Andien intiaanit

Andien intiaanit ovat Etelä-Amerikan läntisen vuoriston ja rannikkotasangon alkuperäiskansoja. Andien vuorijono ulottuu Venezuelasta Patagonian eteläkärkeen, mutta varsinaiseen Andien kulttuuripiiriin luetaan usein vain Inkavaltakuntaan kuuluneet tai inkakulttuurista voimakkaita vaikutteita saaneet alueet. Suurin osa Andien alkuperäisväestöstä asuu Keski-Andien ylätasangolla Perun ja Bolivian alueella. Suurimmat etniset ryhmät ovat ketšuat ja aimarat, joihin kuuluu yli 10 miljoonaa ihmistä.
Andien asutushistoria ulottuu yli vuoden taakse. Suuria sivilisaatioita syntyi noin vuodesta 3000 eaa. alkaen. Andien esihistoriallinen teknologia oli Etelä-Amerikan edistyneintä ja imperiumit muinaisen Amerikan suurimpia. Espanjalaiset valloittivat Keski-Andien alueen 1500-luvulla, ja alkuperäisväestön väkiluku laski noin kymmenesosaan 1500-luvun alun tasosta. Espanjalaiset käyttivät intiaaneja orjatyöläisinä, mutta korkean kuolleisuuden pääsyy olivat Euraasiasta levinneet kulkutaudit, joihin Amerikan alkuperäisväestöllä ei ollut vastustuskykyä. Espanjalaiset pyrkivät myös järjestelmällisesti hävittämään Andien perinteiset yhteiskuntajärjestelmät ja uskonnot. 1800-luvun alkuun jatkuneella siirtomaa-ajalla esiintyi useita intiaanikapinoita, jotka tähtäsivät Inkavaltakunnan palauttamiseen, mutta ne kaikki epäonnistuivat. Alkuperäiskansojen asema parani merkittävästi vasta 1900-luvulla, jolloin voimakas väestönkasvu lisäsi niiden poliittista vaikutusvaltaa.
Andien vuoriston ja rannikon jokilaaksojen aikanaan hyvin kehittynyt kastelu- ja pengerviljelyyn perustunut maatalous taantui siirtomaa-ajalla. Nykyään Andien talous perustuu varsinkin kaivostoimintaan sekä vähäisemmässä määrin karjankasvatukseen.
Maantiede ja väestö.
Andien vuorijono ulottuu Etelä-Amerikan pohjoisosista Venezuelasta mantereen eteläisimpään kärkeen. Andien alkuperäiskansojen kulttuuripiiri on maantieteellisesti rajatumpi. Siihen kuuluvat Tawantinsuyun eli muinaisen Inkavaltakunnan alue Keski-Andeilla sekä inkoilta voimakkaita vaikutteita saaneet kulttuurit valtakunnan reuna-alueilla.
Andien kulttuurialueen pohjoisin osa kuuluu nykyään Ecuadoriin. Etelämpään mennessä se kattaa Perun rannikon ja ylätasangon, Bolivian länsiosat, suurimman osan Chilestä ja Argentiina luoteiskolkan. Kulttuurialueeseen kuuluu sekä ylänköjä että vuoriston ja Tyynenmeren väliin jäävää aavikkoa. Ecudorissa siihen kuuluu myös trooppisen kosteaa rannikkoa, jonka alkuperäiskulttuureissa sekoittuivat Keski-Andien sivilisaatioilta ja pohjoisemmilta rannikkokulttuureilta saadut vaikutteet.
Historia.
Esihistoria.
Andit asutettiin viimeistään 9000–8000 eaa., mahdollisesti jo tuhansia vuosia aiemmin. Tärkeimmät keskukset sijaitsivat Perun ja Bolivian alueella. Esikeraamisella kaudella (noin 9500–1800 eaa.) rannikon tärkein elinkeino oli kalastus. Sisämaassa harjoitettiin metsästystä ja keräilyä.
Pienimuotoista maataloutta esiintyi jo kivikaudella. Laama, alpakka ja marsu kesytettiin esikeraamisen kauden loppuun mennessä. Väestön kasvaessa syntyi pysyviä kyliä, joista suurimmat kasvoivat teokraattisesti hallituiksi temppelikeskuksiksi. Asperossa ja Caralissa kehittyi monumentaaliarkkitehtuuria rakentanut monimutkainen yhteiskunta noin 3000 eaa. Kalastus säilytti tärkeän aseman rannikkokansojen elinkeinona.
Keski-Andien teknologia esikolumbiaanisen Etelä-Amerikan kehittyneintä. Alueella oli keskitettyjä valtioita ja myöhemmin jopa imperiumeja. Niistä suurimpia olivat Bolivian ylänköalueen Tiwanaku, Perun pohjoisrannikon Chimor ja inkojen Tawantinsuyu. Keinokasteluun perustunut maatalous mahdollisti suuren ylijäämän, jonka varastointia ja jakamista keskusvalta valvoi. Yhteiskunta jakautui perinnöllisiin luokkiin. Rakennustaito ja metallurgia olivat selvästi muuta Etelä-Amerikkaa edistyneempiä. Muutoin alueen teknologinen taso ei suuresti poikennut naapurikansojen vastaavasta. Aineellinen kulttuuri oli kuitenkin huomattavasti monipuolisempaa ja korkeatasoisempaa. Väentiheys oli Etelä-Amerikan korkein.
Inkavaltakunta laajeni vuosina 1438–1532 kattamaan suurimman osan Andien kulttuuripiiristä. Byrokraattisesti hallittu valtio pyrki järjestelmällisesti levittämään uskontoaan, lainsäädäntöään ja ketšuan kieltä. Järjestelmän huipulla oli jumalana palvottu hallitsija.
Eurooppalaisten saapuminen (1523–1544).
Ensimmäinen Inkavaltakunnan nähnyt eurooppalainen oli portugalilainen Alejo García, joka saapui Andien itärinteille maateitse Brasilian rannikolta. Hän kuoli ennen kuin ehti laajemmin kertoa löydöstään. Panamasta Tyynenmeren rannikkoa myöden purjehtineet espanjalaiset tekivät vuosina 1526–1528 kaksi Ecuadoriin ja Peruun suuntautunutta matkaa. Eurooppalaisten kantamat kulkutaudit levisivät alkuperäisväestön keskuuteen surmaten joukoittain ihmisiä. Inkojen keisari Huayna Capacin kuoltua valtakunta ajautui sisällissotaan, joka lopulta ratkesi Atahualpan eduksi.
Konkistadori Francisco Pizarro hankki Espanjan kuninkaalta muodollisen luvan Inkavaltion valloittamiseen. Vuonna 1532 hän sopi tapaavansa Atahualpan Cajamarcassa. Pizarro tarjosi rauhanomaista neuvottelua, mutta todellisuudessa kyse oli valmistellusta väijytyksestä, jossa noin 170 tuliasein ja hevosin varustautunutta espanjalaista surmasi satoja tai tuhansia Atahualpan seurueen jäseniä. Hallitsija itse jäi panttivangiksi. Espanjalaiset teloittivat hänet vuonna 1533 kerättyään ensin lunnaina suuret määrät kultaa ja hopeaa. Inkojen jälkeläiset jatkoivat vastarintaa ja piirittivät espanjalaisten miehittämää Cuscoa 1536–1537 onnistumatta kuitenkaan valloittamaan kaupunkia takaisin. Inkavaltakunnan ydinalueet olivat espanjalaisten vallassa vuoteen 1539 mennessä. Syrjäseuduilla vastarinta jatkui vuoteen 1572.
Inkavaltion valloitusta helpotti espanjalaisten käytössä ollut ylivertainen aseistus. Kulkutautien vuoksi valtakunta oli sekasorrossa, ja sitä repivät sisäiset ristiriidat, joita espanjalaiset taitavasti käyttivät hyväkseen. Atahualpan poliittiset vastustajat ja inkojen alistamat kansat olivat usein halukkaita liittymään Pizarron puolelle. Liittolaisille annetut lupaukset petettiin, jos se oli espanjalaisille edullista.
