Herbert Kickl

Herbert Kickl (s. 19. lokakuuta 1968 Villach) on itävaltalainen poliitikko, vuodesta 2021 äärioikeistolaisen Itävallan vapauspuolueen (FPÖ) puheenjohtaja.
Tausta ja poliittisen uran alku.
Herbert Kickl syntyi Kärntenin osavaltiossa Villachissa ja vietti lapsuutensa Radentheinin pikkukaupungissa. Radentheinin elämää leimasi tulenkestäviä materiaaleja terästeollisuudelle valmistava Magnesit Werk -tehdas, jossa Kicklin molemmat vanhemmat työskentelivät. Kickl kävi oppikoulun Spittal an der Draussa (samalla luokalla oli myöhemmin Itävallan vihreää puoluetta johtanut Eva Glawischnig). Suoritettuaan asevelvollisuutensa vuoristojääkäreissä vuosina 1987–1988 hän aloitti Wienin yliopistossa 1988 tiedotus- ja valtio-opin, seuraavana vuonna filosofian ja historian opinnot. Molemmat jäivät kesken hänen siirtyessään politiikkaan.
Vuosina 1995–2001 Kickl opetti FPÖ:n puolueakatemiassa ("Freiheitliche Akademie)" erityisesti vaalitaistelun sisältöjä ja organisaatiota, yleni sitten akatemian virkaatekeväksi (2001–2002) ja varsinaiseksi (2002–2006) johtajaksi. Vuosina 2005–2007 hän johti puolueen lehteä "Neue Freie Zeitung" ja toimi FPÖ:n pääsihteerinä. Vuodesta 2006 lähtien hän on edustanut FPÖ:tä Itävallan parlamentin alahuoneessa (kansallisneuvostossa).
Kicklin lapsuudenperhettä on luonnehdittu epäpoliittiseksi ja hänen poliittisia sympatioitaan alun perin lähes sosialistisiksi, mutta hän on kertonut, että ei nuorena pitänyt Itävallan sosiaalidemokraattisen puolueen (SPÖ) ”ukkoutuneesta” ilmapiiristä, sitä vastoin häneen teki vaikutuksen FPÖ:n dynaaminen johtohahmo Jörg Haider. Haiderin jätettyä FPÖ:n Kickl jatkoi toimintaansa uuden puoluejohtajan Heinz-Christian Strachen tärkeänä tukijana. 
Kickl toimi 2000-luvun alussa Jörg Haiderin avustajana ja puheenkirjoittajana ja jatkoi tätä tehtävää myös Heinz-Christian Strachen alaisuudessa. Hänen kynästään lähtivät monet kohua nostattaneet puheet ja iskulauseet, kuten islamin ja maahanmuuton vastaisiksi tulkitut "Pummerin statt Muezzin" (’Pummerin [Stephansdomin kuuluisa kirkonkello], ei muessinia’) tai "Abendland in Christenhand" (’Länsimaat kristittyjen käsiin’). Hänet kuvattiin mediassa usein taitavana provokaattorina ja puolueen tiedotusstrategioiden taustavaikuttajana, ”kuiskaajana” tai puolueen ”aivoina”.
Sisäministerinä 2017–2019.
Vuoden 2017 parlamenttivaalien jälkeen FPÖ nousi hallituskoalitioon voittajapuolueen, konservatiivisen Itävallan kansanpuolueen (ÖVP) pienemmäksi hallituskumppaniksi. Sebastian Kurzin hallituksessa Kickl sai sisäministerin salkun, mutta vasta vaikeuksien jälkeen. Liittopresidentti Alexander Van der Bellen ei halunnut ensiksi nimittää häntä virkaan, koska sisäministerin vastuualueeseen kuului myös natsien rikosten ja holokaustin muistomerkkien ylläpito, ja Kickl oli jo herättänyt huomiota äärioikeistolaisilla ja natsien rikoksia vähättelevillä kannanotoillaan. Hänet nimitettiin ministeriksi vasta kun valtiosihteeri Karoline Edtstadler (ÖVP) oli ottanut tämän kiistanalaisen tehtävän hoitaakseen.
Sisäministerinä Kickl pyrki kiristämään maahanmuutto- ja turvapaikkapolitiikkaa, arvostelijoiden mielestä myös kansainvälisiä ihmisoikeussopimuksia uhmaten. Kansainvälistäkin kohua nostatti hänen lausahduksensa, että oikeuslaitoksen olisi noudatettava politiikkaa eikä päinvastoin; Saksan tuolloinen oikeusministeri nimitti Kicklin toimintaa ”oikeusvaltion sabotoimiseksi”. 
Helmikuussa 2018 sisäministeriön toimeksiannosta pantiin toimeen ratsia ministeriön alaisuudessa toimivaan terrorismia ja ääriliikkeitä tarkkailevaan virastoon ("Bundesamt für Verfassungsschutz und Terrorbekämpfung," BVT) sekä joidenkin viraston työntekijöiden asuntoihin. Ratsian yhteydessä takavarikoitiin ja tuhottiin äärioikeiston ja uusnatsien toimintaan liittyvää aineistoa. Wienin alueellinen tuomioistuin totesi myöhemmin ratsian laittomaksi. Oppositiopuolueet vaativat Kicklin eroa, ja SPÖ:n Jan Krainer nimitti Kickliä ”historian vaarallisimmaksi sisäministeriksi sitten vuoden 1945”.
