Uralilaisten kielten alkukoti

Uralilaisten kielten alkukodista on vuosien varrella esitetty erilaisia hypoteeseja. Kysymys on tällöin uralilaisten kielten kantakielen eli kantauralin ajoituksesta ja paikannuksesta.
Hypoteeseja.
Eurooppa vai Siperia?
Kantauralilaisen alkukodin on ehdotettu sijainneen lähellä Uralvuoria joko Euroopan tai Siperian puolella. Tärkein syy olettaa, että alkukoti sijaitsi Uralvuoriston takana, on ollut perinteinen taksonominen malli, jossa samojedikielet esitetään ensimmäisenä muista erkaantuneena haarana. Koska samojedilaisten ja ugrilaisten haarojen välinen raja on nykyisin Länsi-Siperiassa, myös alkuperäisen haarautumisen on uskottu tapahtuneen siellä.
Koska ugrilaisia kieliä kuitenkin tiedetään olleen aiemmin puhuttuna Uralin länsipuolella nykyisen Euroopan alueella, alkukodin sijoittumista Eurooppaan on pidetty yhtälailla mahdollisena. Viime vuosina on myös esitetty fonologiaan nojautuen, että ensimmäinen haarautuminen ei olisi tapahtunut samojedilaisten ja suomalais-ugrilaisten, vaan suomalais-permiläisten ja ugro-samojedilaisten kieliryhmien välillä. Sanastollisen tason todistusvoiman väitetään olevan vähemmän luotettava, ja sanastollisen innovatiivisuuden (kantakieleen palautuvien sukulaissanojen pieni määrä) arviointi voi olla vaikeaa haarautumisen ajallisen kaukaisuuden vuoksi. Siperialaisen alkukodin puolesta ei ole pitkään aikaan kyetty esittämään uusia argumentteja.
Sekä eurooppalaisia että siperialaisia alkukotihypoteeseja on tuettu paleolingvistisillä todisteilla, mutta vain tapaukset, joissa semanttiset rekonstruktiot ovat varmoja, ovat päteviä. Siperiaa on pidetty kantauralin alkuperäisenä puhuma-alueena mm. kielessä esiintyneiden kahden tunnetun havupuunnimen perusteella, mutta kyseessä olevia puita (siperianpihta ja sembramänty) on aikoinaan esiintynyt myös Euroopan itäisimmissä osissa. Eurooppalaista alkukotia puolestaan tukevat muiden muassa vanhat indoeurooppalaista perua olevat lainasanat "mehiläinen", "hunaja", "jalava". Ne voidaan rekonstruoida jo kantauraliin palautuviksi, ellei samojedikieliä enää pidetä ensimmäisenä kantakielestä erkaantuneena haarana.
Viime aikoina lainasanojen esiintyvyyttä on myös pidetty todisteena Euroopan puolella sijainneesta alkukodista. Kantauralin on havaittu lainanneen sanoja indoeurooppalaisesta kantakielestä, ja kantaindoeurooppalaisen alkukodin on vain harvoin esitetty sijainneen Uralvuoriston itäpuolella. Uralilainen kantakieli vaikuttaa kehittyneen läheisessä suhteessa indoiranilaiseen kantakieleen, jonka katsotaan syntyneen Kaspian arojen Poltavkan kulttuurin piirissä ennen sen levittäytymistä Aasiaan.
Lyalovon kulttuuri (5000–3650 kal. eKr.) on toisinaan rinnastettu kantauralilaiseen alkukotiin ja sitä seurannut Volossovon kulttuuri (3650–1900 kal. eKr.) puolestaan suomalais-ugrilaisen kantakielen puhuma-alueeseen. Jotkut tutkijat uskovat, että Lyalovon kulttuuri oli itse asiassa kantauralin alkukoti ja että sen jäsenet toivat uralilaisen kielen mukanaan Koillis-Eurooppaan. Volosovon kulttuurin on arveltu kehittyneen Ylä-Volgan sekä Laatokka- ja Äänisjärvien välisellä alueella. Se erotettiin muista ryhmistä keramiikan valmistuksessa käytettyjen tekstiilijälkien perusteella, ja se levisi kaakkoon aina Keski-Volgalle, etelään Okan jokilaaksoon, lounaaseen Väinäjoen pohjoisrannalle ja luoteeseen Karjalan alueelle, Suomeen sekä Pohjois-Ruotsiin ja Norjaan. Alueella on vaikuttanut myös Seima-Turbino-ilmiönä tunnettu laaja kupari- ja pronssikaupan verkosto. Seima-Turbino-ilmiön jälkiä löytyy laajalta alueelta, joka alkaa Ruotsista ja päättyy Altaivuoristoon.
