tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pakkauskaasu

Pakkauskaasut ovat muita kaasuja kuin ilma, joita lisätään pakkaukseen ennen sulkemista mikrobiologisen säilyvyyden parantamiseksi. Pakkauskaasuja ilmaistaan e-koodeilla E290 ja E938–E949.
Luomuelintarvikkeiden pakkauksessa saa käyttää hiilidioksidia, argonia, typpeä ja happea.
Suomen Tallinnan-suurlähetystö

Suomen Tallinnan-suurlähetystö on Suomen tasavallan suurlähetystö Viron pääkaupungissa Tallinnassa. Se sijaitsee Toompeanmäellä lähellä Riigikogua osoitteessa Kohtu 4. Nykyinen suurlähettiläs on Vesa Vasara, joka jätti valtuuskirjeensä 5. syyskuuta 2022.
Lähetystörakennus.
Suomen Tallinnan-suurlähetystön muodostaa viiden rakennuksen kokonaisuus. Vanhimman rakennuksen historia ulottuu 1770-luvulle saakka. Kokonaisuus saatiin viimeisteltyä 1850-luvulla, kun kokonaisuuden päärakennus saatiin valmiiksi. Sen rakennutti aatelismies Otto Jakob von Uexküll, ja sen suunnittelusta vastasi arkkitehti Georg Winterhalter.
Von Uexküllien suku joutui jättämään hyvästit kaupunkipalatsilleen Viron itsenäistyttyä vuonna 1918. Sen jälkeen rakennuksen hallinta siirtyi Konstantin Pätsille vuonna 1922. Hän muutti osan rakennuksesta omaksi asunnokseen, ja osan hän vuokrasi. Vuokralaisiksi löytyi Suomen ja Unkarin valtiot, jotka sijoittivat sinne lähetystönsä. Myöhemmin Päts kuitenkin joutui talousvaikeuksien johdosta myymään rakennuksen. Ostajaksi löytyi Suomi, joka osti sen 25 miljoonalla Viron markalla. 
Vuodet 1941-1944 kestäneen Saksan miehityksen aikana suurlähetystörakennukset olivat Saksan sotatuomioistuimen ja SS-joukkojen käytössä, ja miehityksen lopulla tänne sijoitettiin Saksan lainvalvontapoliisi. Pitkien neuvottelujen jälkeen Saksa lopulta suostui maksamaan Suomelle tämän ajanjakson vuokran jälkikäteen. 
Sodan jälkeen Suomi luopui entisestä suurlähetystörakennuksesta. Neuvostoliitto osti talon yhteiskaupassa Pietarissa sijainneen Suomen Pankin talon kanssa keväällä 1947. Kiinteistöjen hinta 60 miljoonaa markkaa maksettiin Suomessa rauhansopimuksen nojalla takavarikoiduilla entisillä saksalaisilla rahavaroilla.
Rakennukseen sijoitettiin Tallinnan teknillisen korkeakoulun asuntola ja Viron kansalliskirjaston tiloja. Ne viipyivät rakennuksessa vuoteen 1991 saakka, jolloin Viro itsenäistyi Neuvostoliitosta. Tämän jälkeen Suomen valtiolle tuli tilaisuus jälleen ottaa rakennuskokonaisuus huostaansa ja sijoittaa sinne Tallinnan-suurlähetystönsä. Näin tapahtui vuonna 1993. Rakennus entisöitiin pieteetillä, ja prosessia johtivat arkkitehdit Käpy ja Simo Paavilainen. Entisöintiprosessi oli vuonna 1996 edennyt siihen pisteeseen, että suurlähetystö pystyi muuttamaan rakennukseen takaisin. Viralliset avajaiset pidettiin 12. marraskuuta 1996.
Virtaset ja Lahtiset

Virtaset ja Lahtiset on Jack Witikan ohjaama komedia vuodelta 1959. Se on ensimmäinen Suomessa kuvattu ja kehitetty kokoillan värielokuva (värimenetelmänään Eastmancolor; aikaisemmat oli prosessoitu ulkomailla). Leena Härmän näytelmään "Virtaset ja Lahtiset" (1957) perustuva elokuva on tapakomedia nousukasperheiden kilpailusta ja sukupolvien välisestä kuilusta.
Juoni.
Perheen isä (Heimo Lepistö) kinastelee lastensa kanssa, jotka ovat kateellisia naapuriperheen Lahtisille. Tuulan (Ritva Valkama) liikkuu pärinäpoikien (Olavi Ahonen, Pertti Palo ja Helge Herala) kanssa.
Kun Lahtisten isä täyttää 50 vuotta, Virtaset lähettävät harmistaan huolimatta kukkia Lahtisille, mutta saavat selville, että perheen poika oli vaihtanut kukkien tilalle luudan. Poika oli luullut kukkia tarkoitetuksi omaan konfirmaatiotilaisuuteensa vaikka oli nuoruuden kapinassa ehdottomasti kieltänyt niiden tuomisen kirkkoon. Pahaksi onnekseen perheen isä oli kirjoittanut saatesanoiksi hienona pitämänsä latinankielisen lauseen ”"sic transit gloria mundi!"” 
Vastaanotto.
Elokuva on kuvattu lähes kokonaan yhdessä tilassa, ja aikalaiskritiikissä teatterimainen elokuva tyrmättiin. Myöhemmät kriitikot ovat nähneet sen satiirin nautittavanakin. Brittikuvaaja Bob Huke ja lavastaja Olavi Hänninen ovat saaneet kiitosta. Kriitikko Arto Pajukallio on pitänyt elokuvaa paitsi historiallisesti arvokkaana, myös hauskana.
Ota kiinni jos saat

Ota kiinni jos saat () on vuonna 2002 ensi-iltansa saanut Steven Spielbergin ohjaama elokuva, joka perustuu Frank Abagnale Jr.:n elämäkertaan.
Juoni.
Frank Abagnale (Leonardo DiCaprio) on nuori huijari, jota FBI-agentti Carl Hanratty (Tom Hanks) yrittää saada kiinni. Abagnale on ovela ja onnistuu moneen kertaan pakenemaan lähes mahdottomista tilanteista. Hän rikastuu painamalla sekkiväärennöksiä, joita tuon aikainen pankkijärjestelmä ei pysty tunnistamaan väärennöksiksi. Elokuvan lopulla Abagnale jää kiinni ja saa pitkän vankeustuomion. Hänen tuomionsa lyhenee kuitenkin huomattavasti, kun FBI tarjoaa hänelle töitä shekkiväärennösten osastolla.
Vastaanotto.
Palkinnot.
Elokuva oli ehdolla kahteen Oscar-palkintoon: Christopher Walken parhaasta miessivuosasta ja John Williams parhaasta musiikista.
Isokatkarapu

Isokatkarapu ("Macrobrachium rosenbergii") on suurikokoinen makean veden katkarapulaji, jota pyydystetään ja kasvatetaan ruoaksi. 
Se on kotoisin indopasifiselta alueelta ja Australian pohjoisosista, mutta sitä viljellään myös tropiikin ulkopuolella, mm. Yhdysvalloissa. Lajia voidaan myydä Suomessa myös nimellä "jättiläiskatkarapu".
Isokatkarapu elää toukkavaiheensa murtovedessä, mutta aikuisena järvi- tai jokivedessä. Se voi kasvaa jopa 30 cm pitkäksi. Isokatkaravun erottaa muista makean veden katkaravuista mm. siitä, että sen saksien liikkuva ”peukalo” on karvapeitteinen.
Myös monia "Penaeidae"-heimon äyriäisiä (valkokatkaravut), joita viljellään tropiikissa, on kutsuttu suomeksi jättikatkaravuiksi tai jättiläiskatkaravuiksi.
Ympäristönsuojelujärjestöt suosittelevat jättikatkarapujen sijaan ostettavaksi pohjankatkarapuja, koska sekä viljely että jättikatkarapujen troolaus ovat aiheuttaneet ympäristöhaittoja.
Neidonkorento

Neidonkorento ("Calopteryx virgo") on hentosudenkorentoihin kuuluva sudenkorentolaji.
Tuntomerkit.
Neidonkorennon kokonaispituus on 45–49 mm, josta takaruumis on pituudeltaan 33–40 mm pitkä. Koiraan vartalo on sähkönsininen, valossa toisinaan myös smaragdinvihreä. Takaruumiin kärjen alapinta on punertavan ruskea. Naaraan vartalo on vihreä, keskiruumiin sivulla ja takaruumiin päällä on pronssinruskeita lautumia. Takaruumiin viimeisten jaokkeiden päällä on keltainen raita. Takasiivet ovat neidonkorennoilla 28–36 mm pitkiä. Siivet ovat keskikohdastaan erityisen leveät ja siipisuonitus on hyvin tiheää. Koiraalla siivet ovat valossa väriltään lähes kokonaan metallisen tummansiniset, siiven kärki on usein läpikuultava. Naaraalla siivet ovat syvän ruskeat, joissa on pieni valkea valesiipitäplä. Useimmista muista sudenkorentolajeista poiketen neidonkorennot lentävät päiväperhosmaisesti hitaasti lepattaen.
Suomessa tavattavista sudenkorentolajeista neidonkorento muistuttaa ainoastaan immenkorentoa. Varsinkin lajien naaraat ovat samannäköisiä. Lajien tiedetään luonnossa myös risteytyneen keskenään.
Elinympäristö.
Neidonkorennot viihtyvät monenlaisten virtaavien vesien äärillä, eivätkä ne ole elinympäristön suhteen erityisen vaativia. Eniten laji kuitenkin suosii puhtaita, hiekka- ja sorapohjaisia vesistöjä. Harhailevia yksilöitä voi tavata kaukanakin virtaavista vesistä.
Levinneisyys.
Neidonkorento on levinnyt lähes koko Eurooppaan ja Afrikan pohjoisrannikolle. Levinneisyysalue jatkuu Aasia puolella ainakin Siperian länsiosiin saakka.
Suomessa neidonkorento on yleinen laji maan etelä- ja keskiosissa. Pohjoisempana lajia tavataan harvinaisena Keski-Lappiin saakka. Inarissa on lisäksi erillinen esiintymä, joka liittyy Paatsjoen vesistöalueeseen. Joinain vuosina neidonkorennot ovat hyvin runsaslukuisia, jolloin parhaimmissa esiintymispaikoissa voi lajin kosioaikaan nähdä samanaikaisesti satoja yksilöitä.
Elintavat.
Suomessa neidonkorentojen lentoaika ajoittuu kesäkuun alusta syyskuun alkuun. Koiraat pitävät reviiriä ja voivat käydä siitä pitkiäkin kamppailuita. Kun vieras koiras saapuu toisen reviirille, reviirin haltija lentää tulijaa vastaan aggressiivisesti. Jos tulija ei peränny, koiraat lentävät 15–30 cm:n etäisyydellä toisistaan, syöksähdellen toisinaan ylös ja alas. Lennossa siivet lyövät tavallistakin hitaammin, takaruumis on taivutettuna ylöspäin ja keskiruumis on tavallista korkeammalla. Reviiritaistelut saattavat kestää jopa tunnin ajan.
Neidonkorentokoiraiden kosiokäyttäytyminen tunnetaan hyvin. Koiraat heittäytyvät munintareviirillään veden pintakalvolle esitelläkseen veden virtaamisnopeutta. Toisin kuin sudenkorennoilla yleensä, neidonkorentojen parittelu edeltää koiraan kosiolento, ”häätanssi”. Siinä koiras lentää naaraan takana räpytellen voimakkaasti siipiään. Jos naaras on suostuvainen paritteluun, se jää koiraan reviirille. Paritellessaan koiraat yrittävät ensin poistaa edellisen koiraan sperman naaraan sukuelimistä. Parittelun jälkeen koiras osoittaa naaraalle reviiriltä munintapaikan, ja vartioi munintaa lähistöltä. Naaras laskeutuu usein munimaan kokonaan veden alle.
Dado Topić

Adolf "Dado" Topić on kroatialainen sanoittaja, säveltäjä, sovittaja sekä basso- ja soolokitaristi. Hän syntyi 4. syyskuuta 1949 lähellä Nova Gradiškan kylää, Kroatiassa, Jugoslaviassa. Topić on yksi Kroatian ja koko entisen Jugoslavian alueen tunnetuimmista rockartisteista. 
Ura.
Topićin ura alkoi teini-ikäisenä Dynamite- ja Devils Elixire -rock-yhtyeissä. 1970-luvun alkupuolella hänet pyydettiin tunnettuun Korni Grupa -yhtyeeseen. Korni Grupassa Topić soitti vuoden ajan, jonka jälkeen perusti oman TIME-yhtyeensä. Dado aloitti soolouran kymmenen TIMEssä vietetyn vuoden jälkeen. 
Topić on aina pysynyt uskollisena rockille, bluesille ja soulille. Lisäksi hän sekoittanut musiikkiinsa jonkin verran funkia. Topić palkittiin vuonna 2006 "parhaana rock-vokalistina ja -säveltäjänä" viimeisen 40 vuoden aikana. 
Topić on esiintynyt viime vuosina myös yhdessä Dragonfly-yhtyeen kanssa, pääasiassa live-konserteissa.
Topić osallistui vuonna 2007 yhdessä Dragonflyn kanssa Helsingissä järjestettyyn Eurovision laulukilpailuun kappaleella Vjerujem u ljubav (). Heidän kilpailunsa päättyi semifinaaliin.
Kahlekuningas

Kahlekuningas on esiintyjä, jonka ohjelmanumeroon kuuluu vapautuminen esimerkiksi kahleista, pakkopaidasta, köysistä tai lukitusta arkusta. Kahlekuninkaat ovat useimmiten taikureita. Kahlekuningas voi esiintyä esimerkiksi sirkuksessa.
Usein esityksen vaativuutta lisätään siten, että taiteilija nostetaan roikkumaan pää alaspäin ketjuilla tai köydellä. Köysi voidaan vielä sytyttää palamaan, jolla tempulle annetaan aikaraja.
Kenties maailman tunnetuin kahlekuningas oli yhdysvaltalainen Harry Houdini.
Pinsiö

Pinsiö on kylä Nokian, Hämeenkyrön ja Ylöjärven alueella. Maantieteellisinä rajoina ovat Pinsiön harju, Seinävuoren ja Kaitajärven maasto, Hopeatie ja Kivikesku. Pinsiö valittiin vuonna 2014 vuoden kyläksi Pirkanmaalla. Pinsiössä on kirkko, jonka kyläläiset rakensivat itse, ja se vihittiin käyttöön 4. joulukuuta 1950. Lokakuussa 2000 kirkossa sattui tulipalo, joka sai alkunsa sähkölaitteista. Tulipalon vuoksi kirkon 50-vuotisjuhla jouduttiin siirtämään.
Historiaa.
Pinsiö-sana juontuu todennäköisesti vironkielisestä sanasta "pinsu", joka tarkoittaa kylmää, karua ja köyhää paikkaa. Sellainen paikka Pinsiö ei enää ole, sillä 400 hehtaaria suota on muutettu viljelymaaksi. Vanhimmat kalamajat ovat tutkitusti 1500-luvulta, mutta asutus on alkanut luultavimmin vasta 1700-luvulla.
Zion Train

Zion Train on brittiläinen vaihtoehtoinen, underground-henkinen yhtye tai kollektiivi, joka yhdistelee musiikissaan dubia, reggaeta ja elektronista tanssimusiikkia. Omassa genressään sitä voidaan pitää edelläkävijänä. 
Yhtye perustettiin Lontoossa vuonna 1990. Varhaisen kokoonpanon muodostivat yhtyeen dub-miksauksesta vastaava Neil Perch, melodikaa soittava Colin Cod, David Tench, naispuolinen vokalisti Molara, trumpettia soittava David Hake sekä pasuunaa soittanut Forkbeard. Ensimmäisen varsinaisen albuminsa yhtye julkaisi vuonna 1993. 2000-luvulla yhtye on kokenut joitakin miehistönvaihdoksia, ja muun muassa Molara on jättänyt yhtyeen keskittyäkseen soolouraan.
Zion Trainilla on oma levy-yhtiö, Universal Egg, mutta se on levyttänyt myös China Recordsille.
Etelä-Bačka

