboratoriossa Lontoossa ennen kuin hän muutti takaisin Cambridgeen vuonna 1927. Bernal tomi professorina Lontoon yliopiston Birkbeck Collegessa vuosina 1938–1968. Toisen maailmansodan aikana Bernal osallistui Normandian maihinnousun suunnitteluun.
Cambridgessa Bernal käynnisti molekyylien rakennetta koskevan röntgentutkimusohjelman, jonka tuloksena hänen oppilaansa ja työtoverinsa Rosalind Franklin, Dorothy Hodgkin, Aaron Klug ja Max Perutz tekivät Nobel-palkittuja löytöjä. Bernalin Cambridgen ajan tutkimusohjelmaa on kutsuttu modernin molekyylibiologian synnyksi. 
Bernal oli Ison-Britannian kommunistisen puolueen jäsen 1920- ja 30-luvuilla. Hän kampanjoi tieteen yhteiskunnallisen vastuun, aseistariisunnan ja Maailman rauhanneuvoston puolesta. Hänen tunnetuimpia populaariteoksiaan olivat "The Social Function of Science" (1939) ja "Science in History" (1965). Bernalille myönnettiin Royal Medal vuonna 1945 ja Leninin rauhanpalkinto vuonna 1953. Hän oli Royal Societyn ja useiden itäblokin maiden tiedeyhteisöjen jäsen.
Celin Bizet Ildhusøy

Celin Bizet Ildhusøy (s. 24. lokakuuta 2001 Frogner) on norjalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Norjan naisten maajoukkueessa kesäkuun 7. päivään 2025 mennessä 28 maaottelua ja tehnyt niissä seitsemän maalia: marraskuussa 2021 ensimmäisessä maaottelussaan Armeniaa vastaan, helmikuussa 2022 Italiaa ja Portugalia vastaan, huhtikuussa 2022 Kosovoa vastaan, lokakuussa 2022 Brasiliaa vastaan, helmikuussa 2024 Kroatiaa vastaan sekä huhtikuussa 2024 Suomea vastaan. EM-kilpailuissa 2022 hän tuli vaihdosta kentälle kahdessa alkulohko-ottelussa.
Bizet on edustanut kotimaassaan Skedsmota, Vålerengaa ja Greitä. Kesällä 2021 hän siirtyi ranskalaisseura Paris Saint-Germainiin, jossa hän pelasi kauden 2021–2022 aikana viisi pääsarjaottelua. Hän siirtyi elokuussa 2022 Englannin Superliigan Tottenhamiin. Hän pelasi kaudella 2022–2023 Superliigassa 22 ottelua ja teki niissä kaksi maalia. Kaudella 2023–2024 hän pelasi 20 liigaottelua ja teki niissä neljä maalia. Kaudella 2024–2025 hän edusti Superliigassa Manchester Unitedia ja pelasi 22 liigaottelua, joissa hän teki kaksi maalia.
Sabettan lentoasema

Sabettan lentoasema (; tai ; , kansallinen lentopaikkatunnus: УСДА ), on Venäjän Jamalin Nenetsian Jamalin piirin Sabettassa, lähellä Obinlahtea sijaitseva arktinen lentoasema. Lentoasema on avattu vuonna 2015 ja sillä on kansainvälisen lentoaseman luokitus. Lentoasema on osa Jamalin nesteytetyn maakaasun tuotantoalue Sabettan liikenneyhteyksiä; seudulla työskentele vuosittain jopa 30 000 ihmistä, jotka pääsääntöisesti tulevat toisilta paikkakunnilta. Sabetta on Venäjän arktisen alueen ja Koillisväylän keskeisimpiä vientisatamia sekä logistisia solmupisteitä.
Karen Jespersen

