tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Marie Dressler

Marie Dressler (oik. "Leila Marie Koerber", 9. marraskuuta 1868 Coburg, Kanada – 28. heinäkuuta 1934 Santa Barbara, Yhdysvallat) oli kanadalaissyntyinen näyttelijä.
Dresslerin isä oli musiikinopettaja. Dressler aloitti teatteriuransa 14-vuotiaana ja esiintyi 20-vuotiaana ensimmäisessä operettiroolissaan. Vuonna 1892 hän meni Broadwaylle ja hänestä tuli revyytähti. Dresslerin elokuvadebyytti oli vuonna 1914 Charlie Chaplinin elokuvassa. Hänestä tuli mykän elokuvan tähti.
Vuonna 1931 Dressler esiintyi tragikoomisessa elokuvassa "Min and Bill" ja sai roolistaan parhaan naispääosan Oscar-palkinnon. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Janet Gaynor

Janet Gaynor (oik. Laura Gainor 6. lokakuuta 1906 Philadelphia, Pennsylvania, Yhdysvallat – 14. syyskuuta 1984 Palm Springs, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä. Hän menestyi sekä mykkäfilmien että äänielokuvan aikakaudella.
Gaynorista tuli vuonna 1928 ensimmäinen parhaan naispääosan Oscarin voittanut näyttelijä. Palkinto myönnettiin hänelle kolmesta elokuvaroolista: "Seitsemännessä taivaassa", "Kadun enkeli" ja "Auringonnousu". Hänen muita kuuluisia elokuviaan on muun muassa "Tapahtuipa Hollywoodissa" (1937).
Vielä vanhoilla päivillään Gaynor nousi teatterin lavalle - hän esiintyi ensimmäistä kertaa Broadwayllä 74-vuotiaana vuonna 1980 näytelmässä "Harold ja Maude".
Gaynorilla on tähti Hollywood Walk of Famessa.
Laura Jäntti

Laura Helena Jäntti (s. 4. tammikuuta 1950 Helsinki) on suomalainen teatteriohjaaja.
Jäntti valmistui ylioppilaaksi vuonna 1968. Hän opiskeli kirjallisuus- ja draamaopintoja 1968–1974 ja Teatterikoulun ohjaajalinjalla 1970–1974. Hän on toiminut ohjaajana Hämeenlinnan kaupunginteatterissa (1974–1976), KOM-teatterissa (1976–1986) ja Turun kaupunginteatteriissa (1986–1991). Lisäksi hän on vieraillut ohjaajana useissa teattereissa. Vuosina 1992–1996 Jäntti toimi Teatterikorkeakoulun ohjaajatyön lehtorina ja vuosina 1996–1999 Tampereen teatterikesän johdon jäsenenä. Jäntti toimi Lilla Teaternin taiteellisena johtajana 2002–2004. Hän erosi tehtävästä kun Lilla Teatern päätettiin yhdistää Helsingin Kaupunginteatteriin.
Jäntti sai näyttämötaiteen valtionpalkinnon vuonna 2007. Thalia-palkinnon hän sai vuonna 2012.
Jäntti oli 1976–2000 naimisissa säveltäjä Eero Ojasen kanssa. Hänellä on kaksi lasta, teatteriohjaaja Juni Klein (ent. Ojanen) ja Aino Ojanen. Jäntin isä oli WSOY:n pääjohtaja Yrjö A. Jäntti.
Fytokromi

Fytokromi on kasvin viherhiukkasissa, levissä ja joissain bakteereissa esiintyvä sinivihreä väriaineproteiini. Se säätelee mm. organismin hakeutumista valoa kohti ja pigmenttimolekyylien tuotantoa. Kasvissa se aiheuttaa valorytmiin liittyviä muutoksia, kuten päivän pituuteen reagoivien kasvien (pitkänpäivänkasvit ja lyhyenpäivän kasvit) kukintainduktion sekä kasvien talveentumisinduktion. Lisäksi fytokromi laukaisee valossa itävien kasvien itämisprosessin. Fytokromia on kasveissa erittäin vähän, ja vaaditaan vain pieniä säteilytason muutoksia laukaisemaan sen välittämät kemialliset muutokset. 
Fytokromin toiminta.
Fytokromilla on kaksi muotoa: virittynyt ja virittymätön fytokromi. Erilaiset fytokromit aistivat valoa punaisen eri aallonpituksilla, mutta tavallisesti fytokromi imee virittymättömässä tilassaan punaista valoa, jonka aallonpituus on 660-700 nm. Virittyneessä tilassa se imee kaukopunaista (730-750 nm) valoa, jonka seurauksena proteiini palautuu takaisin virittymättömään tilaan. Fytokromit voivat myös palautua virittymättömään tilaan pimeässä ns. pimeäpalautumisen avulla, joka on lämpötilasta riippuvaista. 
Kasvien fytokromien virittymättömästä muodosta käytetään lyhennettä P660 (helakanpunaisen valon, 660 nm, vastaanottaja) sekä virittyneestä muodosta lyhennettä P730 (pidempiaaltoisen punaisen värin, 730 nm, vastaanottaja). Lyhenteet merkitsevät sitä valon aallonpituutta, jota fytokromi imee tehokkaimmin. Esimerkiksi auringon paistaessa P660 muuttuu nopeasti aktiiviseksi P730 fytokromin muodoksi, joka taas imee tehokkaasti 730 nm aallonpituutta. Tämän seurauksena, tai hitaasti pimeässä, fytokromi muuttuu takaisin P660-muotoon. Riittävä määrä fytokromin tehokasta muotoa aiheuttaa kukkimishormonin välityksellä kasvin kasvupisteiden ohjelmoitumisen generatiiviseen (suvulliseen)vaiheeseen, eli kukkimiseen. Päivän pituudesta riippuu, ehtiikö kasvissa valoisaan aikaan syntyä tarpeeksi fytokromin tehokasta muotoa kukkimisen indusoimiseksi ennen kuin pimeällä tehokas muoto alkaa taas palautua P660 muotoon.
Fytokromin rakenne.
Fytokromit ovat dimeerisiä proteiineja, jotka koostuvat valoa aistivasta osasta ja signaalia välittävästä osasta. Punainen valo saa aikaan niissä rakenteellisia muutoksia, jotka muuttavat tämä proteiinin toimintaa. Toiminta voi olla entsyymiaktivisuutta tai sitoutuminsta toisiin solun proteiineihin. Esimerkiksi kasveilla valo edesauttaa fytokromin sitoutumista PIF-molekyyleihin (engl. phytochrome-interacting factor), jotka yhdessä aktivoivat geenien ilmentymistä kasveilla.
Lehdykkä