Etelä-Bačkan piirikunta (, , , , ja ) on piirikunta Serbian pohjoisosissa. Se sijaitsee Bačkan alueella Vojvodinan autonomisessa provinssissa. Piirikunnan väkiluku on 593 666 ja pinta-ala 4 016 km². Piirikunnan keskus on Novi Sad, joka on myös Vojvodinan pääkaupunki.
Kunnat.
Lisäksi Novi Sad on jaettu kahteen kuntaan:
Tukholman hiippakunta

Tukholman hiippakunta () on yksi Ruotsin kirkon hiippakunnista. 
Tukholman konsistori.
Tukholman hiippakunnan edeltäjänä oli kirkollinen hallintoelin, Tukholman konsistori. Se oli Upsalan arkkihiippakunnan alainen konsistori, jonka alaisuuteen kuuluivat Tukholman kaupungin seurakunnat, myös ne kaupungin alueen seurakunnat Slussenin eteläpuolella, jotka kuuluivat Strängänsin hiippakuntaan. Konsistori oli tuomiokapitulien veroinen, ja sen puheenjohtaja, preses oli Upsalan arkkipiispa, ja hänen sijallaan Tukholman Suurkirkon kirkkoherra, pastor primarius sekä varapuheenjohtajana Klaran seurakunnan kirkkoherra . Sen jäseninä olivat Tukholman seurakuntien kirkkoherrat.
Konsistori muodostettiin kuningas Juhana III:n aikana, ja vuodesta 1650 vakiintui nimitys "Tukholman (kaupungin) konsistori". 1600-luvulla tehtiin yrityksiä konsistorin täydelliseen itsenäisyyteen Upsalan arkkihiippakunnasta, mutta yritykset eivät onnistuneet. Ericus Skepperus oli ensimmäinen Suurkirkon kirkkoherra, joka otti käyttöön nimityksen pastor primarius ja kuningatar Kristiina vahvisti, että tämän viranhaltija oli konsistorin preses.
Hiippakunta.
Konsistorin toiminta lakkasi, kun vuonna 1942 perustettiin Tukholman hiippakunta, ja se on siten Ruotsin kirkon 13 hiippakunnasta nuorin. Hiippakunnan tuomiokirkkona on Vanhassa kaupungissa sijaitseva Tukholman Suurkirkko. Hiippakunta on jaettu 79 seurakuntaan. Hiippakuntaan kuuluu myös kaksi ei-alueellista seurakuntaa; Tukholman suomalainen ja Tukholman saksalainen seurakunta. Hiippakunnan alueella toimii myös Hovikonsistori ja sen alaisena Hoviseurakunta, jotka eivät hallinnollisesti kuulu Tukholman hiippakuntaan. Hiippakunnan piispana toimii vuodesta 2019 Andreas Holmberg.
Vuoden 2017 lopussa hiippakunnan alueella asui 2 010 164 henkilöä, joista 1 011 601 eli 50,3 prosenttia oli Ruotsin kirkon jäseniä.
Rovastikunnat.
Tukholman hiippakunnan rovastikunnat ovat:
Uppsalan hiippakunta

Uppsalan hiippakunta (, vuoteen 1973 saakka Uppsalan arkkihiippakunta ) on yksi Ruotsin kirkon hiippakunta. 
Hiippakunnan historiaa.
Ruotsin liittäminen kristinuskon piiriin sai alkunsa Ansgarin toiminnasta Birkan saarella vuonna 829. Ruotsin ensimmäinen piispa oli nimeltään Gauzberg, 840-luvulla. Lähetystyö kärsi kuitenkin takaiskuja, ja vasta 1000-luvulla Ruotsin kristillistämistä alkoivat toteuttaa englantilaiset lähetyspiispat, kuten Sigfrid. Kuningas Sverker vanhemman aikana (noin 1135–1156) Vanhasta Uppsalasta tuli Uplannin piispanistuin. Siihen saakka keskuspaikkana oli Sigtuna.
Pohjoismaiden ensimmäinen arkkipiispanistuin perustettiin Lundiin vuonna 1104, mutta Lund kuului silloin Tanskaan. Vuonna 1164 Alvastran luostarin munkki Stefan vihittiin arkkipiispaksi Uppsalaan, ja siten Ruotsi sai oman arkkipiispan, vaikka Lundin arkkipiispa säilyi Pohjoismaiden kirkkojen priimaksena. Vuonna 1273 arkkipiispa siirtyi Vanhasta Uppsalasta Östra Arokseen, nykyiseen Uppsalaan. Uppsalan arkkipiispa riitaantui 1340-luvulla Turun piispan kanssa hiippakuntien rajoista. Vuonna 1346 päädyttiin siihen, että Kaakamojoki oli sopiva rajalinja. Uppsalan hiippakunta käsitti vuoteen 1647 Uplannin, Gästriklandin ja Hälsinglandin maakuntien lisäksi koko Norrlannin Lappia myöten, jolloin hiippakunnan pohjoisosa erotettiin Härnösandin hiippakunnaksi.
Hiippakunta.
Hiippakunnan alueella on noin 200 kirkkoa. Vuonna 2018 Uppsalan hiippakuntaan kuului 126 seurakuntaa, joista 101 kuului yhteensä 27 pastoraattiin. Hiippakunnan alueella asui tuolloin 810 947 ihmistä, ja 59,2 prosenttia kuului Ruotsin kirkkoon.
Uppsalan hiippakunnassa on vuodesta 1990 alkaen kaksi piispaa. Arkkipiispalla on erityisiä kokonaiskirkkoa koskevia tehtäviä ja hänen kaitsentavastuullaan hiippakunnassa on Uppsalan rovastikunta. Uppsalan piispa vastaa hiippakunnan muista osista ja toimii tuomiokapitulissa arkkipiispan sijaisena sekä on hiippakuntahallituksen puheenjohtaja.
Hiippakunnan tuomiokirkko on Uppsalan tuomiokirkko. Sen rakennustyöt aloitettiin, kun arkkihiippakunta muutti 1287 pois Vanhasta Uppsalasta. Kirkon vihki käyttöön 1435 arkkipiispa Olaus Laurentii, mutta kirkko ei kuitenkaan vielä ollut täysin valmis. Kirkko pyhitettiin Pyhälle Laurentiukselle, Eerik Pyhälle sekä Pyhälle Olaville. 
Hiippakunta käsittää Uppsalan läänin ja Gävleborgin läänin sekä osia Tukholman läänistä ja Västmanlandin läänistä. Hiippakuntaan kuuluu 169 seurakuntaa, jotka on jaettu 85 pastoraattiin.
Uppsalan nykyinen arkkipiispa on Martin Modéus (joulukuusta 2022 lähtien) ja piispa Karin Johannesson (maaliskuusta 2019 lähtien).
Rovastikunnat.
Uppsalan hiippakunnan rovastikunnat ovat:
Piispat.
Seuraavat henkilöt ovat toimineet Uppsalan hiippakunnan piispoina:
Göteborgin hiippakunta

Göteborgin hiippakunta () on yksi Ruotsin kirkon 13 hiippakunnasta. Maantieteellisesti se koostuu Bohuslänin ja Hallandin maakunnista, eteläisestä ja läntisestä Länsi-Götanmaasta. Se ulottuu Laholmista Strömstadiin. Keskuspaikka on Göteborg.
Kun Göteborgin kaupunki perustettiin, oli alue Skaran hiippakunnan kaukaisimpia alueita. Jotta seudun seurakunnat voitaisiin liittää lähemäksi kaupunkia ja sen viranomaisia, perustettiin 1620 Götebortiin superintenduuri. Sen alue suureni 1658, kun suuri osa Bohusläniä liitettiin Ruotsiin. Vuonna 1665 superintendentin valinnan myötä se korotettiin hiippakunnaksi, joka oli Ruotsin valtakunnan kahdeksas hiippakunta.
Göteborgin ensimmäinen superintendetti oli kaupungin kirkkoherra Johannis Phrygius ja hän joiti virkaa vuosina 1620-1628. Tuomiokapituli aloitti toimintansa 1640-luvulla. Ensimmäinen Göteborgin piispa oli Zacharias Laurentii Klingius (aateloituna Klingenstjerna) 1665–1671.
Nykyinen Göteborgin piispa on vuodesta 2018 lähtien Susanne Rappmann.
Vuoden 2017 lopussa hiippakunnan alueella asui 1 410 846 henkilöä, joista 807 065 eli 57,2 prosenttia oli Ruotsin kirkon jäseniä.
Rovastikunnat.
Göteborgin hiippakunnan rovastikunnat (vuonna 2020)
Linköpingin hiippakunta

