Naarajärven sotavankileiri

Naarajärven sotavankileiri, virallisesti Sotavankien järjestelyleiri n:o 2 (Sv.Jär.leiri 2) oli suomalainen jatkosodan aikainen sotavankileiri, joka sijaitsi Pieksämäellä. Leiri toimi jatkosodan aikana vuosina 1941–1944, jolloin sen kautta kulki lähes 10 000 sotavankia, vaikkakin enimmillään vankiluku oli noin 2 500. Järjestelyleiriltä vangit lähetettiin varsinaisille sotavankileireille. Leiri sijaitsi Naarajärven kylässä Pieksämäen länsipuolella. Puolestaan itse Naarajärveä leiriä lähempänä olivat Siilijärvi ja Löyttyjärvi.
Leirin perustaminen.
Leiri perustettiin vuonna 1941 Pieksämäen maalaiskuntaan Hietamäen kylään. Perustamistöitä johti eversti Hans Kalm, sillä hän osasi venäjää. Kalmilla oli alaisinaan alueelta koottu vartiokomppania johtajanaan vänrikki Pentti Pullinen. 
Kaikkiaan leirille rakennettiin 30 parakkirakennusta. Leirin oli määrä tulla toimeen varsin itsenäisenä yksikkönä, joten leiriin rakennettiin esimerkiksi paja, suutarin- ja räätälinverstas sekä sairaalaparakki. Leirin komentajana ensin toimi Karl Hilesmaa, mutta hänet vaihdettiin jo marraskuussa everstiluutnantti August Alliin vankien suuren kuolleisuuden vuoksi. Alkuvuonna 1942 leirin komentajaksi vaihdettiin kapteeni Kalle Vierto. Vierto oli palvellut vapaussodassa samassa yksikössä Hans Kalmin kanssa.
Leirin olot.
Järjestelyleirin päätarkoitus oli luetteloida ja kuulustella vangit, ja jaotella heidät eri ryhmiin sotilasarvonsa, poliittisten mielipiteidensä ja etnisen taustansa perusteella. Esimerkiksi kommunistit, suomensukuiset ja juutalaiset oli määrä seuloa esiin. Vangit lähetettiin sen jälkeen kullekin ryhmälle varattuun sotavankileiriin. 
Ensimmäiset vangit tuotiin leiriin heinäkuussa 1941. Vankiluku kasvoi nopeasti jatkosodan hyökkäysvaiheessa. Kuten muillakin suomalaisilla sotavankileireillä, vankien ravitsemus- ja terveystilanne talvella 1941–1942 oli erittäin vaikea. Kesällä hyökkäysvaiheessa otetut vangit oli puettu kevyisiin sotilasasuihin, joten suuren joukon vaatettamisessa talvea varten oli vaikeuksia. Nälkä, kylmä ja punatauti tappoivat vankeja. Vankiluku oli liian suuri, ruokaa ei ollut riittävästi ja hygienia oli huono. Suomessa vallitsi tuolloin yleinen elintarvikepula.
Leirin vangeista kuoli kaikkiaan 2 741, joka oli 15 prosenttia kaikista jatkosodan aikana vankileireillä kuolleista vangeista. Vangeista ammuttiin eri syistä 11.
Komentaja Pekkasen toiminta.
Toukokuussa 1943 leirin tuleva komentaja Emil Pekkanen luovutti päämajalle kenraalimajuri Selim Isaksonin kanssa tekemänsä selostuksen, jossa kuvattiin sotavankikomppanioiden tekemät vankisurmat ja niiden peittelemiseksi tehdyt pöytäkirjaväärennökset. Selvityksessä syytettiin Eero Neroa vähintään 51 sotavangin ampumisesta. Tekaistujen lääkäritodistusten perusteella Neron katsottiin kuitenkin tehneen tekonsa täyttä ymmärrystä vailla, ja yleisesikunnan päällikkö kenraali Erik Heinrichs määräsi tutkintavangitun Neron vapautettavaksi. Tutkimus oli armeijan maineen kannalta kiusallinen. Juttua ei viety sotaylioikeuteen. Pekkasen itsensä juttu oli kuitenkin leimannut, kun hän saapui Naarajärvelle.
Syyskuussa 1943 Suomen sodanjohto uudisti sotavankiasoiden hallintoa. Tämän yhteydessä sotavankileirit tarkastettiin. Tarkastuksessa kävi ilmi, että Pekkanen oli käyttänyt yhtä sotavankia neljä kertaa metsästysretkellä ja kerran lainannut sotavangille haulikkoa. Tämän seurauksena hänet vapautettiin leirin komentajuudesta. Virkatien rikkomuksen takia hänet määrättiin 10 päivän arestiin. Lokakuussa 1944 Pekkasen lausuntoja käytettiin liittoutuneiden valvontakomission aineistona. Vuonna 1947 korkein oikeus tuomitsi Sulo Malmin sakkoihin asiakirjojen hävittämisestä. Yleisesikunnan päällikkö Heinrichs ei joutunut vastuuseen.
Syksyllä 1944 hävitettiin sotavankileirin koko arkisto vuosilta 1941–1942. Samalla tuhottiin vuodelta 1944 joitain asiakirjoja.
Vankien työpalvelu.
Vuodesta 1942 lähtien vankileiri vuokrasi sotavankeja töihin suurimmaksi osaksi työvoimapulaa kärsiville maatiloille Keski-Suomen alueella. Nämä vangit olivat majoitettuina taloissa ja elivät siten suhteellisen vapaasti suomalaisten isäntäväen kanssa. Maatiloille vangit olivat edullista ja arvokasta työvoimaa, jonka ravitsemus ja kohtelu oli suhteellisen asiallista.
Naarajärven leirin alaleirit.
Naarajärven leirille perustettiin useita alaleirejä:
Leirin johto.
Leirin päällikkö 
Apulaispäällikkö 
Päällikön apulainen 
Adjutantti 
Talouspäällikkö 
Huoltopäällikkö: 
Lääkäri 
Komppanianpäällikkö 
Toiminta sodan jälkeen ja nykyään.
Leiri toimi jatkosodan päätyttyä inkeriläisten vankien ja pakolaisten kokoamiskeskuksena. Leirille koottiin yhteensä 8 000–9 000 inkeriläistä, jotka lähetettiin takaisin Neuvostoliittoon. Leirille toimitettiin myös 2. divisioonan Heimopataljoona 3:n sotilaat, jotka olivat Suomen puolelle loikanneita suomensukuisia neuvostosotavankeja. Miehille oli luvattu vapautus vastineeksi sotimisesta Suomen hyväksi. Naarajärveltä luovutettiin 212 entistä heimopataljoonan sotilasta takaisin Neuvostoliittoon, jossa he saivat ankarat rangaistukset kuolemantuomioihin saakka.
Vuonna 1945 leiri toimi vielä siirtoväestön tilapäisasumuksena, kunnes sinne perustettiin siviilivankila 1. marraskuuta 1945, "Naarajärven varavankila". Laitos toimii yhä samalla alueella.