tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
The Woman in Red (soundtrack)

The Woman in Red on Stevie Wonderin studioalbumi, joka julkaistiin 21. lokakuuta 1984. Albumi toimii soundtrackina samannimiselle komediaelokuvalle, jossa pääosaa esittää Gene Wilder ja jonka ohjasi Colin Higgins. 
Tausta ja tuotanto.
Albumi julkaisija oli Motown Records ja sen tuotti Wonder itse yhdessä vaimonsa Syreeta Wrightin kanssa. "The Woman in Red" -albumilla Wonder yhdistää monia musiikkityylejä, mukaan lukien soulia, funkia ja popmusiikkia.
Levyb suurin hitti oli "I Just Called to Say I Love You", joka voitti Academy Awardin parhaasta alkuperäisestä kappaleesta sekä Grammy-palkinnon parhaasta mieslauluesityksestä.
Kritiikki ja vastaanotto.
"The Woman in Red" sai pääosin positiivista palautetta kriitikoilta.
Petra Uexküll

Petra Friederike Alexandra von Uexküll-Gyllenband (1923–2015) oli helsinkiläinen taidejournalisti ja kuvataidekriitikko. Hän kirjoitti 1940-luvulta 1960-luvulle suomalaisiin sanomalehtiin kuvataiteesta, arkkitehtuurista, kaupunkisuunnittelusta, muotoilusta ja valokuvasta. 
Elämä ja ura.
Petra Uexküll oli näyttelijä ja opettaja Irja Nordbergin (1870–1967) ja balttiansaksalaiseen aatelissukuun kuuluneen vapaaherra Alexander Uexküll-Gyllenbandin (1864–1923) tytär. Hänen kolme vuotta vanhempi sisarensa Sole Uexküll (1920–1978) oli tunnettu kulttuurivaikuttaja ja yksi merkittävimmistä maailmansotien jälkeisen ajan teatterikriitikoista Suomessa. Uexküllin porvarillisessa lapsuudenkodissa arvostettiin paitsi keskustelua ja kulttuurista sivistystä, myös matkustamisen avartamaa ajattelua. Teatteri oli keskeinen osa Uexküllien perheen elämää ja yhteisenä ponnistuksenaan vanhemmat perustivat Ida Aalberg -teatterin.
Valmistuttuaan ylioppilaaksi vuonna 1942 Petra Uexküll aloitti Helsingin yliopistossa taidehistorian, estetiikan, sosiologian ja kielten opiskelun ja valmistui vuonna 1953 filosofian maisteriksi. Toimittajan ja kriitikon uransa aikana Uexküll osallistui suomalaiseen taidekeskusteluun julkaisemalla suuren määrän artikkeleita "Uusi Suomi"-, "Maakansa"- ja "Suomen sosiaalidemokraatti" -lehdissä. Vuodet 1954–1967 Uexküll työskenteli "lIta-Sanomissa." Hän toimi myös kuvataidetoimittajana Yhtyneiden kuvalehtien kuukausijulkaisu "Kuvassa" ja laati radioon esitelmiä.
In Square Circle

In Square Circle on Stevie Wonderin studioalbumi, joka julkaistiin 19. marraskuuta 1985. Albumi ilmestyi vuosi sen jälkeen, kun *The Woman in Red* julkaistiin.
Albumi julkaistiin Motown Recordsilla, ja sen tuotti Wonder itse. *In Square Circle* merkitsi Wonderin paluuta studioon vuosien tauon jälkeen. Albumi sisältää elementtejä soulista, funkista ja popista.
"Part-Time Lover" oli albumin suurin hitti. Se voitti Grammy-palkinnon parhaasta mieslauluesityksestä ja saavutti huippusijoja useilla kansainvälisillä listoilla. 
Kritiikki ja vastaanotto.
Albumi sai pääosin positiivista palautetta kriitikoilta, jotka kehuivat Wonderin kykyä säilyttää musiikillinen eheys ja luovuus.
Norsk Ergoterapeutforbund

Norsk Ergoterapeutforbund (puhekielessä Ergoterapeutene) on norjalainen toimintaterapeuttien ammattiliitto. Se kuuluu Unio-keskusjärjestöön. Järjestöllä oli noin 4 500 jäsentä vuonna 2023.
Artur Rolén

Artur Gotthard Alarik Rolén (5. toukokuuta 1894 Göteborg – 1. toukokuuta 1972 Tukholma) oli ruotsalainen näyttelijä. Hän oli suosittu revyyartisti ja tuli koko kansan tuntemaksi roolistaan Klabbarparnina "Åsa-Nisse" -elokuvissa. Kaikkiaan hän esiintyi noin 120 elokuvassa.
Anna Cramling

Anna Cramling Bellón (s. 30. huhtikuuta 2002) on espanjalais-ruotsalainen shakinpelaaja ja tubettaja. Hänen vanhempansa ovat shakin suurmestarit Pia Cramling ja Juan Manuel Bellón López.
Elokuussa 2024 Cramlingin Youtube-kanavalla oli lähes 1,2 miljoonaa tilaajaa.
Monsempron-Libos

Monsempron-Libos () on kunta Lounais-Ranskassa Lot-et-Garonnen departementissa Uuden-Akvitanian alueella. Se sijaitsee Lotjoen varrella, noin 23 kilometriä Villeneuve-sur-Lot'n kaupungista itään.
Monsempron on muinainen 1000-luvulla rakennettu linnoitettu luostarikylä. Sen rakensivat Saint-Géraud d'Aurillacin luostarin lähettämät benediktiinimunkit. Luostarikylä rakennettiin kukkulalle, josta on näkymät Lémance- ja Lotjokien yhtymäkohtaan. 1200-luvulla linnoitusta laajennettiin asutuksen lisääntyessä. Satavuotisessa sodassa vuosina 1337–1453 Monsempron kuului vuoroin Ranskan ja Englannin kuninkaalle. 1500-luvun lopulla käytyjen uskonsotien aikana luostari maallistettiin. 1700-luvulle tultaessa luostarikylä oli melkein kokonaan hylätty, kun taas laaksossa Libos eli taloudellisen kasvun aikaa.
Libos, joka tunnettiin keskiajalla nimellä Arribos, on entinen jokisatama. Vuonna 1305 Englannin kuningas Edward I sitoutui perustamaan bastiden Arribosiin vahvistaakseen valtaansa Guyennessa. Hanke kuitenkin keskeytettiin Ranskan ja Englannin välisen konfliktin pahentuessa. Libos kehittyi satamansa ansiosta, ja sinne alkoi muodostua teollisuutta sekä lisääntyvää kauppaa ja käsityöläisyyttä. 1700-luvun alussa Libos menetti satamansa, kun purjehtiminen päättyi Lotjoella. Vuonna 1896 Libos sai rautatieyhteyden.
Kungsgården

Kungsgården on taajama Sandvikenin kunnassa Gästriklandin historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 778 asukasta vuonna 2021.
La Sauvetat-sur-Lède

La Sauvetat-sur-Lède () on kunta Lounais-Ranskassa Lot-et-Garonnen departementissa Uuden-Akvitanian alueella. Se sijaitsee Lèdejoen varrella, noin kahdeksan kilometriä Villeneuve-sur-Lot'n kaupungista pohjoiseen.
Château Saint-Sulpicen vanhin osa koostuu 1600-luvulta peräisin olevasta päärakennuksesta, jonka sisäpihalla oleva portaali on vuodelta 1621. Sisäpihalla on myös linnan puolustustorni. 1800-luvun alussa rakennuksen eteläpäähän lisättiin uusklassinen poikittaissiipi.
Gennadi Židko