Lehdykkä on kasvin lehden osa. Lehdykkä on erillistä lehteä muistuttava, mutta on kasvitieteellisesti vain osa suurempaa lehtilapaa. Lehteä, jonka lapa on jakautunut lehdyköihin, sanotaan "kerrannais­lehdeksi". Kerrannaislehtisiä kasvilajeja on monissa kasvisuvuissa ja -heimoissa, ja muun muassa lähes kaikkien Suomessa tavattavien saniaisten lehdet ovat jakautuneet lehdyköiksi.
Lehdykällisen lehden lehtimuoto.
Lehdyköihin jakautunut lehti voi olla lehtimuodoltaan joko parilehdykkäinen, jolloin lehdykät ovat järjestäytyneet pareittain lehden rankaan, tai sormilehdykkäinen, jolloin lehdet kiinnittyvät pistemäisesti lehtiruodin päähän. Omina lehtimuotoinaan voidaan myös erottaa useampaan kertaan pari- tai sormilehdykkäiset lehdet. Välillä jotkin lehdykät saattavat olla kiinni toisissaan, mikä voi olla seurausta siitä, että lehdykät ovat olleet ensin yhtä, yhtenäistä lehteä, ja lehden varttuessa tapahtuva lehdyköiksi jakautuminen ei ole tapahtunut täydellisesti ja jotkin lehdykät ovat jääneet kiinni toisiinsa. Yhdessä olevia lehdyköitä voi olla niin parilehdykkäisissä kuin sormilehdykkäisissäkin lehdissä, ja ne voivat hankaloittaa lehdyköiksi jakautumisessa mahdollisesti olevan jakautumissymmetrian havaitsemista. Yhdessä olevia lehdyköitä voi tavata esimerkiksi vuohenputkella ("Aegopodium podagraria").
Parilehdykkäiset lehdet.
Parilehdykkäiset lehdet voivat olla tasaparisia, jolloin jokaiselle lehdykälle on vastinlehdykkä rangan toisella puolen tai päättöparisia, jolloin rangan kärjessä on yksi pariton lehdykkä. Parilehdykkäisyys voi toistua useaan kertaan, jolloin lehti voi olla esimerkiksi kaksi tai kolme kertaa parilehdykkäinen. Kaksi kertaa parilehdykkäisessä lehdessä kukin päärangassa kiinni oleva lehdykkä on jakautunut vastaavasti edelleen pikkulehdyköiksi ja kolme kertaa parilehdykkäisessä lehdessä jokaisen lehdykän pikkulehdykkä on jakautunut vastaavasti edelleen vielä pienemmiksi lehdyköiksi. Lehdyköiksi jakautuminen ei aina välttämättä ole täydellistä. Eri tavoin parilehdykkäisiä lehtiä omaavia kasvilajeja ovat esimerkiksi kotipihlaja ("Sorbus aucuparia"), lehtosaarni ("Fraxinus excelsior"), kivikkoalvejuuri ("Dryopteris filix-mas") ja soreahiirenporras ("Athyrium filix-femina").
Sormilehdykkäiset lehdet.
Sormilehdykkäisiä lehtiä voidaan nimetä niiden lehdyköiden määrän mukaan, jolloin lehti voi olla esimerkiksi kolmisorminen tai viisisorminen. Sormilehdykkäiset lehdet voivat myös jakautua edelleen useampaan kertaan sormilehdykkäisiksi. Eri tavoin sormilehdykkäisiä lehtiä omaavia kasvilajeja ovat esimerkiksi balkaninhevoskastanja ("Aesculus hippocastanum"), säleikkövilliviini ("Parthenocissus inserta"), komealupiini ("Lupinus polyphyllus") ja ahomansikka ("Fragaria vesca").
Huu

Huu on lounaissuomalaisen uskomuksen mukaan joko olento, joka näyttäytyy enteenä ennen jonkun kuolemaa, tai kummituksena joka käy puremassa ihmistä.
Huunpurema tarkoittaa selittämättömästi ihoon ilmestynyttä mustelmaa, jota on pidetty tulevan kuoleman enteenä.
Kyseessä oletetaan olevan tuonpuoleiseen lähtevän sukulaisen sielun jättämä merkki. 
Toisinaan huusta on puhuttu myös mystisenä kummituksena, joka kiertelee ihmisiä puremassa. 
Huu viittaa mahdollisesti muinaisnorjalaista alkuperää olevaan ""-sanaan joka tarkoittaa sielua tai vaeltavaa henkeä.
Samantapainen, suomalaiseen mytologiaan vakiintuneempi "kuoleman merkki" on marras.
Abbeyfeale

Abbeyfeale () on historiallinen kauppala Limerickin kreivikunnassa Irlannin tasavallassa lähellä Kerryn kreivikunnan rajaa. Kylä sijaitsee 20 km Newcastle Westistä N21-tien varrella, joka kulkee Limerickistä Traleehen. Kylä sijaitsee Fealen joen rantamilla Mullaghareirk Mountainsin juurella. Abbeyfeale asutettiin ensimmäisen kerran vuonna 1188, kun Brien P'Brien perusti sisteriläisen luostarin Fealen rannalle.
Kylä.
Pääerikoisuus Abbeyfeal's Squarella on isä William Caseyn patsas. Isä Casey oli kunnan pappi vuodesta 1883 aina vuoteen 1907, joka auttoi vuokralla olleita farmareita taistelemaan vuokraisäntiään vastaan. Paikallinen gaelinen jalkapallojoukkue on nimetty tämän mukaan.
Kylässä oli elokuvateatteri aina 1990-luvulle saakka. Vanhasta luostarista ei ole enää paljoakaan jäljellä, ainoa tunnistettava merkki sen olemassaolosta on katolisen kirkon perustukset. Geraldiininen Portrinard Castle sijaitsee 2,5 kilometriä kylän luoteispuolella.
Abbeyleix

Abbeyleix tai Abbeylaois () on kylä Laoisen kreivikunnassa Leinsterin provinssissa Irlannin tasavallassa noin 14 kilometriä Portlaoisesta. Kaupungissa asuu 1 383 asukasta ja ympäröivällä alueella 2 379. Se sijaitsee N8-tien varrella.
Historia.
Abbeyleix on historiallinen kaupunki, jonka perusti 1700-luvulla kartanokaupungiksi varakreivi De Vesci. Se sijaitsee lähellä 1100-luvun sisterssiläistä luostaria, joka sijaitsee Noren rannalla. Nykyäänkin kaupungin ympärillä on useita historiallisia rakennuksia – muinaisia ympyrälinnoituksia, hautapaikkoja, munkkiluostareita, normannien ja keskiaikaisia linnoja, kirkkoja ja kartanoita. Kaupungissa sijaitsi ennen mattotehdas, joka valmisti mattoja muun muassa "RMS Titanicille".
Kaupungissa sijaitsee perinnetalo, aristokraattinen luostarikoulu, joka kertoo oman osansa kaupungin historiassa. Abbeyleix lisättiin Irlannin perinnekaupunkien luetteloon useita sitten.
Palvelut.
Kaupungissa on paikallissairaala, runsaasti kauppoja ja lukuisia pubeja. Kaupungin ylpeydenaihe on uusi hotelli, Abbeyleix Manor Hotel, jota on laajennettu 46 sviitin kokoiseksi. Taidekeskus avattiin keväällä 2007.
Minna Koskela

Minna Hannele Koskela (s. 3. kesäkuuta 1967 Janakkala) on suomalainen käsi­kirjoittaja, näyttelijä ja ohjaaja. Hän valmistui Teatteri­korkea­koulusta vuonna 1992.
Ura.
Koskela on käsi­kirjoittanut televisio­sarjan "Kumman kaa" (2003–2005), jossa esiintyi Ellu Jokisen roolissa. Sarja voitti vuonna 2004 parhaan draama­sarjan Telvis-palkinnon. Lisäksi Koskela on ollut käsi­kirjoittajana televisio­sarjoissa "Rilluma­rei ja reipasta menoa" ja "Ex-onnelliset". Hän on esiintynyt elo­kuvassa "Viikossa aikuiseksi" vuonna 2015.
Minna Koskela julkaisi ensimmäisen näytelmänsä "Talo­yhtiö­musikaalin", joka sai ensi-iltansa Teatteri Avoimissa Ovissa vuonna 2008.
Minna Koskela on tehnyt töitä Koko-teatterissa, Aleksanterin teatterissa, Ryhmäteatterissa, Turun ja Helsingin kaupunginteatterissa. Hän on vieraillut "Kummanki kaa ja mukana myös Vesa" -näytelmässä teatteri­kiertueella 2009–2013. Näytelmällä oli yli .
Hän sovitti ja esittää kaikki roolit "Luolanainen" näytelmässä, jota esitettiin Aleksanterin Teatterissa 2019–2022. Näytelmää "Luola­nainen" esitetään myös kiertueella, vuonna 2021 Riihi­mäen teatterissa sekä Mikkelissä Teatteri­ravintola Ilossasekä vuonna 2025 Klaukkalan Monitoimisalissa.
Hän on ollut kesä­teatterissa Helsingin Neon­teatterissa, Turun kaupungin­teatterissa Naantalissa, Meri-Oulussa ja Raumalla. Kesällä 2021 Koskela esiintyi Imatran kesä­teatterissa "Pokka pitää" -esityksen pää­roolissa Hyacinth Bucketina.
Hänen kirjoittamastaan ja ohjaamastaan viidestä näytelmästä "Melkein kuin Emmer­dalessa" (2014) on käännetty englanniksi nimellä "Too Deep" ja vuonna 2018 se valittiin 300 hakijan joukosta Los Angelesissa pidettäville The Road -näytelmä­festivaaleille, jossa se esitettiin luku­draamana. Koskela käsi­kirjoitti ja ohjasi komedian "Exän uus ja vanha" (2018).
Vuonna 2025 Koskela aloitti esiintymisen MTV3:n "Salatut elämät" -televisiosarjassa Iisa Havuna. Vuonna 2026 hän aloittaa vakiojäsenenä tv-sketsisarjassa "Thank God, sä tulit!"
Johanna Iivanainen

