tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Copycat – Kopiomurhaaja

Copycat – Kopiomurhaaja ("Copycat") on yhdysvaltalainen vuonna 1995 ensi-iltansa saanut jännityselokuva joka kertoo sarjamurhaajasta joka jäljittelee kuuluisien sarjamurhaajien tekemiä murhia. Sen on ohjannut Jon Amiel ja sen pääosia näyttelevät Sigourney Weaver, Holly Hunter, Dermot Mulroney, Harry Connick Jr. ja William McNamara.
Juoni.
Helen Hudson (Sigourney Weaver) on rikospsykologi joka on kirjoittanut kirjan sarjamurhaajista ja on alalla tunnettu auktoriteetti. Kun hän pitää luentoa on kuulijoiden joukossa eräs sarjamurhaaja, Daryll Lee Cullum (Harry Connick Jr.) joka on päässyt luennolle turvatoimista huolimatta, ja kun Hudson luennon jälkeen menee naistenhuoneeseen tämä seuraa häntä sinne, ja melkein tappaa psykologin siellä.
Tapahtuman seurauksena Hudson eristäytyy asuntoonsa, pystymättä palaamaan töihin ja käyttää liikaa alkoholia. Hänen murhaansa yrittänyt sarjamurhaaja on joutunut vankilaan, kun 13 kuukauden kuluttua alkaa kaupungilla liikkua uusi murhaaja. Huolimatta siitä että Hudson edelleen asuntonsa ja pelkojensa vanki, ja vain julkisen tiedon varassa hän pystyy hän oivaltamaan että kysymyksessä on uusi sarjamurhaaja, "copycat" joka jäljilttelee toisten sarjamurhaajien tekemiä kuuluisia murhia. Hän ottaa yhteyttä murhatutkija M.J. Monahaniin (Holly Hunter), mutta tiedosta ei kuitenkaan ole paljon apua kun sarjamurhaaja tekee aina seuraavan murhansa jäljittelemällä uutta murhaajaa.
Näyttelijät.
Lähde:
Buturlinovka

Buturlinovka () on kaupunki ja piirikeskus Voronežin alueella Venäjällä. Kaupunki sijaitsee 242 kilometriä aluekeskus Voronežista kaakkoon. Buturlinovkassa asui 27 208 ihmistä vuonna 2010.
Noin neljä kilometriä Buturlinovkan keskustan eteläpuolella sijaitsee Buturlinovkan lentotukikohta. Lentotukikohtaa on käytetty ainakin tukitoimiin Venäjän helmikuussa 2022 käynnistämän hyökkäyssodan aikana.
Bogutšar

Bogutšar () on kaupunki ja piirikeskus Voronežin alueella Venäjällä. Kaupunki sijaitsee 343 kilometriä aluekeskus Voronežista kaakkoon. Kaupunki sijaitsee Donin sivujoen Bogutšarin varrella. Bogutšarissa asui 11 811 ihmistä vuonna 2010.
Paikkakunta on perustettu 1704, kaupungiksi Bogutšar tuli vuonna 1779.
The Crown (2. tuotantokausi)

The Crownin toinen tuotantokausi seuraa Yhdistyneen kuningaskunnan kuningatar Elisabet II:n elämää ja hallitsijakautta. Se koostuu kymmenestä jaksosta, jaksot julkaistiin Netflixissä 8. joulukuuta 2017.
Claire Foy näyttelee Elisabetia myös Matt Smith, Vanessa Kirby, Jeremy Northam, Greg Wise, Victoria Hamilton, Alex Jennings ja Lia Williams jatkavat roolejaan ensimmäiseltä kaudelta. Anton Lesser ja Matthew Goode on lisätty päärooleihin. Alkuperäiset pääosan jäsenet Jared Harris, John Lithgow ja Ben Miles palaavat myös cameo-esiintymissä.
Lähtökohta.
"The Crown" seuraa kuningatar Elisabet II:n elämää hänen häistään vuodesta 1947 nykypäivään. Toinen kausi kattaa ajanjakson 1956-1964.
Claire Foy jatkaa kuningattaren esittämistä, ja kausi kattaa Suezin kriisin vuonna 1956, kuningattaren kolmannen pääministerin Harold Macmillanin eläkkeelle jäämisen vuonna 1963 Profumo-tapauksen poliittisen skandaalin jälkeen sekä kuningattaren kahden nuoremman lapsen syntymän. Prinssi Andrew vuonna 1960 ja prinssi Edward vuonna 1964. Kaudella on mukana myös John F. Kennedy, Jackie Kennedy ja lordi Altrincham.
Julkaisu.
Toinen kausi julkaistiin Netflixissä 8. joulukuuta 2017. Toinen kausi julkaistiin DVD:lle ja Blu-raylle Isossa-Britanniassa 22. lokakuuta 2018 ja maailmanlaajuisesti 13. marraskuuta 2018.
Vastaanotto.
Rotten Tomatoes ilmoitti 89 %:n hyväksyntäluokituksen toiselle kaudelle 83 arvostelun perusteella, keskiarvosanalla 8,35/10. Verkkosivuston kriittinen yksimielisyydessä lukee: "The Crown jatkaa valtaansa itsevarmalla toisen vuoden kaudella, joka nauttii suuresta dramaattisuudesta ja ylellisistä puvuista." Metacriticissa toisen kauden pistemäärä on 87/100 27 kriitikon perusteella. Ensimmäisen kauden osoitus "yleisestä suosiosta" säilyy.
Foy ja Smith ansaitsivat molemmat kriitikoilta merkittäviä kiitosta. Entertainment Weeklyn kansleri Agard kirjoitti: "Kuten aina, Claire Foy esittää hämmästyttävästi kuningatarta." Ensimmäisen jakson arvostelussa Gabriel Tate The Daily Telegraphista kirjoitti, että Foy ja Smith ovat "harvoin olleet parempia". The Times -lehden Hugo Rifkind sanoi: "Vaikka kiihkeät monarkistit saattavat haukkua tähän tapaan, meille muille se on menossa yhä paremmaksi".
Claire Foy voitti vuoden 2018 Primetime Emmy -palkinnon draamasarjan erinomaisesta päänäyttelijästä roolistaan ​​jaksossa "Hyvä rouva Kennedy". Stephen Daldry voitti vuoden 2018 Primetime Emmy -palkinnon draamasarjan erinomaisesta ohjauksesta jaksosta "Paterfamilias".
Lähteet.
1. https://www.netflix.com/fi/title/80025678
Veikko Lintinen

Veikko Lintinen (10. elokuuta 1932 Tampere – 4. helmikuuta 2022 Tampere) oli suomalainen lehtivalokuvaaja.
Veikko Lintinen kuvasi muun muassa Lehtimiehet Oy:n "Hymy"-lehdelle.
Hän kuvasi 60-luvun alusta 90-luvun loppuun paljon Tamperetta, henkilöitä ja urheilua. Erityisesti jääkiekosta hänellä oli mittava kuva-arkisto.
Veikko Lintisen laaja valokuvakokoelma lahjoitettiin vuonna 2022 Vapriikin kuva-arkistolle Tampereelle.
Thappad

Thappad (suom. ”Läimäys”) on vuonna 2020 ensi-iltansa saanut intialainen hindinkielinen draamaelokuva, jonka on ohjannut Anubhav Sinha. Taapsee Pannu näyttelee aviomiehensä jättävää Amritaa tämän lyötyä häntä juhlissa.
66. Filmfare Awards -gaalassa "Thappad" sai 15 ehdokkuutta, mukaan lukien paras ohjaaja (Sinha), paras miessivuosa (Mishra) ja paras naissivuosa (Azmi). Se voitti seitsemän palkintoa, mukaan lukien paras elokuva ja paras naispääosa (Pannu), mikä teki siitä gaalan palkituimman elokuvan.
Pavlovsk (Voronežin alue)

Pavlovsk () on kaupunki ja piirikeskus Voronežin alueella Venäjällä. Kaupunki sijaitsee 234 kilometriä aluekeskus Voronežista kaakkoon. Kaupunki sijaitsee Donin vasemmalla rannalla, Donin sivujoki Oseredin liittymäkohdassa. Pavlovskissa asui 25 126 ihmistä vuonna 2010.
Paikkakunta on perustettu 1709, kaupungiksi Pavlovsk tuli vuonna 1779.
Kansikotilot