Karen Moustgaard Jespersen (s. 17. tammikuuta 1947 Kööpenhamina) on tanskalainen toimittaja ja Venstren poliitikko. Hän aloitti poliittisen uransa marxilaisessa Vasemmistososialistit-puolueessa, josta erosi vuonna 1981. Myöhemmin hän liittyi Sosiaalidemokraatteihin, jonka jätti vuonna 2006 ja siirtyi Venstreen seuraavana vuonna.
Jespersen on istunut kansankäräjillä vuosina 1990–2004 sekä 2007–2015 ja toiminut Tanskan sosiaaliministerinä vuosina 1993–1994 sekä 1994–2000, sisäministerinä vuosina 2000–2001 sekä hyvinvointi- ja tasa-arvoministerinä vuosina 2007–2009.
Elisabeth Terland

Elisabeth Terland (s. 28. kesäkuuta 2001) on norjalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Norjan naisten maajoukkueessa 7. kesäkuuta 2025 mennessä 41 maaottelua ja tehnyt niissä kymmenen maalia. EM-kilpailuissa 2022 hän pääsi vaihdosta muutamaksi minuutiksi kentälle Brightonissa pelatussa tappiollisessa alkulohko-ottelussa Englantia vastaan.
Terland on edustanut kotimaassaan Bryneä, Kleppiä ja Sandvikenia, joka kaudeksi 2022 muutti nimekseen SK Brann. Hän siirtyi kesällä 2022 Englannin Superliigassa pelaavaan Brighton &amp; Hove Albioniin. Hän pelasi Brightonissa kauden 2022–2023 liigassa 17 ottelua, joissa hän teki seitsemän maalia, sekä kauden 2023–2024 liigassa 22 ottelua, joissa hän teki 13 maalia. Kaudella 2024–2025 Terland pelasi Manchester Unitedissa 20 superliigaottelua, joissa hän teki kymmenen maalia.
Gaz-Sale

Gaz-Sale () on kylä ja maalaiskunta Venäjän Jamalin Nenetsian autonomisen piirikunnan Tazin piirissä. 
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan koko Tazin kunnallispiirin 16 537 asukkaasta Gaz-Salen maalaiskunnassa asui 1 940 ihmistä.
Tazin piiriin sijoittuvalla paikalla, myöhemmän Gaz-Salen kylän lähistöllä löydettiin 27. syyskuuta 1962 suuri maakaasukenttä.
Licques

Licques on kunta Pohjois-Ranskassa Pas-de-Calais'n departementissa Hauts-de-Francen alueella. Se sijaitsee noin 21 kilometriä Calais'n kaupungista etelään.
Licques on kehittynyt vuonna 1131 perustetun premonstratenssisen "Notre-Dame de la Nativité" -luostarin ympärille, joka hallitsi kuntaa ja sen ympäristöä lähes 700 vuotta. Luostarin rakennuksia on yhä jäljellä ja kunnantalo on yhdessä jäljellä olevista rakennuksista. Luostarikirkko on rakennettu 1700-luvulla ja se toimii seurakuntakirkkona. Kirkko on listattu historialliseksi muistomerkiksi. 
Kunta on tunnettu "punaisen etiketin" label rouge -siipikarjastaan.
Kiptšakkilaiset kielet

Kiptšakkilaiset kielet on turkkilaisten kielten alahaara, jota puhuu noin 28 miljoonaa ihmistä pääsääntöisesti Keski-Aasiassa ja Itä-Euroopassa, ulottuen aina Ukrainaan ja Kiinaan asti. Ne juontavat juurensa muinaiseen kiptšakin kieleen, jonka vaikutus oli huipussaan Kultaisen ordan-, eli "kiptšakkien kaanikunnan" aikakaudella.
Puhutuimpia kiptšak-turkkilaisia kieliä ovat etenkin kazakki, kirgiisi, tataari ja krimintataari.
Luokittelu.
Kiptšakkilaiset kielet jaetaan neljään ryhmään maantieteellisen sijainnin ja yhteisten ominaisuuksien perusteella.
Noored Sotsiaaldemokraadid

Noored Sotsiaaldemokraadid (suom. Nuoret Sosiaalidemokraatit; 1992–1998 "Eesti Sotsiaaldemokraatlik Noorteliit", 1998–2003 "Noored Mõõdukad") on Viron sosiaalidemokraattisen puolueen nuorisojärjestö. Se on perustettu vuonna 1992.
Ricardo Bofill