Espanjalaiset levittivät valloittamilleen alueille katolisen kristinuskon. Vanhat jumalankuvat ja pyhät paikat tuhottiin. Andien sivilisaatioiden kastelujärjestelmät ja pengerviljelmät jäivät hoitoa vaille ja rapistuivat käyttökelvottomiksi. Perinteisen maatalouden rinnalle tuli Vanhan maailman viljelykasveja. Espanjalaisten tuomat lampaat ja vuohet sekä vuoriston harvan puuston hakkaaminen johtivat voimakkaaseen eroosioon. Intiaaneihin suhtauduttiin veronmaksajina, ruumiillisen työn tekijöinä ja palvelusväkenä. Pakkotyö ja omaisuuden ryöstäminen oli yleistä. Päätavoitteena oli Inkavaltakunnan hajottaminen, joten muiden kansojen kulttuurit säilyivät yleensä paremmin.
Keski-Andien perinteinen yläluokka säilytti etuoikeutetun asemansa ja sulautui espanjalaistaustaiseen väestöön. Aateliset toimivat siirtomaan hallinnossa ja omaksuivat espanjalaiset tavat. Myös käsityöläiset ja palvelijat olivat jatkuvasti tekemisissä uudisasukkaiden kanssa. Suuri osa viljelysmaasta päätyi uudisasukkaiden haltuun, jolloin intiaaniviljelijät joutuivat hylkäämään perinteiset asuinseutunsa ja työskentelemään valloittajille. Syrjäseuduilla perinteinen elämäntapa ja maan yhteisomistus jatkuivat pisimpään ja ovat jossain määrin säilyneet nykypäivään.
Inkavaltion väkiluku oli 1530-luvun puolivälissä noin 9 miljoonaa henkeä. Kulkutautien seurauksena väkiluku romahti 50 vuodessa noin viidennekseen aiemmasta. Rannikon jokilaaksojen väestöstä kuoli jopa yli 95 %. Korkealla vuoristossa kuolleisuus oli pienempää, sillä espanjalaisia liikkui alueella vähän eivätkä bakteerit menestyneet kylmässä ilmastossa. Espanjalaiset eivät levittäneet tauteja tahallisesti, ja ne olisivat siirtyneet Amerikkaan minkä tahansa Euraasiasta saapuneen valloittaja- tai siirtolaisjoukon mukana. Taudit johtivat jopa suurempaan kuolleisuuteen kuin aikoinaan keskiajan Euroopassa, sillä epidemiaan yhdistyivät espanjalaisten sortotoimet ja Andien perinteisen yhteiskunnan romahdus.
Pohjois-Andien muisca-päällikkökunnat tuhoutuivat espanjalaisten valloituksissa 1500-luvulla. Etelä-Andeilla espanjalaisten valta vakiintui hitaammin. Vuoteen 1544 mennessä se ulottui nykyisen Chilen valtion keskiosiin. Intiaanit työskentelivät kullanhuuhtojina ja palvelijoina tai tekivät maatöitä uudisasukkaiden tiloilla. Uudisasukkaat vaativat käytöönsä lisää työvoimaa, mutta espanjalaisten yritykset alistaa Etelä-Chilen mapuchet ja huillichet epäonnistuivat.
Siirtomaa-aika (1534–1824).
Espanjalaiset aloittivat jo 1530-luvun alussa hallinnolliset toimet, joiden päämääränä oli Perun liittäminen Espanjan kuningaskuntaan. Pääkaupungiksi perustettiin ensin Jauja vuonna 1534 ja seuraavana vuonna Ciudad de los Reyes (Lima). Vuonna 1534 alkoi myös maan ja alkuperäisväestön jakaminen valloittajien hallitsemien läänitysten ("encomienda") alaisuuteen. "Encomienda"-jaolla pilkottiin Andien vanha paikallishallinto ja valvottiin perinteisen päivätyövelvoitteen ("mita") toteutumista, joka nyt tapahtui espanjalaisten alaisuudessa. Siirtomaata hallinnut Pizarro surmasi kilpailijansa Diego de Almagron vuonna 1538. De Alamgron poika murhasi Pizarron 1541 ja hallitsi hetken Perua, mutta kuoli itse seuraavana vuonna väkivaltaisesti.