Linköpingin hiippakunta () on yksi Ruotsin kirkon 13 hiippakunnasta. 
Linköpingin hiippakunta mainitaan ns. Firenzen dokumentissa vuodelta 1120, jossa luetellaan mm. Skandinavian hiippakunnat. Sen ensimmäinen nimeltä tunnettu piispa oli Gisele (Gisolo) vuodesta 1139–1160-luvulle ja ensimmäinen reformaation jälkeinen luterilainen piispa Johannes Magni (1531-1543).
Linköpingin ensimmäinen tuomiokirkko rakennettiin 1100-luvulla. Vuonna 1153 pidetyssä paikallisessa kirkolliskokouksessa, jonka johtajana oli Nicolaus Breakspeare ja myöhemmin paavi Hadrianus IV, pyrittiin tekemään Linköpingistä Ruotsin arkkipiispanistuin. Nykyisen tuomiokirkon rakennustyöt alkoivat 1232, ja se on yksi aikansa parhaiten säilyneitä rakennuksia.
Linköping on Skaran hiippakunnan jälkeen toiseksi vanhin Ruotsin keskiaikaisista hiippakunnista ja hiippakuntien keskinäisessä arvojärjestyksessä toisena Uppsalan jälkeen.
Hiippakunnan alueella sijaitsi Ruotsin vanhin luostari Vretan luostari, joka perustettiin noin vuonna 1100. Euroopan suojeluspyhimys Pyhä Birgitta (1303-1373) kasvoi ja vaikutti Itä-Göötanmaalla. Hänen perustamansa birgittalaisjärjestön tärkein luostari on Vadstenassa, ja nykyään siellä toimii Linköpingin hiippakunnan ylläpitämä pyhiinvaelluskeskus. Vadstenassa on myös hiippakunnan omistama kansankorkeakoulu. Hiippakunnan hiippakuntakartano ja konferenssikeskus on nimeltään Vårdnäs (Vårdnäs Stiftsgård)
Maantieteellisesti hiippakunta koostuu Itä-Götanmaan läänistä, koillisesta Jönköpingin läänistä ja Kalmarin läänin pohjoisosasta. Keskiajalla siihen kuului nykyisen alueen lisäksi Gotlanti. Hiippakunnassa on 101 seurakuntaa (2020). Linköpingin nykyinen piispa on Marika Markovits valittiin piispaksi 2022, kun silloinen piispa Martin Modéus valittiin Ruotsin kirkon arkkipiispaksi. Markovits vihittiin piispaksi tammikuussa 2023.
Vuoden 2017 lopussa hiippakunnan alueella asui 572 128 henkilöä, joista 362 641 eli 63,4 prosenttia oli Ruotsin kirkon jäseniä.
Rovastikunnat.
Linköpingin hiippakunnan rovastikunnat ovat:
Härnösandin hiippakunta

Härnösandin hiippakunta () on yksi Ruotsin kirkon 13 hiippakunnasta.
Härnösandin hiippakunta perustettiin 1647 Upsalan hiippakunnan pohjoisosaan, ja se ulottui Norrbotteniin ja Lappiin. Nykyisen alueensa hiippakunta sai kun Västerbotten ja Norrbotten erotettiin omaksi, Luulajan hiippakunnaksi. Hiippakunnan tuomiokirkko on Härnösandin tuomiokirkko vuodelta 1846.
Hiippakunta toimi aluksi superintenduurina, kun kuningatar Kristiina määräsi hovisaarnaajansa Petrus Steuchiuksen superintendentiksi Härnösandiin. 1772 superintendentin virasta tuli virallisesti piispanvirka. Härnösandin piispoista kaksi on alkuaan suomalaisia. 1800-luvun alkupuolella piispana oli Oulussa syntynyt ja Turussa opiskellut Franz Mikael Franzén. Hän oli myös tunnettu virsirunoilija. Ensimmäinen suomalainen naispiispa, Tuulikki Koivunen Bylund oli piispana 2000-luvun alkupuolella.
Hiippakuntaan kuuluu 98 seurakuntaa (vuonna 2018), jotka muodostavat 36 pastoraattia ja jakaantuvat viiteen rovastikuntaan. Ne sijaitsevat Ångermanlandissa, Medelpadissa, Jämtlandissa ja Härjedalenissa.
Hiippakunnan nykyinen piispa Eva Nordung Byström vihittiin virkaansa vuonna 14. joulukuuta 2014. Hän on Härnösandin hiippakunnan 26. piispa.
Vuoden 2017 lopussa hiippakunnan alueella asui 375 421 henkilöä, joista 260 797 eli 69,5 prosenttia oli Ruotsin kirkon jäseniä. Hiippakunnan seurakunnissa oli noin 1 000 työntekijää ja noin 1 500 luottamushenkilöä. Hiippakunassa oli noin 200 kirkkorakennusta joista 21 peräisin keskiajalta, 612 730 jumalanpalveluksissa kävijää vuonna 2017. Samana vuonna 53 prosenttia syntyneistä lapsista kastettiin Ruotsin kirkon järjestyksen mukaan ja 44,8 prosenttia kirkkoon kuuluvista 15-vuotiaista osallistui rippikouluun.
Rovastikunnat.
Härnösandin hiippakunnan rovastikunnat ovat:
Superintendentit ja piispat.
Seuraavat henkilöt ovat toimineet Härnösandin hiippakunnan superintendentteinä ja piispoina:
Karlstadin hiippakunta

Karlstadin hiippakunta () on yksi Ruotsin kirkon 13 hiippakunnasta. Se käsittää maantieteellisesti Värmlannin ja Dalslandin maakunnat, sekä Nysundin seurakunnan Närkessä (muu Närke kuuluu Strängnäsin hiippakuntaan). Piispanistuin sijaitsee Karlstadin kaupungissa. Hiippakunnan tuomiokirkko, Karlstadin tuomiokirkko valmistui 1730. 
Värmlanti ja Dalsland kuuluivat keskiajalla Skaran hiippakuntaan. Vuonna 1581 Värmlanti sekä Vadsbon ja Vallen kihlakunnat erotettiin omaksi superitenduuriksi, jonka keskus oli Mariestad. 1647 tuli Karlstadista superintenduurin keskuspaikka ja 1600-luvun aikana hiippakunta sai nykyisen laajuutensa. Ensimmäinen Karlstadissa toiminut superintendetti oli Sveno Benedicti Elfdalius (Camoenius), vuosina 1647 - 1666. Vuonna 1772 superintendentti sai piispan nimen ja arvon ja ensimmäinen piispa oli Georg (Jöran) Clars Schröder (1772 - 1773). 
Karlstadin hiippakunnan nykyisenä piispana toimii Sören Dalevi vuodesta 2016. 
Nykyisin siihen kuuluu vuonna 2020 85 seurakuntaa. Vuoden 2017 lopussa hiippakunnan alueella asui 370 517 henkilöä, joista 258 161 eli 69,7 prosenttia oli Ruotsin kirkon jäseniä.
Rovastikunnat.
Karlstadin hiippakunnan rovastikunnat ovat:
Luulajan hiippakunta

Luulajan hiippakunta () on yksi Ruotsin kirkon 13 hiippakunnasta. Se on muodostettu vuonna 1904 Härnösandin hiippakunnasta. 
Maantieteellisesti Luulajan hiippakunta on Ruotsin kirkon hiippakunnista suurin, ja se koostuu Västerbottenin ja Norrbottenin lääneistä. Hiippakunta on jaettu 68 seurakuntaan ja ne 63 pastoraattiin. Keskuspaikka on Luulajan kaupunki. Luulajan tuomiokirkko, vuodelta 1893 on nuorin Ruotsin kirkon tuomiokirkoista. Hiippakuntakanslia, joka sijaitsee tuomiokirkon vieressä, sijaitsee vuonna 1888 valmistuneessa talossa. 
Hiippakunnassa on merkittäviä kielivähemmistöjä. Ruotsinkielisen toiminnan lisäksi sillä on suomenkielistä, meänkielistä ja saamenkielistä toimintaa. 
Hiippakunnan nykyisenä piispana toimii Åsa Nyström. 
Vuoden 2017 lopussa hiippakunnan alueella asui 519 434 henkilöä, joista 367 596 eli 70,8 prosenttia oli Ruotsin kirkon jäseniä.
Rovastikunnat.
Luulajan hiippakunnan rovastikunnat ovat:
Skaran hiippakunta