Jaakko Häkkinen esittää kuitenkin, että Volosovon kulttuurin kieli ei olisi ollut uralilainen, vaan jokin paleoeurooppalainen kieli, josta olisi jäänyt substraattiainesta länsiuralilaisiin kieliin, ja identifioi kantauralin sen sijaan Garino-Borin kulttuurin kanssa.
Abashevon kulttuuriin kuuluneet ryhmät hyökkäsivät Volosovon alueelle noin vuonna 2300 eKr. He hautasivat kuolleensa kurgaaneihin, minkä vuoksi heidän uskotaan puhuneen jotain indoeurooppalaista kielimuotoa, indoiranilaisten kielten edeltäjää, ja vaikuttaneen Volosovon kulttuurin sanastoon antamalla siihen arjalaisia (indoiranilaisia) lainasanoja. Abashevon kulttuurista tulleiden vaikutteiden seurauksena karjankasvatusta ja pienviljelyä alettiin harjoittaa myös taigan eteläosissa.
Typologisten yhtäläisyyksien Altain kieliliiton ("Sprachbund") kanssa ja mahdollisten varhaisten kontaktien jukagiirikielten puhujien kanssa perusteella esikantauralin, eli uralilaista kantakieltä edeltäneen kielimuodon, puhuma-alue on sijoitettu Aasiaan. Aikio (2014) on samaa mieltä Häkkisen (2012) kanssa siitä, että uralilais-jukagiirinen hypoteesi on epätodennäköinen, ja että kahden kielikunnan yhteinen sanasto selittyy parhaiten uralilaiskielistä jukagiiriin tulleilla lainavaikutteilla. Aikio (2014) kuitenkin sijoittaa lainausajankohdan huomattavasti myöhemmäksi väittäen, että vaikutteet olisivat tulleet vasta kantasamojedin varhaisessa vaiheessa ja olisivat siten suunnilleen ensimmäiseltä vuosituhannelta eKr. Kontaktialue olisi Jenisei-joen ja Baikal-järven välinen alue.
Jatkuvuusteoriat.
Arkeologista jatkuvuutta on käytetty pitkään kielellisen jatkuvuuden todisteena. Argumentin esittivät virolaiset Paul Ariste ja Harri Moora vuonna 1956. Tällaista argumentaatiota on kuitenkin kritisoitu voimakkaasti jo pitkään. Jatkuvuusteorian vanhinta versiota on kutsuttu maltilliseksi jatkuvuusteoriaksi. Sen mukaan kielellinen jatkuvuus Virossa ja Suomessa voidaan jäljittää tyypillisen kampakeramiikan saapumiseen noin 6000 vuotta sitten. Tästä näkökulmasta tuli vallitseva monitieteisessä Tvärminne-symposiumissa vuonna 1980. Tuolloin ei näyttänyt olevan varteenotettavia kielitieteellisä näyttöjä, jotka olisivat olleet ristiriidassa tämän arkeologisen näkemyksen kanssa.
Uralilaiskielten tutkimuksen jatkuvuusteoriat tulivat aiempaa tunnetummaksi 1990-luvulla, jolloin ns. radikaali jatkuvuusteoria tuli populaariin tietoisuuteen. Radikaalissa jatkuvuusteoriassa väitetään, että kielellinen jatkuvuus Suomessa voidaan jäljittää ensimmäisten asukkaiden saapumiseen mesoliittisella kaudella yli 10 000 vuotta sitten.
Indoeurooppalaisten kielten tutkimuksen puolella J. P. Mallory oli kuitenkin perusteellisesti käsitellyt jatkuvuusteorioiden argumentoinnin metodologisia heikkouksia jo vuonna 1989. Uralilaiskielten tutkimuksissa todettiin myös pian, että samaa argumenttia (arkeologista jatkuvuutta) voitiin käyttää tukemaan ristiriitaisia näkemyksiä, jotka paljastivat menetelmän epäluotettavuuden.
Samanaikaisesti uudet tutkimustulokset näyttivät olevan ristiriidassa jatkuvuusteorioiden kanssa: kantasaamen ja myöhäiskantasuomen sekä kantauralin puhuma-ajankohtien (Kallio 2006; Häkkinen 2009) on todettu olleen huomattavasti myöhemmin kuin jatkuvuusteorioiden puitteissa ajateltiin.
Nykyään vain harva kielitieteilijä uskoo jatkuvuusteorioihin, koska niissä on metodologisia puutteita ja ne ovat ristiriidassa uusimpien tutkimustuloksien kanssa. Jotkut arkeologit ja maallikot saattavat silti esittää kielellisiä jatkuvuusteoreettisia näkemyksiä.