Johanna Iivanainen (o.s. Niemelä, 22. marraskuuta 1976 Oulu) on suomalainen laulaja. Hän on julkaissut neljä soolo­albumia ja tehnyt yhteis­työtä eri­laisten kokoon­panojen kanssa.
Vuonna 2011 Iivanainen osallistui Suomen euro­viisu­karsintaan Edu Kettusen sanoittamalla kappaleella "Luojani mun".
Henkilöhistoria.
Iivanainen aloitti pianonsoiton viisi­vuotiaana Oulun Konservatoriossa. Hän alkoi esittää jazzia lukio­ikäisenä Oulussa.
Iivanainen opiskeli ensin Oulun yliopistossa musiikkikasvatusta, mutta muutti vuonna 1996 Helsinkiin, missä hän opiskeli laulua Helsingin Pop &amp; Jazz Konservatoriossa. Hän tapasi siellä myös miehensä, kitaristi Mikko Iivanaisen. He asuvat Mäntsälässä.
Myöhemmin hän on opiskellut opettaja­linjalla Helsingin ammattikorkeakoulu Stadiassa ja opettanut Pop &amp; Jazz Konservatoriossa.
Yhtyeet.
Oulussa asuessaan Iivanainen lauloi Khamos-yhtyeessä, joka julkaisi EP:n vuonna 1996 ja oli Suomen Jazz­liiton kiertueella syksyllä 1997. Helsinkiin muutettuaan hänen ensimmäinen yhtyeensä oli Unit 6, joka julkaisi myös oma­kustanne­albumin "No. I". Myöhemmin Iivanainen liittyi Otto Donnerin Free for All -kokoon­panoon ja Mikko Iivanaisen Free Control -yhtyeeseen ja on esiintynyt myös molempien yhtyeiden albumeilla.
Vuonna 2002 Iivanainen oli Antti Sarpila Swing Bandin solistina ja esiintyi muun muassa yhtyeen 20-vuotis­albumilla ja joulu­kiertueella. Lisäksi hän on laulanut yhtyeissä Petri Puolitaival Quartet, JimJamMurMur, Loco Motife, 1N ja Korpi Ensemble, sekä vieraillut Perko-Pyysalo Poppoon ja UMO Jazz Orchestran solistina.
Vuonna 2003 Iivanainen julkaisi sakso­fonisti Eero Koivistoisen kanssa albumin "Suomalainen", jolla hän lauloi suomalaisten iskelmien lisäksi Koivistoisen sävellyksiä.
Vuonna 2004 ilmestyi Iivanaisen ensimmäinen soolo­levy "Johanna Iivanainen", jonka kappaleet hän oli itse säveltänyt ja sovittanut. Levyllä soitti Free Control.
Vuonna 2007 julkaistiin Iivanaisen ja Koivistoisen yhtyeen toinen yhteinen albumi "Lennosta kii!" Myös tällä albumilla yhdisteltiin suomalaista populaari­musiikkia Koivistoisen jazz­sovituksiin ja -sävellyksiin. Samana vuonna Universal Music julkaisi Iivanaisen ja Pepe Willbergin albumin "Kaksi ihoa".
Palkinnot.
Vuonna 2002 Iivanainen palkittiin Louis Armstrong -palkinnolla, ja vuonna 2003 Sony Electronics Finland ja Suomen Jazz­liitto myönsivät hänelle historian ensimmäisen Sony jazz -palkinnon. Hän on ollut Jazz-Emma-ehdokkaana albumeilla "Suomalainen" vuonna 2003 ja "Johanna Iivanainen" vuonna 2004.
Iivanainen voitti Jazz-Emman Iro Haarlan ja Uffe Korkforsin Loco Motife -yhtyeessä vuonna 2005.
Vuonna 2006 Iivanainen valittiin "Jazzrytmit"-lehden kriitikko­äänestyksessä vuoden parhaaksi nais­laulajaksi. Iivanaiselle myönnettiin valtion kolmi­vuotinen taiteilija-apuraha 2021.
Rehne Pedersen

Rehne Pedersen (s. 18. huhtikuuta, Aalborg) on tanskalainen pokeriammattilainen. Hän oli varsin tuntematon nimi pokeripiireissä ennen kuin voitti joulukuussa 2005 World Poker Tourin Five Classic Diamond -turnauksen, jonne hän selviytyi 100 dollarin satelliittiturnauksen kautta. Lopun kaksinpelissä Pedersen kukisti suomalaisen Patrik Antoniuksen ja ansaitsi 2 078 185 dollaria. WPT:n Fourth Annual Five-Star World Poker Classic -turnauksessa huhtikuussa 2006 Pedersen sijoittui rahoille voittaen 87 875 dollaria. Vuonna 2005 Pedersen oli World Series of Pokerin (WSOP) pääturnauksessa rahasijalla (233.).
Internetissä Pedersen pelaa nimimerkillä "Carlos". Tammikuussa 2008 Pedersenin turnausansiot ylittivät 2,2 miljoonaa dollaria.
TVXQ

TVXQ (akronyymi sanoista ”Tong Vfang Xien Qi”, eli "DBSK", , , kirjaimellisesti ”idän nousevat jumalat”) on eteläkorealainen popyhtye. Yhtye julkaisi ensimmäisen singlensä ”Hug” vuoden 2004 alussa ja nousi sen jälkeen suureen suosioon Koreassa ja muualla Aasiassa. TVXQ aloitti viisijäsenisenä, mutta kolme jäsentä (Junsu, Jaejoong ja Yoochun) erosivat yhtyeestä sopimusriidan vuoksi vuonna 2009 ja muodostivat uuden JYJ-nimisen yhtyeen. TVXQ jatkoi kaksijäsenisenä (Yunho ja Changmin) ja teki onnistuneen paluun vuonna 2011. Yhtye työskentelee Koreassa S.M. Entertainmentille ja Japanissa Avex Groupille. 
TVXQ luotiin alun perin Aasian markkinoille, ja sen haluttiin nousevan suosituksi Korean lisäksi myös Japanissa, Kiinassa ja Thaimaassa. Yhtyeen laaja Aasian-kiertue houkuttelikin konsertteihin vuoden aikana lähes 400 000 katsojaa, ja yhtye on noussut Japanin Oricon-listan kärkeen useammin kuin mikään muu ulkomainen ryhmä, yhdeksän kertaa (helmikuussa 2011). Yhtyeen jäsenet ovat esiintyneet lukuisissa mainoksissa ja televisio-ohjelmissa. TVXQ onkin ollut yksi "hallyun", Aasian yli pyyhkineen korealaisen kulttuurin aallon, tärkeimmistä edustajista.
TVXQ:n nykyiset jäsenet ovat Jung Yunho (”U-Know”) ja Shim Changmin (”Max”). Entiset kolme jäsentä ovat Kim Jae-joong (”Hero”), Park Yoochun (”Micky”) ja Kim Junsu (”Xiah”).
Victor Ramdin

Annand ”Victor” Ramdin (s. 28. toukokuuta 1968 Georgetown, Guyana) on guyanalaissyntyinen yhdysvaltalainen pokerinpelaaja ja liikemies.
Ramdin aloitti pokerinpeluun vuonna 2002 ja häntä on opettanut huippupelaaja Phil Ivey. Vuonna 2003 hän oli jo rahasijoilla World Series of Pokerin (WSOP) pääturnauksessa (29.). Myöhemmin samana vuonna Ramdin oli kolmas Showdown at the Sands -turnauksessa.
Vuonna 2004 Ramdin oli kymmenes Yhdysvaltain pokerimestaruusturnauksessa (United States Poker Championship) ja voitti World Poker Finalsissa 500 dollarin sisäänoston limit hold'emin. 
Huhtikuussa 2006 Ramdin voitti World Poker Tourin (WPT) Foxwoods Poker Classic -turnauksen. Ykköstilastaan hän ansaitsi 1 331 889 dollaria. Kuukautta aiemmin hän oli voittanut 100 000 dollaria PartyPoker.com Million V -turnauksen yhdeksännestä tilasta.
WPT-voittonsa jälkeen Ramdin on saavuttanut useita rahasijoja WPT- ja WSOP-turnauksissa. Hän edustaa PokerStars-nettipokerihuonetta. Elokuussa 2007 Ramdinin pokeriuran turnausansiot ylittivät 2,2 miljoonaa dollaria.
Victor Ramdin on mukana television "High Stakes Poker" -ohjelman kolmannella tuotantokaudella.
Ramdin tekee myös hyväntekeväisyystyötä entisessä kotimaassaan Guyanassa.
Lotte Betke