Uudisasukkaiden välisen valtataistelun vuoksi Espanjan kruunu asetti Perun hallitsijaksi Blasco Núñez Velan. Tämä yritti hillitä "encomenderojen" valtaa ja turvata intiaanien aseman lainsäädännöllä, mikä johti kapinaan ja Núñez Velan surmaamiseen 1546. Varakuningaskunnan poliittiset olosuhteet rauhoittuivat vasta 1550-luvun lopulla. Siirtolaisväestön vastustuksen vuoksi intiaaneja suojelevia lakeja ei enää yritetty vakavasti saattaa voimaan. 
Vuonna 1565 Peru jaettiin vanhojen inkamaakuntien rajoja mukailleiksi hallintoalueiksi ("corregimiento"), joita hallinneet tuomarit ("corregidor") valitsivat intiaanikylien päälliköt ("cacique") perinnöllisen aseman ja soveltuvuuden perusteella. Alkuperäiskansoja koskeneen työvelvollisuuden ja verojen rasite muodostui erittäin suureksi. "Corregidoreille" maksettiin vain pientä palkkaa, ja heidän pääasiallinen tulonlähteensä oli intiaanien kanssa käyty kauppa. Intiaanit pakotettiin myymään tuotteensa alihintaan ja ostamaan "corregidorien" välittämää tavaraa ylihintaan.
Intiaanien keskuudessa levisi 1560-luvulla millenaristinen Taki Unquy -liike, joka vaati espanjalaisten häätämistä ja ennusti uuden Inkavaltakunnan perustamista. Kulkutaudit selitettiin rangaistukseksi vanhojen jumalten hylkäämisestä. Espanjalaiset pidättivät liikkeen johtajia, mutta sen uskottavuutta heikensi myös ennustuksissa luvattujen ihmeiden puute. Viimeinen inkahallitsija Túpac Amaru teloitettiin 1572, minkä jälkeen liike kuihtui ja siirtomaajärjestelmä vakiintui lopullisesti. Perinteisten vaatteiden käyttö kiellettiin 1574, koska niissä oli alkuperäiskansojen uskontoon liittyvää symboliikkaa.
Talouden painopiste siirtyi vuoden 1545 jälkeen Ylä-Peruun nykyisen Bolivian alueelle Potosíin, mistä löydettiin erittäin rikas hopeaesiintymä. "Mita"-työvelvollisia alettiin käyttää kaivostyöläisinä, ja Potosín väkiluku kasvoi nopeasti lähes ihmiseen, mikä teki siitä erään aikansa suurimmista kaupungeista. Hopean rikastamisessa käytettiin amalgaamimenetelmää, jossa tarvittua elohopeaa saatiin Keski-Perun Huancavilcan kaivoksilta. Kaivoksissa työskenteli jatkuvasti noin miestä, naista ja lasta.
Intiaanien väkiluku alkoi 1560-luvulla hetkellisesti kasvaa, kun alkuperäisväestölle kehittyi vastustuskykyä eurooppalaisten tuomiin tauteihin. Uusi romahdus alkoi vuoden 1572 jälkeen. Syynä oli varakuningas Francisco de Toledon määräämä reduktio, jossa pienten kylien väestö pakotettiin suuriin keskuskyliin. Ahtaissa kaivostyöläisten yhteisöissä kulkutaudit levisivät nopeasti. Työläisten palattua keskuskyliin taudit levisivät myös muun väestön keskuuteen. Pakkotyö kaivoksissa aiheutti siirtomaa-ajalla yhteensä useiden miljoonien ihmisten kuoleman. 1600-luvulla Keski-Andien intiaaniväestö pieneni edelleen.