Nykykäsitys.
2010-luvulla kielitieteelliset tutkimukset ovat sijoittaneet kantauralin puhuma-alueen joko Kama-joen ympäristöön tai yleisemmin lähelle Volgan mutkaa ja Uralvuoria. Kantauralin leviäminen on ajoitettu noin vuoteen 2000 eKr. (4000 vuotta sitten), ja sen aikaisemmat kehitysmuodot ovat peräisin ainakin vuosituhannen tai kahden takaa. Kummassakin tapauksessa tämä on huomattavasti myöhempi ajoitus kuin aikaisemmissa jatkuvuusteorioissa, jotka sijoittivat kantauralin puhuma-alueen syvälle Eurooppaan.
Juha Janhunen on ehdottanut kotimaan sijainniksi Siperian itä- tai keskiosaa, Obin ja Jenisein välistä aluetta tai aluetta lähellä Sajanvuoria Venäjän ja Mongolian rajaseudulla. Hänen näkemyksensä perustuu kuitenkin vain lukusanoihin. 
Vuonna 2022 Riho Grünthal, Juha Janhunen, Janne Saarikivi, Johanna Nichols ym. ovat esittäneet, että perustelut uralilaisten kielten alkukodin sijainnille Ural-vuorten itäpuolella läntisessä Siperiassa ovat vahvemmat kuin sen sijainnille Volgan mutkassa. Kantauralin jakautumisen ja leviämisen he ajoittavat käyttäen vertailukohtana kolmea tapahtumaa: Kuivuus noin 4 200 vuotta sitten, Seima-Turbino-ilmiö sekä uralilaisten kielten kontaktit indoiranilaisiin kieliin.
Vuonna 2023 Jaakko Häkkinen käsitteli kantauralin paikantamista ja korosti, että myöhäiskantauralia paikannettaessa paljon kaukaisempaan menneisyyteen liittyvät ilmiöt eivät ole ajallisesti relevantteja. Hyvin varhaista esikantauralia on hyvinkin voitu puhua kaukana alueesta, jolla uralilaisten kielten viimeistä yhteistä kantakielitasoa puhuttiin. Hän myös jakoi paikannusargumentit pakottaviin ja vihjaaviin; jälkimmäisten painoarvo on hyvin vähäinen verrattuna ensimmäisiin. Häkkinen päätyi sijoittamaan myöhäiskantauralin ja sitä seuranneet kantakielen jakautumisvaiheet Keski-Uralin alueelle eräiden puiden nimitysten ja indoiranilaisten lainasanakerrostumien perusteella. Hänen mukaansa kantakielen jakautuminen alkoi pian vuoden 2500 eaa. jälkeen, mutta kieliyhteisö säilyi suppea-alaisena vielä pitkään, aina toiselle vuosituhannelle eaa. saakka, minkä jälkeen vasta uralilaisen puhuma-alueen laajeneminen käynnistyi. Tällä perusteella Seima-Turbino-verkoston varhaisvaiheet Lounais-Siperiassa eivät vielä voisi liittyä uralilaisiin kieliin.
Väestögeneettiset todisteet.
Genetiikkaan, arkeologiaan ja kielitieteeseen perustuvassa vuonna 2019 tehdyssä tutkimuksessa todettiin, että siperialaisen perimän leviäminen Itämeren rannoille osuu rautakauden alkuun eli suunnilleen samaan aikaan kuin uralilaisten kielten puhujat saapuivat alueelle idempää.
Uralilaisia kieliä puhuvien kansojen tyypillinen geneettinen markkeri on haploryhmä N1c-Tat (Y-DNA), joka tunnetaan myös nimellä N-M46. Tähän haploryhmään kuuluu 63 prosenttia suomalaisista, 47 prosenttia saamelaisista ja 41prosenttia virolaisista Samojedeilla on pääasiassa enemmän N1b-P43:a kuin N1c:tä. Haploryhmä N on peräisin Kiinan pohjoisosasta 20 000 – 25 000 vuoden takaa ja on levinnyt Pohjois-Euraasiassa Siperian kautta Pohjois-Eurooppaan. Lisäksi haploryhmä Z (mtDNA), jota esiintyy matalalla taajuudella saamelaisilla, suomalaisilla ja siperialaisilla, liittyy suurella todennäköisyydellä uralilaisten kansojen muuttoliikkeeseen.
Vladimir Napolskikh, joka on tutkinut niin sanotun sukeltajamyytin alkuperää ja levinneisyyttä, on päätellyt, että tietty myyttivalikoima, joka esiintyy uralilaisten kansojen ja muiden N1 (Y-DNA)-väestöjen kansanperinteessä, on peräisin Länsi-Siperiasta.