Aisja Hakimsan

Aisja Hakimsan tai Aisa Hakimcan (13. maaliskuuta 1896 – 5. marraskuuta 1972) oli Tampereen tataariyhteisön keskuudessa vaikuttanut taiteilija, johtaja ja julkaisija. 
Hakimsan tunnettiin kansallismielisenä kulttuurihahmona, joka ohjasi näytelmiä ja kirjoitti runoja. Vuonna 1938 Hakimsan osallistui "Idel-Uralin turkkilais-tataarien" muistojuhlaan Varsovassa"." Vuonna 1970 Hakimsan otti osaa Tatarstanin 50-vuotisjuhlan konferenssiin Kazanissa. 
Hakimsan oli Tampereen islamilaisen seurakunnan perustajajäsen. Hänen poikansa Räshid oli jääkiekkoilija-erotuomari. 
__SISÄLLYSLUETTELO__
Elämäkerta.
Aisa Hakimdžaninpoika (Hakimžanov, Hakimcan uğlı) syntyi nykyisen Nižni Novgorodin alueen Krasnooktjabrskin piirissä, Aktukin kylässä. Hän tuli Suomeen vuonna 1917 ja sai kansalaisuuden vuonna 1929. Myös Hakimdžanin äiti, Merjam Alautdinintytär (Alautdinova, Alaeddin kızı) sekä hänen isoveljensä Ibrahim asettuivat Tampereelle. 
Sukupolvensa tataarien tavoin Hakimdžan toimi kulkukauppiaana, mutta Tampereen tataariyhteisön keskuudessa hänet tunnettiin lähinnä vankkana johtajana ja monipuolisena taiteilijana.
1920-luvun taitteessa, aikana jolloin tataariyhteisöllä ei vielä ollut seurakuntaa Suomessa, Hakimdžan oli yksi Tampereen muslimeista, joka allekirjoitti Helsingin imaamille lähetetyn kirjeen vedoten oman seurakunnan perustamiseen. Kirje alkoi sanoin: ”Me Suomessa asuvat Muslimit tarvitsemme virallisen yhdistyksen säilyttääksemme äidinkielemme, uskontomme ja yksimielisyytemme”. Muita allekirjoittaneita olivat S. Ismail, M. Ainetdin, H. Neuman, Z. I. Ahsen, H. Husnetdin, I. Hakimdshan (veli), A. Bedretdin, B. Ainetdin, A. Badautdin ja S. Yusuf. Suomen Islam-seurakunta perustettiin lopulta vuonna 1925. 
Tampereelle oma seurakunta perustettiin vuonna 1943 ja Hakimdžan oli sen perustajajäsen. Hän oli ollut 1930-luvulla myös lyhytikäisen Tampereen islamilaisen yhdistyksen puheenjohtaja. 1940-luvun lopulla Hakimdžan oli Tampereen Turkkilaisen Yhdistyksen puheenjohtaja ja toimi myös sen varapuheenjohtajana.
Hakimdžan oli hyvin musikaalinen. Hän lauloi, soitti viulua ja mandoliinia sekä toimi kuoronjohtajana. Sointuvalla äänellään Hakimdžan lausui Ramadan-kuukauden Tarawih-rukouksia yhteisön keskuudessa vuosikymmenet. Hakimdžan toimi myös teatteriohjaajana. Hänet tunnettiin M. Faizin näytelmistä "Aliyebanu" sekä "Asılyar". Kun 1930-luvulla Ayaz İshakin vierailun kunniaksi järjestettiin näytös Tampereen Teatterissa, Hakimdžan itse esitti yhtä "Zöleyhan" pääosista. Aisan tytär Aliye sekä veljenlapset Zinnetulla, Semiulla, Hamdurrahman ja Hafize olivat lopulta kaikki mukana hänen näytelmissään.
Hakimdžanin on sanottu kokeneen ainaista kaipuuta synnyinseuduillensa. Vuonna 1935 hän kirjoitti toivovansa palata kotimailleen ”uskoa täynnä olevien lasten” kanssa, viitaten Koraanin "Al Imran"-suuran jakeeseen 19 (”Jumalan edessä oikea uskonto on islam”)"." Tekstissä hän käyttää kansastaan nimitystä "turkkilais-tataarit" (Turk-tatar halkı). Hakimdžan ilmaisi itseään myös runouden kautta. Hän sisällytti omia tekstejään julkaisemassaan kolmiosaisessa sarjassa "Milli şiğir ve cırlar" ('Kansallisia runoja ja lauluja'; 1956–1966). Hänen runojaan julkaistiin myös Sadri Hamidin lehdissä "Ak yul" ja "Tavış". 
Aisa oli teologi-imaami Habibur-Rahman Shakirin hyvä ystävä. Yhdessä he istuskelivat puiston penkillä tuntikausia, ”juttelivat ja suunnittelivat”. Vieraillessaan usein Shakirien kotona, Aisa säesti viulullaan Habibur-Rahmanin tyttären Hamiden laulua herkistyneenä.Aisa ja Habibur-Rahman julkaisivat yhdessä lauluja ja runoja. Vuonna 1966 he julkaisivat kansallisrunoilija Abdulla Tukaylle omistetun lehtisen. Kauppias Semiulla Wafinin kanssa Hakimdžan julkaisi uskonnosta kertovan teoksen "İslam dini hak dindir" ('Islamin usko on oikea usko').