Ricardo Bofill (5. joulukuuta 1939 Barcelona – 14. tammikuuta 2022 Barcelona) oli espanjalainen arkkitehti.
Bofill erotettiin Barcelonan polyteknillisestä oppilaitoksesta (Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona) hänen osallistuttuaan Francon vastaiseen mielenosoitukseen vuonna 1958. Hän valmistui arkkitehdiksi Genevessä. 
Vuonna 1963 Bofill perusti Barcelonan lähistölle Sant Just Desverniin taiteidenvälisen Ricardo Bofill Taller d'Arquitectura -kollektiivin ja arkkitehtitoimiston. Kollektiivissa olivat aluksi mukana runoilija José Agustín Goytisolo, Bofillin muusikko-arkkitehtisisar, ensimmäinen puoliso ja joukko sosiologeja, elokuvantekijöitä ja valokuvaajia.
Bofill suunnitteli niin yleishyödyllisiä asuntoja kuin lentoasemia, hotelleja ja pilvenpiirtäjiä. Bofill oli kansainvälisesti tunnettu arkkitehti. Espanjan lisäksi hänen suunnittelemiaan rakennuksia on muun muassa Ranskassa, Ruotsissa, Marokossa, Algeriassa, Yhdysvalloissa, Japanissa, Luxemburgissa ja Libanonissa.
Bofill kuoli koronavirustautiin.
Taran vaeltaja

Taran vaeltaja () on yhdysvaltalaisen kirjailijan Lloyd Alexanderin vuonna 1967 julkaisema nuorten fantasiakirja, joka on viisiosaisen "Prydainin kronikka" -sarjan neljäs osa. Gummerus julkaisi Ritva-Liisa Pilhjertan suomennoksen vuonna 1990.
Eräässä vaiheessa "Prydainin kronikoiden" luomisen yhteydessä päätösosan "Suurkuninkaan" piti toimi kirjasarjan neljäntenä kirjana, mutta Alexanderin kustannustoimittaja vihjasi "Llyrin linnan" valmistumisen jälkeen jotain oleellista sisältöä puuttuvan kolmannen ja neljännen osan väliltä, minkä johdosta Alexander kirjoitti "Taran vaeltajan" vain kuukausi "Llyrin linnan" ilmestymisen jälkeen.
Juoni.
Palattuaan prinsessa Eilonwyn pelastusretkeltä takaisin kotiinsa Caer Dallbeniin Taran huomaa uudella tavalla tunteitaan Eilonwyniä kohtaan, mutta samalla hän huomaa miettivänsä entistä painavammin omaa ikuisuuskysymystään: omaa tuntematonta syntyperäänsä. Koska Taranin suurin toive olisi olla perimältään prinsessan arvoinen, hän päättää aloittaa pitkän matkan kohti Prydainin itäisiä alueita omien juuriensa löytämiseksi, ainoana matkakumppaninaan uskollinen Gurgi. Matkan varrella hän tapaa monia ihmisiä, oppii uusia taitoja käsitöiden saralla ja kohtaa monia pahantahtoisia hahmoja – kuten misantrooppisen Morda-noidan – samalla kun hän lähestyy mahdollista kaipaamaansa vastausta ja uudenlaisen minuutensa löytymistä. Kaiken kokemansa myötä Taran on oppiva muotoilemaan elämänsä uudelleen omien sisäisten resurssiensa avulla, sillä "lapsuuden loppumisen lisäksi täytyy olla myös miehisyyden alku".
Karnilaiset kielet

Karnilaiset kielet on pama-nyungalaisiin kieliin kuuluva kieliryhmä, joka sijoittuu maantieteellisesti Australian keskiosiin. 
Kieliryhmään lasketaan kuuluvan 16 kieltä, jotka jaetaan edelleen neljään alaryhmään:
Pitta-pittan kieli