Toukokuussa 2019 ns. Ibiza-skandaalin johdosta FPÖ:n johtaja Strache joutui eroamaan tehtävistään, ja maassa määrättiin järjestettäviksi ennenaikaiset uudet vaalit. ÖVP olisi kuitenkin ollut valmis jatkamaan vaaleihin saakka hallitusyhteistyötä FPÖ:n kanssa, mikäli myös Kickl eroaisi. Kun Kickl ei suostunut tähän, liittokansleri Kurz ilmoitti ehdottavansa liittopresidentti Van der Bellenille Kicklin erottamista. Tämän jälkeen myös muut FPÖ:n ministerit ilmoittivat eroavansa, ja hallitus kaatui. Kicklistä tuli toisen maailmansodan jälkeen ensimmäinen itävaltalainen ministeri, joka erotettiin virastaan.
Puoluejohtajaksi koronapandemian varjossa.
Erottuaan ministerin virasta Kickl palasi kansanedustajaksi Alois Kainzin paikalle, joka oli noussut parlamenttiin Kicklin siirryttyä ministeriksi. Kun Heinz-Christian Strachen erottua Norbert Hofer oli noussut FPÖ:n johtajaksi, Kicklistä tuli nyt puolueen kakkosmies. Hofer yritti viedä puoluetta maltillisemmalle linjalle liikkuvien äänestäjien houkuttelemiseksi, ja hänen ja Kicklin välille syntyi kitkaa. Kiistoja aiheutti myös suhtautuminen koronaviruspandemiaan: puoluejohtaja Hoferin nimenomaista kehotusta uhmaten Kickl, joka oli jo tullut tunnetuksi rokotusvastaisista kannanotoistaan, kieltäytyi käyttämästä hengityssuojainta parlamentissa.
Lopulta Hofer myös terveydellisiin syihin vedoten erosi FPÖ:n puheenjohtajan tehtävästä 1. kesäkuuta 2021. Kickl valittiin hänen seuraajakseen, ja tämän valinnan vahvisti myös puoluekokous syyskuussa 2022.
Tavoitteena nousu ”kansankansleriksi”.
Vuoden 2024 parlamenttivaaleihin valmistauduttaessa FPÖ ja Kickl asettivat julkisesti tavoitteekseen Kicklin nostamisen Itävallan liittokansleriksi, ja maaliskuusta 2023 lähtien myös FPÖ:n tiedotuksessa käytettiin termiä "Volkskanzler" (’kansankansleri’): Kicklistä tulisi tavallisen kansan edustaja ja puolustaja ”eliittejä” vastaan. Sananvalinta nostatti kohua, sillä "Volkskanzler" oli ollut natsipuolueen propagandassa yleisesti Hitleristä käytetty nimitys.
Vaaleissa FPÖ nousi suurimmaksi puolueeksi saaden 28,85 % äänistä, mutta aluksi kaikki muut puolueet kieltäytyivät lähtemästä sen kanssa samaan hallitukseen. Esteenä yhteistyölle mainittiin erityisesti Kickl: siihenastinen liittokansleri ja toiseksi suurimman puolueen ÖVP:n johtaja Karl Nehammer ilmoitti, että ei suostuisi hallitusyhteistyöhön Kicklin kanssa. Kickl puolestaan teki selväksi, että kävisi neuvotteluja ainoastaan tulevana liittokanslerina. Lopulta Nehammer nimitettiin hallitustunnustelijaksi, mutta tammikuun 2025 alussa neuvottelut ÖVP:n, SPÖ:n ja liberaalin NEOS-puolueen kesken kariutuivat, ja Nehammer erosi.
6. tammikuuta 2025 liittopresidentti Alexander Van der Bellen antoi Kicklille tehtäväksi muodostaa maahan uusi koalitiohallitus. Neuvottelut aloitettiin ÖVP:n ja sen uuden johtajan Christian Stockerin kanssa, mutta nekin kariutuivat kiistoihin ministeriöistä, etenkin sisäministeriöstä, jonka FPÖ ehdottomasti halusi itselleen. 12. helmikuuta 2025 Kickl ilmoitti luopuvansa hallitustunnustelijan tehtävästä ja esittävänsä liittopresidentille uusien vaalien järjestämistä mahdollisimman pian. Hallitustunnustelut aloitettiin kuitenkin uudelleen ÖVP:n Stockerin johdolla SPÖ:n ja NEOS:n kanssa, ja uusi hallitus astui virkaan 3. maaliskuuta 2025; FPÖ jäi jälleen oppositioon.
Perinteisessä tuhkakeskiviikon puhetilaisuudessaan 5. maaliskuuta 2025 Kickl ilmoitti edelleenkin tavoitteenaan olevan nousta ”kansankansleriksi”, joka valtaan noustuaan ”pyyhkii painepesurilla tasavallan joka nurkan”.
Yksityiselämä.
Kickl on naimisissa ja yhden pojan isä. Hän harrastaa extreme-triathlonia.