Lotte Betke (5. marraskuuta 1905 Hampuri – 25. heinäkuuta 2008 Siegburg) oli saksalainen kirjailija. Hän kirjoitti näytelmiä, runoja, kuunnelmia sekä lasten- ja nuortenkirjallisuutta.
Betke aloitti uransa näyttelijänä. Vuonna 1931 hän muutti Berliiniin ja myöhemmin Stuttgartiin. Hänen ensimmäinen teoksensa, lastenkirja "Lieschen", ilmestyi vuonna 1941. Betken teoksia on käännetty saksasta ainakin englanniksi, hollanniksi, tanskaksi ja norjaksi.
Tuotantotalo Werne

Tuotantotalo Werne oli suomalainen yhtiö, joka järjesti audiovisuaalisia tuotantoja Pohjoismaissa ja Baltian maissa. Vuonna 2000 Tuotantotalo Wernen liikevaihto oli 5,4 miljoonaa euroa.
Yhtiö tuli myös tunnetuksi lukuisista lastenohjelmien dubbauksistaan. Werne korvasi PVP-Voicen kanssa Agapio Racing Teamin vakiodubbaajana niin MTV3:lla kuin Nelosella. Werne tuli tunnetuksi myös Disney-elokuvien dubbauksistaan, joita työstettiin vuosina 1990–2004 ja elokuvien trailereissa äänenä toimi Veikko Honkanen. 
Huhtikuussa 2017 ylivieskalainen perheyritys Streamteam Nordic osti Tuotantotalo Werne Oy:n koko osakekannan. Helmikuussa 2020 Wernen dubbaukset siirtyivät Eurotrollin omistukseen.
Kehruu-Jenny

Kehruu-Jenny () on James Hargreavesin vuonna 1770 patentoima kehruukone, jota pidetään ensimmäisenä laitteena, jolla voitiin kehrätä useita lankoja samanaikaisesti.
John Kay oli vuonna 1733 keksinyt lentävän sukkulan, joka huomattavasti nopeutti kutomista. Tämä asetti vaatimuksen myös kutomisen raaka-aineen eli langan nopeammasta valmistamisesta. Ratkaisun toi Kehruu-Jenny, jonka Hargreaves ilmeisesti kehitteli 1760-luvulla. Laitteelle vuonna 1770 myönnetty patentti mitätöitiin myöhemmin, sillä Hargreaves oli myynyt koneitaan jo ennen patentin anomista. Kerrotaan, että Hargreaves nimesi kehruukoneen tyttärensä – toisten lähteiden mukaan vaimonsa – mukaan. Todennäköisimmältä tuntuu kuitenkin selitys, jonka mukaan "jenny" on vain väännös sanasta "gin" (vrt. "cotton gin", raastinkone), joka puolestaan on lyhennys sanasta "engine". Hargreavesin asemaa Kehruu-Jennyn keksijänä on myös epäilty.
Kehruu-Jennyssä oli rukin tavoin yksi pyörä mutta rukista poiketen kahdeksan värttinää. Lanka kelautui samanaikaisesti kaikille kahdeksalle värttinälle. Käsikäyttöisessä koneessa langan tuotanto tapahtui kolmessa vaiheessa: ensin puuvillahahtuvat venytettiin, sitten kierrettiin ja viimein kelattiin puolille. Kehruu-Jennyä kehitettiin niin, että siinä oli parhaimmillaan 120 värttinää. Laite siis nopeutti langan valmistusta huomattavasti.
Port Blair

Port Blair (, virallisesti Sri Vijaya Puram) on Intiaan kuuluvan Andamaanien ja Nikobaarien liittovaltion alueen pääkaupunki ja suurin kaupunki. Se sijaitsee Etelä-Andamaanien piirikunnan itäosassa ja on saarten pääsatama. Kaupungin pinta-ala on 16,64 neliökilometriä ja sen väkiluku oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 108 058.
Kaupungin nimi vaihdettiin syyskuussa 2024 siirtomaa-ajoista irrottautumisen vuoksi muotoon Sri Vijaya Puram. 
Väestö.
Vuotta 2011 tuoreempaa tietoa väkiluvusta ei ole, koska seuraava laskenta suunniteltiin vuodelle 2021 ja se piti perua koronaviruspandemian takia.
Imukärhivilliviini

Imukärhivilliviini ("Parthenocissus quinquefolia") on villiviineihin kuuluva köynnöskasvi. Sen verso ja silmut ovat keväällä punaiset, toisin kuin säleikkövilliviinillä, jolla ne ovat vihreät. Imukärhivilliviini sietää hyvin alasleikkausta. Lajike 'Engelmannii' eli tulivilliviini on ainoa Suomessa viljeltävä imukärhivilliviinin lajike.
Kuvaus.
Varret ja lehdet.
Imukärhivilliviini kasvaa noin 4–10 metriä korkeaksi, ravinteikkailla kasvupaikoilla se saattaa yltää 25 metrin korkeuteen. Sen varsi ja oksat ovat karvattomia ja paljaita. Oksien kärjissä sijaitsevat kärhet, joita on yleensä 5–9 kappaletta ja vanhemmiten niihin kehittyvät imukuppimaiset kärkilevyt. Imukärhivilliviinin lehdissä viisi karvatonta lehdykkää, joiden lehtilaita on harvaan sahalaitainen ja lehtikanta on olematon tai sitä ei ole.
Kukat.
Imukärhivilliviinin kukat ovat tertuissa, jotka sijaitsevat lehtien alla. Kukkaperät ovat 1,5–2,5 millimetriä pitkiä. Nuput ovat soikeita ja vihertävänvaaleita, kooltaan noin 2–3 millimetriä. Kukat ovat väriltään valkoisia ja terälehdet ovat soikeat 1,7–2,7 millimetriä pitkiä. Emiö on kartiomainen. Heteiden palhot ovat noin 0,6–0,8 millimetriä pitkiä ja niiden päissä olevat ponnet 1,2–1,8 millimetriä.
Hedelmä.
Imukärhivilliviinin hedelmä on sinimusta marja, joka on kooltaan noin 10–12 millimetriä. Siinä on yleensä 1–4 soikeaa tai munanmuotoista, tyvestä kapeampaa siementä. Marja on maultaan kitkerä ja on myrkyllinen. Pienen määrän syöminen ei kuitenkaan yleensä aiheuta oireita.
Levinneisyys ja kasvupaikat.
Imukärhivilliviini on kotoisin Pohjois-Amerikan itäosista. Luonnollisilla kasvupaikoillaan se kasvaa maata pitkin suikertelemalla ja nousee sieltä puiden ja pensaiden päälle. Pehr Kalm toi sen sieltä vuosina 1747–1751 tekemältään tutkimusmatkalta. Se kiipeää seiniä pitkin omin avuin kärhissä olevien tarttumalevyjen avulla, kun taas säleikkövilliviinin ("Parthenocissus inserta"), toisen Suomessa kasvatettavan villiviinin, kärhet kiertyvät tukiin.
Sitä käytetään koristekasvina pihoilla ja talojen seinustoilla. Se saattaa aiheuttaa talojen julkisivuille vaurioita estämällä veden nopeaa poistumista rakenteista, ja sen juuristo sitoo vettä maahan pitäen sokkelien vierustan märkänä. Suomessa sen kasvualueet ovat kasvuvyöhykkeillä I–IV.
Neulekone

Neulekone on kone, jolla valmistetaan langasta neuloskangasta tai vaatteita. Neulekoneet voivat olla käsi- tai sähkökäyttöisiä. Niiden rakenne on osittain sama kuin ompelukoneissa, mutta monilta osilta myös erilainen. Koneiden varusteisiin kuuluu reikäkortti, jonka lukutoiminto toimii yleensä 24-reikäisillä korteilla. Varusteisiin kuuluu myös kelkka ja joissakin malleissa myös pitsikelkka. Neulekonemalleissa on eroja sen suhteen, miten monipuolisesti niitä voidaan käyttää sileän neuleen lisäksi. Jotkut neulekoneet ovat yksitasoisia, joihin on saatavana lisävarusteena alataso. Uusimpien yksitasoisten neulekonetyyppien joukkoon kuuluvat neulurit, joissa on vain joskus kuvioautomatiikka. Kaksitasoisissa neulekoneissa on vakiovarusteina alataso ja ylätaso. Jotkut niistä ovat elektronisia, jolloin niihin voidaan ohjelmoida mallineulos tietokoneella.
Historia.
Ensimmäinen neulekone, Leen sukkakone, patentoitiin vuonna 1589. Sen keksijä oli englantilainen pappi William Lee. Leen sukkakone levisi nopeasti ympäri Eurooppaa. 1800-luvulla neulekoneet yleistyivät sekä koti- että teollisuuskäytössä. 
Mallien luokitus.
Neulekoneet jaotellaan tasoneulekoneisiin ja pyöröneulekoneisiin. On myös olemassa erillisiä koneita käsineiden, sukkien ja lapasten valmistamiseen sekä neulekoneita, jotka kykenevät neulomaan valmiin, saumattoman vaatteen. Tälläiset tasoneulekoneet neulovat neuloksen muotoon, jolloin neulokseen ei synny saumoja. Pyöröneulekone on ympyrän muotoinen.
Vanhainkoti Aurinko

Vanhainkoti Aurinko oli alun perin Uudenkirkon Halilassa Karjalan Kannaksella sijainnut venäjänkielinen yksityinen vanhainkoti. Vanhainkoti perustettiin vuonna 1904. Sen asukkaiksi tuli etupäässä varakkaita, yksin jääneitä venäläisvanhuksia. Paikka oli valittu keskeltä mäntymetsää, koska sen ilmanalaa pidettiin suotuisimpana mahdollisena. Laitos oli suosittu alusta asti. 
Vanhainkodissa oli oma ortodoksinen Pyhän Aleksanteri Nevskin kirkko, jossa Halilan seurakunnan papisto toimitti kerran kuussa palveluksia. Ylimääräisten kertausharjoituksien aikana rajapitäjässä sijaitseva vanhainkoti määrättiin evakuoitavaksi. Uusi koti löytyi Porvoon Gammelbackasta: sieltä ostettiin tyhjillään ollut vanha herraskartano, josta tulikin sitten laitoksen lopullinen sijoituspaikka.
Tiloihin sisustettiin erääseen saliin oma kirkko, jossa vuoteen 1950 Kotkan ortodoksisen seurakunnan kirkkoherra, jonka vastuulle entisen Halilan seurakunnan väestö oli sodan päätyttyä luovutettu, kävi toimittamassa kirkkoslaavin kielisiä jumalanpalveluksia noin kerran kuukaudessa. Kirkko oli pyhitetty edelleen Aleksanteri Nevskin muistolle. Palvelukset olivat avoimia kaikille kiinnostuneille ja ne mainittiin vielä vuonna 1974 käytössä olleessa seurakunnan painattamassa esitteessä jollainen tuli mm. kaikille seurakuntaan liittyneille.
Kun siirtoseurakunnat vuonna 1950 sulautettiin olemassa oleviin, sielunhoitovastuun ottivat hoitaakseen Helsingin ortodoksisen seurakunnan papit. 
Jatkosodan jälkeen evakoiden osaltaan aiheuttama tilantarve aiheutti sen, että perustettiin toinen vanhainkoti, "Syysaurinko", Nurmijärvelle; kuolleisuus alkoi keski-iän kohotessa muodostua niin suureksi, että Syysaurinko suljettiin varsin pian ja sen asukkaat muuttivat Gammelbackaan. 
Laitoksen johtajana toimi vuodesta 1956 sen sulkemiseen asti eräs Leinon vangeista, ratsumestari Dmitri Kuzmin-Karavajev. Syyskuussa 1974 palotarkastuksessa todettiin että vanha rakennus on auttamattoman paloturvaton; viimeisille seitsemälletoista asukkaalle hankittiin paikat vanhainkoti Helenasta Hämeentiellä Helsingissä, Porvoosta ja Espoon Westendissä sijaitsevasta vanhainkoti Kanervasta ja loppuun palvellut "Aurinko" suljettiin. Rakennukseen jätettiin peruslämpö päälle eikä edes sähköjä katkaistu.
Laitoksen kirkossa toimitettiin lyhyt hartaus lakkauttamisen johdosta ja kirkon esineistö siirrettiin pääasiassa vanhainkoti Helenan kirkkoon ja jotain seurakunnan varastoihin.
Saman vuoden marraskuussa syttyi sähköjohdoista tuhoisa tulipalo, joka ennen palokunnan paikalle ehtimistä tuhosi vanhan rakennuksen kivijalkaan asti.
Tanssimania

Tanssimania oli Euroopassa pääasiassa 1300- ja 1600-lukujen välillä esiintynyt ilmiö, jossa ihmisjoukot alkoivat tanssia ja vääntelehtiä villisti, holtittomasti ja pakonomaisesti, joskus tunteja tai peräti vuorokausia yhteen menoon. Ensimmäinen epidemia alkoi Reininlaaksossa vuonna 1374, ja muutamassa viikossa mania oli levinnyt suurin osiin Koillis-Ranskaa ja Alankomaita. Mania jatkui useita kuukausia ennen laantumistaan. Vuonna 1491 useat alankomaalaiset nunnat alkoivat riehua eläinten tavoin ja tekivät seksuaalisia ehdotuksia manaajille ja papeille. Seuraavien 200 vuoden aikana samanlainen käytös toistui etenkin nunnaluostareissa. Vuonna 1518 Strasbourgissa koettiin uusi mania. Aikakirjojen mukaan siihen osallistui 400 ihmistä, miehiä, naisia ja lapsia, ja kymmeniä heistä kuoli.
Tanssimania oli todellinen ilmiö, jota kuvattiin useissa lähteissä. Sen aiheuttajasta ei ole kuitenkaan päästy varmuuteen. Sitä on kutsuttu kerettiläiseksi tanssikultiksi, sen on arveltu olleen psyykkisperäinen joukkosairaus, ja on myös arveltu, että se olisi ollut ergotismia, jota aiheutti torajyvä.
Ruosterastas

Ruosterastas ("Turdus naumanni") on aasialainen rastaisiin kuuluva varpuslintu. Linnun kuvaili ja nimesi Coenraad Jacob Temminck vuonna 1820.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 20–23 cm ja paino keskimäärin noin 77 grammaa, eli se on rastaaksi keskikokoinen, punakylki- ja laulurastaan kokoluokkaa. Lajista tunnetaan kaksi alalajia, jotka ovat erinäköisiä ja jotka toisinaan luokitellaan erillisiksi lajeiksi. Nimialalaji "T. n. naumanni" on yläpuolelta harmahtava ja alapuolelta punertavan ruskea tummemmin ruskein täplin. Sen pyrstö on punaruskea. Silmäkulmanjuova on ruskehtava. "T. n. eunomus", myös ruostesiipirastaaksi sanottu, on päältä ruskea ja alapuolelta valkoinen mustin täplin. Pyrstö on tummanruskea ja silmäkulmanjuova valkoinen. Välimuotoja esiintyy runsaasti. Koiraat ovat hieman kirkkaamman värisiä kuin naaraat. Laulu muistuttaa punakylkirastaan laulua, ja siinä esiintyy maantieteellisiä murteita samoin kuin punakylkirastaalla.
Vanhoilla linnuilla on täydellinen sulkasato kesällä, nuorilla pääasiassa vain ruumiinhöyhenet käsittävä.
Esiintyminen.
"T. n. naumanni" pesii Keski-Aasiassa, "T. n. eunomus" pohjoisempana Keski-Siperiasta Kamtšatkan niemimaalle. Se on muuttolintu, joka talvehtii Kiinan eteläosissa, Intiassa ja Kaakkois-Aasiassa. Suomessa laji on tavattu toistaiseksi kahdeksan kertaa: 23.10.1980 Hangossa, 17.5.1983 Kolarissa, 27.4.1988 Karjaalla, 19.–26.11.1994 Helsingissä, 17.–18.4.1999 Lappeenrannassa, 15.–17.11.2004 Enontekiöllä, 6.–19.12.2005 Kalajoella sekä 27.–30.12.2005 ja 15.1.2006 Raahessa.
Elinympäristö.
Ruosterastaan elinympäristöjä ovat erilaiset avoimet ja pensaikkoiset metsät ja metsiköt, myös vuoristossa.
Lisääntyminen.
Pesä on puussa ja munia on 3–5.
Ravinto.
Kaikkiruokainen. Syö pääasiassa hyönteisiä ja muita selkärangattomia sekä marjoja ja hedelmiä.
9th Wonder

