Saatananpalvontapaniikki

Saatananpalvontapaniikki (, myös "Satanic ritual abuse" eli SRA, suom. ’saatanallinen rituaalinen hyväksikäyttö’) on moraalipaniikki ja salaliittoteoria, joka väittää saatananpalvojien soluttautuneen yhteiskuntaan ja harjoittavan lasten seksuaalista hyväksikäyttöä ja ihmisten uhraamista. Yhdysvalloissa paniikki oli kiihkeimmillään 1980-luvun lopulla. Vuoteen 1994 mennessä SRA-syytöksiä oli ilmennyt yli 12 000 tapausta. Yhdessäkään niistä ei löytynyt näyttöä laajan kultin tai salaliiton toiminnasta. Yhtäkään syytöksistä ei voitu todentaa minkäänlaisella konkreettisella todisteella.
Saatananpalvontapaniikki syntyi vastareaktiona 1960–1970-lukujen taitteen uushenkisyydelle. Tieto vuonna 1966 perustetun Saatanan kirkon olemassaolosta vaikutti huhujen syntyyn, vaikka kirkko ei palvonutkaan Saatanaa jumalana ja kielsi muiden ihmisten vahingoittamisen. Vuonna 1980 julkaistu kirja "Michelle Remembers" väitti, että ”Saatanan kirkko” oli maailmanlaajuinen, kristillistä kirkkoa vanhempi järjestö, joka järjestelmällisesti kaappasi ja kidutti lapsia. Kirjaa markkinoitiin Michelle Smithin kokemuksiin perustuvana tositarinana, ja sen myötä SRA:ta alettiin pitää vakavana yhteiskunnallisena ongelmana. Kohun kiihkeimmässä vaiheessa saatananpalvonnasta epäiltiin muun muassa esikouluopettajia, okkultisteja, nuorisojengejä, rock-muusikoita ja roolipelaajia.
Suomeen moraalipaniikki levisi 1990-luvulla. Kohu nousi huippuunsa vuonna 1998 tapahtuneen Hyvinkään paloittelusurman myötä. Julkisuudessa väitettiin surman motiivia satanistiseksi, mistä ei kuitenkaan ollut näyttöä. Myös hautakivien kaataminen ja muu ilkivalta puhutti. Useimmiten rikosten takana oli kuitenkin vain alkoholinkäyttöä tai psyykkisesti oireilleita nuoria. Uskontotieteilijä J. Gordon Melton on sanonut, että saatananpalvonta on ”maailman suurin uskonto, jota ei ole ikinä ollut olemassa.”
Moraalipaniikki.
Salaliittoteoria.
Saatanapaniikin keskiössä on tarina yhteiskuntaa uhkaavista eliiteistä ja rikkaista saatananpalvojista, jotka kaappaavat pikkulapsia raiskaten ja kiduttaen näitä okkulttisissa seremonioissa. Rituaaleihin väitetään kuuluvan myös kannibalismia, veren juomista, pikkuvauvojen uhraamista Saatanalle ja elävältä hautaamisia. Naispuolisia uhreja pakotetaan synnyttämään lapsia raiskaajilleen. Erikoisempiin syytöksiin kuuluvat uhrien vangitseminen eläinten ruumiiden sisään sekä parodiset ristiinnaulitsemiset, joissa uhria roikotetaan pää alaspäin. Toiminnasta käytetään nimeä ”saatanallinen rituaalinen hyväksikäyttö” (, SRA).
Saatananpalvonta kuvataan salaliitoksi, johon kuuluu virkamiehiä ja muita vaikutusvaltaisia henkilöitä kaikilta yhteiskunnan osa-alueilta. Salaliiton oletetaan järjestäytyneen maailmanlaajuisesti niin, että sillä on kansallisia soluja, jotka edelleen jakautuvat pienempiin paikallistason yksiköihin. Joidenkin mukaan salaliitolla on yhteyksiä tiedustelupalveluihin, asevoimiin, mafiaan sekä suuryritysten ja viihdeteollisuuden johtohahmoihin. Rituaalien lisäksi salaliitto harjoittaa aivopesua, prostituutiota, aseiden salakuljetusta ja huumekauppaa, tuottaa snuff-elokuvia ja kaavailee uuden saatanallisen maailmanjärjestyksen luomista.
Hyväksikäytön väitetään ilmenevän erilaisina oireina, joita ovat esimerkiksi ylivilkkaus, syömishäiriöt, persoonallisuuden jakautuminen, itsetuhoisuus, dissosiaatio, traumaperäinen stressihäiriö, tyytymättömyys omaan ulkonäköön, eristäytyminen muista ihmisistä sekä erilaiset psykosomaattiset sairaudet. Toisinaan SRA:n uhri on tunnistettu siitä, ettei tämä pidä mustasta väristä, puhuu haamuista ja muista yliluonnollisista olennoista tai on kiinnostunut pieruista. Osa salaliittoteoreetikoista katsoo, etteivät saatananpalvojat ole syntyjään pahoja vaan harjoittavat rituaaleja, koska ovat itsec traumatisoituneet vaikean lapsuuden seurauksena.
Rituaalien olemassaoloon uskovat ovat esittäneet vaihtelevia arvioita ilmiön alkuperästä. Joidenkin mukaan rituaalien historia palautuu esihistoriaan ja niistä on nähtävissä merkkejä kivikautisissa kalliomaalauksissa. Toisten mukaan rituaalien alkuperä on myöhäisantiikin kulteissa, keskiajan noitasapateissa, Afrikan perinteisissä uskonnoissa, vapaamuurarien seremonioissa, mormonismissa, okkultismissa tai pakanuudessa. Joidenkin mukaan syylliset eivät oikeasti palvo Saatanaa, vaan rituaalien tarkoituksena on herättää pelkoa ja uhkailla uhrit hiljaisiksi. Yksimielisiä SRA:han uskovat ovat siitä, että ilmiö on vakava uhka yhteiskunnalle.
Arviot salaliiton koosta vaihtelevat. Yksinomaan Yhdysvalloissa väitettiin 1980-luvun lopussa ja 1990-luvun alussa toimineen 500 – 8 000 saatanallista kulttia, joilla oli vähintään 100 000 mutta suurimpien arvioiden mukaan jopa miljoonia jäseniä. Saatananpalvojien väitettiin hyväksikäyttävän joka vuosi yli 10 000 lasta, ja ihmisuhreja toimitettiin vuosittain 50 000. Saatananpalvojien kalenterissa oli yli 100 rituaaleille omistettua päivää. Uhrit kaapattiin päiväkodeista, orpokodeista, sairaaloiden synnytysosastoilta ja aborttiklinikoilta. Toisinaan lapsia houkuteltiin uhrattavaksi julkisten ilmoitusten avulla. Lisäksi saatananpalvojien väitettiin kaappaavan naisia, jotta nämä voisivat synnyttää lapsia uhreiksi. Varhaiskasvatukseen soluttautuneiden satanistien oletettiin olevan keskeisessä roolissa sopivien uhrien löytämisessä.
Tutkijoiden näkemyksiä.
Mary de Youngin mukaan ”rituaalinen hyväksikäyttö” on moraalipaniikki, josta sosiaalityöntekijät, mielenterveyden ammattilaiset, selviytyjien tukiryhmät, uskonnolliset fundamentalistit, feministit ja poliisit löysivät yhteisen asian. Huomionarvoista on, että miltei kaikkien syytösten taustalla oli vilpitön usko ilmiön olemassaoloon. Syytöksiä eivät esittäneet pelkästään huolestuneet kansalaiset vaan myös koulutetut virkamiehet. ”Saatananpalvonnan asiantuntijat” olivat usein pappeja tai fundamentalistikristittyjä, vaikka he julkisuudessa esiintyivätkin ei-uskonnollisina asiantuntijoina. Myös poliisin asiantuntijat olivat enimmäkseen itseoppineita, ja osalle heistä kyse oli moraalisesta kampanjasta. Pienillä paikkakunnilla heidät oli helpompi tavoittaa kuin tieteellistä tutkimusta tehneet asiantuntijat, mikä lietsoi huhuja. Suurin osa poliiseista tosin suhtautui huhuihin epäillen, jos muita todisteita ei ilmennyt. Lehdistöä ilmiö kiinnosti, koska huhuista sai jännittäviä human interest -juttuja.
Jeffrey S. Victor pitää erityisen yllättävänä sitä, että kristityt konservatiivit, sekulaarit lapsityöntekijät ja ”jotkut feministit” asettuivat kiistassa samalle puolelle. Perinteisesti konservatiivikristityt ja feministit olivat olleet riidoissa siitä, kuinka lapsia tulisi kasvattaa. Saatanapaniikin myötä nousi esiin yhteinen huoli laajalle levinneestä seksuaalisesta hyväksikäytöstä, jonka miesvaltainen eliitti halusi pitää salassa. Molempia yhdisti myös vakaumus siitä, että yhteiskunnassa oli syvällinen ongelma, jonka ratkaiseminen edellytti toimintatapojen pysyvää muutosta. Feminismistä poiketen saatananpalvontapaniikki ei kuitenkaan esittänyt johdonmukaista yhteiskunnan rakenteisiin kohdistuvaa kritiikkiä, vaan huoli kohdistui epämääräisiin pahuuden voimiin.
Victorin mukaan ”saatanallinen kultti” on merkitykseltään löyhä kattotermi, joka liitetään monenlaisiin poikkeavina pidettyihin ilmiöihin: lasten hyväksikäyttöön, nuorisojengeihin, sarjamurhaajiin, teinien kotikutoiseen okkultismiin ja epätavallisiin mutta sinänsä harmittomiin uskonnollisiin liikkeisiin. Victorin mukaan syntipukeille nousee tarve erityisesti nopean yhteiskunnallisen muutoksen aikana. Syntipukkia syyttäessään ihmiset voivat tuntea yhtenäisyyttä ja purkaa omaa turhautumistaan, pelkoaan ja vihaansa selkeästi yksilöityyn kohteeseen. Jos sopivaa kohdetta ei ole muuten saatavilla, sellainen keksitään, mikä tarjoaa helpon ratkaisun pahan ongelmaan.
De Youngin mukaan saatananpalvontapaniikki yhdistää monia voimakkaita mielikuvia: vaaraan joutuneen lapsen, uhkaavan paholaisen sekä psykologisen trauman, joka ”toimi sijaisena nykyaikaisen yhteiskunnan syvemmille ja monimutkaisemmille yhteiskunnallisille ongelmille ja jännitteille”. Todellisten ongelmien ja niitä edustavien voimakkaiden mielikuvien lisäksi moraalipaniikkiin tarvitaan kuitenkin myös voimakas tarina. Saatananpalvontapaniikki yhdisti ”arkkityyppiseen moraaliseen draamaan” uuden ja ahdistavan ajatuksen ”rituaalisesta hyväksikäytöstä”.
Psykologian historiaan erikoistuneen Luis A. Cordónin mukaan SRA-syytösten taustalla ovat hypnoosin ja muiden suggestiivisten terapiamenetelmien synnyttämät valemuistot. Cordónin mukaan ei ole pitävää tieteellistä näyttöä siitä, että lapsuuden traumat unohtuisivat ja ne voisi psykoterapian avulla palauttaa mieleen. Traumaattisten tai tuskallisten muistojen torjunta on Cordónin mukaan äärimmäisen harvinaista, ja on mahdollista, ettei sitä todellisuudessa esiinny lainkaan. Tämän esiin tuominen johtaa kuitenkin helposti syytöksiin siitä, ettei epäilijä ota hyväksikäytettyjen lasten ahdinkoa vakavasti.
Historia.
Tausta.
Saatanaa palvovista noidista ja kulteista on kerrottu tarinoita vuosisatojen ajan. Usein saatananpalvonta kuvataan salaliitoksi, joka harjoittaa ihmisuhreja, mustaa magiaa ja orgioita. Todennäköisesti tällaista uskontoa ei ole koskaan ollut olemassa. Yksittäiset ihmiset ovat tosin jäljitelleet kertomuksia, mutta näissäkin tapauksissa myytti oli ensin. Saatananpalvontapaniikki oli ja on näiden tarinoiden moderni ilmenemismuoto. Siinä saatananpalvojat saivat kristittyjen välistä yhteisöllisyyttä ylläpitävän syntipukin roolin, joka perinteisesti oli kuulunut juutalaisille. Saatananpalvojia, kuten juutalaisia aiemmin, syytettiin kristittyjen lapsien verisistä rituaalimurhista. Vastaavia syytöksiä oli keskiajalla esitetty myös kataareita ja temppeliritareita kohtaan.
Myös valkoisesta orjakaupasta kertovat huhut muistuttivat myöhempää saatananpalvontapaniikkia. Saatanapaniikin tavoin orjakauppiaiden väitettiin kaappaavan nuoria tyttöjä seksuaalista hyväksikäyttöä varten. Usein valkoisesta orjakaupasta syytettiin nimenomaan juutalaisia.
Jeffrey S. Victorin mukaan saatananpalvontapaniikin ilmeisin edeltäjä oli punakammo, 1950-luvun moraalipaniikki, jossa jahdattiin kommunisteja ja muita kumouksellisia aineksia. Victor kuvailee sekä valkoisen orjakaupan vastustusta, punaista vaaraa että saatananpalvontapaniikki ”moraalisiksi ristiretkiksi”. Kaikkia kolmea ilmiötä lietsoivat luotettavuudeltaan kyseenalaiset todistajat, jotka väittivät olevansa joko uhreja tai sitten itse entisiä kommunisteja tai saatananpalvojia. Sekä punakammon että saatananpalvontapaniikin taustalla oli vanhempien huoli uudesta ja pelottavasta aatejärjestelmästä, joka uhkasi turmella nuorison, ja kummassakin tapauksessa pelkojen alkuperä löytyi konservatiivisesta maailmankatsomuksesta. Ilmiöitä yhdisti myös uhkan liioitteleminen: punakammon vuosina Yhdysvaltain liittovaltion poliisin johtaja J. Edgar Hoover arvioi joka sadannen yhdysvaltalaisen olevan kommunistivakooja, ja senaattori Joseph McCarthy väitti liittovaltion hallinnon olevan täynnä kommunisteja. Kommunistivainoihin verrattuna saatananpalvontapaniikki jäi lopulta selvästi pienemmäksi ilmiöksi.
Huhujen alkuperä (1960–1970-luvut).
Saatananpalvojiin liittyvä moraalipaniikki sai alkunsa 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa, jolloin Yhdysvalloissa alkoi kiertää huhuja vaarallisista kulteista. Teinien väitettiin palvovan Saatanaa. Huhut syntyivät vastareaktiona uususkonnoille ja löysivät kasvupohjaa Jim Jonesin ja Charles Mansonin kaltaisia kulttijohtajia vastustaneesta retoriikasta. Koska tarinat olivat värikkäitä, viestimet kiinnostuivat niistä. Aluksi saatananpalvojia epäiltiin karjan silpomisesta. Myöhemmin paikallislehdet alkoivat syyttää saatananpalvojia erilaisista rikoksista, kuten hautojen turmelemisesta ja henkirikoksista.
Vähitellen syntyi saatanallisten rikosten ”asiantuntijoita”, jotka yleensä olivat joko uskonnollisiin rikoksiin erikoistuneita poliiseja, satanismista huolestuneita uskovaisia tai lasten hyväksikäyttöön erikoistuneita sosiaalityöntekijöitä. Heidän auktoriteettinsa legitimoi käsityksen siitä, että satanismi oli todellinen yhteiskunnallinen ongelma. Vuonna 1964 yhdysvaltalaisista 37 prosenttia piti Paholaisen olemassaoloa varmana, mutta vuonna 1973 näin uskoi 50 prosenttia yhdysvaltalaisista ja vuonna 1990 jo 55–60 prosenttia.
Kalifornialainen Anton LaVey perusti vuonna 1966 Saatanan kirkon, joka ei kuitenkaan palvonut Saatanaa jumalana tai uskonut sen olemassaoloon. Sen sijaan Paholainen ymmärrettiin symboliksi hedonismille, viisaudelle, individualismille ja ihmisen eläimelliselle luonnolle. Muita ihmisiä tuli LaVeyn mukaan kohdella kunnioittavasti, paitsi jos nämä käyttäytyivät vihamielisesti, jolloin satanistilla oli oikeus ”tuhota” vihollisensa. Omaisuusrikokset, eläinrääkkäyksen ja pikkulasten vahingoittamisen LaVey kielsi. Saatanan kirkon jäsenmäärä jäi pieneksi, vaikka se saavuttikin suuren näkyvyyden tiedotusvälineissä ja populaarikulttuurissa. Saatanan kirkko oli ensimmäinen näkyvä ja pitkäikäinen järjestö, joka ajoi satanistista aatetta. Tämä osaltaan vahvisti käsitystä, että saatananpalvonta oli todellinen ilmiö.
Michelle Remembers (1980).
Vuonna 1980 ilmestynyt "Michelle Remembers" oli tositarinana markkinoitu kertomus nuoresta naisesta, joka lapsena oli joutunut saatananpalvojien hyväksikäyttämäksi. Michelle Smith (salanimi) oli 27-vuotias yhdysvaltalainen, joka hakeutui psykiatriseen hoitoon masennuksen vuoksi. Smithillä oli myös epämääräinen mielikuva siitä, että hänen täytyi muistaa jotakin tärkeää. Psykiatrinsa Lawrence Pazderin kanssa hän piti pitkiä terapiaistuntoja ja vakuuttui osallistuneensa lapsena mustaan messuun. Kuukausia kestäneen piinan päätteeksi Neitsyt Maria pelasti Smithin, poisti merkit kidutuksesta ja antoi hänen unohtaa kokemansa kauhut todeten, että muistot palaisivat aikanaan.
Pazder oli 1960-luvulla työskennellyt Länsi-Afrikassa, missä hän oli kuullut tarinoita mustasta magiasta ja lapsia kiduttavista kulteista. Smith piti kiduttajiaan noitina, mutta Pazder syytti tapahtuneesta ”Saatanan kirkkoa”, joka oli ”kristillistä kirkkoa vanhempi maailmanlaajuinen organisaatio”. Näennäisesti järjestön jäsenet elivät tavallista elämää, mutta kulissien takana he suorittivat saatanallisia rituaaleja.
"Michelle Remembers" oli myyntimenestys. Pazder ja Smith vaurastuivat ja heihin alettiin suhtautua saatananpalvonnan asiantuntijoina. Tiedotusvälineissä heidän väitteitään toisteltiin yleensä kritiikittä. Julkisten esiintymisten ohella Pazder ja Smith kouluttivat viranomaisia eri puolilla Yhdysvaltoja ja Kanadaa. American Psychiatric Associationin kokouksessa 1981 Pazder käytti ensimmäisen kerran termiä "ritual abuse" (). Pian tämän jälkeen eri puolilla Yhdysvaltoja alkoi esiintyä SRA-epäilyjä. Useimmiten syytökset kohdistuivat päiväkotien ja esikoulujen henkilökuntaan. Ilmestyi myös suuri joukko samankaltaisia selviytymistarinoita.
Kun "Michelle Remembersin" väitteitä alettiin tutkia tarkemmin, huomattiin, ettei sen tarina voinut pitää paikkaansa. Smith esimerkiksi kävi normaalisti koulua aikana, jona hän väittää olleensa saatananpalvojien vankina. Afrikkalaisen kidutuskultin olemassaolosta ei ole näyttöä, vaikka tällaista huhuttiin valkoisten lähetyssaarnaajien parissa 1960-luvun alussa. Anton LaVey haastoi oikeuteen Pazderin, joka joutui julkisesti tunnustamaan, ettei Saatanan kirkko ollut vastuussa Smithin pahoinpitelemisestä.
Huhut leviävät (1980–1984).
Noin vuonna 1981 alkoi levitä väite, että Procter &amp; Gamble -yhtiön logo, jossa esiintyi parrakas mieshahmo ja 13 tähteä, olisi saatanallinen symboli. Väitettä levittivät myöhemmin erityisesti Amway-yhtiöön liittyvät henkilöt.
1980-luvun alkuvuosina huolestuttiin kadonneista lapsista, joiden väitettiin joutuneen siepatuiksi. Saatanallisista kulteista kertovat huhut levisivät 1982–1984. Lawrence Pazder, joka oli aluksi määritellyt rituaalisen hyväksikäytön ”toistuvaksi ruumiilliseksi, tunteelliseksi, henkiseksi ja hengelliseksi pahoinpitelyksi”, lisäsi tunnusmerkkien joukkoon seksuaalisen väkivallan. (Michelle Smith ei koskaan muistanut joutuneensa seksuaalisen hyväksikäytön uhriksi.) Pazderin mukaan seksiaktien tavoitteena ei kuitenkaan ollut seksuaalisten tarpeiden tyydyttäminen, vaan sillä oli rituaalinen merkitys. Tämä loi maaperää paniikille, joka lopulta purkautui toiminnaksi vuodesta 1983 alkaen, jolloin SRA:sta epäiltyjä ihmisiä ensi kertaa pidätettiin.
McMartinin esikoulu (1983–1990).
Vuonna 1983 alkoi niin sanottu McMartinin esikoulun tapaus. Kalifornialaisen esikoulun opettajia ja muita työntekijöitä syytettiin hoidokkiensa seksuaalisesta hyväksikäytöstä ja muusta kaltoinkohtelusta. Tapaus sai alkunsa pikkulapsiperheen vanhempien riitaisasta erosta, kun psyykkisesti oireillut äiti syytti entistä puolisoaan Ray Buckeya pariskunnan yhteisen lapsen seksuaalisesta hyväksikäytöstä. Sellaisesta ei ollut ruumiillisia merkkejä, mutta lapsen tutkinut kokematon harjoittelija uskoi äidin selitykseen. Poliisi alkoi tutkia tapausta, ja sen ympärillä alkoi levitä mielikuvituksellisia huhuja.
Ray Buckey oli McMartinin esikoulun opettaja, joten poliisi alkoi tutkia myös esikoulua. Oppilaiden vanhempia kehotettiin kysymään lapsiltaan, oliko näitä kosketeltu tai olivatko nämä harjoittaneet suu- tai anaaliseksiä. Huolestuneet vanhemmat alkoivat tulkita lastensa toimintaa ja puheita tarkoitushakuisesti. Useimmat lapset kiistivät syytökset, mutta osa kertoi painostuksen jälkeen vanhemmilleen sen, mitä nämä halusivat kuulla. Poliisi ei löytänyt konkreettisia todisteita hyväksikäytöstä. Julkisuudessa tapauksesta nousi suuri kohu, ja saatanalliseen salaliittoon uskovat papit sekaantuivat tapaukseen. He kehottivat tarkkailemaan erityisesti harmittomilta vaikuttavia opettajia. Kaduilla ohikulkijat alkoivat hyökkäillä esikoulun opettajien ja heidän perheenjäseniensä kimppuun.
Tilannetta pahensi torjuttujen muistojen palauttamiseen tähtäävä terapia, joka oli 1970–1980-lukujen taitteessa suosittua. Todellisuudessa terapia johti valemuistojen syntyyn. Lapsia kannustettiin puhumaan sukuelimistä ja seksuaalisuudesta ja heille annettiin nukkeja, joilla oli sukuelimet, häpykarvoitus ja rinnat. Nukkien hyödyllisyydestä ei ole tieteellistä näyttöä. Jos lapset kieltäytyivät syyttämästä opettajia, heitä painostettiin tekemään niin. Jos lapsi ei siltikään kertonut hyväksikäytöstä, vaikeneminen tulkittiin trauman torjumiseksi. Seurauksena oli mielikuvituksellisia tarinoita kidutuksesta, raiskauksista, ”vuohimiehistä” ja päiväkodin alle rakennetusta salaisesta tunneliverkostosta.
Kaikki esikoulun seitsemän työntekijää saivat rikossyytteen. Tutkintavankeuden aikana syytettyjä pahoinpideltiin ja uhkailtiin, eivätkä vartijat puuttuneet siihen. Päiväkodeissa tapahtuvasta hyväksikäytöstä tuli yleinen huolenaihe, jota FBI alkoi tutkia. Julkisen keskustelun seurauksena huhut levisivät myös lasten keskuuteen, ja McMartinin oppilaat alkoivat kertoa kauhutarinoita naapureistaan, lapsenvahdeistaan ja muista ympäristönsä aikuisista. Kyselytutkimusten perusteella lähes kaikki seudun asukkaat uskoivat syytöksiin. Tapauksesta tuli Yhdysvaltain historian siihen mennessä kallein ja pisin oikeuskäsittely. Pelkkä oikeudenkäynti kesti 28 kuukautta.
Tammikuussa 1990 kaikki paitsi Ray Buckey vapautettiin. Häntä varten järjestettiin vielä uusi oikeudenkäynti, joka kesti viisi kuukautta ja jonka päätteeksi hänet vapautettiin. Buckey oli tuossa vaiheessa istunut tutkintavankeudessa yhteensä viisi vuotta. Häntä ei missään vaiheessa tuomittu mistään rikoksesta.
Kiihkein paniikki (1984–1991).
McMartinin vanavedessä paniikki levisi muualle Kaliforniaan. Se veti puoleensa erityisesti kristittyjä fundamentalisteja, sillä SRA-syytökset näennäisesti todistivat, kuinka paljon vaikutusvaltaa Saatanalla oli Yhdysvalloissa. Saatanapaniikin kautta kiertelevät saarnaajat pystyivät vetoamaan sellaiseenkin yleisöön, joka ei tavallisesti ollut kiinnostunut heidän puheistaan. Vuosina 1984–1985 Kernin piirikunnan poliisi tutki 77 henkilöä SRA:han liittyvistä rikoksista. Eri puolilla Yhdysvaltoja tuomittiin kymmeniä ihmisiä vankilaan.
International Society for the Study of Multiple Personality Disorder piti vuonna 1984 julkisen esitelmän SRA:sta, mikä toi uskottavuutta potilaiden tarinoille. ABC Newsin "20/20"-ajankohtaisohjelma käsitteli saatananpalvontaa seuraavana vuonna, ja vuonna 1988 esitettiin Geraldo Riveran paljon julkisuutta saanut TV-ohjelma ”Devil Worship”. Rivera väitti, että Yhdysvalloissa toimi yli miljoona satanistia, jotka olivat tiukasti järjestäytyneet ”hyvin salamyhkäiseksi” verkostoksi. Ohjelma oli television siihenastisen historian katsotuimpia. Vuonna 1988 ilmestyi myös Lauren Stratfordin "Satan’s Underground", joka oli "Michelle Remembersin" tapainen selviytymistarina.
Saatanapaniikin kiihkeimmät vuodet olivat 1988–1989. Kun aiempi tutkimus viittasi siihen, että satanismi oli hyvin marginaalinen ilmiö, alettiin nyt uskoa kaikkialle yhteiskuntaan levittäytyneeseen verkostoon. Vaikka ilmiötä väitettiin hyvin laajaksi, useimmat ihmiset elivät täysin normaalia elämää. Ristiriita selitettiin olettamalla, että lapsuuden traumat unohtuivat ja ne oli mahdollista palauttaa vain hypnoosilla ja vastaavilla menetelmillä. Kun väitteitä alettiin julkisuudessa kyseenalaistaa, SRA:n olemassaoloon uskovat selittivät ongelmat pois yhä äärimmäisemmillä väitteillä. Saatananpalvojia syytettiin esimerkiksi Meksikon Matamorosissa tapahtuneista murhista. Vuosina 1990–1991 paniikki levisi Englantiin, missä pidätettiin SRA:sta syytettyjä ihmisiä. Yhdysvalloissa kristilliset lehdet syyttivät jopa peruskouluja ja kirjastoja saatanallisen propagandan levittämisestä. Vuonna 1991 levisi väite, että saatananpalvojat olivat soluttautuneet MAP-kirkon johtoon.
Paniikin laantuminen (1992–1995).
Yhdysvaltain saatananpalvontapaniikki kyseenalaistettiin aiempaa voimakkaammin 1990-luvun alussa. Vähitellen kävi ilmeiseksi, etteivät hyväksikäyttöä koskeneet muistot olleet todellisia, ja vuonna 1992 joukko psykologeja perusti False Memory Syndrome Foundationin, joka vastusti epäeettisiä psykoterapiamenetelmiä. Myös poliisi oli Yhdysvalloissa ja Britanniassa tullut samaan johtopäätökseen: salaliitosta tai SRA:sta ei ollut todisteita. Ilmiö pysyi kuitenkin kiistanalaisena vielä vuosien ajan. Yhdysvalloissa moraalipaniikki laantui 1990-luvun jälkipuoliskolla, vaikka jotkut uskovatkin edelleen SRA:n olemassaoloon.
Vuoteen 1994 mennessä SRA-syytöksiä oli Yhdysvalloissa esitetty yli 12 000 erillisessä tapauksessa. Psykiatrit, psykologit ja kliiniset sosiaalityöntekijät tutkivat tapauksista vajaat 7 000; loput tutki poliisi, syyttäjänvirasto tai sosiaalitoimi. Yhdessäkään tapauksessa ei löytynyt pitävää näyttöä siitä, että laaja kultti tai salaliitto olisi ollut vastuussa seksuaalisesta hyväksikäytöstä. Yksittäisiä saatananpalvojia tai Saatanaa palvovia pariskuntia sen sijaan löytyi. Toisinaan he syyllistyivät lasten seksuaaliseen hyväksikäyttöön, mutta näissäkään tapauksissa ei ollut näyttöä kidutuksesta tai ihmisuhreista.
Joulukuussa 1995 Geraldo Rivera myönsi julkisesti, että oli erehtynyt SRA:n suhteen. 2000-luvulla esoterian tutkimus sekularisoitui. Aiemmat asiantuntijat olivat usein lähestyneet ilmiötä uskonnollisista lähtökohdista. Uusi, aiempaa tieteellisempi tutkimus osoitti, että suurin osa satanisteista oli tavallisia ihmisiä eikä heistä ollut yhteiskunnalle vaaraa. Luis A. Cordón kirjoitti vuonna 2005, että SRA-paniikki oli enemmän tai vähemmän laantunut. Uskontotieteilijä J. Gordon Melton on sanonut, että saatananpalvonta on ”maailman suurin uskonto, jota ei ole ikinä ollut olemassa.”
QAnon (2017–).
Internetin 4chan-keskustelupalstalla alkoi lokakuussa 2017 levitä QAnon-salaliittoteoria, josta tuli suosittu erityisesti alt-rightin ja Donald Trumpin fanaattisimpien kannattajien keskuudessa. Salaliittoteorian mukaan Yhdysvaltain demokraattisen puolueen johtohahmot kuuluvat kansainväliseen salaseuraan, joka palvoo Saatanaa, harjoittaa kannibalismia ja pedofiliaa ja murhaa lapsia.
1980-luvun satanismipaniikkia käsittelevän "Satan Wants You" -dokumentin (2024) ohjaajat Sean Horlor ja Steve J. Adams olivat haastatteluissa epäileviä sen suhteen, oppivatko ihmiset ikinä virheistään. Dokumentaristien mukaan 2020-luvulla samat tahot käyttävät edelleen samoja saatanallisia salaliittoja syyttääkseen ihmisiä rikoksista joita he eivät ole tehneet.
Muita kohuja.
Metallimusiikki.
Saatanapaniikin aikana rock- ja erityisesti metallimusiikin väitettiin houkuttelevan nuoria okkultismin pariin. Huhut kertoivat saatanallisista viesteistä, jotka saattoi erottaa, jos musiikkia kuunteli väärin päin. Myös heavy metal -sanoitusten seksuaalisia ja yliluonnollisia aiheita paheksuttiin. Aktiivisimmat vastustajat olivat kristillisen oikeiston edustajia. Jesuiittapappi Vincent Micelin mukaan rock-musiikki tekisi miljoonista nuorista Saatanan ja kansankiihottajien tahdottomia orjia. Yhdysvalloissa poliisi tutki rockmusiikin ja okkulttisten rikosten välistä yhteyttä, ja mielenterveyden ammattilaiset kehittivät erityisiä terapiamenetelmiä, joiden oli tarkoitus auttaa saatanallisen musiikin traumatisoimia lapsia. Lehdistössä aivopesuväitteitä toisteltiin faktoina.
Rock-musiikin siveettömiä ja väkivaltaisia sanoituksia vastustanut Parents Music Resource Center alkoi vuonna 1985 vaatia musiikkialbumeihin sisältövaroituksia. Järjestö julkaisi myös 15 ”saastaisen” kappaleen esimerkkiluettelon. Madonnan ja Princen kaltaisten pop-tähtien lisäksi joukossa oli kaksi varhaista black metal -kappaletta, joita syytettiin okkultismiin yllyttämisestä: Mercyful Faten ”Into the Coven” ja Venomin ”Possessed”. Sekä Mercyful Faten että Venomin jäsenet ovat muistelleet, että PMRC:n paheksunta toimi lähinnä ilmaisena mainoksena.
Vuonna 1985 kaksi nuorta nevadalaismiestä teki itsemurhan juopoteltuaan rankasti, poltettuaan kannabista ja kuunneltuaan Judas Priestiä. Tapaus meni vuonna 1990 oikeuteen, mutta oikeus vapautti syytetyt todeten, ettei alitajuisista viesteistä ollut todisteita. Oikeus myös huomautti, ettei ollut näyttöä siitä, että alitajuiset viestit olisivat todella haitallisia. Ozzy Osbourne oli haastettu oikeuteen jo vuonna 1986. Tuolloin oikeus katsoi, että Yhdysvaltain perustuslain ensimmäinen lisäys takasi sananvapauden myös heavy metal -sanoituksille. Epäonnistuneet oikeusjutut olivat paniikin huippu, jonka jälkeen heavy metaliin kohdistunut huoli laantui.
Norjassa syntyi 1980-luvun lopulla omintakeinen black metal -alakulttuuri, jonka jäsenet väittivät palvovansa Saatanaa. Näyttävien julkisuustempausten sekä alakulttuurin jäsenten tekemien rikosten myötä aiemmin marginaalinen musiikkityyli herätti 1993 valtavirran tiedotusvälineiden mielenkiinnon. SRA-syytökset olivat levinneet Norjaan jo aiemmin, mikä loi pohjaa okkultismin vastaiselle paniikille. Todisteiden puutteessa salaliittosyytökset jäivät kuitenkin nopeasti pois. Kirkkojen tuhopolttojen ympärille sen sijaan syntyi paikallisia paniikkeja. Vuoteen 1996 mennessä Norjassa oli poltettu tai yritetty polttaa kymmeniä kirkkoja. Black metal -muusikoiden harjoittama saatananpalvonta oli mallinettu kauhuviihteen pohjalta ja keskittyi pahuuteen. Vakiintuneiden satanismin muotojen sijaan se muistutti julkisuuteen levinnyttä stereotyyppiä. Koska Norjassa ei ennen vuosituhannen vaihdetta ollut vakaumuksellisten satanistien järjestäytynyttä toimintaa, black metal -alakulttuurilla ja kirkonpoltoilla oli pysyvä vaikutus siihen, millaisia mielikuvia norjalaiset yhdistävät satanismiin.
Roolipelit.
Roolipelit syntyivät 1970-luvun jälkipuoliskolla, ja niiden ympärille kasvoi oma viihdeteollisuuden alansa ja nuorison alakulttuuri. Ne herättivät kuitenkin myös moraalipaniikkia ja kohtasivat voimakasta vastustusta Yhdysvaltain kristillisen oikeiston taholta. Kohu sai alkunsa 1980-luvun alussa, kun "Dungeons &amp; Dragonsin" huhuttiin yllyttäneen nuoria miehiä itsemurhaan. Huhujen seurauksena perustettiin järjestö Bothered About Dungeons and Dragons (B.A.D.D., ”Dungeons &amp; Dragonsista huolestuneet”), jonka tavoitteena oli pelin kieltäminen. B.A.D.D. harjoitti monipuolista tiedotustoimintaa ja lobbausta ja saavutti laajaa näkyvyyttä. Järjestön mukaan roolipelit kannustivat teinejä saatananpalvontaan, hämärsivät todellisuudentajua ja opettivat väkivaltaisia ja rikollisia toimintatapoja. Osa Yhdysvaltain kouluista kielsi roolipelien pelaamisen, mutta on epäselvää, kuinka laajalle roolipelipaniikki lopulta levisi.
David Waldronin mukaan moraalipaniikilla oli kolme vaihetta. Ensimmäisessä vaiheessa väitettiin, että nuoret käyttivät roolipelien okkulttista kuvastoa ja tarpeistoa muiden oppilaiden, vanhempien ja opettajien kiroamiseen. Toinen vaihe alkoi 1980-luvun puolivälissä ja väitti, että roolipelien yliluonnollinen ja väkivaltainen maailma kannusti pelaajia murhiin, itsemurhiin ja rikoksiin. Viimeinen vaihe alkoi 1980–1990-lukujen taitteessa, jolloin väitettiin, että roolipelit toimivat porttina saatananpalvontaan ja pakanuuteen. Paniikki väistyi 1990-luvun alkupuolella. Tähän oli Waldronin mukaan useita syitä: B.A.D.D. epäonnistui edistämään tavoitteitaan oikeusteitse, eikä tieteellinen tutkimus tukenut roolipelien vastustajien väitteitä, jotka olivat vuosien saatossa muuttuneet yhä epäuskottavammiksi. Samaan aikaan roolipelaajat puolustivat harrastustaan yhä aktiivisemmin ja johdonmukaisemmin.
Suomessa.
Suomessa huolestuttiin satanismista 1990-luvun alussa. Saatananpalvontapaniikki levisi Suomeen lähinnä yhdysvaltalaisten evankelistojen mukana. Kiihkeimmillään paniikki oli 1990-luvun lopulla. Kuten Yhdysvalloissa, myös Suomessa ilmaantui omatekoisia asiantuntijoita, jotka enimmäkseen olivat evankelisen kristinuskon kannattajia.
Suomen tunnetuin saatananpalvontaan liitetty rikos oli Hyvinkään paloittelusurma 1998. Julkisuudessa tapahtuneesta syytettiin saatananpalvojia, mutta oikeudenkäynnissä todettiin, ettei satanistisesta motiivista ollut riittävää näyttöä. Toinen saatananpalvontaan liitetty rikostapaus Suomessa oli Ulvilan surma 2000-luvulla. Tutkinnan aikana syyttäjät nostivat esiin väitöksiä saatanallisista rituaaleista, jotka osoitettiin myöhemmin paikkaansa pitämättömiksi.
Suomen saatananpalvontapaniikki keskittyi hautojen häpäisyihin, joita tapahtui vuosina 1997–2001 satoja. Lehdistö syytti tapahtuneesta satanisteja. Ei juuri ole näyttöä siitä, että ilkivallan pääasiallinen motivaatio olisi tullut saatananpalvonnasta, vaan taustalla oli esimerkiksi huumeidenkäyttöä ja lasten kaltoinkohtelua. Yleensä rikoksia tekivät syrjäytyneet tai psyykkisesti oireilleet nuoret, joita okkultismi kiinnosti salaperäisyyden ja kapinallisuuden vuoksi. Tiedotusvälineiden mielenkiinto ei kuitenkaan kohdistunut ongelmiin ilmiön taustalla.