Kansikotilot (Pomatiidae tai Pomatiasidae) on kotiloihin kuuluva nilviäisheimo. 
Taksonomia ja anatomia.
Elossa olevat kansikotilot jaetaan 11 sukuun. Kansikotiloiden kuori on muodoltaan kierteinen ja siinä on kalkista muodostunut sulkulevy, joka sulkee kuoren aukon. Heimon lajien jalka on jakautunut pitkittäissuunnassa kahteen osaan. Kansikotilot hengittävät ihopoimuillaan. Kansikotiloiden päässä on kaksi tuntosarvea ja kuono on pidentynyt.
Levinneisyys ja elintavat.
Kansikotiloita tavataan Keski- ja Etelä-Euroopasta, Lähi-idästä ja Pohjois-Afrikasta. Ne ovat kuivan maan kotiloita, mutta liikkuvat useimmiten hyvin lähellä vesialueita.
Olhovatka

Olhovatka () on kaupunkityyppinen taajama ja piirikeskus Voronežin alueella Venäjällä. Taajama sijaitsee 237 kilometriä aluekeskus Voronežista etelään. Olhovatkassa asui 3 806 ihmistä vuonna 2010.
Kasakat perustivat paikkakunnan 1702, kaupunkityyppisen taajaman aseman se sai vuonna 1952.
Moko Karttunen

Moko Karttunen, oik. Veikko Matias Karttunen, (s. 22. marraskuuta 1960) on suomalainen laulaja-lauluntekijä ja muusikko.
Elämä.
Karttunen vietti lapsuutensa Turussa ja nuoruutensa Raisiossa. Koulutukseltaan hän on valtiotieteiden maisteri, joksi valmistui Turun yliopistosta vuonna 1994. Lisäksi Karttunen sai sosiaalityöntekijän pätevyyden vuonna 1997.
Ura.
Karttunen aloitteli musiikkiuraansa 1970-luvulla, soittaen muun muassa Rockin SM-kilpailujen proge-sarjassa toiseksi tulleessa Ismolaakso-groupissa sekä toimien SIGin alkuperäisenä basistina.
1980-luvulla Karttunen vieraili esimerkiksi Tommi Läntisen Fabrics-yhtyeessä sekä vaikutti yhtyeessä Pepe Le Moko. 1980- ja 1990-lukujen taitteessa hän toimi Puolalan puistokonserttien juontajana, juonsi omaa ohjelmaa Auran Aalloilla ja toimi DBTL-järjestäjänä.
Ensimmäisen soololevynsä Karttunen julkaisi vuonna 1990. Vuodesta 1992 lähtien hän on vaikuttanut perustajajäsenenä yhtyeessä Vilperin Perikunta. 1990-luvulla Karttunen teki myös sävellyksiä Anna Hanskille. Karttusen ura jatkuu edelleen 2000-luvulla, ja hän vaikuttaa erinäisissä yhtyeissä.
Veikko Luode

Veikko Luode (s. 1940) on suomalainen rakennusinsinööri ja rakennusalan yrittäjä. Hän teki 1990-luvun lamavuosina konkurssin mutta palasi takaisin rakennusalalle 2010-luvulla päästyään velkasaneerauksesta.
Veikko Luode tuli vuonna 1971 vasta perustetun insinööritoimiston toimitusjohtajaksi. Johdettuaan yritystä kuuden vuoden ajan hän olisi halunnut ostaa sen kokonaan itselleen mutta yhtiön muut osakkaat eivät suostuneet tähän. Luode perusti sitten oman rakennusalan yrityksensä "Rakennustoimisto Veikka Luoteen" vuonna 1976. Hän perusti samoihin aikoihin myös parkettia Keski-Euroopasta maahantuoneen toisen yrityksen.
Luoteen rakennustoimiston toiminta laajeni nopeasti ja siitä tuli konserni Luoteen ostettua kaksi muuta rakennusliikettä. Vuonna 1983 Luode myi rakennustoimistonsa Yleiselle Insinööritoimisto Oy:lle ja samoihin aikoihin hän myi parkettialan yrityksensä Partekille. Saamillaan myyntituloilla hän perusti 1980-luvun loppupuolella "Luode Invest"-kiinteistösijoitusyhtiön. 1980-luvun lopulla SKOP kirsti rahoitustaan ja tässä vaiheessa sijoitustoimintaan ryhtynyt SKP tuli Luode investin osakkaaksi kolmasosalla. Luode Invest haettiin konkurssiin 1988 ja tässä vaiheessa sillä oli yli 100 miljoonan markan velat. Luode menetti Luode Investin konkurssissa 30-40 miljoonan markan henkilökohtaiset sijoituksensa. Hän menetti myös samalla luottotietonsa. Velkaa hänelle jäi maksettavaksi noin 15 miljoonaa euroa. Vuonna 1994 Hyvinkään käräjäoikeus tuomitsi Luoteen kahden ja puolen vuoden vankeusrangaistukseen neljästä velallisen epärehellisyydestä, kolmesta törkeästä velallisen petoksesta ja kahdesta kirjanpitorikoksesta.
Päästyään velkasaneerauksesta ja saatuaan luottotietonsa takaisin Luode perusti vuonna 2011 pääkaupunkiseudulla rakennuspalveluita tarjoavan "Vastaava Mestari VL Oy" -yrityksen. Uudessa yrityksessään Luode keskittyy rakennesuunnitteluun, vastaavan mestarin töihin ja konsultointiin.
Leopold (Albanyn herttua)

Prinssi Leopold (7. huhtikuuta 1853 – 28. maaliskuuta 1884) oli englantilainen kuninkaallinen prinssi. 
Suku ja koulutus.
Hänen vanhempansa olivat kuningatar Viktorian ja prinssi Albert. Hän sairasti hemofiliaa, joka vaikutti hänen kuolemaansa 30-vuotiaana.
Leopold syntyi 7. huhtikuuta 1853 Buckinghamin palatsissa Lontoossa, Yhdistyneen kuningaskunnan kuningatar Victorian ja prinssi Albertin kahdeksantena lapsena ja nuorimpana poikana. Hänen vanhempansa antoivat hänelle nimen Leopold yhteisen setänsä, Belgian kuninkaan Leopold I mukaan.
Leopold peri hemofilian äidiltään ja oli herkkä lapsi. Hänen elämänsä aikana spekuloitiin, että Leopoldilla oli myös lievä epilepsia. Leopold opiskeli Oxfordin yliopistossa ja liittyi sitten Ison-Britannian armeijaan. Hän oli myös aktiivinen vapaamuurari.
Avioliitto.
Leopold avioitui Waldeckin prinsessa Helenin kanssa vuonna 1882, kaksi vuotta ennen kuolemaansa. 
Heille syntyi kaksi lasta: 
Kuolema.
Helmikuussa 1884 prinssi Leopold meni Cannesiin lääkärin määräyksestä: nivelkipu on yleinen hemofilian oire ja Ison-Britannian talvinen ilmasto oli hänelle vaikea kestää. Hänen puolisonsa, joka oli tuolloin raskaana jäi kotiin, mutta kehotti häntä menemään. Hän liukastui ja kaatui 27. maaliskuuta Cannesin asunnossaan. Hän kuoli varhain seuraavana aamuna ilmeisesti aivoverenvuotoon
Knud Thestrup

Knud Ole Martin Thestrup (27. elokuuta 1900 Præstø – 12. kesäkuuta 1980) oli tanskalainen juristi ja konservatiivisen kansanpuolueen poliitikko. Hän istui kansankäräjillä 1947–1973 ja toimi Tanskan oikeusministerinä 1968–1971.
Heinäkuusta 1944 toukokuuhun 1945 Thestrup oli Gestapon vankina.
Peter Larsen