9th Wonder (oik. Patrick Douthit, s. 15. tammikuuta 1975 Winston-Salem, Pohjois-Carolina) on yhdysvaltalainen hiphop-tuottaja.
Hän on työskennellyt muun muassa Jay-Z, Destiny's Child ja Mary J. Blige kanssa.
Elämäntarina.
9th Wonder aloitti uransa tekemällä sample-pohjaisia hiphop-taustoja North Carolinan yliopiston taukohuoneesta käyttäen musiikkiohjelmaa nimeltä FL Studio. Tämän jälkeen hänestä on tullut yksi amerikkalaisen hiphopin (varsinkin itärannikon) kuuluisimpia tuottajia. Nousevana tuottajana hän teki kokonaisen remix-albumin Nasin God's Sonista.
9th Wonder käyttää biiteissään yleensä vanhoja soul-sampleja (muun muassa Al Green ja Curtis Mayfield).
Léonide Massine

Leonid Fjodorovitš Mjasin (), ranskalaisittain translitteroituna Léonide Massine (9. elokuuta 1896 Moskova – 15. maaliskuuta 1979 Köln), oli venäläinen koreografi ja balettitanssija. Hän opiskeli kahdeksanvuotiaasta lähtien balettia keisarillisessa Bolšoi-teatterin koulussa Moskovassa.
Massine toimi Sergei Djagilevin Ballets russesin pääkoreografina 1915–1921 Vatslav Nižinskin eron jälkeen hänestä tuli myös ryhmän ensimmäinen ja vaikutusvaltaisin miestanssija. Sergei Djagilevin kuoleman ja Venäläisen baletin lopettamisen jälkeen Massine työskenteli Monacon Ballet Russe de Monte Carlossa.
Uransa aikana Massine työskenteli 1900-luvun merkittävimpien taiteilijoiden kanssa. Näitä olivat Jean Cocteau, Erik Satie, Pablo Picasso, Henri Matisse, Salvador Dalí sekä Marc Chagall.
Elokuvat.
Léonide Massine on esiintynyt seuraavissa elokuvissa:
Kalenat

Kalenat (aiemmin "Lasten Kalenat") on Lappeenrannassa järjestettävä lasten ja nuorten kulttuuritapahtuma, joka kokoaa kansantanssiryhmät eri puolilta Suomea tanssimaan ja nauttimaan yhdessäolosta. Seuraavan kerran Kalenat järjestetään to-su 12.-15.6.2025 Lappeenrannassa.
Kalenoiden keskiössä on yhdessä tekeminen ja kokeminen, joka näkyy parhaiten tapahtuman pääjuhlassa. Pääjuhlan lisäksi tiedossa on työpajoja, joissa lapset ja nuoret pääsevät tutustumaan taiteen eri lajeihin sekä kaikille avoimia kansantanssin konsertteja.
Kalenoissa noudatetaan turvallisemman tilan periaatteita. Tapahtumassa pyritään siihen, että jokainen tulee kohdatuksi omana itsenään, eikä kenenkään tarvitse pelätä syrjintää tai häirintää. 
Tapahtuman järjestää Saimaan Nuorisoseurat yhdessä Suomen Nuorisoseurojen kanssa. Aikaisemmin tapahtumaan järjestämisvastuu oli Kalevan Nuorten Liitolla, joka oli nuorisoseuraliikkeen lasten kasvatus- ja kulttuurijärjestö. Vuoden 2013 alussa tapahtuneen organisaatiouudistuksen myötä Kalevan Nuorten Liiton toiminnot yhdistettiin osaksi Suomen Nuorisoseurojen toimintaa.
Historia.
Ajatus Lasten Kalenoiden järjestämisestä syntyi Kalevan Nuorten Liiton toimijoiden piirissä jo 90-luvun puolivälissä, jolloin etenkin lasten kansantanssitoiminnasta vastaavat henkilöt toivat esiin tarpeen lasten valtakunnallisen tapahtuman järjestämisestä.
Pääajatus oli, että Suomeen luodaan kansainvälinen lastenkulttuuritapahtuma, joka on määrävuosin toistuva ja joka vakiinnutetaan samalle paikkakunnalle. Tapahtumasta haluttiin muodostaa merkittävä lisä suomalaiseen festivaalien kirjoon, jossa ei ole kuin muutama lasten tapahtuma.
Ensimmäinen Lasten Kalenat järjestettiin vuonna 1999.
Esiintyviä lasten kulttuuriryhmiä Lasten Kalenoihin on osallistunut Irlannista, Etelä-Koreasta, Puolasta, Virosta, Venäjältä, Unkarista ja Liettuasta. Kansainvälisiä vieraita on kussakin tapahtumassa ollut yhteensä 70-120 henkilöä.
Vuoden 2007 Kalenat pidettiin 6.-10. kesäkuuta. Sen kansainväliset vieraat olivat Tapiomente Tacegyeuttes Unkarista, Pieni Gornitsa Petroskoista, Ranferi Aguilar Guatemalasta ja Trepse Liettuasta.
Vuoden 2009 Kalenat järjestettiin 3.-7. kesäkuuta. Ulkomaisia esiintyjiä olivat teatteristudio Peremena ja tanssiryhmä Uchypi (Satakieli) Venäjältä.
Tapahtuman suojelijoina ovat toimineet eduskunnan puhemies Riitta Uosukainen vuonna 1999, tasavallan presidentti Tarja Halonen 2001, puhemies Paavo Lipponen 2003, lapsiasiavaltuutettu Maria-Kaisa Aula vuonna 2007 ja pääministeri Matti Vanhanen 2009.
Kalevan Nuorten Liiton toiminnan loputtua Kalenoiden pääjärjestäjä on vuodesta 2013 lähtien ollut Suomen Nuorisoseurat.
Kalenat nimenä.
Kalenat on karjalainen sana, joka tarkoittaa nurkkatansseja. Nurkkatanssit olivat 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun nuorison ”kotibileitä”, joissa herrasväen lähdettyä nuoret tanssivat pelimannin tahdittamana tuvan lattialla tai ladossa.
Nu, pogodi!

Nu, pogodi! (, suom. "Odotapas vain!" tai "Ootas vaan!", suomalaisissa VHS-julkaisuissa Jänis ja susi) on venäläinen (entinen neuvostoliittolainen) piirrossarja, jossa harmaa susi (Волк) ajaa takaa pientä jänistä (Заяц), tarkoituksenaan syödä jänis. Sarjan on ohjannut Vjatšeslav Kotjonotškin ja tuottanut Sojuzmultfilm.
Sarjan päähenkilöt ovat "Susi" (äänenä Anatoli Papanov) ja "Jänis" (äänenä Klara Rumjanova). Sarjan ensimmäinen jakso lähetettiin ensimmäisen kerran 1. tammikuuta 1969. Vuosina 1969–1986 sitä tuotettiin 16 jakson verran. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen tehtiin vuonna 1993 kaksi lisäjaksoa uuden tekijäryhmän voimin. Uusia jaksoja ei pidetty kovinkaan laadukkaina, ja sarjan suosio laski merkittävästi. Nykyään se on kuitenkin saanut takaisin kulttimaineensa ja sitä uusitaan Venäjän televisiossa säännöllisesti. Vuonna 2005 tehtiin vielä kaksi lisäjaksoa.
Nu, pogodin konsepti muistuttaa amerikkalaisia piirrossarjoja Kelju K. Kojootti ja Tom &amp; Jerry. Takaa-ajo päättyy aina siihen, että susi häviää ja huutaa uhkaavan näköisenä “Nu zajats, nu pogodi!“ (ven. Ну заяц, ну погоди!; “Odotapas vaan, jänis!“).
Sarjan hahmot ja kohtaukset sisältävät paljon viittauksia Neuvostoliiton arkielämään. Susi kuvataan ympäristöstään erottuvana henkilönä: 1970- ja 1980-lukujen jaksoissa hän on rettelöitsijä, 1990-luvulla hän taas symboloi Venäjän uusrikkaita. Sarja on oikeastaan eräänlainen parodia Venäjästä. Tätä korostaa vielä se, että kussakin jaksossa on taustamusiikkina ajalleen tyypillistä neuvostoliittolaista viihdemusiikkia sekä muitakin musiikkeja.
Sarjasta on kehitetty myös lukuisia videopelejä.
Harri Viitanen

Harri Kalevi Viitanen (27. joulukuuta 1954 Ähtäri – 19. toukokuuta 2025 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä ja Helsingin tuomiokirkon urkuri. Hänen sävellystuotantonsa käsittää sinfonista ja elektronista musiikkia sekä urku-, kuoro- ja kamarimusiikkia. Hän opetti Sibelius-Akatemiassa.
Viitanen suoritti urkujensoiton ja sävellyksen diplomitutkinnot professori Tauno Äikään ja professori Einojuhani Rautavaaran johdolla. Hän jatkoi sävellysopintoja professori Tristan Murailin johdolla Pariisissa vuonna 1988 ja täydensi urkuopintojaan eri mestarikursseilla. Ennen Helsingin tuomiokirkon urkuriksi siirtymistään hän toimi urkurina useissa Helsingin seurakunnissa.
Hänen sävellyksiään on levytetty, ja BIS Records julkaisi 1997 hänen tuotantoaan levyn, jolla hän myös itse soittaa.
Sibelius-Akatemiassa vuonna 2000 tekeillä ollut Viitasen taiteellinen tohtorintutkinto käsittelee lintujen äänien käyttöä musiikin materiaalina, tietotekniikka keinonaan.
Kasnäs

Kasnäs on kylä Kemiönsaaren kunnassa. Kasnäs kuuluu Hiittisten saaristoon ja oli aiemmin osa Hiittisten ja myöhemmin Dragsfjärdin kuntaa. Kylästä on Lövön sillan kautta autotieyhteys mantereelle. Kasnäsistä lähtevät yhteysalukset M/s Stella Vänöhön ja Finferriesin M/S Aurora Rosalaan. Kasnäsissä sijaitsi vuoteen 2017 asti Saaristomeren kansallispuiston luontokeskus Sinisimpukka. Taalintehtaan ja Kasnäsin välillä juostaan kesäkuussa puolimaraton "Lövö broloppet".
Palvelut.
Kasnäsin palveluihin kuuluvat vierasvenesatama, polttoainemyynti, pesutupa, hotelli, kylpylä, ravintola, kauppa, posti, saaristolaistori, kultasepän tehtaanmyymälä, kultasepänliike, venevuokraus, venesäilytys ja minigolf.
Arnold Orville Beckman

Arnold Orville Beckman (10. huhtikuuta 1900 – 18. toukokuuta 2004) oli yhdysvaltalainen kemisti, jota pidetään pH-mittarin keksijänä. Hän toimi professorina California Institute of Technologyssä ja perusti vuonna 1935 Beckman Instruments -yhtiön, joka on nykyisin nimellä Beckman Coulter.
Beckman syntyi Illinois'ssa. Hän liittyi elokuussa 1918 Yhdysvaltain merijalkaväkeen. Hän aloitti opinnot Illinois'n yliopistossa ja sai tohtorin arvon California Institute of Technologystä 1928. 
Beckman perusti William Shockleyn kanssa vuonna 1956 Shockley Semiconductor Laboratoryn Piilaaksoon.
Hänelle myönnettiin kansallinen mitali saavutuksista teknologian alalla 1988 ja tieteestä 1989.
Beckman kuoli 104-vuotiaana Kalifornian La Jollassa.
Aidesios

Aidesios (k. 355) oli antiikin kreikkalainen uusplatonilainen filosofi, joka oli syntyisin kappadokialaisesta ylhäisöperheestä. Hän muutti Syyriaan Iamblikhoksen opetuksen houkuttelemana, ja hänestä tuli tämän seuraaja. Aidesios opetti Pergamonissa, ja hänen merkittävimpiä oppilaitaan olivat Eusebios Myndoslainen ja Maksimos Efesoslainen. 
Eunapioksen mukaan Aidesioksen theurgiaa ja magiaa käsittelevät opetukset erosivat Jamblikhoksen opetuksista. Aidesios vaikuttaa muuttaneen joitakin oppejaan, koska pelkäsi keisari Konstantinus II:ta.
Antwerpenin provinssi

Antwerpenin provinssi on Flanderin alueen pohjoisin provinssi Belgiassa. Se rajoittuu Alankomaihin sekä Limburgin, Flanderin Brabantin ja Itä-Flanderin provinsseihin. Provinssin pääkaupunki on Antwerpen. Antwerpenin provinssissa on arviolta 1 824 136 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 2 867,4 neliökilometriä. Se on Belgian provinsseista väkirikkain.
Aluejako.
Provinssi jakaantuu kolmeen arrondissementtiin, jotka taas sisältävät 70 kuntaa:
Antwerpenin arrondissementti
Mechelenin arrondissementti
Turnhoutin arrondissementti
Amos Ekhalie

Amos Paul Ekhalie (s. 8. heinäkuuta 1988 Mombasa, Kenia) on kenialainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa IFK Mariehamnia. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Ekhaliella on myös Suomen kansalaisuus.
Ekhalie saapui Suomeen 18-vuotiaana Keniasta kaudeksi 2007, jolloin teki peräti neljän vuoden sopimuksen IFK Mariehamnin kanssa. Kauden 2012 jälkeen Ekhalie siirtyi ruotsalaiseen Eskilstuna Cityyn, joka pelasi Ruotsin kolmanneksi korkeinta sarjatasoa eli 1. Divisioonaa. Yhden kauden Eskilstuna-vierailun jälkeen Ekhalie palasi takaisin IFK Mariehamnin riveihin. Sen jälkeen Ekhalien ura onkin jatkunut IFK Mariehamnissa niin, että kauden 2018 jälkeen hän oli pelannut kaikkiaan 11 kautta seuran riveissä. Ekhalie sai keväällä 2019 sopimuksen seuran kanssa kaudeksi 2019.
Hässelbyn linna

Hässelbyn linna () on linna Tukholman Hässelby Gårdin kaupunginosassa, Hässelby-Vällingbyn kaupunginosa-alueella. Bonden suku käytti linnaa lähes kolmensadan vuoden ajan. Nykyisin linna toimii pohjoismaisena konferenssikeskuksena.
Linnan rakennuttamisen aloitti valtaneuvos Carl Bonde 1640-luvun alkupuolella, ja alkuperäisenä arkkitehtina toimi todennäköisesti Simon de la Vallée. Työtä jatkoi myöhemmin Jean de la Vallée, ja linna valmistui vuoden 1660 tienoilla. Sitä on kunnostettu tulipalojen jälkeen vuosina 1731 ja 1860. Tukholman kaupunki osti rakennuksen vuonna 1931. Vuosina 1961–1963 se restauroitiin ja muutettiin pohjoismaisten pääkaupunkien kulttuurikeskukseksi. Linnan puistoon rakennettiin arkkitehti Sören Thurellin piirtämä erillinen konferenssisiipi vuonna 1986.
Kuolema (sarjakuvahahmo)

Kuolema () on Marvel-kustantamon sarjakuvahahmo. Kuolema esiintyi ensimmäisen "Captain Marvel" -lehden numerossa 27 (heinäkuu 1973) lehden numerossa. Kuoleman loivat Mike Friedrich ja Jim Starlin. Kuolema käyttää yleensä Marvel-universumin sarjakuvissa liilaa viittaa ja hänen piirteensä ovat joko luurangon tai nuoren naisen. Kuoleman tiedetään esiintyneen myös nuorena mustiin pukeutuneena tyttönä, mutta on ilmeistä, että olento kykenee ottamaan minkä tahansa muodon itselleen. Kuolema on kosminen olento, joka perustuu myyttiseen viikatemieheen.
Suomessa Kuolema esiintyi ensimmäisen kerran "MARVEL"-lehden numerossa 5 (1993).
Historia.
Kuoleman synty ajoittuu hetkeen, jolloin muut suuret kosmiset voimat, Ikuisuus, Äärettömyys ja Kadotus luotiin yhdessä tuntemamme universumin kanssa. Kuolema pitääkin näitä olentoja sisaruksinaan. Myös Galactus luotiin samalla hetkellä alkuräjähdyksen aikaan. Kuolemalla on hyvin voimakas side Kadotuksen kanssa ja on luultavaa, että olennot ovat edustamansa voiman kaksi samaa aspektia, kuten Ikuisuus ja Äärettömyyskin. Ikuisuuden ja Äärettömyyden edustaessa universumin ja sen elämän kasvua, Kuolema ja Kadotus edustavat kuolemaa ja olemattomuutta. Kaksikot ovat tasapainossa toistensa kanssa ja Galactus edustaa näiden välillä olevaa tasapainottavaa voimaa. Onkin sanottu, että Ikuisuus, Kuolema ja Galactus ovat Marvel-universumin kolme perustavaa voimaa. Kuolemalla on luurankomainen sauva mikä pystyy esim. muokkaamaan materiaa, murhaamaan, räjäyttämään ja aiheuttamaan täydellisen pimeyden ja jäätymisen. Sauvalla pystyy myös tunkeutumaan toisen mieleen. Sauvan sisälmys on tehty kirotusta metallista ja lumotusta kuolemattomuuden lähteestä. Sauvan ulkomuoto on tehty sieluista, luusta ja kristallista. 
Kuolema voi näyttäytyä joko naisena tai miehenä, vaikka olento näyttäytyykin useimmiten purppuraiseen kaapuun verhoutuneena naisena hahmona. 
Väkivaltainen olento nimeltään Thanos kehitti lapsena sairaalloisen fiksaation Kuolemaan. Thanos on lukuisia kertoja laatinut hulluja suunnitelmiaan palvomansa Kuoleman rakkauden voittamiseksi. Hän on valloittanut galakseja ja murhannut lukuisia ihmisiä, mukaan lukien oman äitinsä. Kuolema on kuitenkin irrationaalinen olento ja hän kehitti romanttisen kiintymyksen palkkatappaja Deadpooliin Thanoksen tyrmistykseksi. Raivostunut Thanos nosti Deadpoolin kuolleista, jotta tämä ei voisi olla Kuoleman kanssa yhdessä. Ainoastaan niinä lyhyinä hetkinä, jolloin Deadpool on kuoleman kielissä taistelun jälkeen, voivat hän ja valtiatar Kuolema olla yhdessä.
Pyhän Tuomaan kirkko (Oulu)

Pyhän Tuomaan kirkko on Tuiran seurakunnan kirkko Puolivälinkankaan kaupunginosassa Oulussa.
Vuosina 1974–1975 rakennetun kirkon on suunnitellut arkkitehti Juha Leiviskä. Kirkko on saanut vaikutteita 1600–1700-luvuilla rakennetuista puukirkkoista sekä eteläsaksalaisista myöhäisbarokkikirkkoista. Kirkko on nimetty apostoli Tuomaan mukaan ja sen vihki piispa Hannes Leinonen Tuomaan päivänä 21. joulukuuta 1975. Kirkkosaliin mahtuu 330 henkeä, jonka lisäksi kirkossa on kaksi seurakuntasalia.
Kirkon alttarin ja kuorotilan yhteydessä on 23-äänikertaiset urut. Alttaritaulun ja muut maalaukset on tehnyt taiteilija Hannu Väisänen. Hän on myös suunnitellut Pyhän Tuomaan kirkon kirkkotekstiilit.
Kirkossa on tehty kuntokartoitus ja sisäilmaongelmia on huomattu. Korjauskustannukset ovat kalliita ja seurakunnalla on muutenkin tavoitteena vähentää kiinteistöjen määrää 30 prosentilla, joten kirkon tilanne on vaakalaudalla.
Diabaasi

Diabaasi on tumma emäksinen magmakivi. Se on puolipinnallinen kivi, joka on kiteytynyt magmasäiliön ja purkauksen väliseen tulokanavaan, ja esiintyy siten tyypillisesti kapeina juonina, kerrosjuonina ja juoniparvina. Yleisimmät diabaasien synty-ympäristöt ovat laakiobasalttien tulokanavat sekä merten keskiselänteitten vulkaaniset raot. Diabaaseja esiintyy kaikilla maapallon kilpialueilla.
Diabaasin päämineraalit ovat plagioklaasi, sarvivälke ja pyrokseeni. Harvinaisempina mineraaleina esiintyvät oliviini, kiilteet, kvartsi ja oksidit, erityisesti ilmeniitti ja magnetiitti. Väriltään diabaasi on musta, tummanharmaa tai harmaa. Runsaasti sarvivälkettä sisältävän diabaasin pinta saattaa olla vihertävä.
Diabaasi on Päijät-Hämeen maakunnan nimikkokivi.
Ominaisuudet.
Diabaasi on kova, jäykkä materiaali. Sillä on hyvä vastustuskyky kemikaaleja ja ulkoista kulutusta vastaan. Se ei korrosoi, ei ole magneettinen eikä johda sähköä. Se imee hyvin vähän vettä eikä juuri laajene lämmössä.
Käyttö.
Diabaasia käytetään rakennuskivenä, muun muassa sisustuksessa ja taideteoksissa. Sitä käytetään myös muistomerkeissä. Esihistoriassa siitä valmistettiin erilaisia kivikirveitä Pohjois-Skandinaviassa. Diabaasi on yleinen kiuaskivi, ja erityisesti oliviinipitoisia diabaaseja louhitaan tähän tarkoitukseen.
Espanjalainen ratsastuskoulu

Espanjalainen ratsastuskoulu () on Wienissä sijaitseva vuonna 1572 perustettu ratsastuskoulu. Se on saanut nimensä ratsastuskoulun hevosista, jotka olivat alun perin kotoisin Espanjasta. Espanjalainen ratsastuskoulu on maailman vanhin edelleen toimiva klassista kouluratsastusta harjoittava ratsastuskoulu. Se kouluttaa tarkkaan valikoituja oppilaitaan kymmenen vuotta, ennen kuin nämä voivat edetä varsinaisiksi ratsastuskoulun kuuluisissa näytöksissä esiintyviksi ratsastajiksi. Koulun oppilaiksi hyväksyttiin pitkään ainoastaan miehiä, mutta vuonna 2008 ratsastajaoppilaiksi otettiin ensi kertaa myös kaksi naista.
Itävallan keisari Maksimilian II toi vuonna 1562 espanjalaista syntyperää olevia hevosia Wieniin. Tavoitteena oli perustaa kuninkaallinen ratsastuskoulu kaupungin keskustaan. Ennen vuotta 1919 ratsastuskoulu ei pitänyt avoimia yleisönäytöksiä. Nykyisin Espanjalaisen ratsastuskoulun tavoitteena ja tarkoituksena on pitää yllä klassisen kouluratsastuksen taitoa, esiintyä yleisölle ja sekä ylläpitää ja jalostaa lipizzanhevosia. Itävaltalaisille ratsastuskoulu on tunnettu ylpeydenaihe. 
Näytökset ja esitykset.
Wienin Espanjalaisen ratsastuskoulun esitykset ovat erittäin suosittuja ja tunnettuja ympäri maailman. Liput näytöksiin joutuu yleensä varaamaan jo puoli vuotta etukäteen, joskin näkyvyydeltään huonoille paikoille saattaa viime tingassakin saada lippuja. Itse näytösten lisäksi voi päästä seuraamaan aamuharjoituksia, joissa hevosia koulutetaan näytöksiin.