Skaran hiippakunta () on yksi Ruotsin kirkon 13 hiippakunnasta. 
Hiippakunta on vanhin Ruotsin hiippakunnista, ja se on saanut alkunsa 1000-luvun alussa. Skaran hiippakunnan ensimmäinen piispa oli Thurgot, joka oli kotoisin Saksasta Bremenista. Skaran hiippakunta sai alkunsa englantilaisten ja saksalaisten lähetyssaarnaajien toimiessa Länsi-Ruotsissa noin vuonna 1000. Kuningas Olavi Sylikuninkaan kaste Husabyn lähteellä oli keskeinen tapahtuma koko Ruotsin kristillistämisessä. Husaby oli kuninkaankartano ja todennäköisesti se oli varhainen piispanistuin, joka aikaa myöten kehittyi Skaran hiippakunnaksi. Keskiajalla Sakaran hiippakuntaan kuuluivat myös Värmlanti ja Dalsland. Vänernjärvi muodosti luonnollisen eri alueita yhdistävän kulkureitin.
Hiippakunnan perustamisvuotena pidetään vuotta 1014 ja vuonna 2014 vietettiin hiippakunnan 1000-vuotisjuhlaa.
Hiippakunnan tuomiokirkko, Pyhän Marian kirkko, on Skaran tuomiokirkko. Sen vanhimmat osat ovat 1100-luvulta ja nykyinen goottilainen ulkoasu 1300-luvulta. Skaran hiippakunnassa on toinenkin tuomiokirkko, Mariestadin tuomiokirkko, joka aiemmin oli vuosina 1581-1647 toimineen Mariestadin hiippakunnan tuomiokirkko. Hiippakunta muodostettiin silloisen Skaran hiippakunnan Värmlannin osasta, ja sen johdossa oli superintendentti. Hiippakunnan keskus siirrettiin 1647 Karlstadiin, ja sen nimi vaihtui Karlstadin hiippakunnaksi, mutta Mariestadin kirkko säilytti kuitenkin nimensä. Hiippakuntien rajamuutosten tuloksena Mariestad kuuluu nykyään Skaran hiippakuntaan.
Hiippakunnan alueella sijaitsee 435 kirkkoa ja kappelia. Vuonna 2018 hiippakuntaan kuului 109 seurakuntaa, jotka muodostivat 32 pastoraattia ja kahdeksan rovastikuntaa. Hiippakunnan alueella oli 567 709 asukasta, joista Ruotsin kirkon jäseniä oli 64,1 prosenttia. 
Hiippakunnan piispojen luettelo on pisin Ruotsissa. Nykyisenä piispana toimii Åke Bonnier, vuodesta 2012 alkaen ja hän on 82. hiippakunnan piispa.
Rovastikunnat.
Skaran hiippakunnan rovastikunnat ovat:
Visbyn hiippakunta

Visbyn hiippakunta () on yksi Ruotsin kirkon 13 hiippakunnasta. 
Gotlanti kuului keskiajalla Linköpingin hiippakuntaan. Vuonna 1572 siitä tuli tanskalainen hiippakunta, jonka johdossa oli superintendetti. Brömsebon rauhassa 1645 saari liitettiin Ruotsiin, mutta kuului Tanskalle vuosina 1676-76. Superintendentin virka muuttui piispanviraksi 1772.
Visbyn hiippakunta käsittää Gotlannin alueen sekä Ruotsin kirkon ulkomaan seurakunnat (ns. "SKUT-seurakunnat", Svenska kyrkan i utlandet). Hiippakunta on jaettu kolmeen rovastikuntaan, ja sillä on 39 seurakuntaa ja kymmenen pastoraattia. Gotlannin saarella on 100 kirkkoa, joista 92 on keskiajalta. Ulkomailla toimivia seurakuntia on noin 40. Hiippakunnan keskuspaikka on Visby ja tuomiokirkkona Visbyn Pyhän Marian kirkko. Piispana toimi vuodesta 2005 lähtien helsinkiläissyntyinen Lennart Koskinen. Hän jäi eläkkeelle 2011. Vuodesta 2018 hiippakunnan piispana toimi Thomas Petersson. Vuonna 2022 Ruotsin kirkon vastuulautakunta (Svenska Kyrkans Ansvarsnämnd) totesi, että hän ei ole kelvollinen hoitamaan kirkon vihkimysvirkaa ja erotti hänet virastaan..Piispaksi valittiin Erik Eckerdal ja hänet vihittiin Visbyn piispaksi 2023.
Vuoden 2017 lopussa hiippakunnan alueella asui 58 541 henkilöä, joista 38 824 eli 66,3 prosenttia oli Ruotsin kirkon jäseniä.
Rovastikunnat.
Visbyn hiippakunnan rovastikunnat ovat:
Strängnäsin hiippakunta

Strängnäsin hiippakunta () on yksi Ruotsin kirkon 13 hiippakunnasta. 
Hiippakunta on Ruotsin vanhimpia, se on perustettu 1100-luvulla, samoihin aikoihin kuin Linköpingin, Västeråsin ja Sigtunan ( myöhemmin Uppsalan) hiippakunta. Vuoden 1050 tienoilla hiippakunnan keskus oli Eskilstunassa, Strängnäsin hiippakunta mainitaan noin vuonna 1120. Hiippakunnan ensimmäinen piispa oli Gerdar (vuodesta 1129) ja Södermanlandin apostoleja olivat englantilainen Eskil, joka kuoli marttyyrinä noin 1080 ja ruotsalainen Botvid, joka kuoli marttyyrinä 1120.
Nykyisin hiippakunta käsittää maantieteellisesti suuren osan Södermanlandin ja Närken maakunnat (lukuun ottamatta Nysundin seurakuntaa) sekä osittain Västmanlandin maakunnan. Keskuspaikka on Strängnäs tuomiokirkkoineen. Tuomiokirkko on vihitty 1291 ja se on pyhitetty apostoleille Pietari ja Paavali, mutta se on valmistunut lopullisesti 1330.
Hiippakunta jakaantuu kahdeksaan rovastikuntaan, joissa on 11 pastoraattia ja joissa on vuorostaan 34 seurakuntaa. Seurakuntia on yhteensä 39 ja niissä noin 373 000 kirkon jäsentä.
Strängnäsin piispana on Johan Dalman vuodesta 2015.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Tampereen hiippakunta on Strängnäsin hiippakunnan ystävyyshiippakunta.
Rovastikunnat.
Strängnäsin hiippakunnan rovastikunnat ovat:
Immenkorento

Immenkorento ("Calopteryx splendens") on hentosudenkorentoihin kuuluva sudenkorentolaji.
Tuntomerkit.
Immenkorennon kokonaispituus on 45–49 mm, josta takaruumin osuus on 33–40 mm. Koiraan vartalo on valosta riippuen säkenöivän sininen tai smaragdinvihreä. Takaruumiin kärjen alapinta on vaaleankeltainen. Naaraan vartalo on vihreä tai kuparinvärinen. Takaruumiin kärki on kuparinvärinen eikä sen päällä ole keltaista raitaa neidonkorentonaaraan tapaan. Takasiivet ovat immenkorennolla 28–35 mm pitkiä, ja ne ovat hyvin leveät. Koiraan sinisissä siivissä on keskellä vaihtelevan levyinen tummansininen poikkivyö, muut siivenosat ovat läpikuultavia. Naaraalla siivet ovat vihertävän ruskeat, joissa on pieni valkea valesiipitäplä. Useimmista muista sudenkorentolajeista poiketen immenkorennot lentävät päiväperhosmaisesti hitaasti lepattaen.
Suomessa tavattavista sudenkorentolajeista immenkorento muistuttaa ainoastaan neidonkorentoa. Varsinkin lajien naaraat ovat samannäköisiä. Lajien tiedetään luonnossa myös risteytyneen keskenään.
Elinympäristö.
Immenkorennot suosivat vuolaita ja kirkasvetisiä keskikokoisia jokia, mutta niitä saattaa tavata myös muunlaisilla virtaavilla vesillä. Suomessa immenkorentojen on havaittu esiintyvän aina samoilla paikoilla kuin neidonkorentojen.
Levinneisyys.
Immenkorento on levinnyt koko Eurooppaan lukuun ottamatta mantereen lounaisimpia ja pohjoisimpia osia. Idässä lajin levinneisyysalue jatkuu Aasiassa Pohjois-Kiinaan saakka. Suomessa laji on jokseenkin yleinen ja sitä tavataan Etelä- ja Keski-Suomessa Raahen korkeudelle asti.
Elintavat.
Suomessa immenkorentojen lentoaika ajoittuu kesäkuun alusta syyskuun alkuun. Koiraat pitävät reviiriä ja voivat käydä siitä pitkiäkin kamppailuja. Immenkorentokoiraiden kosiokäyttäytyminen tunnetaan hyvin. Koiraat heittäytyvät munintareviirillään veden pintakalvolle esitelläkseen veden virtaamisnopeutta. Toisin kuin sudenkorennoilla yleensä, immenkorentojen parittelu edeltää koiraan kosiolento, ”häätanssi”. Siinä koiras lentää naaraan takana räpytellen voimakkaasti siipiään. Jos naaras on suostuvainen paritteluun, se jää koiraan reviirille. Naaraiden on havaittu suosivan niitä koiraita, joiden siipivyö on leveä. Paritellessaan koiraat yrittävät ensin poistaa edellisen koiraan sperman naaraan sukuelimistä. Parittelun jälkeen koiras osoittaa naaraalle reviiriltä munintapaikan ja vartioi munintaa lähistöltä. Naaras laskeutuu usein munimaan kokonaan veden alle.
Keihästytönkorento

Keihästytönkorento ("Coenagrion hastulatum") on hentosudenkorentoihin kuuluva pienikokoinen ja hento sudenkorento. Lajin arvellaan olevan Suomen yleisin sudenkorentolaji.
Tuntomerkit.
Keihästytönkorennon kokonaispituus on 31–31 mm, josta takaruumin osuus on 22–29 mm. Koiraan vartalon pohjaväri on tasaisen taivaanvärinen, tummaa on melko vähän. Keskiruumiin sivujen sininen on vaaleampaa ja alapinta hieman vihertävä. Keskiruumiin olkajuovat ovat suhteellisen leveät. Takaruumiin toisessa jaokkeessa on lajille tyypillinen keihäänkärjen (tai sienen) muotoinen kuvio, joka on kannastaan kiinni jaokkeen alareunan mustassa reunuksessa. Kuvion edessä kärjen molemmin puolin on kaksi lyhyttä poikkijuovaa. Kolmannessa jaokkeessa kuvio muistuttaa terävää nuolenkärkeä, joka kattaa jaokkeesta kolmanneksen. Kolmannesta kuudenteen jaokkeet ovat ainakin puoliksi sinisiä, kahdeksas ja yhdeksäs jaoke ovat kokonaan vaaleat. Koiraan kaulus on tylppäkärkinen. Naaras on väriltään useimmiten vihreän- tai mustankirjava. Koko takaruumis on selkäpuolelta tumma. Naaraan kauluksen kärki muodostaa kolmiomaisen kärjen. Keihästytönkorentojen siivet ovat läpinäkyviä ja kapeita. Useimmat siipisolut ovat nelikulmaisia. Takasiivet ovat 16–23 mm pitkät. Levätessään siivet ovat muiden tytönkorentojen tapaan useimmiten yhdessä.
Keihästytönkorento muistuttaa useimpia muita Suomessa tavattavia tytönkorentolajeja. Koiras muistuttaa erityisesti okatytönkorentoa ja kuutytönkorentoa. Naaras puolestaan muistuttaa eniten sirotytönkorentoa ja eteläntytönkorentoa.
Elinympäristö.
Keihästytönkorento viihtyy lähes kaikenlaisten seisovien vesien äärellä. Erityisesti laji suosii suolampia, mutta on yleinen myös järvien lahdilla, jokisuvanteissa ja ojissa. Lajia tavataan myös merenlahdilla.
Levinneisyys.
Keihästytönkorentoa tavataan Keski- ja Pohjois-Euroopassa sekä Pohjois-Aasiassa. Suomessa lajia tavataan erittäin yleisenä koko maassa.
Elintavat.
Suomessa keihästytönkorentojen lentoaika on toukokuun lopusta elokuun loppupuolelle.
Okatytönkorento

Okatytönkorento ("Enallagma cyathigerum") on hentosudenkorentoihin kuuluva pienikokoinen sudenkorentolaji.
Tuntomerkit.
Okatytönkorennon kokonaispituus on 29–36 mm, josta jykevän takaruumin osuus on 24–29 mm. Koiraan vartalo on korostuneen sinimusta, sinisen sävyn ollessa syvän taivaansininen. Keskiruumiin sivulla on vain yksi musta juova. Takaruumiin toisessa jaokkeessa on yleensä musta nuijamainen kuvio, mutta ei pitkittäisiä viivoja. Kolmas, neljäs ja viides jaoke ovat etuosastaan laajalti siniset, kahdeksas ja yhdeksäs jaoke lähes kokonaan siniset. Nuoret koiraat ovat pohjaväriltään violetinharmaita. Naaraan pohjaväri vaihtelee kermanvalkeasta vihreään ja joskus siniseen tai ruskeaan. Takaruumiin selkäpuolella on lajille tyypillinen torpedomainen kuvio. Myös naaraalla keskiruumiin sivulla on vain yksi musta juova. Takaruumiin kahdeksannen jaokkeen vatsapuolella on taaksepäin suuntautunut terävä oka, josta laji on saanut suomenkielisen nimensä. Okatytönkorentojen kaikki siivet ovat läpinäkyviä ja kapeita. Useimmat siipisolut ovat nelikulmaisia. Takasiivet ovat 18–23 mm pitkät. Levätessään siivet ovat muiden tytönkorentojen tapaan useimmiten yhdessä.
Okatytönkorento muistuttaa useimpia muita Suomessa tavattavia tytönkorentolajeja. Erityisesti koiras muistuttaa keihästytönkorentoa. Joidenkin muiden sudenkorentojen tapaan okatytönkorennon väritys voi vaihdella lämpötilan mukaan.
Elinympäristö.
Okatytönkorento viihtyy erilaisten vesien äärellä, mutta puuttuu vuolaasti virtaavista vesistä. Erityisesti laji suosii meren- ja järvien lahtia ja suuria suolampia. Toisin kuin suurin osa muista tytönkorentolajeista, okatytönkorento lentää usein avoveden yllä.
Levinneisyys.
Okatytönkorentoa tavataan lähes koko Euroopassa. Levinneisyysalue jatkuu Pohjois-Aasiassa Tyynelle valtamerelle saakka. Suomessa lajia tavataan hyvin yleisenä koko maassa Käsivarren Lappia lukuun ottamatta.
Elintavat.
Suomessa okatytönkorentojen lentoaika on toukokuun lopusta syyskuun puoleenväliin. Lajin kuoriutuvia yksilöitä voi tavata läpi kesän syyskuulle saakka. Joidenkin muiden sudenkorentolajien tapaan okatytönkorentokoiraat yrittävät paritellessaan ensin poistaa edellisen koiraan sperman naaraan sukuelimistä. Naaras laskeutuu usein munimaan kokonaan veden alle.
Kerron Clement

Kerron Clement (s. 31. lokakuuta 1985 Port of Spain, Trinidad) on yhdysvaltalainen yleisurheilija, jonka päämatka on 400 metrin aitajuoksu.
Clement sai Yhdysvaltain kansalaisuuden 21. kesäkuuta 2004. Myöhemmin samana vuonna hän voitti NCAA-mestaruuden 400 metrin aidoissa. Hän voitti Grosseton nuorten MM-kisoissa 400 metrin aidoissa kultaa ajalla 48,51. Samoissa kisoissa hän oli Yhdysvaltain ankkuri 4 × 400 metrin viestijuoksujoukkueessa, joka voitti MM-kultaa uudella nuorten maailmanennätysajalla 3.01,09. Vuonna 2005 Clement voitti sisäratojen NCAA-mestaruuden 400 metrin juoksussa uudella ME-ajalla 44,57. Hän voitti samana vuonna 400 metrin aidoissa NCAA-mestaruuden sekä Yhdysvaltain mestaruuden. Jälkimmäisissä kilpailuissa hän juoksi ajan 47,24, joka jäi kauden kärkiajaksi. Helsingin MM-kisoissa Clement sijoittui neljänneksi.
Clement oli mukana 11. helmikuuta 2006 juoksemassa 4 x 400 metrin viestijoukkueessa, joka ajallaan 3.01,96 alitti voimassa olevan sisäratojen maailmanennätyksen. Ennätystä ei kuitenkaan hyväksytty tekemättä jääneiden epo-testien takia. Samana vuonna hän voitti Yhdysvaltain mestaruuden kauden kärkiajalla 47,39 ja kauden lopussa yleisurheilun maailmancupin.
Osakan MM-kilpailuissa vuonna 2007 Clement voitti 400 metrin aitajuoksun kultaa 0,4 sekunnin erolla Felix Sáncheziin. Hän voitti kultaa myös 4×400 metrin viestissä juostuaan Yhdysvaltain joukkueessa alkuerissä. Pekingissä 2008 Clement voitti hopeaa 400 metrin aitajuoksussa. Yhdysvallat hallitsi matkaa, sillä voittaja Angelo Taylor ja pronssimitalisti Bershawn Jackson olivat myös Yhdysvalloista. Pitkässä viestissä Clement sai kultamitalin juostuaan alkuerissä Yhdysvaltain joukkueessa.
Clement uusi maailmanmestaruutensa Berliinin MM-kilpailuissa 2009 ajalla 47,91 s, ja oli myös mukana kultaa voittaneessa Yhdysvaltain joukkueessa 4×400 metrin viestijuoksussa.. Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010 hän juoksi 4 × 400 metrin viestin alkuerissä, ja sai kultamitalin kun Yhdysvaltain joukkue voitti eri kokoonpanolla loppukilpailun. Daegun MM-kisoissa 2011 hän karsiutui välierissä. Hän sijoittui 400 metrin aitajuoksussa kahdeksanneksi sekä Lontoon olympialaisissa 2012 että Moskovan MM-kilpailuissa 2013. Pan-Amerikan kisoissa 2015 hän sijoittui 400 metrin aitajuoksussa neljänneksi ja saavutti 4 × 400 metrin viestissä pronssia. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui 400 metrin aitajuoksussa neljänneksi. Hän voitti Yhdysvaltojen-mestaruuden 2016. Rion olympialaisissa 2016 Clement voitti kultaa 400 metrin aitajuoksussa ajalla 47,73. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän saavutti 400 metrin aitajuoksussa pronssia ajalla 48,52.
Clement on voittanut ssa 400 metrin aitajuoksun ja sekä sijoittunut toiseksi .
Ranskan vanhat vaakunat

Ranskan kuningaskunnassa ja keisarikunnassa on käytetty yleisesti valtion ja hallitsijan yhteisiä symboleja, vaakunoita. Myös joissain eri tasavaltojen vaiheissa on ollut käytössä vaakunatunnuksia tai niihin verrattavissa olevia muita tunnuskuvioita, mutta yleensä Ranskan tasavalta kokee vaakunat aristokratiaan viittaavaksi taiteeksi, eikä se ole panostanut vaakunataiteeseen.
Ranskalla vanhana valtiona on ollut monia eri symboleja: mehiläinen, Pyhä Ampulli, Or-y-flamme-lippu, Jeanne d'Arc, Marianne, Gallian kukko, trikolori-lippu ja yleensä kuninkuuteen liittyvät regaalit. Kirjoitettuna tunnuksena on usein toiminut motto "Liberté, Égalité, Fraternité"; Vapaus, Tasa-arvo, Veljeys.
Mario Andreacchio

Mario Andreacchio (s. 1. tammikuuta 1955 Leigh Creek) on australialainen elokuvaohjaaja. Hän on valmistunut Flindersin yliopistosta.
Andreacchion ohjaama "Captain Johnno" voitti vuonna 1988 kansainvälisen Emmy-palkinnon. Muihin ohjauksiin kuuluvat "Paratiisin värit" (2003) ja "Napoleon" (1995). 
Andreacchiolla on vuonna 1985 syntynyt poika Marco.
Sandra Edwards

Sandra Edwards (s. 12. maaliskuuta 1938, Los Angeles) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli.
Edwards oli "Playboyn" Playmate of the Month maaliskuussa 1957. Hän on osittain cherokeetaustainen ja toimi myös showgirlinä Las Vegasissa. Hän esiintyi näyttelijänurallaan muutamissa elokuvissa ja useammissa televisiosarjoissa (mm. "Hawaiian Eye", "Maverick").
Edwards meni vuonna 1961 naimisiin Tom Gilsonin kanssa, mutta pari otti avioeron elokuussa 1962. Uhkaavaksi ja äärimmäisen väkivaltaiseksi käynyt mies murtautui 6. lokakuuta 1962 juopuneena Edwardsin asuntoon ja alkoi uhkailla entistä vaimoaan ja lapsia. Edwards surmasi Gilsonin luodilla sydämeen, ja tuomari katsoi myöhemmin tämän toimineen itsepuolustukseksi.
Volha Krautsova

Volha Krautsova (, , s. 25. kesäkuuta 1981) on valkovenäläinen kestävyysjuoksija.
Krautsova osallistui Ateenan olympialaisiin 2004 5 000 metrin juoksussa, mutta karsiutui. Seuraavana vuonna hän voitti lajissa Euroopan cupin ykkösliigan ja sijoittui Helsingin MM-kisoissa hän juoksi kymmenenneksi ajalla 14.47,75. Krautsova voitti 2006 maansa mestaruuden sisäradoilla 3 000 metrin juoksussa ja ulkoradoilla 10 000 metrin juoksussa. Samana vuonna hän voitti Euroopan cupin ykkösliigan ja sijoittui Göteborgin EM-kisoissa 5 000 metrillä viidenneksi. 2007 hän voitti maansa sisäratojen mestaruuden sekä 3 000 että 1 500 metrin juoksussa. Saman vuoden Osakan MM-kisoissa hän oli 5 000 metrin 13:s ajalla 15.11,82. Pekingin olympialaisissa 2008 hän karsiutui alkuerissä ja Barcelonan EM-kisoissa 2010 hän keskeytti.
Allen West (muusikko)

Allen West (s. 17. lokakuuta 1967 Brandon, Florida) on yhdysvaltalainen death metal -kitaristi, joka on soittanut muun muassa yhtyeissä Obituary, Six Feet Under ja Lowbrow. Nykyään West asuu Floridassa ja hänellä on yksi poika.
Diskografia.
Obituary
Six Feet Under
Lowbrow
Ennustus (elokuva)

Ennustus ("The Omen") on Richard Donnerin ohjaama vuonna 1976 valmistunut kauhuelokuva. Elokuva on edeltäjä elokuville "Kirous" ("Damien: Omen II", 1978) ja "7 tikaria" ("Omen III: The Final Conflict", 1981). Elokuvan esiosa The First Omen julkaistiin vuonna 2024. John Mooren ohjaama uudelleenfilmatisointi "The Omen" julkaistiin puolestaan vuonna 2006.
Juoni.
Diplomaatti Robert Thorn on hyvin järkyttynyt kuullessaan että hänen esikoisensa syntyi kuolleena. Niinpä hän päättää adoptoida vastasyntyneen orpopojan. Robert ei tiedä että poika on syntynyt klo 6 aamulla 6. kuukauden 6. päivänä. Lapsen kasvaessa Robert alkaa epäillä Damienin viattomuutta outojen kuolemantapausten ja onnettomuuksien seuratessa poikaa. Pian Robert alkaa tajuta numeroiden 666 ennustuksen ja hänen on hyväksyttävä tosiasiat...
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 "Ennustus" saa kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Kronobageriet

Kronobageriet on historiallinen rakennus Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa, Östermalmin kaupunginosassa. Se on entinen Ruotsin armeijan kruununleipomo, jossa nykyisin toimii Tukholman musiikki- ja teatterimuseo.
Kronobageriet on Tukholman vanhin säilynyt teollisuusrakennus. Rakennuksen pohjoisosa on todennäköisesti peräisin jo 1500-luvun lopulta. Pihan puoleisen porraskäytävän seinässä on kuningas Juhana III:n vaakunakartussi ja vuosiluku 1580. Makasiinin eteläpää rakennettiin alkujaan 1630-luvulla. Koko rakennus muutettiin vuonna 1645 leipomoksi, missä käytössä se oli vuoteen 1958 saakka. Työntekijöitä oli noin sata. Rakennuksessa on sen historian aikana ehtinyt sijaita myös ase- ja viinavarastoja. Vuonna 1945 rakennusta vaurioitti tuhoisa tulipalo.
Kronobageriet muutettiin vuosina 1975–1978 arkkitehti Kjell Abramsonin suunnitelmien mukaan Musiikkimuseon käyttöön. Museo avasi ovensa vuonna 1979.
Äideistä parhain (kappale)

Äideistä parhain on Tuula Valkaman sanoittama englantilainen käännösiskelmä, jonka alkuperäisen version "Mother of Mine" (1971) on säveltänyt ja sanoittanut Bill Parkinson. Se sai Suomessa heti ilmestyessään 1972 suuren suosion ja nousi vuoden levymyyntitilaston kärkeen. Laulun sai ensimmäiseksi laulettavakseen ikaalislainen poikasopraano Jari Huhtasalo, joka oli löydetty MTV:n lasten laulukilpailu Hämä-Hämä-Häkin kautta.
Laulu sai ikivihreän aseman ja se on soinut radiossa aina näihin päiviin saakka, etenkin äitienpäivisin. Äideistä parhain -laulu on vuosien saatossa ilmestynyt useilla eri levyillä, myös monien muiden laulajien ja kokoonpanojen esittämänä.
Intiön vesitorni

Intiön vesitorni on Oulun Intiön kaupunginosaan Intiönmäelle vuonna 1927 valmistunut vesitorni, jonka suunnitteli arkkitehti J. S. Sirén vuonna 1925. Torni oli Oulun kaupungin vesijohtolaitoksen ensimmäinen varsinainen vesitorni. Se rakennettiin täydentämään kaupungin vesijohtoverkostoa ja helpottamaan vesijohtoveden toimituksia rakennuksiin. Tornin korkeus on 39 metriä ja vesitilavuus 600 kuutiometriä. Intiön vesitorni poistui vesihuoltokäytöstä vuonna 1969 Puolivälinkankaan vesitornin valmistuttua.
Arkkitehtuuriltaan klassismia edustava rakennus on yksi Oulun kaupungin kulttuurihistoriallisesti merkittävistä rakennuksista. Torni toimi aiemmin myös näköalatornina. Vesitorni myytiin vuonna 2015 yksityishenkilölle.
Intiön vesitorni oli ensimmäinen Oulun vesijohtoverkoston vesitorni. Sitä ennen oli jo vuonna 1920 valmistunut arkkitehti Birger Federleyn ja insinööri Jalmar Castrénin suunnittelema Åströmin nahkatehtaan vesitorni. Tornin vesitilavuus oli 600 kuutiometriä.
AlbaNova

AlbaNova on yliopistokeskittymä ja rakennuskompleksi Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa, Norra Djurgårdenin kaupunginosassa. Tanskalaisen arkkitehdin Henning Larsenin suunnittelema kompleksin päärakennus rakennettiin 1999–2001. Muut AlbaNovan osat on sijoitettu rakennuksiin, jotka aiemmin kuuluivat Roslagstullin epidemiasairaalalle. AlbaNovassa sijaitsee muun muassa Nordita.
Nimi Albanova on väännös läheisen Albanon teollisuusalueen nimestä.
One Canada Square

One Canada Square on pilvenpiirtäjä Canary Wharfissa, Ison-Britannian pääkaupungissa Lontoossa. Sen on suunnitellut argentiinalainen arkkitehti César Pelli. Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1987 ja ne saatettiin päätökseen vuonna 1991. Rakennus yltää 235 metrin korkeuteen, ja siinä on 50 kerrosta (alkuperäisessä suunnitelmassa 60). Pilvenpiirtäjä on liikekäytössä. Se ehti olla hetken aikaa Euroopan korkein pilvenpiirtäjä, kunnes Frankfurt am Mainin Messeturm ohitti sen korkeudessa. Se oli Ison-Britannian korkein pilvenpiirtäjä 21 vuoden ajan vuosina 1991–2012, kunnes The Shard vihittiin käyttöön Thamesin vastakkaisella rannalla.
Tämä obeliskin muotoinen pilvenpiirtäjä sijaitsee Canary Wharfissa Isle of Dogs -alueella. Rakennus nimettiin Kanadan mukaan, koska sen rakensi kanadalainen yritys Olympia ja York. Pian rakennuksen valmistumisen jälkeen yritys meni konkurssiin. Rakennuksen on suunnitellut argentiinalainen arkkitehti César Pelli yhdessä Adamson Associatesin ja Frederick Gibberd Coombesin kanssa.
One Canada Square esiintyi monissa tv-mainoksissa sekä tv-ohjelmassa "The Apprentice" (Diili), mutta se oli myös itsenäinen lähetyskeskus. 1990-luvulla tornissa toimi televisioasema L!VE TV.
Rakennuksessa ei ole näköalapaikkaa eikä sen ylempiin kerroksiin yleensä pääse turisteja, mutta kellarissa on ostoskeskus. Rakennusta reunustavat kaksi muuta pilvenpiirtäjää, jotka on rakennettu kymmenen vuotta myöhemmin ja jotka ovat molemmat 200 metriä korkeita: HSBC Tower (8 Canada Square) ja Citigroup Center (25 Canada Square).
Deaf School

Deaf School oli 1970-luvulla Liverpoolissa toiminut brittiläinen yhtye, jonka tyylissä oli piirteitä pub rockista, punkista ja taiderockista. 
Deaf School julkaisi viimeisen studioalbuminsa vuonna 1978. Se on sen jälkeen palaillut satunnaisesti yhteen esiintymään. Vuonna 1988 ilmestyi livelevy "2nd Coming: Liverpool '88" ja vuonna 2003 kokoelma "What a Way to End It All: The Anthology".
Deaf Schoolin laulajana toimi Bette Bright (oikealta nimeltään Anne Martin), joka lähti yhtyeen hajoamisen jälkeen soolouralle.
Perttijärvi (Mustakoski)

Perttijärvi () on Mustakosken maalaiskuntaan kuuluva kylä Segežan piirissä Karjalan tasavallassa Venäjällä. Kylässä oli 312 asukasta vuonna 1996. Tärkeä elinkeino on metsäteollisuus.
Perttijärvi kuului 1920-luvulle asti Rukajärven kuntaan. Sittemmin siitä tuli osa Rukajärven piiriin kuulunutta Rukajärven kylähallintoaluetta. Vuonna 1926 Perttijärven kylässä oli 49 asukasta, jotka kaikki olivat karjalaisia. Sittemmin Rukajärven piiri on lakkautettu ja Perttijärvestä on tullut osa Segežan piiriin kuuluvaa Mustakoskea.
Tornimäen kaksoistorni

Tornimäen kaksoistorni () on kahdesta tornitalosta ja 5-kerroksisesta rakennuksesta koostuva rakennuskokonaisuus Viron pääkaupungissa Tallinnassa. Tornitaloista matalampi kohoaa 113 metrin korkeuteen, ja siinä on 31 kerrosta. Se valmistui vuonna 2006, ja se on asuinkäytössä. Tornitaloista korkeampi puolestaan on 117 metrin korkuinen ja 28-kerroksinen, ja se valmistui vuonna 2007. Se on hotellikäytössä ja siinä toimii Swissôtel Tallinn. Se on myös Viron korkein tornitalo. Rakennuskokonaisuuden suunnittelusta on vastannut arkkitehtitoimisto Nord Projekt AS.