Peter Larsen (29. kesäkuuta 1924 Østrup – 7. heinäkuuta 1970) oli tanskalainen Venstren poliitikko. Hän istui kansankäräjillä vuosina 1953–1970 ja toimi Tanskan maatalousministerinä 1968–1970.
Gotlands Tidningar

Gotlands Tidningar (lyh. GT) on ruotsalainen sanomalehti, jonka toimitus on Visbyssä. Lehti perustettiin vuonna 1983, kun sosiaalidemokraattinen "Gotlands Folkblad" ja keskustalainen "Gotlänningen" yhdistyivät. "Gotlands Tidningar" ilmestyy kuudesti viikossa ja kuuluu NTM-konserniin.
Totorakaisla

Totorakaisla ("Schoenoplectus californicus") on putkikaisloihin eli järvikaisloihin kuuluva sarakasvilaji. Sitä esiintyy Amerikan mantereella: Yhdysvaltojen eteläosasta Meksikoon, Väli-Amerikassa, Etelä-Amerikan länsi- ja eteläosissa. Lisäksi sitä kasvaa Tyynenmeren Pääsiäissaarella. Laji kasvaa pääosin subtrooppisessa ilmastossa.
Totorakaisla on tunnettu monista hyötykäyttötavoista ja sitä on käytetty muun muassa kaislamajojen ja kaislaveneiden rakentamiseen. Erityisesti Perun ja Bolivian Titicacajärven ja Pääsiäissaaren alkuperäisasukkaat (urut ja rapanuit) ovat tunnettuja totorakaislaveneistään.
Antskogin työväentalo

Antskogin työväentalo on Antskogin työväenyhdistyksen työväentalo Raaseporin Anskussa tontilla, joka hankittiin 1925. Talo rakennettiin kahdessa vaiheessa ja vihittiin 1931.
Historiaa.
Antskogin työväenyhdistys perustettiin 20. toukokuuta 1906 Antskogin verkatehtaan työväen aloitteesta Seljänalan järven rannalla Mikkolan niemessä Pohjan kunnan alueella pidetyssa Antskogin verkatehtaan työväen kokouksessa. Yhdistys perustettiin nimellä Antskog a.f. ja ilmoitettiin sosialidemokraattisen puolueen puoluetilastoon saman tien eli 1. kesäkuuta 1906 mennessä.
Rakennus.
Ensimmäisen oman työväentalon hankintaa alettiin suunnitella syyskuussa 1907. Yhdistyksen sosiaalisen toiminnan vuoksi ei kauppoja eikä vuokrasopimuksia saatu muuta kuin valtion maalta Seljänalanjärven rannalta Karjalohjan kunnan alueelta vasta 25. helmikuuta 1909, jolloin vuokrasopimus hyväksyttiin yhdistyksen kokouksessa. Talo valmistui talkoovoimin ja vihittiin 12. syyskuuta 1909. 
Koska rakennus oli pitkän matkan päässä Antskogista eli Anskusta, alkoi yhdistyksessä viritä uuden työväentalon hankinta. Yhdistys osti tontin Signe ja Uuno Aaltoselta Mäntylä-nimisen tontin kylän keskustasta lokakuussa 1925. Pohjan kunnan toinen keskeneräinen Skogbylen työväentalo huutokaupattiin, ja Antskogin työväenyhdistys osti sen rakennusaineiksi omalle Mäntylän tontilleen. Aluksi työväentalossa oli vain ravintola, keittiö ja vahtimestarin asunto. Laajennustyöt alkoivat rahoitusongelmien jälkeen toukokuussa 1931, ja uusi talo vihittiin 9. marraskuuta 1931. Uusi talo, Männikkö, oli laajennettu juhlasalin ja näyttämön tiloin.
Työväentalon tiloja on kunnostettu 1958 sekä vuosina 1987–1996, jolloin saatiin valtion rakennusavustusta. Niiden turvin rakennus on saatu nykyajan vaatimuksia vastaavaan tasoon.
Toiminta.
Ensimmäisen talon vihkiäisjuhlassa 12. syyskuuta 1909 muistitiedon mukaan puhujana oli kansanedustaja Miina Sillanpää. Toisen rakennetun talon aikaan vuonna 1932 yhdistyksen nuorisotoiminta alkoi vilkkaana, vaikka verkatehtaalla töitä tehtiin kahdessa vuorossa. Se esti osaltaan kokouksiin ja tapahtumiin osallistumista. Sotavuosinakin 1940-luvulla talossa oli toimintaa. Vappujuhlia ja äitienpäiväjuhlia pidettiin joka vuosi. Jopa vuonna 1942 talossa pidettiin 17 juhlatilaisuutta. Osuusliike Konsum Antskogin kauppaliike siirrettiin 28. tammikuuta 1942 sattuneen tulipalon jälkeen työväentalon ravintolaan vuokralle elokuuhun 1946 saakka. Sotien jälkeen rakennus oli vilkkaassa käytössä, koska ulkopuoliset yhteisöt käyttivät rakennusta. Vuoden 1958 verkatehtaan konkurssin jälkeen toiminta väheni, mutta taloa kunnostettiin edelleen. Työväentalo on viime vuosina ollut suosittu antskogilaisten kokoontumispaikka ja yhä tiloissa vietetään Antskogin kyläpäivää.
Susanna Vainiola

Susanna Vainiola (o.s. Korhonen, s. 1970) on suomalainen musiikkitoimittaja, joka työskentelee Yleisradion kulttuuri- ja viihdetoimituksessa tehden pääasiassa kevyen musiikin erikoisohjelmia radioon.
Ura.
Vainiola aloitti Yleisradiossa vuonna 1991 tehden radio-ohjelmia Radiomafiaan. Sittemmin Vainiola on tehnyt ohjelmia Ylellä myös Radio Keski-Suomeen ja kanavalle Yle Q. Vainiola on myös juontanut Yle TV1:ssä ohjelmaa "Lomamatka 80-luvulle" sekä ollut mukana tekemässä kuunnelmasarjaa "Kaikki huutaa Dingo!". Vuonna 2025 hän toimittaa Yle Radio 1:ssä ohjelmaa "Muistojen bulevardi" sekä Radio Suomessa ohjelmaa "Kissankehto". Aiemmin Vainiola myös teki yhdessä Pekka Laineen kanssa podcastia "Susanna ja Pekka puhuvat popmusiikista" Radio Suomeen ja Yle Areenaan. "Kissankehto" on Vainiolan pitkäaikaisin ohjelma, joka alkoi Radiomafiassa jo 1990-luvulla. Ohjelman nimen Jake Nyman poimi Kurt Vonnegutin kirjasta.
Bik Bok

Bik Bok on norjalainen naistenvaateketju. Ketjun omistaa Varner-Gruppen, joka on yksi Pohjoismaiden isoimmista muotikonserneista. Ensimmäinen liike avattiin vuonna 1978 Oslossa ja nykyään liikkeitä on yli 170 Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa, verkkokaupan lisäksi. Suomeen avattiin ensimmäinen liike loppuvuodesta 2012. Bik Bok toimii niin sanotun pikamuodin kentällä.
Nuokkuruostio

Nuokkuruostio ("Xyroschoenus hornei", syn. "Costularia hornei") on sarakasveihin kuuluva ruoholaji, joka on ainoa nuokkuruostioiden suvun laji. Kasvi on aiemmin kuulunut "Costularia"-sukuun, josta se on 2018 erotettu fylogeneettisesti. Se on läheistä sukua muun muassa saman tribuksen ruosteheinille.
Nuokkuruostio esiintyy endeemisenä Seychellien saarilla. Sitä kasvaa neljällä suuremmalla saarella: Mahélla, Silhouettella, Praslinilla ja Curieusella. Nuokkuruostion elinympäristöä ovat kosteat subtrooppiset metsät saarten yläosissa. Lajin esiintymien tarkkaa kokoa ei tunneta, mutta se luokitellaan toistaiseksi elinvoimaiseksi lajiksi.
Seychellienkellosade