Kaikkein huonointa oli Titicacajärven altaan alkuperäiskansan urujen kohtelu. He joutuivat esimerkiksi sotkemaan amalgamoinnissa käytettyä elohopeaa paljain jaloin 6–8 viikkoa ja hengittämään metalliseoksen kuumentamisessa syntyneitä myrkyllisiä höyryjä. Espanjalaiset vertasivat usein uruja eläimiin, ja myös muut Andien alkuperäiskansat syrjivät heitä. Kun urutyöläiset 1600-luvulla kävivät vähiin, espanjalaiset yrittivät pakottaa aimarat samaan työhön, mutta nämä eivät suostuneet edes rangaistuksen uhalla.
Huaynaputinan purkaus vuonna 1600 herätti hetkellisesti alkuperäiskansojen keskuudessa uuden toivon espanjalaisten tappiosta ja vanhojen jumalten paluusta. Ajatus on sittemmin kokenut ajoittaisen paluun esimerkiksi suurten epidemioiden tai intiaanikapinoiden aikaan. Siihen liittyy myös usko Sapa Incan messiaaniseen paluuseen. Ainakin paikallisesti ajatus inkan henkiinheräämisestä ja uudesta kulta-ajasta elää Andien kansanperinteessä yhä.
Andien kaivosteollisuus houkutteli siirtolaisia eri puolilta Eurooppaa. Lisäksi alueelle tuotiin afrikkalaisia orjia. Andeilla syntynyttä espanjalaistaustaista väestöä kutsuttiin kreoleiksi. "Encomiendat" muuttuivat perinnöllisiksi suurtiloiksi, eikä Andeilla 1600-luvulla enää tehty suuria poliittisia tai taloudellisia uudistuksia. Viranhaltijoiden korruptio ja väärinkäytökset olivat yleisiä. 1700-luvulla hallintoa koetettiin tehostaa erottamalla Perun varakuningaskunnasta Uuden-Granadan (1717/1739) ja La Platan (1776) varakuningaskunnat. "Corregimientot" lakkautettiin 1700-luvun lopussa, ja tilalle perustettiin isompia ja veroja tehokkaammin keränneitä hallintoalueita. Hallintotehtäviin nimitettiin Espanjassa syntyneitä ja koulutettuja virkamiehiä.
Alkuperäisväestön asema oli 1700-luvulla erittäin huono. Juan Santos Atahualpa johti 1700-luvun puolivälissä kapinaa, joka tähtäsi uuden inkavaltion luomiseen. Vuosina 1780–1781 koettiin Túpac Amaru II:n johtama suuri kapina, jonka espanjalaiset kukistivat verisesti.
Itsenäisyys (1824–).
Etelä-Amerikan kreoliväestö koki hallintouudistusten ja tehostuneen verotuksen uhkaavan asemaansa. Perussa espanjalaisvallan kannatus oli Etelä-Amerikan suurinta, sillä valkoihoinen eliitti pelkäsi alkuperäisväestön vallan kasvua ja uusia kapinoita. Myös intiaanien mielipiteet jakautuivat, sillä he eivät uskoneet itsenäistymisen johtavan tilanteensa olennaiseen paranemiseen. Napoleonin sotien 1800-luvun alussa aiheuttama yhteiskunnallinen kaaos ja taloudellisten olojen heikkeneminen voimisti itsenäisyyshaluja. Perun itsenäisyyden ratkaisivat lopulta Argentiinasta, Chilestä ja Kolumbiasta saapuneet joukot, jotka valtasivat maan keskeiset kaupungit ja julistivat Perun itsenäiseksi vuonna 1821. Ratkaiseva taistelu espanjalaisia vastaan käytiin joulukuussa 1824.
Ylä-Peru eli Bolivia irtautui Perusta seuraavana vuonna. Peru ja Espanja kävivät pienimuotoista sotaa vielä 1860-luvulla. Itsenäisyys sai Espanjan tunnustuksen vasta 1879. Samana vuonna Chile hyökkäsi Boliviaan ja Peruun ja valtasi näiltä Tyynenmeren rannikon arvokkaat salpietariesiintymät. Bolivia menetti samalla yhteytensä merelle. Sota vaikuttaa edelleen Keski-Andien valtioiden poliittisiin väleihin. Etelä-Andien alkuperäiskansat menettivät itsenäisyytensä vuonna 1884.
Keski-Andien väkiluku oli siirtomaa-ajan päättyessä noin 1–1,5 miljoonaa henkeä. Heistä hieman yli puolet oli intiaaneja, ja runsaalla neljäsosalla oli sekä eurooppalaisia että amerikkalaisia sukujuuria. Alkuperäisväestö oli 1500-luvun alkuun verrattuna romahtanut noin kymmenesosaan. Itsenäistymisen jälkeen intiaanien lukumäärä alkoi vähitellen kasvaa. Syynä ei suinkaan ollut heidän yhteiskunnallisen asemansa parantuminen, ja monin paikoin se jopa huononi, kun suurtilalliset haalivat itselleen yhteiskäytössä olleita viljelysmaita. Nopea väestönkasvu käynnistyi 1900-luvun alussa, kun alkuperäisväestöä riivanneet epidemiat hellittivät.
Chilen-vastaisen sodan jälkeen valkoihoinen eliitti alkoi kiinnittää huomiota intiaanien välinpitämättömyyteen valtiollisia asioita kohtaan. Huomiota herätti myös intiaanien hyväksikäyttö ja köyhyys. Paikallisiin kapinoihin suhtauduttiin aiempaa lempeämmin. Varsinkin Perussa kaupunkien älymystö alkoi ihannoida maansa esikolumbiaanista historiaa ja vaatia intiaaneille parempia elinoloja. Osa "indigenismo"-liikkeestä radikalisoitui ja suuntautui vasemmistolaisesti. Alkuperäisväestö alettiin nähdä poliittisen vallankumouksen voimavarana, ja Neuvostoliiton perustamisen jälkeen "indigenismo"-liike omaksui marxilais-leniniläisiä aatteita, joihin sekoittui Andien kulttuuriin liittyvää nationalismia. Merkittäviä vasemmistolaisia puolueita olivat Raúl Haya de la Torren perustama APRA (1924) ja José Carlos Mariáteguin perustama Perun sosialistinen puolue (1928). Mariátegui vaati Indo-Amerikan yhdistymistä Inkavaltakunnan hengessä mainitsematta kuitenkaan inkojen veristä valloituspolitiikkaa.
Boliviassa esiintyi alkuperäisväestön kapinoita vielä 1910- ja 1920-luvuilla, mutta ne eivät saaneet espanjalaistautaiselta väestöltä ymmärrystä. Tilanne muuttui Chacon sodassa (1932–1935) kärsityn tappion myötä, ja Boliviaan syntyi useita vasemmistolaisia puolueita, jotka yhdistelivät "indigenismo"-aatteita marxilaisiin vaatimuksiin maauudistuksesta ja kaivostoiminnan kansallistamisesta. Jälkimmäinen tavoite toteutui lopulta vuonna 1953, kun Boliviaan valittiin aimara- ja ketšuakansojen tukema vasemmistohallitus. Seuraavana vuonna toteutettiin maauudistus. Arviolta 70–92 % Bolivian viljelysmaasta oli suurtilojen hallussa, mutta vain pientä osaa siitä viljeltiin aktiivisesti. 60 % maaseudun väestöstä omisti alle prosentin kaikesta viljelysmaasta. Maanjaossa ei huomioitu perinteistä yhteisomistukseen perustunutta viljelytaloutta eikä suurten korkeuserojen synnyttämiä ekologisia saarekkeita. Jokaiselle perheelle osoitettiin oma viljelypalsta, mikä hajotti alueen perinteiset yhteisöt ja johti yhteisesti huolletun infrastruktuurin laiminlyömiseen.
Perun maauudistuksessa 1969 jaettiin noin 60 % viljelysmaasta perheelle. Boliviassa ilmenneiden ongelmien välttämiseksi Perussa perustettiin osuustoimintatiloja, jotka Andien perinteisten yhteisöjen sijaan suunniteltiin marxilaisen mallin mukaisiksi. Seurauksena oli perinteisten sosiaalisten rakenteiden hajoaminen ja maatalouden tuottavuuden lasku.
Väestönkasvu on lisännyt alkuperäiskansojen poliittista vaikutusvaltaa. Amerikan ensimmäinen alkuperäiskansoihin kuuluva valtionpäämies Evo Morales nousi Bolivian presidentiksi 2006.
Nykytilanne.
Väestö.
Andien alkuperäiskielet ja -kulttuurit ovat säilyneet muuta Etelä-Amerikkaa elinvoimaisempina. Boliviassa ja Perussa asuu yli 13 miljoonaa intiaania, enemmän kuin kaikissa muissa Etelä-Amerikan maissa yhteensä. Andien alkuperäiskansojen väkiluku on nykyään jopa suurempi kuin esikolumbiaanisena aikana, kun muilla Etelä-Amerikan alueilla intiaanit ovat sulautuneet eurooppalais- ja afrikkalaistaustaiseen väestöön tai jääneet pieneksi vähemmistöksi.
Andien tiheimmin asuttu vuoristoalue on Perussa ja Boliviassa. Suurin osa Keski-Andien väestöstä elää 2,5–4 kilometrin korkeudessa vuoristossa. Etelä-Perussa on pysyvää asutusta yli viiden kilometrin korkeudessa. Esikolumbiaaninen väestö oli keskittynyt vuoristokaupunkeihin, mutta muuttoliike rannikon suurkaupunkeihin on ollut siirtomaa-ajalta lähtien voimakasta. Pohjois- ja Keski-Andien valtioiden suurimmat asutuskeskukset sijaitsevat ylängöillä ja vuoristossa. Altiplanon ylätasangon eteläpuolella vuoristo on harvaan asuttu.
Bolivian Andien väestö jakautuu vuoriston ja kapeiden laaksojen asukkaisiin. Vuoristossa tärkeimmät elinkeinot ovat karjatalous ja kaivostoiminta. Laaksoissa viljellään maata. Noin puolet Bolivian väestöstä kuuluu alkuperäiskansoihin, joista suurimmat ovat aimarat ja ketšuat. Titicacajärven ympäristössä asuu uruja. Myös muilla bolivialaisilla on yleensä alkuperäiskansoihin palautuvia sukujuuria. Perun ylänköalueella enemmistö asukkaista kuuluu alkuperäiskansoihin. Chilen asukkaista noin kahdeksasosa kuuluu alkuperäiskansoihin.
Ecuadorin Andeilla asuu lähinnä ketšuaa puhuvia intiaaneja ja mestitsejä. Pienempiä ryhmiä ovat pohjoisen salasacat ja etelän cañarit. Alkuperäiskansojen tärkein elinkeino on maissin, perunan ja papujen viljely, mutta myös keramiikan ja kankaiden valmistuksella on pitkät perinteet. Saragurojen ja otavalojen perinteiset kulttuurit ja kielet ovat säilyneet nykypäivään ilman merkittävää eurooppalaista vaikutusta. Kolumbian asukkaista enemmistö elää 1,5–3 kilometrin korkeudessa. Alkuperäiskansat asuvat lähinnä Cordillera Orientalin, Cordillera Centralin ja maan eteläosien vuoristoissa. Maan koko väestöstä he muodostavat hyvin pienen osan. Asutus on tiheintä kahvin viljelyyn soveltuvalla vyöhykkeellä noin 1–2 kilometrin korkeudessa.
Inkavaltakunnan pääkieli ketšua on säilyttänyt Andeilla tärkeän aseman. Sitä puhuu Ecuadorista Argentiinaan ulottuvalla alueella noin 10 miljoonaa ihmistä. Aimaran puhujia on yli 2,5 miljoonaa. Monet Bolivian alueella asuneet puquinan ja urun puhujat omaksuivat 1800-luvulta lähtien aimaran. Perun ylivoimaisesti yleisin alkuperäiskieli on ketšua, joka 1800-luvulta lähtien on syrjäyttänyt muita alkuperäiskieliä. Kielialue noudattelee Potosí–Oruro–Cochabamba-rautatien reittiä, missä ketšua on muodostunut monikulttuurisen talousalueen prestiisiksi. Perun eteläosissa puhutaan myös aimaraa.
Talous.
Andien esihistorialliset sivilisaatiot olivat maatalousvaltaisia. Niiden viljelymenetelmät olivat pitkälle kehittyneitä ja sopeutuneet alueen vaihtelevaan ilmastoon. Maataloutta harjoitettiin sekä useiden kilometrien korkeudessa vuoristossa, länsirannikon aavikolla että Amazonin sademetsässä. Viljelykasveja oli kymmeniä ja lajikkeita tuhansia. Tärkeimmät kotieläimet olivat alpakka ja laama.
Maatalous perustuu lukuisiin paikallisiin viljelykasveihin, jotka ovat sopeutuneet vuoriston kylmään ja kuivaan ilmastoon. Varsinaista vuodenaikojen vaihtelua ei ole, mutta päivät ovat trooppisen kuumia ja yöllä saattaa pakastaa. Maaperä köyhtyy nopeasti, joten vuoroviljelyssä käytetään useita erilaisia kasveja, jotka hyödyntävät tehokkaasti maahan jääneitä ravinteita. Noin kolmen vuoden jälkeen maan on levättävä 6–10 vuotta. Väestön kasvaessa Perun ja Bolivian maatilkkuja on reformien jälkeen edelleen jouduttu pilkkomaan pienemmiksi, mikä on johtanut maaperän köyhtymiseen ja eroosioon. Voimakas väestönkasvu yhdistettynä viljelysmaan vähäisyyteen on Boliviassa ja Perussa merkittävä yhteiskunnallinen ongelma. Perinteistä yhteisviljelyyn perustunutta taloutta ovat vahingoittaneet myös epäonnistuneet maareformit sekä Etelä-Amerikan valtioiden itsenäistymisestä seurannut liikkumisen hankalulus. Seurauksena on ollut alkuperäisväestön voimakas muuttoliike kaupunkeihin.
Vuoriston tärkeimmät elinkeinot liittyvät nykyään kaivostoimintaan. Hopean, kuparin, tinan ja muiden kaivannaisten vienti on tärkeä tulonlähde, kun taas ylänköviljely on taantunut. Andien korkeimmat väliaikaiset asutuskeskukset sijaitsevat yli 5 kilometrin korkeudessa Atacaman autiomaassa ja on tarkoitettu kaivostyöläisille.
Karjankasvatus lukeutuu Andien perinteisiin elinkeinoihin. Perun ja Bolivian ylängöllä kasvatetaan vuohia, lampaita, laamoja ja alpakoita, joiden villa on merkittävä vientituote. Kolumbiassa nautakarja on tärkeä vientituote.
Uskonto.
Suurin osa Andien intiaaneista harjoittaa katolista kristinuskoa, mutta paikalliset uskomukset ja perinteet elävät kristinuskon rinnalla. Espanjalaiset onnistuivat tukahduttamaan inkojen valtionuskonnon, mutta pienet paikalliset kultit säilyivät syrjäseuduilla.
Ruokakulttuuri.
Vuoriston pävät ovat trooppisen kuumia ja yöt kylmiä. Pakkasta on 200–300 yönä vuodessa. Monet Andien perinneruoat kuivataan auringonpaisteessa ja pakastamalla. Kuivaamalla säilötään sekä lihaa ja kalaa että kasvien mukuloita. Kuivattua perunaa kutsutaan "chuñoksi" ja kuivalihaa "ch’arkiksi".