Vladimir Leninin henkilökultti

Vladimir Leninin henkilökultti oli Neuvostoliitossa kehittynyt vahva persoonallisuuskultti, joka keskittyi Vladimir Leninin ympärille. Kultti sai alkunsa jo hänen elinaikanaan, mutta se vahvistui merkittävästi hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1924.
Kultin synty ja kehitys.
Leninin persoonallisuuskultti ei ollut merkittävässä muodossa ennen hänen kuolemaansa vuonna 1924. Vaikka Leniniin liittyi jonkin verran mystiikkaa erityisesti hänen 1918 tapahtuneen murhayrityksensä jälkeen, varsinainen kultti rakentui vasta hänen kuolemansa jälkeen. Ennen kuolemaansa Leniniin liittyneet myytit ja tarinat olivat ennemminkin hajanaista kansanperinnettä, jolla ei ollut järjestelmällistä, valtion tukemaa rakennetta. Lenin oli terveydentilansa heikennyttyä vuosina 1921–1923 pitkälti syrjässä vallankäytöstä ja kansan näkyvistä, mikä esti kultin kehittymistä hänen elinaikanaan. Lenin itse vastusti liiallista ylistämistä ja pyrki hillitsemään henkilöpalvontaa, esimerkiksi ollessaan vaivaantunut hänen imagonsa käytöstä propagandassa vuoden 1920 50-vuotissyntymäpäiväjuhlallisuuksissa.
Kultin rakentaminen alkoi kunnolla Leninin kuoleman lähestyessä ja huipentui hänen hautajaisiinsa vuonna 1924, joiden kautta kultti vakiintui kansalliseksi ilmiöksi. Kultti sai nopeasti laajaa kannatusta, ja se rakennettiin tarkasti valtion järjestämien rituaalien, monumenttien ja propagandan avulla. Leninin kuoleman jälkeen hänen leskensä Nadežda Krupskaja ja erityisesti Josif Stalin alkoivat aktiivisesti luoda ja vahvistaa Lenin-kulttia, mikä auttoi Stalinia vakiinnuttamaan valtansa Neuvostoliitossa. Kultin perustamiseen vaikuttivat myös perinteiset tsaarinvaltaan liittyvät käsitykset johtajasta kansan isällisenä hahmona, bolševikkijohtajan karisma sekä poliittiset tarkoitusperät.
Kultin ilmenemismuodot.
Lenin-kultti oli läsnä Neuvostoliiton julkisessa elämässä, ja sen esineistö, kuten muistotaulut, julisteet ja kirjat, ovat nykyään osa Neuvostoliiton jäljellä olevaa historiaa ja kiinnostavia dokumentteja siitä ajasta. Leninistä muodostui lähes jumalallinen hahmo, ja hänen ylistämisensä sai tukea kirjailijoilta, älymystöltä ja kasvavalta byrokratialta, joka tarvitsi autoritaarisen vallan jumaloimista. Kultin keskeinen symboli oli Leninin palsamoitu ruumis, joka asetettiin pysyvästi näytteille Punaisella torilla sijaitsevaan mausoleumiin vuonna 1930, mikä esitettiin neuvostopropagandassa yhtenä ensimmäisen viisivuotissuunnitelman saavutuksista. Päätös ruumiin palsamoinnista tehtiin poliittisten hyötyjen vuoksi, vaikka osa johtajista, kuten Trotski ja Krupskaja, vastustivat sitä aluksi.
Kulttia vahvistettiin iskulauseilla kuten ”Lenin elää!” ja ”Leninismi elää!”, jotka korostivat Leninin jatkuvaa merkitystä. Stalinin teokset, kuten ”Leninismin perusteet”, esittelivät hänet leninismiin perehtyneenä seuraajana ja legitimöivät hänen vallanottoaan. Kultin tutkijoita, kuten Nina Tumarkin ja Olga Velikanova, on kiehtonut paradoksi: bolševikkihallinto, joka marxilaisuuden nimissä sitoutui materialistiseen kansanvalistukseen ja hylkäsi uskonnon metafysiikkana, loi kuitenkin kultin, joka keskittyi kuolleen vallankumouksellisen johtajan ”pyhään” ruumiiseen.
Poliittiset tarkoitusperät ja Stalin-kultin nousu.
Lenin-kultti oli olennainen osa Neuvostoliiton poliittista järjestelmää, ja jokainen johtaja esitti itsensä aidoksi leninistiksi. Kultin tarkoituksena oli paitsi kunnioittaa Leniniä, myös varmistaa Neuvostoliiton legitimiteetti ja yhtenäisyys, erityisesti pelko kommunistisen puolueen ja valtion hajoamisesta Leninin kuoleman jälkeen. Tutkijat, kuten Benno Ennker, väittävät, että kultin perustaminen oli ensisijaisesti poliittinen päätös, jossa uskonnolliset elementit eivät olleet keskeisiä, kun taas Jan Plamper korostaa 1800–1900-lukujen vaihteen radikaalien älymystöpiirien pienten persoonallisuuskulttien vaikutusta.
Lenin-kultti loi perustan Stalin-kultille, joka alkoi kehittyä 1920-luvun lopulla. Stalin hyödynsi Leninin kuvaa legitimoidakseen oman valtansa, mutta 1930-luvulle tultaessa Lenin-kultti sulautui osaksi Stalin-kulttia, ja Leninin rooli muuttui taustahahmoksi, joka tuki Stalinia tämän ”oikeutettuna seuraajana”. Vaikka Leninin leski Krupskaja varoitteli muistomerkkeihin ja ylenpalttiseen kunnioitukseen sortumisesta, hänen toiveitaan ei noudatettu, ja Stalin teki Leninistä eräänlaisen jumalhahmon. Tämä henkilöpalvonta jatkui ja kasvoi erityisesti Hruštšovin aikana, vaikka kansan keskuudessa Lenin-kultti herätti myös ivaa ja pilkkaa, mikä näkyi esimerkiksi vitseissä ja anekdooteissa.
Kultin merkitys ja perintö.
Lenin-kultti oli keskeinen osa Neuvostoliiton poliittista kulttuuria ja valtarakenteita koko sen historian ajan. Se täytti osin tsaarin jättämän uskonnollis-yhteiskunnallisen aukon ja heijasti yhteiskunnan heikkoa poliittista kulttuuria, demokratian puutetta ja historiallisia vertailuja tsaarin aikaan. Kultin laajentumiseen vaikutti myös kansalaisten tuki, vaikkakin dokumentoituja ehdotuksia Leninin ruumiin pysyvästä säilyttämisestä oli vähän.