Seychellienkellosade ("Rothmannia annae") on matarakasveihin kuuluva äärimmäisen uhanalainen kasvilaji, joka esiintyy Seychelleillä. Laji kasvaa subtrooppisessa metsässä matalalla korkeudella. 
Seychellienkellosade on aiemmin esiintynyt usealla eri saarella, mutta kasvaa nykyisin enää pienellä Ariden saarella. Kasvilla on yksi luonnonvarainen esiintymä 70 hehtaarin alueella. Ainoassa esiintymässä laskettiin 1990-luvun lopussa olevan enintään 2500 yksilöä. Tarkkaa syytä lajin häviämiselle muilta saarilta ei tunneta. Nykyisin se kilpailee elintilasta "Ceodes grandis" -ihmekukkakasvin kanssa.
Jotkut pitävät kasvia Seychellien kauneimpana kasvina. Sillä on sileä, vihertävä kuori ja suuret, kiiltävän vihreät lehdet. Suuret, valkoiset kukat ovat punaisia ja huumaavan tuoksuisia, ja niihin kehittyy luumun kokoiset vihreät marjat, joissa on paljon siemeniä. Kukinta-aika kestää useita kuukausia. Kasvi on edelleen harvinainen viljelyssä, ja se viihtyy parhaiten kosteassa, trooppisessa ilmastossa
Eduard Seren

Eduard Seren (vuodesta 1937 Saarepere) (23. toukokuuta 1900 Rae, Harjumaa, Vironmaan kuvernementti – 25. heinäkuuta 1941 Saare, Tartumaa, Neuvosto-Viro) oli virolainen ampuja, joka on 1930-luvulla MM-kisoissa menestynyt virolaisampuja. Hänen aseensa oli pienoiskivääri. Käynnistyneessä maailmansodassa Seren-Saarepere siirtyi metsäveljiin. Neuvostomiehittäjät saivat hänet kiinni ja teloittivat hänet.
Vuonna 1913 Eduard Seren valmistui Raen seurakuntakoulusta ja vuonna 1927 aliupseerikoulusta. Hän taisteli Viron vapaussodassa, jonka jälkeen hän työskenteli Viron rajavartiostossa. Hän harjoitteli ammuntaa vuodesta 1929 ja vuosina 1934-1937 hän kuului Viron ampumamaajoukkueeseen. Hän on osallistui Viron edustajana vuosien 1935 ja 1937 MM-kisoihin, joissa hän saavutti kolme mitalia eli yhden kultamitalin ja kaksi pronssimitalia, joista yksi oli henkilökohtainen pronssi. 
Ennätykset ja tunnustukset.
Seren voitti kaksi Viron mestaruusmitalia, joista toinen oli kultaa. 
Henkilökohtaiset ennätykset: 
Vuonna 1922 Seren sai osallistumisestaan vapaussotaan Vapaudenristin. Vuonna 1936 hänelle myönnettiin Maanpuolustusjärjestö Kaitseliitin Valkoisen Ristin III luokan ansiomerkki sekä Kotkaristin ritarikunnan 5. luokan ansiomerkki.
Eduard Seren-Saarepere johti metsäveljiä kesä-heinäkuussa 1941. Kommunistit onnistuivat vangita hänet ja teloittivat hänet Kasepäässä Tartumaalla. Hänet on haudattu Mustveen hautausmaalle. Hän oli tällöin 41-vuotias. Vuonna 2012 Kasepään kaupungintalolla paljastettiin muistolaatta, joka kertoo tapahtumasta. Hänen muistokseen Alatskivellä järjestetään ammunnan vuosittain kilpailu.
Rebelle

Rebelle on kanadalaisen Kim Nguyenin ohjaama lapsisotilaita käsittelevä elokuva vuodelta 2012. Elokuvan päähenkilö on Komona-niminen 12-vuotias tyttö, jota esittää Rachel Mwanza. Elokuvaa kuvattiin Kongon demokraattisessa tasavallassa.
"Rebelle" oli vuonna 2012 ehdolla parhaan kansainvälisen elokuvan Oscar-palkinnon saajaksi, ja Rachel Mwanza sai Berliinin elokuvajuhlilla parhaan naisnäyttelijän Hopeisen karhun.
Perniön Nurkkilan työväentalo

Nurkkilan työväentalo on Salon kaupungissa entisen Perniön kunnan aluella Nurkkilan kylässä sijaitseva työväentalo. 
Historiaa.
Nurkkilan työväenyhdistys Ty Runko perustettiin vuonna 1917. Yhdistys osti tontin työväentaloa varten ensimmäisenä toimintavuonnaan. Tontti oli suurehko, siihen kuului myös peltomaata, jonka viljelystuotteet yhdistyksen jäsenet saivat ostaa. Vuonna 1937 osa tontista myytiin pitäjän Osuuskaupalle.
Rakennus.
Tontilla ollutta torppaa vasten alettiin rakentaa juhlasalia vuonna 1919, ja se valmistui vuonna 1922. Vanhasta osasta tehtiin asunto vahtimestarille. Talon pinta-ala on 252 m² ja oman tontin koko 2,15 hehtaaria. Talo on vinkkelinmuotoinen. Taloa on kunnostettu jatkuvasti vuosien varrelle. Ikkunat on uusittu, keittiö on peruskorjattu ja ulkokatteita ja sisäpintoja on kunnostettu tai uusittu. Talon lämmitysjärjestelminä ovat sähkö- ja uunilämmitys. Vuonna 1933 talon ja tontin arvoksi arvioitiin 80 000 markkaa.
Toimintaa työväentalolla.
Ty Runko haki näyttämömestaria, joka toimisi myös talonmiehenä. Toimeen sisältyi asunto, lämpö ja valo sekä 25 prosenttia näyttämöseuran lipputuloista. Toimeen haluttiin joko naishenkilö, joka olisi kutoja tai mieshenkilö, joka tekisi käsitöitä. 
Arpajaistoimikunta teki työväenyhdistyksen arpajaisista tilin lehdessä. 
Työväentalolla järjestettiin kaksiviikkoinen näyttämötyönkurssi maaseudun väen näyttämöharrastuksen herättämiseksi. 
Salon Työväen Näyttämön kiertue vieraili myös Nurkkilassa, jossa se esitti Jalmari Finnen historiallisen huvinäytelmän "Sysmäläinen".
Perniön työväennäyttämöiden yhteinen kesäjuhla ja iltamat järjestettiin heinäkuussa 1922.
Nykyinen käyttö.
Vuonna 2018 talolla on ollut maksullisia tilaisuuksia ja bingotoimintaa
Villem Jaanson

Villem-Johannes Jaanson (23. toukokuuta 1900 Palupera, Tartumaa, Liivinmaan kuvernementti – 25. toukokuuta 1983 Tukholma, Ruotsi) oli virolainen ampuja, joka on 1930-luvulla MM-kisoissa menestynyt virolaisampuja. Hänen aseensa oli pienoiskivääri. Maailmansodan jälkeen hän pakeni Ruotsiin, jossa hän vietti loppuelämänsä.
Vuonna 1913 Villem Jaanson valmistui Udernan kyläkoulusta ja vuonna 1927 aliupseerikoulusta. Hän harjoitteli ammuntaa vuodesta 1928 ja vuosina 1931-1939 hän kuului Viron ampumamaajoukkueeseen. Hän on osallistui neljä kertaa Viron edustajana MM-kisoihin vuosina 1931, 1935, 1937 ja 1939, joissa hän saavutti seitsemän mitalia eli kolme kultaa, kaksi hopeaa ja kaksi pronssia, jotka tulivat kaikki joukkuekilpailuista..
Ennätykset ja tunnustukset.
Villem-Johannes Jaanson voitti seitsemän Viron mestaruutta (kaksi yksilöllisesti ja viisi joukkueena). 
Henkilökohtaiset ennätykset: 
Vuonna 1936 hänelle myönnettiin Maanpuolustusjärjestö Kaitseliitin Valkoisen Ristin III luokan ansiomerkki.
Ensimmäisissä sodanjälkeisissä MM-kisoissa Tukholmassa elokuussa 1947 virolaiset ampujat ml. Villem Jaanson olivat paikalla. He eivät voineet kilpailla itse kisoissa, sillä Neuvostoliiton miehityksen myötä Viron virallinen, itsenäinen kansainvälinen asema oli poistunut. Virolaiset saivat ampua kuitenkin ennen kisoja MM-kisojen ampumaradalla oman kilpailunsa, jossa he osoittivat erinomaista kuntoa verrattuna kilpaileviin virallisiin joukkueisiin.
Vuodesta 2005 lähtien Männikin ampumaradalla on järjestetty Villem Jaansonin muistokilpailu. Hänet on haudattu Solnan norjalaiselle hautausmaalle. Hänen muistokseen paljastettiin 25. toukokuuta 2006 muistokivi Liivan hautausmaalla Tallinnassa.
Kaverikirja (televisiosarja)

Kaverikirja on C More -suoratoistopalvelussa vuonna 2022 julkaistu suomalainen draamasarja. Sarjan on ohjannut Jojo Erholtz ja sen ovat käsikirjoittaneet Marjo Airisniemi ja Juulia Unhola. Pääosissa näyttelevät Laura Eklund Nhaga ja Ella Lymi.
"Kaverikirjan" alussa teini-iässä parhaita ystäviä olleet Saima ja Alina tapaavat toisensa vuosien jälkeen, kun Saima muuttaa työnsä perässä Helsinkiin.
Sarja on kuvattu loppuvuodesta 2021. Sarjan neljä ensimmäistä jaksoa julkaistiin C Moressa 17. marraskuuta 2022, jonka jälkeen sitä julkaistiin palvelussa kaksi jaksoa viikossa.
Liedon Sikilän työväentalo

Liedon Sikilän työväentalo on Liedon kaupungissa sijaitseva työväentalo. Se on nykyään urheiluseura Liedon Lujan omistuksessa ja nimeltään Seuratalo Lujala.
Historiaa.
Liedon Sikilän työväenyhdistys perustettiin vuonna 1907. Tontti työväentaloa varten ostettiin 500 markalla vuonna 1908. Työväentalo rakennettiin vuonna 1910. Talo takavarikoitiin vuonna 1918, ja se toimi palokunnantalona vuoteen 1945 saakka. Talo luovutettiin takaisin sosialidemokraattiselle työväenyhdistykselle vuonna 1945 ja myytiin Liedon Lujalle vuonna 1946. "Sosialisti"-lehdessä kiitettiin vuonna 1910 kaikkia niitä kansalaisia, jotka olivat osallistuneet työväentalon rakennustarvikkeiden kuljetukseen.
Rakennus.
Talo rakennettiin ratavartija Aarnion piirustusten mukaan. Piirustuksista maksettiin hänelle 30 markkaa. Vanha riihi ostettiin 1 500 markalla rakennustarpeiksi. Alkujaan talo oli vinkkelin muotoinen. Sisäkulmaan rakennettiin uusi eteinen ja vaatesäilytys vuonna 1951. Vuonna 1970 näyttämö purettiin ja juhlasali uudistettiin. Vuosina 1974–1975 taloa laajennettiin lisärakennuksella, johon tuli kahvila ja keittiö. Seuratalo Lujalaa on remontoitu perusteellisesti 1990-luvun lopun ja 2000-luvun alun aikana. Taloon on perinteitä kunnioittaen saneerattu tilavat keittiötilat ja valoisa juhlasali eteis- ja wc-tiloineen.
Toimintaa työväentalolla.
Työväenyhdistys järjesti 1908 arpajaiset rakennusrahaston kartuttamiseksi. Jatkoarpajaiset järjestettiin syksyllä jo omalla tontilla.
Työväenyhdistyksen järjestämiin iltamiin saapui esimerkiksi vuonna 1913 tunnettuja huligaaneja, jotka uhkailivat yleisöä puukoilla. Asia vietiin oikeuteen.
Nykyinen käyttö.
Seuratalo Lujala tarjoaa yhdistyksen oman käytön lisäksi puitteet perhejuhlille, kokouksille ja muille tilaisuuksille.
Paattisten koulu

Paattisten koulu on peruskoulu Turussa, Paattisten kaupunginosan ja entisen kunnan alueella. Koulu tarjoaa opetusta peruskoulun vuosiluokille 1-6. Lukuvuonna 2022-2023 Paattisten koulussa työskentelee kuusi luokanopettajaa, yksi tuntiopettaja, yksi aineenopettaja sekä kaksi erityisopettajaa. Samassa rakennuksessa toimivat Paattisten kirjasto, neuvola sekä Paattisten päiväkodin Toffinkujan yksikkö.
Historia.
Paattisten koulu avattiin 11. marraskuuta vuonna 2011. Koulu korvasi Paattisilla aiemmin toimineet Kreivilän ja Paavolan koulut, joista Kreivilän koulun tiloissa oli esiintynyt homeongelmaa. Kreivilän ja Paavolan koulujen oppilaat ja henkilökunta siirtyivät Paattisten kouluun sen avautuessa. Lions Club Paattinen lahjoitti Paattisten koululle terassikalusteet. Vuonna 2014 Paattisten koulun silloinen koulunjohtaja Ari Rusi spekuloi säästötoimien nimissä koulunkäyntivuoroilla, joiden myötä nuoremmat oppilaat olisivat käyneet koulua aamupäivisin ja vanhemmat iltapäivisin, jopa iltakuuteen saakka. Tätä ideaa ei kuitenkaan koskaan toteutettu.
Veli Kauppinen

Veli Sakari Kauppinen (s. 1976) on suomalainen kulttuuritoimittaja ja muusikko , joka työskentelee Yleisradiossa. Kauppinen on kotoisin Pattijoelta. 
Musiikkitoimittaja.
Veli Kauppinen on työskennellyt Yleisradiossa Radiomafian ajoista lähtien. Kauppinen on toimittanut muun muassa Yle Live-ohjelmia televisioon. Vuonna 2022 Kauppinen toimittaa Radio Suomeen omaa uuden musiikin erikoisohjelmaansa Veli Kauppinen äärellä, sekä osallistuu myös toivekonsertti Kadonneen levyn metsästäjien sekä tietovisa Poppikoulun toteutukseen.
Muusikko.
Veli Kauppisen pääinstrumentti on bassokitara, mutta hän soittaa myös ainakin kitaraa. Kauppinen on toiminut muun muassa Astrid Swanin, Samae Koskisen sekä Iisan basistina. 2000-luvun alussa hän vaikutti indieyhtyeessä Red Carpet. Kauppinen on kirjoittanut omia laulujaan teini-ikäisestä alkaen, ja hän julkaisikin ensimmäisen sooloalbuminsa I Am Changing kesäkuussa 2020. Albumi äänitettiin Raahessa ja se on tyyliltään indie poppia. Kauppinen tekee soolouraa taiteilijanimellä Veli.
Vehmaan työväentalo

Vehmaan työväentalo on Vehmaalla sijaitseva työväentalo, joka on valmistunut vuonna 1939. Se rakennettiin vuotta aikaisemmin tuhopoltossa palaneen vanhan työväentalon tilalle. Vehmaan työväentalo on Vehmaan kirkonkylässä noin kolmen kilometrin päässä kunnan keskustaajamasta Vinkkilästä.
Historia.
Vehmaan ensimmäinen työväentalo valmistui 1910-luvun vaihteessa. Sisällissodan alkupäivinä helmikuussa 1918 tapahtui kolme kuolonuhria vaatinut Vehmaan työväentalon kahakka. 1920-luvun lopussa talon omistanut Työväenyhdistys Yritys päätyi kommunistien haltuun, minkä johdosta työväentalo suljettiin vuonna 1930 kommunistilakien nojalla. Valtion takavarikoima rakennus siirtyi lopulta pakkohuutokaupassa Vehmaan sosialidemokraattisen työväenyhdistyksen omistukseen, ja se avattiin jälleen keväällä 1932.
Vuonna 1938 työväentalossa tehtiin korjaus- ja laajennustöitä, mutta rakennus paloi maan tasalle 8. syyskuuta vastaisena yönä. Tuhopolton sytyttäjäksi paljastui paikkakuntalainen 20-vuotias maatyömies, joka oli äärioikeistolaisen IKL:n jäsen. Hänellä oli aikaisempaa rikostaustaa eläimeen sekaantumisesta. Vahvasti päihtyneenä toiminut tuhopolttaja oli uhannut myös murhata Vehmaan kunnanvaltuuston sosialidemokraattisen varapuheenjohtajan. Hänet tuomittiin kuuden vuoden kuritushuonerangaistukseen. Uusi tiilirunkoinen työväentalo rakennettiin pikavauhdilla ja se vihittiin käyttöön jo helmikuussa 1939.
Matti Kallela

Matti Anselmi Kallela (1. helmikuuta 1923 Ahlainen – 10. elokuuta 1986 Vihti) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.
Kallelan vanhemmat olivat maanviljelijä, kunnallisneuvos Otto Anselmi Kallela ja emäntä Ida Aleksandra Haapala ja puoliso vuodesta 1948 Eila Aulikki Jalava. Kallela tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta yhteiskoulusta 1946 ja valmistui ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta 1949. Hän oli Hankkijan palveluksessa Turussa, tiilitehdas ja sementtivalimo Kallela Oy:n toimitusjohtaja Vihdissä 1948–1954 ja Vientikunta Munan toimitusjohtaja 1955–1979 ja hallituksen jäsen 1958–1979. Kallela oli myös Siipikarjatalouden tutkimussäätiön asiamies vuodesta 1970 ja "Kanatalous"-lehden päätoimittaja. Vihdin kunnanvaltuuston jäsen hän oli 1952–1955 ja hänellä oli myös muita luottamustehtäviä, kuten Suomen Kananmunanviejät -yhdistyksen johtokunnan jäsenyys 1958–1979, varapuheenjohtajuus 1958–1964 ja puheenjohtajuus 1964–1979, Siipikarjanhoitajain Liiton hallintoneuvoston jäsenyys vuodesta 1972 ja Maataloustuottajain Keskusliiton valtuuskunnan asiantuntijajäsenyys vuodesta 1974. Kallela oli sanomalehti "Luoteis-Uusimaan" perustajia. Sotilasarvoltaan vapaaehtoisena jatkosotaan lähtenyt ja keväällä 1943 haavoituttuaan kätensä menettänyt Kallela oli reservin alikersantti (1942). Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1976.
Reima Raita

Reima Ilmari Raita (14. marraskuuta 1918 Hämeenlinna – 12. maaliskuuta 1999 Espoo) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.
Raidan vanhemmat olivat henkikirjoittaja Kaarlo Ilmari Raita ja Helga Fredriksson ja puoliso vuodesta 1941 Sirkka Emilia Lankila. Raita tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta lyseosta 1937 ja valmistui merkonomiksi Turun kauppaopistostasta 1941 ja ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta 1945. Kauppakamarin hyväksymä tilimies hänestä tuli 1955. Raita oli Turun Tullikamarin konttoristi 1937 ja 1938–1939, Tehdas Oy Sereksen kirjanpitäjä 1940, Lounais-Suomen Osuusteurastamon kirjeenvaihtaja 1941, kansanhuoltoministeriön hintaosaston tilintarkastaja 1945–1946, Suomen Raakasokeritehdas Oy:n pääkirjanpitäjä Salossa 1946–1950 ja Suomen Sokerin konttoripäällikkö Helsingissä 1950–1958, apulaisjohtaja 1958–1960, talousjohtaja 1960–1968, varatoimitusjohtaja 1968–1978 ja johtokunnan jäsen 1958–1978. Hänellä oli myös lukuisia luottamus- ja asiantuntijatehtäviä ja hän toimi useiden eri yritysten ja järjestöjen tilintarkastajana. Molempiin sotiin osallistunut Raita oli sotilasarvoltaan reservin ylikersantti. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1975. Raidan lahjoituksen turvin perustettiin erikoisrahasto Yrjö Melasniemen nimeä kantavaan säätiöön.
Sumiaisten kirkonkylän työväentalo

Sumiaisten kirkonkylän työväentalo on Jyväskylässä Sumiaisten kirkonkylässä sijaitseva työväentalo, joka on rakennushistoriallisesti arvokas. Työväentalon omistaa Kypärämäen työväenyhdistys. Talo edustaa perinteistä työväentalorakentamista.
Historia.
Ensimmäinen Sumiaisten työväentalo paloi vuonna 1930. Palovakuutusrahoilla ostettiin rakennustarvikkeet ja rakennettiin talkoilla nykyinen talo vuonna 1931. Toimintaa talolla ei ole ollut vuoden 1955 jälkeen.
Kypärämäen työväenyhdistys Jyväskylästä osti talon ja tontin 17.1. 1978. Lisäksi Kypärämäen työväenyhdistys osti lisämaata vuonna 1979 Heinäahon tilasta. Yhdistys aikoi peruskorjata talon vuosina 1979–1981. Talossa vuokralaisena vuonna 1979 ollut puusepänverstas oli muuttamassa pois. Alueen käyttösuunnitelmassa on varattu tilat rantasaunalle, 10 mökille, erilaisille urheilutoiminnoille, grillille, autojen parkkipaikalle ym. Suunnitelman mukaan alueen tuli olla valmis vuonna 1985.
Rakennus.
Rakennus on hirsirunkoinen ja satulakattoinen. Katteena on huopa. Perusta on betonista. Talon väri on punamulta.
Uuraisten Kangashäkin työväentalo

Uuraisten Kangashäkin työväentalo on Uuraisilla Kangashäkin kylässä sijaitseva työväentalo, joka on rakennushistoriallisesti, historiallisesti ja maisemallisesti arvokas. Talo edustaa perinteistä työväentalorakentamista.
Historia.
Talon tontti on ostettu vuonna 1926 Toivo Paloselta. Talon salin osuus on rakennettu Kummunkylän työväenyhdistyksen työväentaloksi, mistä se on siirretty Kangashäkkiin. Ravintola- ja keittiöosan urakoi Oskari Lehtovirta Einari Niinimäen vanhan hevostallin heinäsuovasta. Rakennukseen on tehty yksi pärekatto talkoilla sotien jälkeen. Nykyisen omistajan aikana on laitettu peltikatto.
Vuonna 1932 uusittiin eteinen ja narikka. Vuonna 1945 tehtiin sisustustöitä ja hankittiin saliin lämmityslaitteet. Talo sähköistettiin vuonna 1949.
Sotien aikana talossa majoitettiin inkeriläisiä, jotka pitivät salissa lampaita. Tällöin sali turmeltui.
Tontti ja sillä olevat rakennukset myytiin Eino Aholle vuonna 1968, kun yhdistyksen toiminta oli hiljentynyt ja rakennukset olivat päässeet huonoon kuntoon. Uusi omistaja on rakentanut tontille saunan.
Rakennus.
Rakennus on osittain hirsi- ja osittain lautarunkoinen ja harjakattoinen. Katteena on pelti. Perusta ovat kivipilarit.
Talossa on sali näyttämöineen, ravintola, keittiö, narikka, eteinen ja pieni varasto. Lautarakenteisessa pulpettikattoisessa ulkorakennuksessa on varasto ja wc:t.
Toimintaa työväentalolla.
Talo oli vuonna 1979 yksityisasuntona.
Huopanan työväentalo

Huopanan työväentalo on Viitasaarella Huopanankoskella Huopanan kylässä sijaitseva työväentalo, joka on rakennushistoriallisesti ja historiallisesti arvokas. Talo edustaa 1950-luvun seurantalorakentamista.
Historia.
Huopanan torppariosasto perustettiin vuonna 1906. Sen muutettiin vuonna 1912 Huopanan työväenyhdistykseksi. Ensimmäinen työväentalo rakennettiin talkoovoimin vuonna 1921. Tonttimaa ostettiin seppä Antti Rantaselta. Talo rakennettiin Rajalan torpan riihestä. Ensin rakennettiin sali ja sitten jatkettiin rakentamalla näyttämö laudasta. Myöhemmin lisättiin vielä ravintola. Talo paloi vuonna 1953.
Uusi työväentalo rakennettiin vuosina 1954–1955 keräyspuin ja lahjoituksin. Vuonna 1956 talo myytiin Erkki Tuohimetsälle ja Väinö Tantulle.
Rakennus.
Rakennus on osittain hirsi- ja osittain lautarunkoinen ja satulakattoinen. Katteena on huopa. Perusta ovat betonista. Ulkoväri on keltainen.
Talossa oli sen valmistuessa juhlasali, joka toimi myös elokuvasalina, ravintola, keittiö, vahtimestarin asunto, paini- ja voimistelusali ja sauna.
Toimintaa työväentalolla.
Talo oli vuonna 1979 yksityisasuntona.
Suovanlahden työväentalo

Suovanlahden työväentalo on Viitasaarella Suovanlahdessa Kallion kylässä sijaitseva työväentalo, joka on rakennushistoriallisesti arvokas. Talo edustaa työväentalorakentamistyyppiä ja aikakaudelle ominaista hirsirakentamista.
Historia.
Suovanlahden työväenyhdistys on perustettu vuonna 1906. Aluksi yhdistys piti iltamia Järvenpäässä, Nevalahdessa ja Suovanniemellä. Yhdistys vuokrasi Otto Puttoselta maapalan. Taloa rakennettiin ensin Pitkällejärvelle vanhasta asuinrakennuksesta. Talon kehikko siirrettiin talkoilla Puttoselta vuokratulle tontille. Työväentalon vihkiäiset pidettiin vuonna 1925. Vuonna 1930 taloa laajennettiin rakentamalla ravintola, eteinen ja vahtimestarin huone. Myös nämä tehtiin vanhasta rakennuksesta.
Sota-aikana talolle majoitettiin venäläisiä sotavankeja, jotka olivat lähistöllä metsätöissä.
Yhdistyksen toiminta hiipui väen muuttaessa pois paikkakunnalta, ja työväentalo rappeutui. Talo myytiin vuonna 1974 Pentti Paaval Virtaselle, jonka omistaman tilan vieressä työväentalo on. Lähistöllä sijaitsee Tommin talo, josta työväentalo on saanut nimen Tommin työväentalo.
Rakennus.
Rakennus on hirsirunkoinen ja taitekattoinen. Katteena on huopa. Perusta ovat harmaakivestä. Rakennuksen toisessa päädyssä on siihen kiinteästi rakennettu lisärakennus, joka on toiminut putkana.
Talossa oli sen valmistuessa sali näyttämöineen, ravintola, keittiö, eteinen ja vahtimestarin huone sekä näyttämöosan takaseinään kiinni ulkopuolelle rakennettu putkarakennus.
Toimintaa työväentalolla.
Talo oli vuonna 1979 yksityisasuntona ja autiona ja se oli purku-uhan alla.
Vuorilahden työväentalo

Vuorilahden työväentalo sijaitsee Viitasaaren Vuorilahdella ja se edustaa työväentalorakentamiselle ominaista rakentamistyyppiä ja on rakennushistoriallisesti arvokas.
Historia.
Vuorilahden työväenyhdistys on perustettu vuonna 1906 Puruniemen talossa. Työväentalon tontti on ostettu Haapalan ja Vitimäen maalta. Työväentaloa alettiin rakentaa vuonna 1923 keräämällä ensin hirsiä rakentamista varten. Rakennustarpeita saatiin ainakin Sepänäeltä Pasasten maalta. Pasanen oli työväenyhdistyksen aktiiveja. Rakentaminen on tehty talkoilla ja talo on valmistunut vuonna 1927. Ensimmäiset tanssit pidettiin jo ennen talon lopullista valmistumista näyttämön puolella. Sisältä työväentalon maalasi kiertävä reissumaalari Arvi Koskinen todennäköisesti vuonna 1930. Hän maalasi myös kulisseja. Ulkoa talo on maalattu ja vuoritettu vuonna 1939. Vuonna 1950 talo on katettu ja yläkertaan on kunnostettu asuinhuone.
Rakennus.
Talo on hirsirunkoinen ja sen ulkovuoraus on lautaa. Katteena on ollut päre, joka on vaihdettu huopaan vuonna 1965. Talo on maalattu punaiseksi. Sisäseinät ovat halltex-levyä yläosiltaan ja kovalevyä alaosiltaan. Talossa on uunilämmitys. 
Talossa on juhlasali näyttämöineen, ravintola, keittiö ja yhden huoneen ja keittiön asunto. Lisärakennuksessa on halkoliiteri ja käymälät.
Kuisti on ollut avonainen, mutta yläkerran kunnostamisen jälkeen, jolloin portaat yläkertaan on rakennettu, on myös kuisti tehty toiselta puolen kiinteäksi. Yläkertaan on kunnostettu vahtimestarin kamari.
Toimintaa työväentalolla.
Talossa on järjestetty kokouksia ja nuorisotoimintaa.
Talo oli vuokrattuna urheiluseura Vuorilahden Visalle jonkin aikaa. Talo oli vuonna 1979 autiona.
Äänekosken työväentalo

Äänekosken työväentalo sijaitsi Äänekosken keskustassa ja se edusti työväentalorakentamiselle ominaista rakentamistyyppiä alkuperäisen osan osalta ja on rakennushistoriallisesti arvokas.
Työväentalo purettiin vuonna 2001.
Historia.
Äänekosken työväenyhdistys on perustettu vuonna 1903. Omaa taloa alettiin hankkia jo vuonna 1904. Tonttimaan lahjoittivat Hekkilän ja Eerolan talojen isännät. Työväenyhdistyksen omistuksessa on myös Piilolan talon maita. Vuonna 1904 yhdistys osti K. Pajalalta rakennuksen salvoksen. Tästä rakennettiin keittiö ja ravintolahuone. Keittiössä asui tuolloin myös vahtimestari, ja ravintola toimi lukutupana. Vuonna 1905 rakennettiin laudasta sali, näyttämö ja parveke. Parvekkeen alusta toimi eteisenä. Vuonna 1923 taloon rakennettiin vahtimestarin asunto. Vuonna 1924 rakennettiin pukuhuoneet näyttämölle ja yläkertaan rakennettiin musiikkisali sekä painisali urheiluseura Huimalle.
Sisällissodan aikana vuonna 1918 työväenyhdistyksen jäseniä vangittiin, koska he kieltäytyivät kutsunnoista. Vangit suljettiin työväentalolle. Osa työväenyhdistyksen jäsenistä pakeni metsään. Sodan jälkeen toiminta elpyi. Työväentalo säilyi sosialidemokraateilla. Naisjaosto perustettiin vuonna 1921. Naisjaosto järjesti iltamia punaorpojen auttamiseksi. 
Vuosina 1947–1948 rakennettiin taloon uusi yläsali kokous- ja harjoitushuoneeksi. Samalla laajennettiin eteinen ja rakennettiin narikka. Vuonna 1948 rakennettiin myös elokuvasali. Vuosina 1962–1963 rakennettiin kiviosa ja sinne tanssisali. Vuonna 1964 rakennettiin kiviosaan alakerta, jonne sijoittuivat ravintola, keittiö, vaatesäilöt ja wc:t. Vuonna 1978 talo maalattiin ulkoa, ja vuonna 1979 maalattiin sali.
Rakennus.
Talon vanha osa on hirsirunkoinen ja satulakattoinen. Pääsisäänkäynnin viereisessä pikkusiivessä on pulpettikatto. Ulkoväri on kirkkaan keltainen ja vuorilaudat tummanpunaiset. Siihen on vuosina 1962–1964 liitetty kivinen siipirakennus, joka on väriltään samanlainen.
Toimintaa työväentalolla.
Taloa käyttävät useat eri järjestöt omassa toiminnassaan, ja lisäksi tiloja on vuokrattu kunnalle.(1979)
Keski-Palokan työväentalo

Keski-Palokan työväentalo sijaitsee Jyväskylässä Keski-Palokan kylässä. Talo edustaa 1950-luvun työväentalorakentamista ja se on rakennushistoriallisesti, historiallisesti ja maisemallisesti arvokas.
Rakennusta nimitettiin Palokan Hiihtomajaksi. Se oli aikanaan urheilijoiden talvisten hiihtomatkojen kohteena. Palokan Hiihtomaja tuhoutui tulipalossa vuonna 2014.
Historia.
Taloa ei alun perin rakennettu työväentaloksi, vaan se oli maamiesseurantalo. Työväenyhdistys osti vuonna 1964 talon maamiesseuralta, Palokan Urheilijoilta, Jyväskylän seudun maalaisliiton paikallisosastolta ja Maalaisliiton Palokan naisosastolta.
Keski-Palokan työväenyhdistyksellä oli ennen sotia toimitila, mutta iltamia pidettiin myös maamiesseurantalolla jo ennen omaksi ostamista. Työväenyhdistyksellä on myös Rientola-niminen tanssilava. Tanssilava on rakennettu vuonna 1951. Tanssilava on kahdeksankulmainen lautarakenteinen katettu lava. Se on rakennettu talkoilla posti- ja lennätinhallitukselta vuokratulle tontille, jonka lavan rakentamisen aikoihin omisti metsähallitus. Lavan yhteyteen on vuonna 1976 rakennettu betonipohjalle pub. Aikaisemmin lavan yhteydessä oli myös lautarakenteinen parakki, jossa oli huoneen ja keittiön asunto ja kokoushuone. Huonetta käytti myös Urheiluseura Pyry voimisteluharjoituksiin. 
Rakennus.
Talo oli piirretty vuonna 1947. Se oli rankorakenteinen, ja ulkovuoraus lautaa. Sisäseinät olivat lastulevyä ja sisäkatto paneelia. Katteena on ollut tiili, joka vaihdettiin vuonna 1970 peltiin. Ikkunoita ja kuisteja muutettiin vuonna 1972. Lämmitys toimi vuonna 1972 hankitulla kuumailmapuhaltimella. Vesijohto ja viemäri asennettiin vuonna 1972.
Talossa oli juhlasali, ravintola, keittiö, eteinen sekä kahden huoneen asunto.
Vuonna 1972 tehdyssä remontissa taloon saatiin myös sisä-wc:t. Alueelle on vuonna 1974 hankittu valmiina saunan ja takkahuoneen käsittävä rakennus. Vuonna 1977 taloon tehtiin laajennusosa.
Toimintaa työväentalolla.
Talossa järjestettiin kokouksia, nuorisotoimintaa, tansseja, bingoa ja juhlia.
Lähteet.
Prinssi Kaarlen etumaa

Prinssi Kaarlen etumaa (norjaksi "Prins Karls Forland") on Huippuvuorten Länsimaan länsirannikon edustalla oleva saari.
Maantiede ja luonto.
Prinssi Kaarlen etumaa on n. 85 km pitkä ja 5-11 km leveä, ja sen erottaa Länsimaan rannikosta Forlandsundetin salmi.
Saaren korkein kohta on Monacofjället (1084 m), joka on koko läntisten Huippuvuorten korkein huippu. Saaren eteläpäässä on Salfjället (431 m), joka oli aikoinaan tärkeä maamerkki purjehtijoille, ja pohjoiskärjessä Fuglehukfjället (582 m), lintuvuori jonka rinteet laskeutuvat jyrkkinä mereen.
Saari ja sitä ympäröivät merialueet muodostavat Forlandetin kansallispuiston vuodesta 1973 asti. Siellä on maailman pohjoisin kirjohylkeiden populaatio.
Historiaa.
Ensimmäisenä saaren näki hollantilainen tutkimusmatkailija Willem Barents vuonna 1596. Saari on saanut nimensä englantilaisilta valaanpyytäjiltä, jotka 1600-luvun alussa kutsuivat sitä kuningas Jaakko I:n pojan Kaarlen mukaan. Englantilaisten lisäksi saarella vieraili norjalaisia ja pomoreita. Valaanpyynnin ohessa saarelta ja sen edustan luodoilta kerättiin haahkanuntuvia. 
Skotlantilainen William Speirs Bruce teki saarelle neljä tutkimusmatkaa v. 1898, 1906, 1907 ja 1909. Hän nimesi Monacofjelletin rahoittajansa, Monacon ruhtinas Albert I:n kunniaksi.
Norjan Polaari-instituutti on rakennuttanut ja ylläpitänyt majakoita Forlandsundetin rannoille v. 1912 alkaen, ja v. 1946 saatiin majakka myös Fuglehukeniin, ohjaamaan Ny-Ålesundiin kulkevia laivoja.
Piero Piccioni

Piero Piccioni (6. joulukuuta 1921 Torino, Italia – 23. heinäkuuta 2004 Rooma, Italia) oli italialainen elokuvasäveltäjä. 1950-luvulla hän sävelsi nimellä Piero Morgan ja sen jälkeen, kun hän oli säveltänyt musiikin elokuvaan "La Tempesta" (1958) hän alkoi työskentelemään Hollywoodissa säännöllisesti. Piccionia on verrattu Ennio Morriconeen ja Bruno Nicolaihin.
Piccioni yhdisti musiikissaan jazzia, loungea, viihdemusiikkia sekä taidemusiikkia, joka soi B-kauhuelokuvista eeppisiin rakkauselokuviin.
Sotkian työväentalo

Sotkian työväentalo oli Sotkian kylässä Kylmäkoskella sijainnut työväentalo. Talo purettiin vuonna 1966.
Historiaa.
Sotkian työväenyhdistys Into perustettiin vuonna 1907. Yhdistyksen jäsenmäärä vaihteli alussa 22–25 jäsenen välillä, laski sitten alle 20, mutta alkoi vuodesta 1916 jälleen kohota. Vuonna 1917 jäseniä oli jo 52. Sittemmin jäsenmäärä jälleen laski ja oli myöhempinä vuosikymmeninä harvoin yli 20. Syitä vähäiseen jäsenmäärään olivat muun muassa se, ettei monella ollut varaa pieniinkään ylimääräisiin menoihin, kuten yhdistyksen jäsenmaksuun, sekä se, että etenkin 1930-luvulla moni pelkäsi joutuvansa työpaikalla epäsuosioon, jos kuuluisi työväenyhdistykseen.
Vuonna 1910 yhdistys alkoi rakentaa omaa taloa talkoilla. Rakennusta rahoitettiin muun muassa arpajaisilla. Jo samana vuonna talo saatiin sen verran valmiiksi, että sitä pystyi käyttämään kesäsäällä. Seuraavana vuonna saatiin lämmityslaitteet.
Vuonna 1932 talo joutui lapuanliikkeen ilkivallan kohteeksi, kun siitä rikottiin ikkunat. Samana vuonna yhdistys kuitenkin vietti 25-vuotisjuhliaan talollaan.
Vuonna 1954 Sotkian naulatehdas lopetti toimintansa, ja sen tilalle tullut levytehdas lakkautettiin 10 vuotta myöhemmin. Sotkian työläiset hakeutuivat muualle töihin, mikä tiesi käytännössä yhdistyksen loppua. Työväentalo myytiin purettavaksi vuonna 1966, ja vuonna 1975 itse Sotkian työväenyhdistyskin lopetti toimintansa.
Toimintaa työväentalolla.
Keväällä 1911 järjestettiin Sotkian työväentalon ensimmäinen vappujuhla. Alkuvuosina etenkin iltamia järjestettiin usein, osin senkin vuoksi, että niiden lipputuloilla pystyttiin lyhentämään velkoja. Jatkossakin talolla järjestettiin lähinnä iltamia ja kokouksia. Iltamia järjestettiin 15–20 kertaa vuodessa. Ne olivat useimmiten tanssi-iltamia, mutta myös ohjelmallisia iltamia järjestettiin. Jäsenmäärän vähyyden takia kovin monipuolista toimintaa oli hankala järjestää.
Syksyllä 1939 yhdistyksen yhteyteen perustettiin näytelmäseura, mutta talvisota katkaisi sen toiminnan alkuunsa. Taloa vuokrattiin myös ulkopuolisille.
Rakennus.
Talo oli yksikerroksinen hirsirakennus. 1920-luvun puolivälissä taloon rakennettiin pukuhuone ja eteinen. Vähän myöhemmin talon vesikatto uusittiin, ja nimismiehen vaatimuksesta talon yhteyteen rakennettiin putka.