Kun Varsovassa järjestettiin vuonna 1938 Idel-Uralin 20-vuotismuistojuhlat, siihen osallistui Suomesta seitsemän ”Idel-Uralin turkkilais-tataaria”, joista yksi oli Hakimdžan. Siellä he kunnioittivat edesmenneitä muslimisotilaita puolalaisten hengenheimolaisten kanssa. He muun muassa marssivat kaupungin pääkatua pitkin kulkueena ja pitivät rukoustilaisuuden imaami Ali Woronoviczin johdolla Piłsudskin aukiolla sijaitsevalla ”tuntemattoman sotilaan” haudalla ("Grób Nieznanego Żołnierza"). 
Myöhemmällä iällä Hakimdžan pääsi lopulta vierailemaan Venäjän puolella kun vuoden 1970 kesäkuussa kulttuurityöntekijä Ymär Daher kutsui hänet Kazaniin Tatarstanin 50-vuotisjuhlapäivän konferenssiin. Siellä heidät otettiin virallisissa merkeissä vastaan Tatarstanin tiedeakatemian G. Ibrahimovin kielen, kirjallisuuden ja taiteen instituutissa. Vieraana oli myös muun muassa Tampereella luennoinut tiedemies-folkloristi İlbaris Nadirov sekä Ymär Daherin poika Okan. Matkan aikana Hakimdžan kävi samalla osoittamassa kunnioituksensa runoilija Tukain haudalla. Aisan Tatarstanin 50-vuotispäivää juhlistava runo julkaistiin sanomalehdessä ”Sotsialistik Tatarstan” (Социалистик Татарстан).
Ulkomailla vaikuttaneita tataarikirjailijoita tutkinut tieteilijä Xatıyp Miñnegulov Kazanista mainitsee myös suomentataareja vuoden 1993 julkaisussaan "Çit illərdəge tatar ədəbiyətı həm matbugatı"; Xəsən Xəmidulla, Sadri Xəmit, Gəwhər Tuğanay, sekä Ğəysə Xəkimcan.
Runonäyte.
Belməsəm il dərtləren, min bolay yazmas idem. Millətemne söyməsəm, qulıma qələm almas idem ("Ellen kansani tuskaa tietäisi, näin en kirjoittaisi. Kynää käteeni en ottaisi, ellen kansaani rakastaisi").
Üz awılım Yañapar
Qışın mayaq utırtalar
olı yul buylarına.
Yañaparnıñ qızlarına
səlam uğıllarına.
Yəş çağımda küp yöredem
qayın çağıllarında.
Şul cirlərne sağınıp cırlıym
iskə töşkən çağımda.
Yörer idem qırlarında
qaytsam Yañaparıma.
Ber tuyğançı cırlar idem
utırıp yarlarına.
Xətfə kebek yəşel ülən
üsə İsmət tawında.
Taw yulları, qır yulları
bar da bit uylarımda.
Minem söyep eçkən suwım
Mar küpere yanında.
Sarı sazım, Torataşım,
əle də bit küz aldımda.
Yörer idem, menər idem
zur tawnıñ başına.
Tağın ber qat cırlar idem
Basıp qoyaş qarşında.
Runossa ”Kotikyläni Yañapar”, Aisa muistelee synnyinseutuaan; sen ”Ismät-kukkulan” samettista ruohoa, koivumetsiä ja ”Mar-sillan” läheisyyden vettä. Hän kaipaa takaisin kylään, missä jälleen laulaisi auringon alla. 
Runo sisällytettiin Sadri Hamidin lehden "Ak yul" vuoden 1968 julkaisuun.
Yksityiselämä.
Aisan vaimo oli muslimiksi kääntynyt nokialainen Sylvia ”Särvi” (سروى, Servi; 1904–1965; myös سروى خانم, Servi hanım; ”rouva”), joka otti aktiivisesti osaa tataariyhteisön toimintaan miehensä kanssa. 
Tytär Aliye (1922–2013) oli mukana isänsä näytelmissä ja hänet muistetaan kauniista lauluäänestään. Nuoruusvuosinaan Aliye oli kihloissa Pietarissa syntyneen tataarin Semuk Gubeidullinin (myöh. "Alkara") kanssa, joka jatkosodan aikaan toimi pikaveneen kuljettajana kenraali Aaro Pajarille. Aisan poika Räshid (Reşid) oli Ilveksessä 1950-luvulla pelannut jääkiekkoilija, jonka ura sittemmin jatkui erotuomarina. Hakimsanit asuivat Kaivokadulla.
Aisan isä oli maanviljelijä Hakimžan Muhametaminov (Hakimcan Muhammed Emin) ja äiti leskeksi jäänyt Marjam Aljautdinova (Meryem Alaeddin; 1863–1947). Isoisä Muhametamin Narynbajev (Narınbay) oli Venäjän armeijan sotilas. Liikemies Ymär Sali oli Aisan eno.
Aisan isälinja juontaa juurensa hänen kotikylänsä perustajaan, eli 1600-luvulla eläneeseen Aktukiin (Aktök), jonka poika Mamedelei (Mamed Ali, Muhammed Ali) peri maat isältään.
Versioita nimestä.
Aisja Hakimsan (alk. Hakimdshan / Hakimsanoff; ven. Айся Хакимджан, Хакимжанов, Aisja Hakimdžan / Hakimžanov).
Tataarilaisittain kirjoitettuna Aisa Hakimcan (tataarin kirjakielellä Гайсә Хәкимҗан, Ğəysə Xəkimcan /ʁæj'sæ χækimˈʑɑn/). İske imlâ (vanha kirjaimisto): عيسى حکيم جان.
Arabialaisittain nimi kirjoitettuna ajoittain myös pitemmässä muodossa: عيسى حكيم جان بن امين (Ğəysə Xəkimcan bine Əmin).
Lähteet: