Junior Kimbrough

David Malone Junior Kimbrough (s. Hudsonville, Mississippi, 28. heinäkuuta 1930 – k. Holly Springs, Mississippi, 17. tammikuuta 1998) oli yhdysvaltalainen blues-muusikko, laulaja ja lauluntekijä, joka tunnetaan erityisesti 1990-luvulla Fat Possum Recordsille tekemistään levyistä. Vaikka hän oli aloittanut uransa jo 1960-luvulla, hänen hypnoottinen blues pysyi kuitenkin suurimman osan hänen urastaan paikallisena ilmiönä. Hän nousi kansainvälisen yleisön tietoisuuteen vasta 1990-luvun alussa, kun hän esiintyi vuonna 1991 julkaistussa dokumenttielokuvassa "Deep Blues". Tämä johti hänen debyyttialbumin "All Night Long" julkaisuun. Levyä pidetään yleisesti bluesin klassikkona. 
Hänen tunnetuimpia kappaleita ovat "Done Got Old," "Meet Me in the City," "Burn in Hell" "You Better Run," ja "All Night Long." Hänen kappaleistaan ovat useat artistit tehneet omia tulkintoja, kuten Iggy Pop ja Mark Lanegan ja Buddy Guy. Kimbroughin musiikilla on ollut valtava vaikutus erityisesti The Black Keys -yhtyeen tuotantoon. Vuonna 2023 hänet valittiin Blues Hall of Fameen. 
Musiikki.
1950-luvun lopulla Kimbrough kehitti oman blues-tyylinsä, jossa hän loi hypnoottisia blues riffejä, käytettäen jatkuvaa bordunaa, jota hän soitti peukalollaan kitaran bassokielillä. Borduna on musiikissa käytetty termi samalla korkeudella jatkuvalle äänelle, joka säestää musiikkiteoksen muita ääniä. Tästä hypnoottisesta soittotavasta tuli keskeinen osa "hill country blues"-tyyliä. Hypnoottisesti junnaavien bluesriffien lisäksi, hänen tunnusmerkkinä oli seksiä ja yön pimeyttä heijastelevat sanoitukset. Kimbroughin kappaleiden sovituksissa musiikki on usein polyrytmistä, mikä yhdistää sen afrikkalaiseen kansanmusiikkiin. Bluesmuusikko ja Kimbrough’n entinen basisti Eric Deaton on kuullut yhtäläisyyksiä Junior Kimbrough’n ja malilaisen Ali Farka Tourén musiikin välillä. 
Elämä ja ura.
Varhaiset vuodet.
Junior Kimbrough syntyi ja kasvoi Hudsonvillessä, Mississippissä, maanviljelijöiden perheeseen. Jos Juniorin sisar olisi ollut parempi lapsenvahti, hän ei ehkä olisi koskaan tarttunut kitaraan. Kun Junior oli vielä liian pieni auttamaan isäänsä peltotöissä, hänen vanhin sisarensa jäi kotiin hoitamaan häntä. Sisko oli “vahtimassa” sinä päivänä, kun Junior otti isänsä kitaran “ylähyllyltä”, jonne isä oli piilottanut kaiken, mitä lasten ei ollut tarkoitus koskea. Siitä tuli rutiini: kun isä lähti töihin, Junior otti kitaran alas ja harjoitteli. Hän oli kuusivuotias sinä päivänä, kun hänen “lapsenvahtinsa” ei taaskaan ollut tilanteen tasalla ja hän otti ylähyllyltä viinaa. Hänen äitinsä löysi pojan alkoholikoomassa ja luuli hänen kuolleen. Isä kuitenkin ymmärsi tilanteen: tytär tarvitsi selkäsaunan ja Junior vietiin pellolle töihin. Hänet houkuteltiin myöhemmin Holly Springsiin töihin John Deeren jälleenmyyjälle.
Junior ei muistanut tarkalleen, milloin hän oli tietoisesti päättänyt luoda uraa muusikkona, mutta hän tiesi miksi. Nuorena miehenä hän oli saavuttanut kaiken, mihin John Deerellä oli mahdollisuus. Jos hän aikoi jättää jälkensä maailmaan, hänen pitäisi tehdä se kitaran avulla. Siihen asti hän oli soittanut samoja country blues -standardeja ja Little Miltonin ja Albert Kingin hittejä samoissa juke jointeissa ja klubeissa, joissa hänen pitkäaikainen ystävänsä ja kilpailijansa R.L. Burnside esiintyi. Sitten Junior lopetti covereiden soittamisen – ja myös yleisön toiveiden täyttämisen. Hän päätti, ettei halunnut olla “viihdyttäjä”. Hän ymmärsi, että muiden kappaleiden soittaminen hyödytti vain niiden säveltäjiä tai alkuperäisiä esittäjiä. “En aio auttaa ketään enää koskaan,” hän sanoi. Siitä eteenpäin Kimbrough soitti vain Kimbroughia
Varhaiset levytykset.
Vuonna 1966 Kimbrough matkusti Memphisiin, Tennesseehen, ja äänitti Goldwax-levymerkille session. Levy-yhtiö päätti kuitenkin olla julkaisematta äänityksiä, koska ne olivat sen mielestä liian epäkaupallisia ja liian “maaseutua”. Noin neljäkymmentä vuotta myöhemmin nämä kappaleet julkaistiin Fat Possum levy-yhtiön toimesta vuonna 2009 nimellä "First Recordings". Vuonna 1968 hän teki ensimmäisen singlensä, "“Tramp”", paikalliselle Philwood-levymerkille ja vuonna 1969 hän teki äänityksiä ystävänsä, rockabilly laulaja Charlie Feathersin kanssa. Seuraavien kahden vuosikymmenen aikana Kimbrough’lle ei tarjoutunut useita tilaisuuksia levyttää, mutta hän onnistui nauhoittamaan singlen "“Keep Your Hands Off Her”" pienelle High Water -yhtiölle, ja hänen kappaleensa "“"All Night Long"”" julkaistiin kokoelmalla "National Downhome Festival, Vol. 2", jonka julkaisi Southland Records. 
Hän oli pettynyt musiikkiteollisuuteen, koska hän tuli levy-yhtiöiden torjumaksi, mutta hän ei koskaan luopunut tavoistaan – kuten sunnuntai-illan blues juhlista, joissa huonekalut raahattiin pihalle, jotta useampi mahtui Kimbroughin kotiin tanssimaan. Hän möi kotipolttoista viinaa ja muutti kotitalonsa baariksi. Junior joutui lopulta vuokraamaan pienen yhden huoneen asunnon päästäkseen hetkeksi rauhaan kotitalonsa juhlista. Hänen vanhasta kotitalostaan tuli lopulta tunnettu jukejoint klubi – nimeltä Junior’s Place, paikka jonne ihmiset kokoontuivat juomaan ja tanssimaan joka sunnuntai.
All Night Long.
1970- ja 1980-luvuilla Kimbrough esiintyi säännöllisesti Mississippin juke jointeissa, missä musiikkitoimittaja Robert Palmer löysi hänet 1980-luvun lopulla. Palmer esitteli Kimbrough’n "Deep Blues" -dokumenttielokuvassaan. Elokuvan tuoma näkyvyys johti Kimbroughin levytyssopimukseen Fat Possum levy-yhtiön kanssa, Hänen ensimmäinen albumi ilmestyi vuonna 1992, jolloin hän oli jo 62-vuotias. Mutta kun albumi "All Night Long" viimein ilmestyi, maailma huomasi hänet. 
"All Night Long" sai loistavat arvostelut niin blues- kuin valtavirran julkaisuissa "Rolling Stone" -lehti antoi levylle neljä tähteä ja piti sitä vuoden tärkeimpänä blues julkaisuna. Albumia pidetään nykyään yleisesti bluesin mestariteoksena. "All Night Long" on rosoinen ja likainen blues taltiointi. Albumia ei lähdetty hiomaan studiossa, vaan se äänitettiin parilla otolla täysin livenä ilman päälleäänityksiä. Tuottaja Robert Palmer oli täysin oikeassa julkaistessaan albumin kaikkine virheineen. Kimbroughin raaka energia vetosi blues fanien lisäksi myös nuoreen rock-yleisöön. Levyn julkaisun jälkeen Kimbrough alkoi esiintyä myös kotiseutunsa ulkopuolella, ja hän teki pian kiertueen Englannissa. 
Blues fanien keskuudessa Junior Kimbrough oli sensaatio ja hän herätti myös muiden artistien kiinnostuksen. Rock-yhtyeet kuten The Rolling Stones, Sonic Youth ja U2 tekivät pyhiinvaelluksia Holly Springsiin nähdäkseen hänen klubinsa ja kuullakseen Kimbroughin esiintyvän poikansa Kinney Malonen (rummut) ja Garry Burnsiden (basso) kanssa. Kimbrough teki Yhdysvalloissa kiertueen Iggy Popin kanssa ja kiersi useamman kerran "Fat Possum Circus" -kiertueella levy-yhtiön muiden artistien kanssa
Vuoden 1992 vilkkaan ajanjakson jälkeen Junior Kimbrough palasi jälleen soittamaan Deltan juke jointeihin, levyttäen silloin tällöin. Hänen toinen albuminsa, "Sad Days, Lonely Nights", julkaistiin vuonna 1993. AllMusic-nettisivuston kriitikon Steven McDonaldin mukaan Kimbroughin albumi kuulostaa "sähköbluesilta sellaisena kuin se voisi soida maailmanlopun kynnyksellä." Tätä seurasi hänen kolmas ja viimeinen albumi "Most Things Haven’t Worked Out" vuonna 1997
Kuolema.
Junior Kimbrough kuoli 17. tammikuuta 1998, 67-vuotiaana, sydämen pettäessä hänen pitkäaikaisen kumppaninsa Mildred Washingtonin asunnossa Holly Springsin vuokra-asunnoissa. Hän makasi sohvalla, katsoi televisiota. Mildred, joka oli huolehtinut hänestä 30 vuoden ajan, oli hänen rinnallaan. Junior Kimbrough jätti jälkeensä 36 lasta. 
Kunnianosoitukset.
Kuoleman jälkeen Fat Possum julkaisi kaksi postuumia kokoelma-albumia 1990-luvulla nauhoitetuista kappaleista: "God Knows I Tried" (1998) ja "Meet Me in the City" (1999). Vuonna 2002 ilmestyi hänen suurimpia hittejä sisältävä kokoelma "You Better Run: The Essential Junior Kimbrough". 
Fat Possum julkaisi myös kunnianosoituksena cover-albumin "Sunday Nights: The Songs of Junior Kimbrough" (2005), jolla useat artistit tulkitsevat hänen laulujaan. Levyllä esiintyivät muun muassa Iggy &amp; The Stooges, The Black Keys ja Mark Lanegan. The Black Keys on julkaissut myös kokonaan Kimbrough’n kappaleista koostuvan cover-albumin "Chulahoma," Black Keysin cover-albumi "Delta Kream," sisältää myös useita versioita Kimbrough’n kappaleista. 
Myös blues legenda Buddy Guy on julistautunut Junior Kimbroughin ihailijaksi, Buddy Guyn cover albumi "Sweet Tea" sisältää useita Kimbroughin säveltämiä kappaleita.