Gennadi Valerijevitš Židko (; 12. syyskuuta 1965 Uzbekistanin SNT – 16. elokuuta 2023 Moskova) oli venäläinen kenraalieversti.
Valmistuttuaan sotilaskouluista Taškentissa vuonna 1987 ja Moskovassa vuonna 1997 Židko valmistui kunniamaininnoin Venäjän federaation asevoimien pääesikunnan sotilasakatemiasta vuonna 2007. Hän palveli muun muassa Volgan sotilaspiirissä 1990-luvulla ja komensi vuonna 2001 Tadžikistanissa. Židko vastasi Syyriassa taistelleista Venäjän joukoista vuosina 2016–2018 ja sai Venäjän federaation sankarin arvonimen Vladimir Putinilta vuonna 2017. Vuosina 2021–2022 hän oli Venäjän varapuolustusministeri. Samanaikaisesti hän johti asevoimien sotilaallis-poliittista direktoraattia, jonka tehtäviin kuuluvat sotilaiden ideologisen puhtauden valvonta ja taistelutahdon kohottaminen.
Židko johti Ukrainaan hyökänneitä Venäjän joukkoja sen jälkeen kun Venäjä oli epäonnistunut yrityksessään kaataa Kiovan puolustus keväällä 2022. Hän komensi Venäjän itäistä sotilaspiiriä toukokuusta lokakuuhun 2022. BBC:n mukaan Židko kuitenkin hiljaisesti poistettiin vastuuasemastaan jo heinäkuussa 2022. Institute for the Study of Warin mukaan erottaminen tehtiin vasta lokakuussa 2022 Ukrainan vapautettua nopeasti alueitaan Harkovan seudun vastahyökkäyksessä. Lokakuussa 2022 päävastuuseen Venäjän joukoista asetettiin Sergei Surovikin. Euroopan unioni, Yhdistynyt kuningaskunta ja Yhdysvallat asettivat pakotteita Židkoa kohtaan.
Židko kuoli 57-vuotiaana elokuussa 2023 tiettävästi syöpää sairastettuaan. Kuolemasta ilmoitti ensimmäisenä siihen aikaan Habarovskin aluepiirin kuvernöörinä toiminut Mihail Degtjarjov. Židko oli jo toinen samalla viikolla kuollut venäläinen kenraali; Gennadi Lopyrev kuoli vankilassa täsmentämättömään sairauteen.
Mihail Degtjarjov

Mihail Vladimirovitš Degtjarjov (; s. 10. heinäkuuta 1981 Samara) on venäläinen liberaalidemokraattisen puolueen poliitikko.
Degtjarjov opiskeeli muun muassa Samaran Koroljov-yliopistossa, Venäjän presidentillisessä kansantalouden ja julkishallinnon akatemiassa ja Venäjän federaation asevoimien pääesikunnan sotilasakatemiassa. Hän istui valtioduuman jäsenenä vuosina 2011–2020. Vuonna 2020 Degtjarjov nimitettiin Habarovskin aluepiirin kuvernööriksi siirtymäkaudelle. Vuonna 2021 hänet valittiin vakituiseksi Habarovskin aluepiirin kuvernööriksi.
Degtjarjov siirrettiin Venäjän urheiluministeriksi 14. toukokuuta 2024. Hänelle on myönnetty muun muassa Ystävyyden kunniamerkki ja Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunnan merkki.
Gennadi Lopyrev

Gennadi Aleksandrovitš Lopyrev (; 1954 – 16. elokuuta 2023 Rjazan) oli venäläinen kenraaliluutnantti.
Lopyrev palveli vuosina 2003–2016 Venäjän liittovaltiollisen suojelupalvelun (FSO) johtajana Pohjois-Kaukasian federaatiopiirissä. Hän valvoi Vladimir Putinin Mustanmeren palatsin rakennustöitä ja suojeli Putinia henkilökohtaisesti. Vuonna 2017 Lopyrev sai kymmenen vuoden vankeustuomion korruptiosta. Häntä syytettiin lahjusten ottamisesta rakennussopimuksista.
Lopyrev suoritti vankeusrangaistustaan Rjazanin alueella. Hän kuoli kesken vankeuden kaksi päivää aiemmin todettuun leukemiaan. Institute for the Study of War väitti Lopyrevin olleen yksi harvoista, jotka tunsivat Putinin Versailles-palatsiin liittyvät ”salaisuudet”. Tiedotusvälineissä huomioitiin Lopyrevin kuoleman ajallinen läheisyys toisen kenraalin, Gennadi Židkon kuolemaan.
The Warning (yhtye)

The Warning on meksikolainen hard rock -yhtye. Yhtyeen jäsenet ovat Villarreal Vélezin siskokset Monterreysta Meksikosta. 
Historia.
Siskokset julkaisivat videoita verkossa vuonna 2014 ja julkaisivat ensimmäisen EP-levyn "Escape the Mind" vuonna 2015. Ensimmäinen täyspitkä albumi "XXI Century Blood" julkaistiin vuonna 2017. Yhtye on esiintynyt Jimmy Kimmelin ohjelmassa ja avanneet muun muassa Foo Fightersin keikalla.
Jäsenet.
Jäsenet:
Sergei Glazjev

Sergei Jurjevitš Glazjev (; s. 1. tammikuuta 1961 Zaporižžja) on venäläinen poliitikko ja taloustieteilijä.
Glazjev valmistui Moskovan valtionyliopistosta vuonna 1983 ja työskenteli tutkijana Neuvostoliiton tiedeakatemian alaisuudessa. Hän on taloustieteen tohtori, professori ja vuodesta 2008 Venäjän tiedeakatemian jäsen. Glazjev oli Venäjän ulkomaankauppaministeri vuosina 1992–1993 ja pääsi vuonna 1993 valtioduuman jäseneksi. Hän istui valtioduumassa uudelleen vuosina 1999–2007. Glazjev kuului Rodinan johtohahmoihin vuosina 2003–2004 ja oli ehdolla Venäjän presidentiksi vuonna 2004.
Glazjev oli alueellisen taloudellisen integraation neuvonantaja Vladimir Putinille vuosina 2012–2019. Venäjän tiedeakatemian Strategian laitoksen tutkimusjohtaja Sergei Utkin arvioi Ulkopoliittisen instituutin seminaarissa Helsingissä vuonna 2014 vieraillessaan Glazjevin olleen tuolloin tärkein Venäjän aggressiivisen ulkopolitiikan taustavaikuttaja. Vuonna 2014 Glazjev haukkui Petro Porošenkoa laittomaksi presidentiksi sekä natsiksi, syytti Euroopan unionia Ukrainan painostuksesta voimakeinoilla ja väitti Euroopan aiheuttaneen natsien valtaannousun Ukrainassa järjestämällä siellä sotilasvallankaappauksen.
Lokakuussa 2019 Glazjev siirtyi Euraasian talouskomission integraatio- ja makrotalouskomissaariksi. Hän on tehnyt satoja tieteellisiä julkaisuja. Hänelle on myönnetty muun muassa Ystävyyden kunniamerkki.
Svjatoslav Knuševitski

Svjatoslav Nikolajevitš Knuševitski (; 6. tammikuuta 1908 Petrovsk – 19. helmikuuta 1963 Moskova) oli neuvostoliittolainen sellisti.
Knuševitski sai lapsena sellonsoiton opetusta isältään ennen opiskelua Semjon Kozolupovin johdolla Moskovan konservatoriossa. Hän valmistui sieltä kunniamaininnoin. Knuševitski oli Bolšoi-teatterin orkesterin ensisellisti vuosina 1929–1943. Kansainvälisesti hän tuli tunnetuksi varsinkin vuonna 1940 perustetun, Oistrah-trioksi kutsutun pianotrion sellistinä. Viulistina toimi David Oistrah ja pianistina Lev Oborin. Lisäksi Knuševitski soitti Oistrahin, Pjotr Bondarenkon ja Mikael Terianin kanssa Beethoven-kvartetin jäsenenä. Hän opetti Moskovan konservatoriossa vuodesta 1941 ja oli siellä professori vuosina 1950–1959.
Knuševitskille sävelsivät konserttoja Nikolai Mjaskovski, Aram Hatšaturjan ja Reinhold Glière. Knuševitskin puoliso oli sopraano Natalja Špiller.
Semjon Kozolupov

Semjon Matvejevitš Kozolupov (; 22. huhtikuuta 1884 Krasnoholm – 18. huhtikuuta 1961 Moskova) oli venäläinen sellisti.
Kozolupov opiskeli Pietarin konservatoriossa Aleksandr Veržbilovitšin ja Seifertin johdolla. Hän voitti Moskovan sellokilpailun vuonna 1911. Kozolupov oli Bolšoi-teatterin ensisellisti vuosina 1908–1912 ja 1924–1931 ja kuului myös Moskovan jousikvartetin jäseniin. Hän opetti konservatorioissa Saratovissa, Kiovassa ja Moskovassa. Vuosina 1936–1954 Kozolupov johti Moskovan konservatorion sellonsoiton laitosta. Hänen opiskelijoidensa joukossa olivat Svjatoslav Knuševitski ja Mstislav Rostropovitš.
Hoaren logiikka

Hoaren logiikka (myös Floyd-Hoare -logiikka) tarkoittaa formaalia menetelmää ohjelman oikeellisuuden päättelemiseen. C. A. R. Hoare esitteli menetelmän "osittaiselle oikeellisuuden määrittelylle" muodossa {P} C {Q}, jossa C on komento, ja P ja Q ohjelmatilat ennen ja jälkeen komentoa. Hoaren alkuperäinen notaatio käytti muotoa P {C} Q, mutta yleisesti käytetään toista muotoa. Nämä ovat Hoaren triplettejä. Ehdot merkitään matemaattisella notaatiolla loogisien operaatioiden kanssa.
Hoare esitteli käsitteen vuonna 1969 artikkelissa "An axiomatic basis for computer programming" ja laajensi sitä vuonna 1971 artikkelissa "Procedures and parameters: an axiomatic approach". Ensimmäisessä Hoare käsitteli vain yksinkertaisia codice_1-silmukoita, mutta toisessa laajensi myös paikallisiin muuttujiin ja rekursiivisiin proseduureihin.
Kieferngartenin metroasema

Kieferngarten on U6-linjan metroasema Münchenin metrossa, joka avattiin 19. lokakuuta 1971. Se oli U6-linjan pääteasema 30. kesäkuuta 1994 asti, jolloin linjaa jatkettiin Fröttmaningiin. Suunnitteluvaiheessa aseman nimi oli "Kieferngartenstraße".
Garchingin metroasema

Garching on Münchenin metron asema Garchingissa U6-linjalla, joka avattiin 14. lokakuuta 2006. Asema on yksi metron kolmesta asemasta, jotka sijaitsevat Münchenin rajojen ulkopuolella.
Garching-Forschungszentrumin metroasema

Garching-Forschungszentrum on Münchenin metron asema Garchingissa, joka avattiin 14. lokakuuta 2006. Asema on yksi metron kolmesta asemasta, jotka sijaitsevat Münchenin rajojen ulkopuolella. Se on Münchenin metron U6-linjan pohjoinen pääteasema ja palvelee Campus Garchingia, jossa on 7 500 työntekijää ja noin 17 000 opiskelijaa.
Innsbrucker Ringin metroasema

Innsbrucker Ring on Münchenin metron U2 ja U5-linjojen välinen risteysasema, joka avattiin 18. lokakuuta 1980. Se sijaitsee Innsbrucker Ringin alla. asemalla on laiturien välinen vaihtoyhteys linjojen välillä. Ruuhka-aikoina asemalla pysähtyvät myös U7 ja U8.
S.O.B. – sekoilijan otollinen bisnes

S.O.B. – sekoilijan otollinen bisnes ("S.O.B.") on Blake Edwardsin käsikirjoittama ja ohjaama yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 1981. Siinä mielenterveytensä menettänyttä elokuvatuottajaa näyttelee Richard Mulligan, tämän filmitähtivaimoa Julie Andrews, ja muissa keskeisissä osissa ovat William Holden, Marisa Berenson, Robert Vaughn, Robert Preston ja Larry Hagman.
Juoni.
Hollywoodin rikas huipputuottaja Felix Farmerin uusin perhemusikaali ei houkuttele katsojia. Mies saa hermoromahduksen, ja elokuva yritetään pelastaa julkaisemalla se uudestaan eroottisena satufantasiana.
Vastaanotto.
Elokuva-alaa satirisoiva komedia jakoi ammattilaisten mielipiteitä ja sai paitsi Golden Globe -ehdokkuuden parhaan komedian tai musikaalin sarjassa, myös Golden Raspberry -ehdokkuudet vuoden huonoimmaksi käsikirjoitukseksi ja ohjaukseksi.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Asko Alanen antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä ja kehui sitä hurjasti kiihdytteleväksi ja hykerryttävän ilkeäksi Hollywood-satiiriksi. "Helsingin Sanomien" Mikael Fränti piti "S.O.B.:tä" Edwardsin pitkään aikaan onnistuneimpana elokuvana, jossa iäkäs William Holden näyttelee vakuuttavasti viimeisessä roolissaan.
Karl Gabriel Calamnius

Karl Gabriel Calamnius (24. tammikuuta 1798 Pudasjärvi – 6. elokuuta 1866 Ii) oli suomalainen pappi, kirkkoherra ja lääninrovasti.
Henkilöhistoria.
Karl Gabriel Calamniuksen vanhemmat olivat Gabriel Calamnius ja Brita Sofia Stenius. Hän opiskeli ja valmistui ylioppilaaksi Turussa 23. helmikuuta.1807. Hän suoritti pappistutkinnon vuonna 1813 ja sai todistuksen ordinaation hakemista varten registratuurassa 17. joulukuuta 1813. Seuraavana päivänä hänet vihittiin papiksi Turun hiippakunnassa. Hän toimi Maalahden seurakunnan kirkkoherran apulaisena 1813–1818, Merijärven seurakunnan kappalaisena 1822, Kruunupyyn seurakunnan kappalaisena 1826–1839 ja varapastorina 1837. Vuonna 1839 hänet nimitettiin Keuruun seurakunnan kirkkoherraksi. Iin seurakunnan kirkkoherrana hän toimi vuosina 1848-1866. Hän sai rovastin arvonimen 1842. Hän toimi myös lääninrovastina vuosina 1847–1849 ja 1854–1856.
Dietlindenstraßen metroasema

Dietlindenstraße on metroasema Münchenin metron U6-linjalla, joka avattiin 19. lokakuuta 1971 osana metron ensimmäistä vaihetta. Aseman suunnitteli Paolo Nestler, ja se on nimetty Baijerin viimeisen kuninkaan Ludwig III:n tyttären, prinsessa Dietlinden (1888-1889) mukaan.
Matti Huttunen

Matti Kalervo Huttunen (s. 23. helmikuuta 1930 Vesanto – 30. tammikuuta 1991) oli keskimatkojen juoksija huippuvuosien ollessa 1950-luvun loppupuoliskolla. Hän voitti 5 000 metrillä kaksi Suomen mestaruutta tehden samalla matkalla vuonna 1959 Suomen ennätyksen, joka säilyi yhdeksän vuotta.
Nousu kansalliseen kärkeen keskimatkoilla.
Kansalliseen kärkeen Matti Huttunen nousi kauden 1953 aikana. Hän oli Suomen 800 metrin vuositilastossa neljänneksi (1.52,0) ja 1 500 metrillä kolmanneksi (3.49,4) paras. Ensimmäisen kerran hän oli Kalevan kisojen loppukilpailussa vuonna 1954 sijoittuen 1 500 metrillä neljänneksi. Hän teki heinäkuussa 1955 juostessaan Helsingin olympiastadionilla 3 000 metrillä Eero Tuomaalan Suomen ennätystä sivuavan tuloksen 8.08,8. Elokuun 1955 Kalevan kisoissa Huttunen otti ensimmäisen Kalevan Kisa-mitalinsa sijoittuessaan Vuorisalon ja Kakon jälkeen kolmanneksi.
Kansallista menestystä Kaipolan ryhmässä.
Siirryttyään Kaipolan Vireen riveihin kaudesta 1956 lähtien Matti Huttunen oli keskeinen SM-mitalien tuoja seuralle. Vuodesta 1957 tuli jo menestystä eli kolme mestaruutta (5 000, 4 x 1 500 ja maastossa joukkue). 
Seuraavaa merkittävää menestystä tuli vuonna 1959. Matti Huttunen teki uuden 5 000 metrin Suomen ennätyksen Helsingin olympiastadionilla kesäkuussa 1959 voittaessaan tasaisessa kisassa Reijo Höykinpuron, joka kestikin seuraavat yhdeksän vuotta. Lisäksi tuli samat mestaruudet kuin vuonna 1957 eli 5 000 metriä radalla ja viestivoitot radalla ja maastossa. 
Seuraavina vuosina hän oli edelleen mukana Kaipolan Vireen voittoisassa 4 x 1 500 metrin viestijoukkueessa vuosina 1960–1963. Näissä viestijoukkueissa Huttusen lisäksi juoksivat mm. Esa Laine, Sakari Peltoniemi, Erkki Rantala, Olavi Salonen ja Esko Sirén. Radalla Huttunen saavutti uransa alkuvuosien päämatkalla 1 500 metrillä eli SM-pronssia 1961 ja -hopeaa 1962. 
Uransa jälkeen jatkoi työtään Kaipolassa toimien aktiiviuransa jälkeen seuran valmentajana.
Ensimmäinen universaali esivanhempi

Ensimmäinen universaali esivanhempi (, FUCA) on hypoteettinen ensimmäinen yhteinen esivanhempi. Sillä ei olisi solua ja se olisi varhaisin geneettinen organismi, joka pystyisi biologisesti tuottamaan RNA-molekyylien perusteella tuottamaan peptidejä proteiinien valmistamiseksi. Se olisi myös sukupuuttoon kuolleiden LUCA:n sisarusten esivanhempi. Niistäkin on voinut siirtyä geenejä horisontaalisesti esivanhempiimme.
Friedenheimer Straßen metroasema

Friedenheimer Straße on Münchenin metron U5-linjan asema, joka avattiin 24. maaliskuuta 1988.
2-nitro-p-toluidiini

2-nitro-p-toluidiini (C7H8N2O2) on nitrattuihin aniliinijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää esimerkiksi väriaineiden valmistamiseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa 2-nitro-p-toluidiini on oranssia tai punaista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja hyvin esimerkiksi etanoliin, kloroformiin ja petrolieetteriin. Yhdiste liukenee paremmin kuumaan kuin kylmään veteen.
2-nitro-p-toluidiinia valmistetaan nitraamalla p-toluidiinia tai asetyyli-p-toluidiinia. Asetyyli-p-toluidiinin tapauksessa amidiryhmä täytyy vielä hydrolysoida.
2-nitro-p-toluidiinia käytetään useiden atsovärien synteeseissä.
Fraunhoferstraßen metroasema

Fraunhoferstraße on metroasema Münchenin metron U1- ja U2-linjoilla, Isarvorstadtin kaupunginosassa. Se avattiin 18. lokakuuta 1980. Ruuhka-aikoina asemalla pysähtyvät myös U7 ja U8. Asema, ja sen yläpuolella oleva katu, on nimetty fyysikko Joseph von Fraunhoferin mukaan, joka teki lukuisia keksintöjä ja löytöjä optiikan ja tähtitieteen aloilla.
Saarenkylän tuulivoimapuisto

Saarenkylän tuulivoimapuisto on Pohjois-Pohjanmaalla Alavieskan kirkonkylän pohjoispuolella sijaitseva tuulivoimapuisto, jossa toimii 9 tuulivoimalaitosta. Niiden kokonaiskapasiteetti on 30 megawattia. Tuulivoimapuiston on rakentanut, sen omistaa ja sitä operoi TM Voima Oy.
Yleistä.
Tuulivoimapuisto sijaitsee Alavieskan kirkolta 4,8 kilometriä pohjoiseen Taluskylän kaakkoispuolella olevalla soistuneella metsäalueella. Voimala-alueen keskellä on laaja Karhunrahkan avosuoalue, jota reunustaa voimala-alueen Kitinkalliot, Juvinrahka, Kettuhiedat ja Korkiankurunkalliot. Tuulipuiston pituus on 3,0 kilometriä, leveys 1,3 kilometriä, ja kaikki voimalaitokset sisällensä sulkevan alueen pinta-ala on 2,0 neliökilometriä. Tuulivoimapuistoksi kaavoitetun alueen pinta-ala on 6,0 neliökilometriä . Alueen huoltotie alkaa Taluskylästä seututieltä 787 haarautuvalla metsätiellä, joka kiertää eri voimaloiden luona ja yhtyy etelässä yhdystiehen 18148. 
Tuulivoimalaitokset ovat tanskalaisen Vestaksen valmistamaa V126-mallia, jonka napakorkeus on 137 metriä , tuuliturbiinin halkaisija 126 metriä, ja jonka kapasiteetti on 3,3 megawattia. Voimalat sijaitsevat 50–55 metrin korkeudella mpy. Voima-ala-alueen sähköverkon ratkaisuista ei ole tässä luotettavaa tietoa. Vuoden 2013 suunnitelmissa oli voimaloiden tuottaman sähkön johtamiseksi maakaapeleissa tarkoitus käyttää 36 kilovoltin jännitettä. Sähkö johdettaisiin alueen keskellä sijaitsevalle muuntoasemalle, jossa jännite nostettaisiin 33 kilovoltista 110 kilovolttiin. Tällainen muuntoasema löytyykin kartoista huoltotien varresta . Sieltä tuotettu sähkö johdettaisiin Herrfors Nät Verkko Ab:n 110 kilovoltin siirtolinjaa kantaverkkoon.
Historiaa.
Suunnittelu.
YLE uutisoi vuonna 2012, että Alavieskaan aiotaan rakentaa yhdeksän tuulivoimalaitosta Saarenkylän-Vieskanjärven alueelle aikaisintaan vuonna 2014. Uutinen julkaistiin sen jälkeen, kun TM Voiman otettua yhteyttä kuntaan kaava-aloitteen jättämiseksi. Voimala-alueeksi oli valikoitunut vaihemaakuntakaavan tuulivoimalle osoitettu alue (tv−1 345). Vuoden 2013 aikana teetettiin toimijan FCG Suunnittelu ja tekniikka Oy avulla maisema- ja kulttuuriympäristöselvitykset, näkymäanalyysi ja valokuvasovitteet, melu- ja varjostusmallinnukset, matalataajuusmeluselvitykset, luontoselvitykset, arkeologinen inventointi ja sen täydennys. Osayleiskaavan vaiheista ei ole tässä tietoa.
Rakentaminen.
Hankkeen rakennusvaiheen suunnitteli Impax, rakennesuunnittelun Peikko Group Oy ja maarakentamisen teki KSBR. Rakentaminen alkoi vuonna 2015 ja tuulivoimapuisto valmistui ja alkoi tuottaa sähköä vuoden 2016 alussa.
Großhadernin metroasema

Großhadern on metroasema Münchenin metron, U6-linjalla, jonka rakennustyöt aloitettiin vuonna 1987. Asema avattiin 22. toukokuuta 1993, ja sen suunnitteli arkkitehtitoimisto Braun &amp; Hesselberger.
Garching-Hochbrückin metroasema

Garching-Hochbrück on Münchenin metron asema Garchingissa U6-linjalla, joka avattiin 28. lokakuuta 1995. Asema on yksi metron kolmesta asemasta, jotka sijaitsevat Münchenin rajojen ulkopuolella. Asema toimi U6-linjan pääteasemana 14. lokakuuta 2006 asti, kun linjaa laajennettiin Garching-Forschungszentrumiin. Garchingin kaupunginvaltuusto päätti aseman rakentamisesta vuonna 1988, ja asema rakennettiin huhtikuun 1993 ja kesäkuun 1994 välillä.
Josephsburgin metroasema

Josephsburg on U2-linjan metroasema Münchenin metrossa, joka avattiin 29. toukokuuta 1999. Aseman suunnittelivat Paul Kramer ja Manfred Rossiwal-Jespersen, ja se sijaitsee Berg am Laimissa.
Josephsplatzin metroasema

Josephsplatz on U2-linjan metroasema Münchenin metrossa, se avattiin 18. lokakuuta 1980. Ruuhka-aikoina asemalla pysähtyy myös U8.
Vasili Safonov

Vasili Iljitš Safonov (; 6. helmikuuta 1852 Ištšorskaja, Tšetšenia – 27. helmikuuta 1918 Kislovodsk) oli venäläinen pianisti, kapellimestari ja musiikkipedagogi.
Safonov syntyi kasakkakenraalin poikana ja muutti tämän kanssa Pietariin vuonna 1862. Hän sai siellä pianonsoiton opetusta Theodor Leschetizkylta. Lisäksi Safonov sai Pietarin konservatoriossa musiikin teorian opetusta Nikolai Zarembalta ja pianonsoiton opetusta Louis Brassinilta. Hän sai konservatoriossa pianistina kultamitalin. Safonov suoritti myös oikeustieteen kandidaatin tutkinnon. Hän opetti ensin Pietarin konservatoriossa ja pääsi sitten Pjotr Tšaikovskin suosituksesta Moskovan konservatorion pianonsoiton professoriksi vuonna 1885. Hän nousi konservatorion johtoon Sergei Tanejevin seuraajana vuonna 1889. Tšaikovski suhtautui myönteisesti Safonovin nimitykseen, mutta alkoi sitten suhtautua kriittisesti tämän johtamistapaan, jota piti liian itsevaltaisena ja instituution perinteitä kunnioittamattomana. Tšaikovskia suututti Safonovin päätös nimittää Wilhelm Fitzenhagenin seuraajaksi sellonsoiton professorina Anatoli Brandukovin sijaan Alfred von Glenn. Nämä näkemyserot johtivat Tšaikovskin eroon Venäläisen musiikin seuran johtajuudesta Moskovassa. Safonov seurasi Max von Erdmannsdörferiä Venäläisen musiikin seuran Moskovan-konserttien pääkapellimestarina vuonna 1889. Safonov ja Tšaikovski tekivät myöhemmin sovinnon. Safonov soitti celestaosuuden "Pähkinänsärkijästä" tehdyssä orkesterisarjassa Tšaikovskin johtamassa Venäläisen musiikin seuran konsertissa helmikuussa 1893. Samana vuonna Tšaikovski omisti pianosävellyksen "Méditation" (op. 72 nro 5) Safonoville. Safonov johti Pateettisen sinfonian esityksen Moskovassa 16. joulukuuta 1893 Tšaikovskin kuoltua.
Safonovin oppilaiden joukossa olivat Rosina Lhévinne, Aleksandr Goedicke, Jelena Bekman-Štšerbina, Aleksandr Skrjabin, Nikolai Medtner, Josef Lhévinne ja Marthe Servine. Vuonna 1904 Safonov kutsuttiin New Yorkiin Filharmonisen seuran orkesterin vierailevaksi kapellimestariksi. Hän oli sen ainoa kapellimestari vuosina 1906–1909 ja johti kaupungissa myös kansallista musiikkikonservatoriota. Safonov palasi Venäjälle vuonna 1909 ja johti jälleen Venäläisen musiikin seuraa kapellimestarina vuoteen 1912. Hän esiintyi lisäksi kamarikokoonpanojen kanssa. Safonov johti lähes kaikkia aikansa johtavia eurooppalaisia orkestereita muun muassa Berliinissä, Wienissä, Prahassa, Pariisissa, Lontoossa ja Roomassa. Hänen oppaansa pianonsoiton tekniikkaan julkaistiin venäjäksi ja englanniksi vuonna 1916.
Uskopohjainen virkistys

Uskopohjainen virkistys () tarkoittaa uskonnollisten ihmisten osallistumista virkistystoimintaan uskonnollisen taustaryhmänsä tai seurakuntansa kautta. Uskonnolliset toimijat ovat erityisesti Yhdysvalloissa tärkeä virkistystoiminnan tarjoaja osana vapaa-ajan palvelujärjestelmää. Vuonna 2001 Yhdysvalloissa 81 prosenttia yli 18-vuotiaista tunnisti kuuluvansa johonkin uskonnolliseen ryhmään. Uskonnollisilla toimijoilla on tärkeä rooli virkistysmahdollisuuksien tarjoamisessa yhteisölleen.
Merkittäviä uskopohjaisia virkistysohjelmia ovat muun muassa AWANA sekä Catholic Youth Organization.
Muodot.
Eri uskonnolliset ryhmät ja taustatekijät vaikuttavat eri tavoin siihen, kuinka uskontokuntien jäsenet harjoittavat virkistystä. Osa eroista voi johtua perinteistä, ajattelutavan eroista tai erilaisista etnisistä juurista. Joidenkin henkilöiden uskonnollinen vakaumus muokkaa virkistysvalintoja tarkoituksellisesti ja täysin, kun taas toisten vakaumukset vaikuttavat valintoihin tahattomasti ja osittain. Myös kansallisuus muokkaa uskonnollisten ryhmien välisiä ainutlaatuisia eroja.
Kristinusko.
Kristillinen virkistys on ilmennyt kristillisen kirkon perustamisesta lähtien erityisesti uskovien yhteiselämän arvostamisena. 1930-luvulla seurakunnat ottivat urheilu- ja virkistystoiminnan järjestelmälliseksi osaksi seurakunnan toimintaa. 1900-luvun aikana seurakunnan yhteenkuuluvuuden muotoja ovat olleet muun muassa kirkoissa ja seurakuntasaleissa järjestetyt kahvitilaisuudet, virkistyshetket, poikien ja tyttöjen kerhot, vuosittaiset piknik-tilaisuudet, tanssit sekä seurakuntien väliset urheilusarjat. Kristillisen virkistystoiminnan tarkoituksena on erityisesti lisätä yhteisöllisyyden tunnetta uskovien ihmisten keskuudessa.
Kristinuskon sisällä eri ryhmillä voi olla merkittävästi erilaisia näkemyksiä virkistyksen tarkoituksesta. Esimerkiksi CRC:n piirissä virkistystä on pidetty ensisijaisesti keinona kokea Jumalan luomistyötä, kun taas Kanadan mennoniittojen keskuudessa virkistys on nähty ensiijaisesti opetus- ja evankeliointivälineenä. Myös kirkkokuntien jäsenillä voi olla sisäisesti eri näkemyksiä virkistyksen tarkoituksesta.
Koulutus.
Uskopohjaisen virkistyksen koulutuksessa pyritään ymmärtämään uskonnon, urheilun ja virkistyksen välistä suhdetta. Koulutusohjelmissa osallistutaan uskopohjaisiin virkistysohjelmiin ja haetaan kokemusta johtajuudesta sekä kehitetään työskentelytaitoja monikulttuurisissa ympäristöissä. Uskopohjaisen virkistyksen ammattitaitoon kuuluvat muun muassa kiinnostus ja paneutuminen uskonnollisiin kysymyksiin, kouluttautuminen virkistyksen ja johtajuuden teemoissa sekä kyky ylläpitää uskoa eri taustoista tulevien ihmisten keskuudessa. Vaikka osa uskonnollista kasvatuksesta voi sisältää erityistä hengellistä kasvatusta, voi kasvatus keskittyä myös ensisijaisesti ystävyyssuhteiden edistämiseen ryhmän sisällä.
Keskijärvi (Joensuu)

Keskijärvi on soiden ja metsien reunustama järvi Joensuussa Pohjois-Karjalan maakunnassa. Myös kulttuurimaisemaa pienine peltoalueineen on jonkin verran. Keskijärven pinta-ala on 2,1 neliökilometriä. Etäisyys Joensuun keskustasta on 27 kilometriä itään.
Maantiede.
Keskijärven etelärannalla sijaitsee Koivuniemi, jota ympäröi laaja matalikko. Se ulottuu järven keskivaiheilla sijaitsevan Variksensaaren (2,2 hehtaaria) kohdalle. Saaren lounaispuolella on yhteentoista metriin ulottuva syvänne ja luoteispuolella laaja syvänne, jossa sijaitsee järven syvin piste, neljätoista metriä. Kaikkiaan noin 43 hehtaaria Keskijärvestä on vähintään kuusi metriä syvä. Keskijärven suurin ulottuvuus kaakosta luoteeseen on noin 2,8 kilometriä.
Keskijärven pohjoispuolitse kulkee rautatie, joka hipaisee järven rantaviivaa. Järven etelä- ja itäpuolitse kulkee maantie 15621, jonka numerointi vaihtuu kesken tielinjan 4944:ksi. Keskijärven tulouoma on luoteesta Ylinen-järveltä alkava suolampien kautta virtaava Kissapuro. Laskujoki on järven eteläkolkasta alkava Välijoki, joka päätyy runsaan kilometrin päässä kaakossa sijaitsevaan Palojärveen. Välijokeen laskee myös Peipposenmeri, jonka pinta-ala on noin 20 aaria.
Keskijärven vesitilavuus on 7 390 000 kuutiometriä.
Keskijärvi (01.033.1.008) kuuluu Palojärven alueeseen (01.033), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Jänisjoen vesistöalueella (01). Toinen jakovaihe on Haarajoen alue (01.03). Palojärven alueeseen kuuluu yksitoista vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Palojärvi ja Keskijärvi ovat yli kahden neliökilometrin laajuisia. Kolmanneksi laajin on Mäkrälampi, jonka pinta-ala on noin kymmenen hehtaaria.
Enonjärvi (Joensuu)

Enonjärvi on osin jyrkkärantainen järvi Joensuussa Pohjois-Karjalassa. Sen pinta-ala on 60 hehtaaria. Etäisyys Joensuun keskustasta on 38 kilometriä pohjoiskoilliseen.
Maantiede.
Enonjärvi muodostuu suhteellisen syvästä pohjoisosasta ja matalasta eteläosasta. Järvenosia erottaa Loutuniemi. Kaakkoista Murtolahtea yhdistää muuhun järveen noin viidentoista metrin levyinen salmi. Noin puolet Enonjärvestä on vähintään kuusi metriä syvä ja noin kolmasosa vähintään kymmenen metriä syvä. Syvin piste, 21 metriä, sijaitsee järven pohjoisosassa.
Enonjärven saariluku on neljä. Saarista kolme sijaitsee järven pohjoiskolkassa. Murtolahdessa sijaitsee yksi saari. Enonjärven rannoilla on metsää ja jonkin verran pientaloja. Seututie 518 kulkee järven länsipuolitse.
Enonjärvi kääntyy alavirtaan koillisessa. Sen vedet virtaavat noin kolmen kilometrin päässä sijaitsevaan Somonlampeen, joka on Pielisen (93,7 metriä merenpinnan yläpuolella) järvenosa.
Enonjärven vesitilavuus on 4 623 000 kuutiometriä.
Enonjärvi (04.411.1.008) kuuluu Pielisen lähialueeseen (04.411), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Pielisen alue (04.41) ja ensimmäinen on Pielisen reitin valuma-alue (04.4). Suurjärvi Pielinen on selkeästi suurin Pielisen lähialueen 174:stä vähintään hehtaarin laajuisesta järvestä. Sen jälkeen tulevat Jamalinjärvi ja Konnanlampi, joiden laajuus on runsas tuhannesosa Pielisestä.
Ylä-Paukkaja

Ylä-Paukkaja on saareton järvi Joensuussa Pohjois-Karjalassa. Sen pinta-ala on 72 hehtaaria. Etäisyys Joensuun keskustasta on 38 kilometriä pohjoiskoilliseen.
Maantiede.
Ylä-Paukkajan pituusakseli kulkee kaakosta luoteeseen ja sen mitta on enimmillään noin 1,6 kilometriä. Etelärannan Heikuraniemi jakaa järven eteläosan kahteen lahteen, joilla ei ole karttanimiä. Länsirannan Louhiniemen ja Ruunaniemen väliin jää Ruunalahti. Louhiniemen kohdalla Ylä-Paukkaja syvenee jyrkästi ja mantereella maasto vastaavasti kohoaa jyrkästi. 160 metrin korkeuskäyrän ja 10 metrin syvyyskäyrän etäisyys on pienimmillään noin 40 metriä. Vähintään kymmenen metriä syvä alue kattaa lähes puolet Ylä-Paukkajan pinta-alasta ja alue on yhtenäinen. Syvin piste, noin 22 metriä, sijaitsee järven eteläosassa.
Ylä-Paukkajan pohjoisrannalla on jonkin verran pientaloja. Alueen halki kulkee paikallistie. Aluetta hallitsee mäkinen metsämaa.
Ylä-Paukkaja kääntyy alavirtaan aivan etelässä, josta alkaa kaakkoon virtaava Paukkajanpuro. Puron reitti on mutkainen, ja se päätyy Ala-Paukkajaan. Järvien välinen etäisyys on noin 3,5 kilometriä.
Ylä-Paukkajan vesitilavuus on 6 436 000 kuutiometriä.
Ylä-Paukkaja (04.345.1.019) kuuluu Sirkanpuron valuma-alueeseen (04.345), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Pielisjoen yläosan alue (04.34) ja ensimmäinen on Oriveden–Pyhäselän alue (04.3). Sirkanpuron valuma-alueella on 21 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Ylä-Paukkaja on laajin. Sitä seuraavat Ala-Paukkaja, Suuri-Makko, Iso Mäntylampi ja seitsemäntoista alle kymmenen hehtaarin laajuista vakavettä.
Umar Israilov

Umar Israilov (; 1981 Tšetšenia – 13. tammikuuta 2009 Wien) oli venäläinen tšetšeenikapinallinen, josta myöhemmin tuli poliittinen pakolainen ja todistaja Ramzan Kadyrovia vastaan.
Israilov liittyi paikalliseen kapinallisryhmään toisen Tšetšenian sodan alussa. Hän taisteli sissinä Venäjää vastaan, mutta joutui Ramzan Kadyrovin johtamien joukkojen käsiin. Israilov oli monin tavoin kidutettavana huhtikuusta heinäkuuhun 2003, ja hänen mukaansa Kadyrov henkilökohtaisesti oli kidutuksessa mukana. Tämän jälkeen Israilov määrättiin yhdeksi Kadyrovin henkivartijoista. Myöhemmin hänet siirrettiin kotikyläänsä tehtävänään siirtää kapinallisjoukkoihin kuuluneita turvallisuuspalveluiden haltuun.
Syksyllä 2004 Israilov pakeni vaimonsa kanssa Puolaan väärän passin avulla. Hän asettui Itävaltaan ja sai siellä vuonna 2006 poliittisen pakolaisen aseman. Hän teki Euroopan ihmisoikeustuomioistuimelle valituksen, jossa hän ilmoitti Kadyrovin henkilökohtaisesti osallistuneen kiduttamiseen ja murhaamiseen. Israilovin läheisiä pidätettiin Tšetšeniassa; esimerkiksi hänen isänsä oli pidätettynä ja kidutettavana yli kymmenen kuukauden ajan. Lopulta myös isä ja muut perheenjäsenet onnistuivat pakenemaan. Israilov kohtasi uhkailua ja tarkkailua pakolaisena ollessaan. Heinäkuussa 2008 Israilovin juristi anoi Israiloville suojelua, mutta hakemus hylättiin. Itävallan poliisi kieltäytyi tarjoamasta suojelua vielä tammikuussa 2009 Israiloville, tämän raskaana olleelle vaimolle ja kolmelle lapselle.
Israilov murhattiin kadulla Wienissä tammikuussa 2009. Vuonna 2011 rikoksesta tuomittiin elinkautiseen vankeusrangaistukseen Ramzan Jedilov, joka oli ottanut käyttöönsä nimen Otto Kaltenbrunner. Avustajista Suleiman Dadajev sai 20 vuotta vankeutta ja Turpal-Ali Ešarkajev 16 vuotta vankeutta. Neljäs murhaan osallisena pidetty henkilö ehti poistua Itävallasta eikä häntä kyetty pidättämään. Hänen väitettiin palanneen Tšetšeniaan johtamaan puolisotilaallista yksikköä.
Andiran

Andiran () on kunta Lounais-Ranskassa Lot-et-Garonnen departementissa Uuden-Akvitanian alueella. Kunta on Osse- ja Gélisejokien rajaamalla alueella, ja se sijaitsee noin seitsemän kilometriä Néracin kaupungista lounaaseen.
Kunnan linnoista Château d'Andiran mainitaan kirjallisesti ensimmäisen kerran vuonna 1259. Linna on rakennettu uudelleen suurimmaksi osaksi 1400-luvun lopulla ja 1500-luvun alkupuolella. 
Château d'Hordosse on myös 1200-luvulta peräisin oleva linna. Linnan torni on 1400-luvulta, ja se oli osa alkuperäistä 1200-luvun linnoituksia. Tämän viereen on rakennettu 1700-luvun alussa klassinen ranskalainen linna. Linna toimii nykyään majoitustilana.
Natalija Šahovskaja

Natalija Šahovskaja (; 27. syyskuuta 1935 Moskova – 20. toukokuuta 2017 Moskova) oli venäläinen sellisti.
Šahovskaja opiskeli Gnesin-musiikkiakatemiassa ja sitten Semjon Kozolupovin sekä Mstislav Rostropovitšin johdolla Moskovan konservatoriossa. Vuonna 1962 hän voitti kansainvälisessä Tšaikovski-kilpailussa sellonsoiton sarjassa ensipalkinnon ja kultamitalin. Tämä käynnisti Šahovskajan aktiivisen uran resitalistina, orkesterien solistina ja levyttäjänä. Häntä varten sävelsi muiden muassa Sofija Gubaidulina. Hän piti kantaesityksiä myös monien muiden aikansa venäläisten säveltäjien teoksista. Šahovskaja sai Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimen.
Šahovskaja johti Moskovan konservatorion sellon- ja kontrabassonsoiton laitosta vuosina 1974/5–1995. Hän opetti myös Madridin Escuela Superior de Música Reina Sofíassa ja piti kansainvälisesti mestarikursseja. Hän istui kilpailujen tuomaristoissa Venäjällä, Tšekissä, Saksassa, Ranskassa ja Etelä-Afrikassa. Monet Šahovskajan opiskelijoista saavuttivat kansainvälistä kilpailumenestystä. Hänen johdollaan opiskeli esimerkiksi Truls Mørk.
Poudenas

Poudenas () on kunta Lounais-Ranskassa Lot-et-Garonnen departementissa Uuden-Akvitanian alueella. Se sijaitsee Gélisejoen varrella, noin 17 kilometriä Néracin kaupungista lounaaseen.
Château de Poudenas on 1200-luvulla rakennettu linna. Linnan rakennuttivat Englannin kuninkaan ja Akvitanian herttuan Edvard I:n vasallit puolustamaan Gélisen laaksoa. Linna oli sotilaallinen linnoitus 1500-luvulle asti. Tämän jälkeen linnaan lisättiin ikkunat, ja lopulta muutettiin italialaisen huvilan kaltaiseksi asunnoksi. Nykyään linna toimii juhlatilana.
Punapakolaiset

Punapakolaiset olivat Suomen sisällissodan punaisia tai heidän perheenjäseniään, jotka sodan seurauksena pakenivat Suomesta. Suurin osa punapakolaisista muutti Neuvosto-Venäjälle, mutta heitä lähti myös Ruotsiin ja Norjaan.
Poliittisia syitä olivat Suomen sisällissodan jälkeiset asenteet, 1930-luvun alun työttömyys ja oikeistoradikalismi sekä Suomessa että Pohjois-Amerikassa. Sisällissodan jälkeen 1918 pakeni kymmenisen tuhatta punaista, 1930-luvun alussa noin 15 000 luvatonta rajaloikkaria Suomesta Neuvostoliittoon ja heidän lisäkseen 6 500 amerikansuomalaista. Kokonaismääräksi on arvioitu 31 500 suomalaista. Nimitys ”punapakolaiset” viittaa sisällissodan punaisiin, mutta monilla ainakin osasyynä olivat taloudelliset asiat.
Emigranttien johtajina on pidetty Edvard Gyllingiä, Santeri Nuortevaa, Yrjö Sirolaa, Kullervo Manneria, Kustaa Roviota ja Hanna Malmia.
Kun taloudelliset olot Neuvostoliitossa muuttuivat yhä kurjemmiksi, suomalaisia palasi Suomeen. Osa sai asianmukaiset asiakirjat, osa tuli salaa valtioiden välisen rajan yli. Paluuhalujen takia suomalaisia ryhdyttiin 1930-luvun loppupuolella siirtämään yhä kauemmas rajasta, jolloin omaehtoiset lähdöt olisivat entistä vaikeampia. Lähtemään halukkaat tuomittiin neuvostovastaisuudesta koviin rangaistuksiin.
Pensalan tuulivoimalaitos

Pensalan tuulivoimalaitos on Pohjanmaalla Vöyrin Pensalassa sijaitseva tuulivoimalaitos, jonka kapasiteetti on 2,5 megawattia. Voimalan on rakentanut Årvas Wind Ab, joka myös omistaa sen.
Samalla piha-alueella sijaitsee pienempi 135 kilowatin tuulivoimalaitos, jonka omistaa Dan Norrgård. Hän on myös mukana osakkaana Pensalan voimalassa.
Yleistä.
Tuulivoimala sijaitsee Vöyrin Oravaisissa Pensalan Österbyn länsipuolella. Voimala-alue on keskellä Munsolin peltoaukeaa kapealla harjujaksolla, jonka kohdalla sijaitsee myös sikalatoimintaa harjoittava yritys Norrpig. Voimala sijaitsee 17 metrin korkeudella mpy. Pensalan voimalan tuottama sähkö johdetaan aina kantaverkkoon.
Windpower-sivustolla on voimalan valmistajaksi merkitty saksalainen Enercon, mutta Suomen tuulivoimayhdistyksen mukaan voimalan on valmistanut alankomaalainen Lagerwey. Malli lienee sama kuin samoihin aikoihin valmistuneet ja Lagerweyn toimittamat Mustaisnevan ja Kankaanpäänmäen tuulivoimapuistot.
Historiaa.
Ensimmäinen tuulivoimala.
Ensimmäinen tuulivoimalaitos hankittiin 2010-luvulla Saksasta käytettynä ja se pystytettiin nykyiselle paikalleen vuonna 2011. Se on kapasiteetiltaan 135 kilowattia ja sen energia menee kokonaisuudessaan Norrgårdin sikalaan. Tuotanto on vuodessa noin 50 megawattituntia, joka vastaa viidesosaa sikalan kulutuksesta. Voimala oli vuonna 2013 julkaistun uutisen mukaan jo 20-vuotias. Voimalan korkeus on vajaa 40 metriä.
Pensalan tuulivoimalaitos.
Pensalan tuulivoimalaa varten perustettiin huhtikuussa 2015 yhtiöksi Årvas Wind Ab, jonka omistajista on ainakin Dan Norrgård.
Perijä

Perijä ("L’Héritier") on Philippe Labron ohjaama ranskalais-italialainen jännityselokuva vuodelta 1973. Sen pääosissa näyttelevät Jean-Paul Belmondo, Carla Gravina, Jean Rochefort, Charles Denner ja Jean Desailly.
Juoni.
Ranskalaisen media- ja teollisuusimperiumin iäkäs omistaja saa surmansa lento-onnettomuudessa. Ainoa perijä on liikemiehenä itsekin toimiva poika (Belmondo), jonka nousua konsernin johtoon ei jostain syystä katsota hyvällä. Mies aloittaa omat tutkimuksensa perheyrityksen hämäristä kuvioista.
Tuotanto.
Roomassa kuvatun elokuvan sivuosassa Belmondon hahmon poikana nähdään suomalaisen diplomaatin Antti Lassilan ja toimittaja Sirkka Lassilan kouluikäinen poika Matti Lassila (s. 1960). Hän matkusti Roomaan kuvauksiin sen jälkeen, kun oli jo perheineen kotiutunut sieltä Suomeen. Eräässä kohtauksessa Belmondo katsoo valokuvaa pojasta, jonka t-paidassa lukee ”Sahti Fan Club Sysmä”.
Vastaanotto.
"Helsingin Sanomien" Paula Talaskivi luonnehti "Perijää" taidokkaaksi, epätavalliseksi ja myös ensi-iltansa aikoihin ajankohtaiseksi jännitystarinaksi, jossa Belmondo on vaihteeksi aivan asiallisessa ja vakavassa roolissa.
Pyhän Nikolaoksen kirkko (Kiova)

Pyhän Nikolauksen kirkko () on roomalaiskatolinen, vuosina 1899–1909 rakennettu kirkkorakennus Ukrainan pääkaupunki Kiovassa. Tyyliltään uusgoottilaisen, 55 metriä korkean rakennuksen suunnittelivat arkkitehti Władysław Horodecki ja kuvanveistäjä Emilio Sala. Kiovan kantakaupungissa, ydinkeskustan eteläpuolella sijaitseva kirkko on nimetty Nikolaos Ihmeidentekijän mukaan.
Syyskuussa 2021 sattunut tulipalo tuhosi muun muassa kirkon kuuluisana pidetyt urut.
Gernin metroasema

Gern on Münchenin metron U1-linjan asema, joka avattiin 23. toukokuuta 1998.  Aseman seinillä on kuvia paikallisesta historiasta, ja se tunnetaan myös innovatiivisesta valaistuksestaan; Yhdeksän pyramidin muotoista alumiinivalaisinta luovat illuusion ylhäältä tulevasta päivänvalosta. Ruuhka-aikoina asemalla pysähtyy myös U7. 
Vuonna 1989 hyväksyttyjen suunnitelmien mukaan aseman piti sijaita noin 185 metriä etelämpänä, mutta tämä johti asukkaiden keskuudessa katkeriin protesteihin sekä eteläisemmän sijainnin puolesta että sitä vastaan. Vasta vuonna 1990 Ylä-Baijerin hallitus päätti vihdoin, että metroasema tulisi rakentaa pohjoisemmaksi tasapainoisempien asemaetäisyyksien ja parempien matkustajaennusteiden vuoksi. Rakennuskustannukset nousivat kuitenkin noin 3 miljoonaa Saksan markkaa, ja rakennusaika piteni muutamalla kuukaudella.
Flakstadin kirkko

Flakstadin kirkko () on Flakstadin kunnassa Nordlandin läänissä Norjassa sijaitseva puinen ristikirkko vuodelta 1780.
Vikin kirkko (Flatanger)

Vikin kirkko () on Flatangerin kunnassa Trøndelagin läänissä Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1873.
Vikin kirkko

Vikin kirkko voi tarkoittaa seuraavia:
Løvøyn kirkko

Løvøyn kirkko () on Flatangerin kunnassa Trøndelagin läänissä Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1872.
Flekkefjordin kirkko

Flekkefjordin kirkko () on Flekkefjordin kunnassa Agderin läänissä Norjassa sijaitseva kahdeksankulmainen puukirkko vuodelta 1833.
Bakken kirkko (Flekkefjord)

Bakken kirkko () on Flekkefjordin kunnassa Agderin läänissä Norjassa sijaitseva puinen ristikirkko vuodelta 1670.
Bakken kirkko

Bakken kirkko tarkoittaa seuraavia Norjassa sijaitsevia kirkkoja:
Gylandin kirkko

Gylandin kirkko () on Flekkefjordin kunnassa Agderin läänissä Norjassa sijaitseva puinen ristikirkko vuodelta 1815.
Hidran kirkko

Hidran kirkko () on Flekkefjordin kunnassa Agderin läänissä Norjassa sijaitseva kahdeksankulmainen puukirkko vuodelta 1854.
Skålevik

Skålevik on taajama Kristiansandin kunnassa Agderin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 2,2 neliökilometriä ja asukasluku 3 637 vuonna 2023.
Presteforeningen

Presteforeningen (virallisesti Den norske kirkes presteforening) on norjalainen pappien ammattiliitto. Se kuuluu Unio-keskusjärjestöön. Järjestöllä oli noin 2 200 jäsentä vuonna 2023.
Sollebrunn

Sollebrunn on taajama Alingsåsin kunnassa Länsi-Götanmaan historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 1 523 asukasta vuonna 2021.
Georg Brandt

Georg Brandt (21. heinäkuuta 1694 Skinnskatteberg – 29. huhtikuuta 1768 Tukholma) oli ruotsalainen kemisti ja mineralogi. Hän löysi vuonna 1735 koboltin.
Gabarret

Gabarret () on kunta Lounais-Ranskassa Landes'n departementissa Uuden-Akvitanian alueella. Se sijaitsee noin 45 kilometriä Mont-de-Marsanin kaupungista itään.
Gabarret oli Gabardanin historiallisen alueen pääkaupunki. Vuonna 1080 Gabarret'n varakreivi Pietari I perusti benediktiiniläisluostarin ja basilikan jotka toimivat Sauve-Majeuren luostarin alaisuudessa. Tämä houkutteli kaupunkiin asukkaita. 1300- ja 1400-luvuilla Foix'n ja Armagnacin herrat kiistelivät Gabardanin hallinnasta. Ranskan uskonsotien aikana vuonna 1569 protestantit hyökkäsivät Gabarret'n kaupunkiin, minkä seurauksena muinainen kirkko ja luostari tuhottiin. Kunnan nähtävyyksiä on hyvin säilynyt keskiaikainen ristikkotalo Maison du Gabardan.
Gabarret'n ja Mont-de-Marsanin yhdistäneelle entiselle rautatielinjalle on rakennettu Marsanin ja Armagnacin vihreä tie, Voie verte, joka on 52 kilometriä pitkä reitti pyöräilijöille, jalankulkijoille ja ratsastajille. Vuodesta 2018 lähtien se on ollut olennainen osa EuroVelo 3 -pyöräilyreittiä Norjan Trondheimistä Espanjan Santiago de Compostelaan. Reitti tunnetaan pyhiinvaeltajien pyöräilyreittinä.
Eurooppatie E77

Eurooppatie E77 on noin 1 690 kilometriä pitkä eurooppatie. Tie lähtee Venäjän Pihkovasta ja sen päätepiste on Unkarin pääkaupunki Budapest. 
Reitti.
Pihkova - Riika - Siauliai - Tolpaki - Kaliningrad ... Gdańsk - Elblag - Varsova -
Radom - Krakova - Trstená - Ružomberok - Zvolen - Budapest.
Serhi Serhijtšuk

Serhi Ivanovytš Serhijtšuk (; 22. joulukuuta 1970 Kiova – 27. elokuuta 2024 Kryvyi Rih) oli ukrainalainen poliitikko.
Serhijtšuk valmistui oikeustieteen ja insinööritaidon opinnoista. Hän työskenteli vuosina 1994–2019 Ukrainan turvallisuuspalvelussa. Vuonna 2020 hän oli Tšerkasyn alueen kuvernööri. Serhijtšuk työskenteli myös Valtion kyberturvallisuusteknologioiden tutkimusinstituutissa. Hän oli elokuussa 2024 liikematkalla Kryvyi Rihissä ja kuoli Venäjän hotelliin kohdistamassa yöllisessä ohjusiskussa. Iskussa kuoli myös kolme muuta henkilöä ja haavoittui viisi.