Pitta-pitta on karnilaisiin kieliin kuuluva uhanalainen kieli, jota puhutaan Queenslandissa, Australiassa. Vuonna 1981 kielellä arvioitiin olevan vain 2 puhujaa. Sen lähin sukulaiskieli on wanggamala.
Kielellä ei ole kirjoitettua standardia.
Suurkuningas

Suurkuningas () on yhdysvaltalaisen kirjailijan Lloyd Alexanderin vuonna 1968 julkaisema nuorten fantasiakirja, joka on viisiosaisen "Prydainin kronikka" -sarjan viides ja viimeinen osa. Gummerus julkaisi Ritva-Liisa Pilhjertan suomennoksen vuonna 1991.
Päätösosan kirjoittamista Alexander piti yhtenä vaikeimmista, ja hänen tiedetään liikuttuneen kyyneliin saatua tarinan vihdoin päätökseen. Alexanderin mukaan hän oli seitsemän vuoden mittaisen kirjasarjan kirjoittamisen aikana ehtinyt kiintyä luomaansa maailmaan ja hahmoihin, joista oli tullut hänelle "yhtä läheisiä kuin hänen oma perheensä."
"Suurkuningas" palkittiin Newbery-mitalilla vuonna 1969.
Juoni.
Taran palaa uskollisen Gurgin kanssa takaisin kotiinsa omien sukujuuriensa etsinnän jälkeen. Vaikka hän kuuleekin iloisia uutisia prinsessa Eilonwyn paluusta Monan saarilta, tilanne Prydainissa on muuttunut huonompaan suuntaan: Annuvinin kuolonherra Arawn on suorittanut hyökkäyksensä prinssi Gwydioniin, minkä johdosta mahtimiekka Dyrnwyn on kaapattu Arawnin toimesta. Kun sankareiden kokoontuessa Caer Dallbeniin toivoakseen saada vastauksen ennustajasialta Hen Weniltä keinon saada Dyrnwyn takaisin kokee suuren takaiskun Hen Wenin menettäessä lopullisesti kyvyn ennustaa, on jäljellä enää vain yksi vaihtoehto: Taranin ja hänen liittolaistensa on valmistauduttava sotaan ja taisteltava lopullisesta Prydainin herruudesta vastassaan Annuvinin pimeät voimat samalla kun Arawnin salakavala mahti on petollisesti työntynyt heidän keskuuteensa.
Vastaanotto.
"Suurkuninkaan" ilmestymisen aikoihin David Wyatt kiitteli yhdysvaltalaisessa kirja-arvosteluihin keskittyvässä "Kirkus Reviews" -lehdessä: "Viimeinen saattaa olla paras – eteneminen kohti lopullista vastakkainasettelua elämän ja kuoleman voimien välillä antaa tälle viimeiselle Prydain-seikkailulle vahvemman kehyksen ja tiukemman kudoksen kuin sen neljä edeltäjäänsä."
Havaijin kielen aakkoset

Havaijia kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Havaijin kielen aakkoset () perustuvat englannin kielen aakkosiin, joita alettiin käyttää kielen kirjoittamiseen 1800-luvulla kristittyjen lähetyssaarnaajien saavuttua Havaijille.
Lähetyssaarnaajat huomasivat Havaijille saavuttuaan 1820-luvulla, että paikallisten käyttämä kieli muistuttaa melkoisesti Seurasaarilla puhuttavia kieliä, minkä pohjalta havaijille alettiin rakentaa omaa ortografiaa. Vuonna 1826 julkaistiin aakkosto, joka koostui 12 kirjaimesta.
Pitkiä vokaaleja merkitään pituusmerkillä (). Vokaalin pituus on merkityksiä mahdollisesti muuttava tekijä.
Nykyinen havaijin aakkosto koostuu 13 kirjaimesta, joihin kuuluu myös ʻokina. Aakkosjärjestys poikkeaa muista latinalaisia aakkosia käyttävistä kielistä siten, että ensin tulevat kaikki vokaalit ja sitten kaikki konsonantit. Viimeisenä tulee ʻokina: