tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
K. Arne Blom

Karl Arne Blom (salanimi Bo Lagevi; 1946 Nässjö, Ruotsi – 20. huhtikuuta 2021) oli ruotsalainen jännityskirjailija, koulutukseltaan filosofian kandidaatti. Hänen esikoisteoksensa "Någon borde sörja" ilmestyi 1971 ja aloitti opiskelijamaailmasta kertovista kirjoista koostuvan trilogian. Ensimmäinen poliisiromaani "Lyckligt lottade" ilmestyi 1976. Se oli ensimmäinen sarjassa, jonka tapahtumapaikkana on kuvitteellinen Himlesholmin kaupunki.
"Sanningens ögonblick" ("Totuuden hetki") sai vuonna 1974 Expressenin Sherlock-palkinnon. Svenska Deckarakademinin Grand Master -diplomi myönnettiin hänelle vuonna 2009.
Frans Viktor Sandelin

Frans Viktor Sandelin (17. heinäkuuta 1833 Siipyy – 24. elokuuta 1897 Maalahti) oli suomalainen pappi ja valtiopäivämies. 
Frans Viktor Sandelinin vanhemmat olivat kappalainen Petter Johan Sandelin ja Johanna Aurora Alcenius ja puoliso vuodesta 1860 Emma Josefina Durchman. Sandelin tuli ylioopilaaksi Vaasassa ja suoriotti teologian erotutkinnon 1856 ja vihittiin papiksi 1857. Hän oli Kaustisen kirkkoherra 1873–1874, Kruunupyyn 1874–1887 ja Maalahden vuodesta 1887. Rovastin arvon Sandelin sai 1880. Hän oli pappissäädyssä valtiopäivämies 1888.
Niilo Karilas

Niilo Karilas, vuoteen 1906 Karlsberg (11. helmikuuta 1852 Saloinen – 1. heinäkuuta 1911 Loppi) oli suomalainen pappi ja valtiopäivämies. 
Karilaan vanhemmat olivat talollinen Nils Karlsberg ja Katarina Millanen ja puoliso vuodesta 1879 Ida Maria Anstén. Karilas tuli ylioppilaaksi Oulun alkeisoppilaitioksesta 1879 ja suoritti teologisen erotutkinnon 1876. Papiksi hänet vihittiin 1877, rovastin arvon hän sai 1896. Karilas oli ensin Leppävirran kirkkoherran apulainen ja sitten vt. kirkkoherra vuodesta 1877, Nilsiän vt. kirkkoherra vuodesta 1879, Raution vt. kappalainen 1881 ja Paavolan vt. kappalainen 1882. Hailuodon kirkkoherra hän oli 1882–1895 ja Piippolan 1895–1905. Karilas toimi senaatin kirkollistoimituskunnan vt. esittelijäsihteerinä vuodesta 1903 ja vakinaisena vuodesta 1905. Hän oli kirkolliskokouksen jäsen 1886, 1893, 1898, ja 1903 ja pappissäädyssä valtiopäivämies 1888, 1891, 1894, 1897, 1899, 1900 ja 1904. 
Kirjailijat Tauno Karilas ja Yrjö Karilas olivat Niilo Karilaan poikia.
Estadio Multiusos de San Lázaro

Municipal Stadium Verónica Boquete de San Lázaro on monikäyttöinen stadion, joka sijaitsee San Lázaro -asuinalueella Santiago de Compostelan kaupungissa Espanjan La Coruñan maakunnassa. Vuodesta 2018 lähtien se on nimetty Santiagon pelaajan Verónica Boqueten mukaan. Siihen asti se tunnettiin nimellä San Lázaron monikäyttöinen stadion.
Sen kapasiteetti on 16 666 katsojaa, ja se on tällä hetkellä SD Compostelan jalkapallojoukkueen kotistadion. Se on myös useiden yksiköiden pääkonttori.
Petter Gustaf Hällfors

Petter Gustaf Hällfors (3. tammikuuta 1842 Keuruu – 18. tammikuuta 1890 Oulu) oli suomalainen opettaja ja valtiopäivämies. 
Petter Gustaf Hällforsin vanhemmat olivat kappalainen Pehr Adolf Hällfors ja Gustava Cajanus ja puoliso vuodesta 1878 Lydia Wegelius, o.s. Bergroth. Hällfors tuli ylioppilaaksi Kuopiossa ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1864. Hän oli Oulun ruotsalaisen lyseon matematiikan ja fysiikan lehtori vuodesta 1866. Hällfors oli pappissäädyssä valtiopäivämies 1888. 
Kaupunginjohtaja Arvi Hällfors oli Petter Gustaf Hällforsin poika.
Revúca (piiri)

Revúcan piiri () on Slovakian piiri Banská Bystrican alueella. Sen väkiluku oli vuoden 2010 lopussa 40 406.
Revúcan piirillä on Slovakian sisällä yhteistä rajaa Rimavská Sobotan, Breznon ja Rožňavan piirien kanssa.
Vuoden 2010 lopussa Revúcan piirin asukkaista 51 prosenttia oli naispuolisia ja noin 49 prosenttia miespuolisia. Vuoden 2011 lopussa piirin väestöstä muodostivat slovakit 66,2 prosenttia, unkarilaiset 19,1 prosenttia, romanit 6,3 prosenttia, ruteenit 0,8 prosenttia, tšekit, määriläiset ja sleesialaiset yhteensä 0,4 prosenttia, ukrainalaiset 0,1 prosenttia ja muut 7,7 prosenttia. Alle 14-vuotiaiden osuus väestöstä oli vuoden 2011 lopussa 17,7 prosenttia, 15–64-vuotiaiden 70,6 prosenttia ja yli 65-vuotiaiden 11,7 prosenttia väestön keski-iän ollessa 37,8 vuotta. Revúcan piirin väkiluvun ennakoidaan pienenevän 37 642 asukkaaseen vuoteen 2040 mennessä.
Kunnat.
Revúcan piirin 42 kuntaa. Ne kunnat, jotka ovat myös kaupunkeja ovat luettelossa lihavoituja.
Arnold Burgen

Arnold Stanley Vincent Burgen (20. maaliskuuta 1922 Finchley, Lontoo – 26. toukokuuta 2022) oli englantilainen fysiologian ja farmakologian aloilla työskennellyt lääkäri ja tutkija. Burgen tutki erityisesti biologisten järjestelmien hermoston säätelyn vaikuttavia lääkeaineita. 
Burgen valmistui Lontoon yliopistosta lääkäriksi (MB 1945, MD 1959) ja toimi aluksi kotiyliopistossaan opetuksen ja tutkimuksen parissa (1945–1949). Sittemmin hän työskenteli McGill-yliopiston fysiologian professorina Kanadassa (1949–1962), Cambridgen yliopiston farmakologian professorina (1962–1971) ja Britannian kansallisen lääketieteellisen tutkimuslaitoksen (NIMR, National Institute for Medical Research) johtajana (1971–1981). Tämän jälkeen hän jatkoi useissa tieteen ja tutkimuksen organisaation merkittävissä tehtävissä vielä 1990-luvulle saakka. Hän oli esimerkiksi vuonna 1988 perustetun, Lontoosta käsin johdetun Academia Europæan ensimmäinen presidentti (1988–1994) ja tiedeakatemian julkaiseman "European Review" -tiedejulkaisun ensimmäinen päätoimittaja. 
Burgen sai työstään monia tunnustuksia. Hänet aateloitiin työstään lääketieteen parissa. Hän oli muun muassa Royal Societyn jäsen (1964–), ja Cambridgen yliopiston Downing Collegen kunniajäsen vuodesta 1970. Hän oli myös Saksan kansallisen tiedeakatemia Leopoldinan (1984–) ja Yhdysvaltain tiedeakatemian jäsen (1989–). Suomen Akatemian tieteen akateemikko hän oli vuodesta 1990 lähtien.
Eerola-yhtiöt

Eerola-yhtiöt on suomalainen ympäristöhuoltoalan perheyritys, joka on perustettu vuonna 2004.
Yhtiön toimitusjohtaja Pasi Eerola kuoli kotonaan 9. huhtikuuta 2022.
Brain Prize

Brain Prize on huomattava kansainvälinen tiedepalkinto, joka on myönnetty vuodesta 2011 lähtien yhdelle tai useammalle tunnustetulle, yhä aktiivista tutkimustyötä tekevälle neurotieteiden tutkijalle. Palkinnon rahoittaa teollisuustaustainen tanskalainen Lundbeck-säätiö. Alkujaan palkintoa myönnettiin nimellä "The Grete Lundbeck European Brain Research Prize". Palkinnon rahallinen arvo on oli aiemmin miljoona euroa, mutta on nykyään jo 10 miljoonaa Tanskan kruunua eli noin 1,3 miljoonaa euroa. Se on yksi maailman arvostetuimmista ja arvoltaan yksi maailman suurimmista hermosto- ja aivotutkimukselle myönnettävistä tiedepalkinnoista.
Palkituksi tulleiden tieteentekijöiden toivotaan tekevän yhteistyötä tanskalaisten aivotutkijoiden kanssa. Yhteistyömuotoina ovat esimerkiksi Prain Prize -seminaari, palkintoluennot, ja yliopistollinen teemaopetus tai maisterikurssit. 
Luettelo palkituista.
Palkinto voidaan jakaa usean saajan kesken. Palkitut ovat:
Yoshino (Nara)

Yoshino () on Japanin maaseutukaupunki Honshūn saarella Kansain alueella Naran prefektuurissa. Se kuuluu Yoshinon piirikuntaan. Yoshino sijaitsee prefektuurin keskiosassa Yoshinojoen eli Kinokawan varrella, ja siellä kohoaa kirsikankukistaan tunnettu Yoshinovuori. Yoshinossa on 6 639 asukasta (joulukuussa 2020) ja sen pinta-ala on 95,65 neliökilometriä.
Yoshinojoen etelärannalla sijaitseva Yoshinovuori on kuuluisa kirsikkapuistaan ja historiallisista temppeleistään, mutta se on toiminut myös monien Japanin historian tapahtumien näyttämönä: siellä ovat pitäneet tukikohtaansa esimerkiksi keisari Tenmu 600-luvulla ja Kiotosta paennut eteläisen hovin keisari Go-Daigo eteläisen ja pohjoisen hovin kaudella. Yoshinon maaseutukaupunki perustettiin vuonna 1928. Sen nykyinen keskusta sijaitsee Kamiichissa, joka kehittyi historiallisesti Yoshinojoen varren kauppapaikkana. Kamiichin maaseutukaupunki liitettiin Yoshinoon yhdessä neljän kyläkunnan kanssa vuonna 1956. Yoshinovuoren turismin lisäksi tärkeitä elinkeinoja ovat metsäteollisuus sekä puutuotteiden ja rakennusosien valmistus. Kaupungissa tuotetaan esimerkiksi puisia syömäpuikkoja ja tynnyreitä.
Yoshinovuoren tärkeimpiä nähtävyyksiä ovat Kinpusen-jin temppeli sekä Yoshimizu-jinjan ja Yoshino Mikumari-jinjan šintolaiset pyhäköt. Vuori valittiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2004 osana kohdetta ”Kii-vuoriston pyhät paikat ja pyhiinvaellusreitit”. Kaupungissa sijaitsee myös Mizutakin arkeologinen kohde, josta löytynyttä esineistöä esitellään Yoshinon historiallisessa museossa. Yoshinojoen sivujoen Tsuburon yläjuoksulla on Tsuburon pato tekojärvineen. Osa kaupungin alueesta kuuluu Yoshinon–Kumanon kansallispuistoon. Yoshinoa palvelee Kintetsu-rautateiden Yoshino-linja, joka päättyy kaupunkiin.
Afruvva

Afruvvá (&lt; norjan "havs fru", 'meren rouva') on lähinnä Ruijan rannikon merisaamelaisten parissa tunnettu olento, joka edustaa saamelaisten parissa nuorta, skandinaavien kanssa yhteistä kertomusperinnettä. "Afruvvá" on tyypillinen merenneito, kaunis, pitkätukkainen ja kalanpyrstöinen nainen, joka näyttäytyy merellä. Alun perin "afruvvá" lienee esiintynyt merenkävijöitä suojelevana haltijana, joka näille näyttäytymällä kehottaa heitä palaamaan ajoissa rantaan. Toisinaan hänen kylläkin mainitaan myös kaatavan veneitä ja tuottavan muuta häiriötä, mutta tämä merenkävijöitä ahdisteleva "avruvvá" lienee saanut toisen skandinaavisperäisen vedenhaltijan, vainajaolentoihin luokiteltavan rávgán piirteitä.
Rávgá

Rávgá on saamelaiseen mytologiaan kuuluva hahmo, joka kuvataan tavallisesti ihmistä muistuttavaksi pitkätukkaiseksi ja suurisuiseksi olennoksi ja selitetään hukkuneeksi ihmiseksi. Hukkumiskuolema - kun ruumista ei ole löydetty eikä ole voitu asianmukaisesti haudata - on kansanperinteessä yleisesti tuottanut statuksettoman tilan, joka jatkuu siihen asti, kunnes vaadittu siirtymäriitti, hautaaminen ja kristillisellä ajalla hautaan siunaaminen on suoritettu. Taustalla liene viime kädessä luurankoon liittynyt elämänprinsiippi (sielu), joka mahdollisti kuolemanjälkeisen elämän tuonpuoleisessa sekä antoi mahdollisuuden uudelleen syntymiseen. Kun luurangon kohtalosta ei ollut tietoa, ei myöskään siirtymistä tuonpuoleiseen voitu pitää varmana, ja tilanne johti kummitteluilmiöihin.
Suomen- ja norjansaamelaisten tunteman "rávga"-sanan taustalla on norjan "draug", 'hukkunut'. Kysymyksessä on sijaton vainajaolento. Ruijan suomalaisten eli kveenien parissa olento on tunnettu nimityksellä "meriraukka".
"Rávga" ei ollut varsinaisesti vaarallinen eikä siihen yleensä liitetä ráimmahallan-tilan syntymistä (vrt. eahpáraš), mutta se kiusasi vesillä liikkujia ja rannalla olijoita yleensä huutamalla, usein matkimalla elävien puheita. Sitä päästiin eroon lukemalla sille hautauskaavan sanat.
"Čáhcerávga", 'vesiraukka', oli rávgasta poiketen kuvitteelliseksi tiedetty olento, lasten pelotteluun käytetty ns. fikti. Sen sanottiin näyttäytyvän kaikkialla missä oli sellaisia vesiä, joihin lasten ei tahdottu menevän, myös esim. kaivossa. Se kuvattiin pitkänokkaiseksi, pelottavaksi olennoksi, joka saattaisi viedä mukanaan.
Čahkalakkis

Čáhkalakkis on saamelaisessa kertomusperinteessä maanalainen, pikkulapsen kokoinen, vuorien onkaloissa asuva olento. Sitä vastaavat koltansaamelaisilla "čeäk'kli", kildinin- ja turjansaamelaisilla "čahhkli" ja inarinsaamelaisilla "tšahalag". Nämä maahisiin luettavat olennot ovat itäsaamelaisen kertomusperinteen suosituimpia hahmoja, mutta pohjoissaamelaisilla niitä tunnetaan vain tietyllä alueella.
"Čáhkalakkis" on hyväntahtoinen olento, joka esiintyy joko alastomana tai vähissä vaatteissa. Nämä maahiset ovat saamelaisille vierasta, mutta eivät vihamielistä kansaa. Ne puhuvat omaa kieltään, jota saamelaiset vaivoin ymmärtävät. Ne käyttävät omanlaisiaan vaatteita erotuksena saamelaisista ja harjoittavat samoja elinkeinoja kuin saamelaiset. Ne omistavat erilaisia tavaroita, kultaa ja hopeaa, joita ihminen voi saada tietyllä konstilla. Aihelmaa kullasta ja hopeasta on syytä pitää saamelaisessa perinteessä verraten myöhäisenä ilmiönä. Kulta-hopea -motiivi "čáhkalakkis"-perinteessä sekä haltija-aarteenomistaja -ulottuvuus ovat otaksuttavasti muinaisskandinaavista tai jopa germaanista alkuperää. Suhteellisen myöhäistä alkuperää on pohjoissaamelaisessa perinteessä esiintyvä aihelma "čáhkalakkis"-maahisesta, jonka vatsassa on kulta- ja hopearahoja. Rahan saamiseksi näitä maahisia pyydystettiin ja tapettiin. Erotuksena näistä käsityksistä itäsaamelaisessa perinteessä "čahhkli"-maahisia ei saa tappaa. Sille, joka sen tekee, tapahtuu suuri onnettomuus.
"Čáhkalakkis"-maahisille on luonteenomaista ihmisten tekojen toistaminen ja matkiminen. Saadakseen maahisen kiinni on asetettava onkalon viereen puuroa sekä karvakenkä pauloineen syötiksi. Nähdessään maahisen ihmisen on pantava karvakenkä jalkaan ja käärittävä paulat nilkan ympärille. Kun ihminen on lähtenyt,tulee maahinen paikalle, syö puuron, työntää molemmat jalkansa kenkään ja käärii kengänsuun ympärilleen. Silloin se saadaan helposti kiinni ja voidaan pakottaa tuomaan kultaa ja hopeata. Itäsaamelaisen perinteen mukaan maahiset auttoivat monia saamelaisia antamalla heille vapaaehtoisesti kultaa, hopeaa ja rahaa. Kun maahisilta loppuivat rikkaudet, ne lähettivät ihmisille puulusikat merkiksi siitä, ettei niillä ole enää mitään annettavaa. Maahisilta ei saanut ottaa kaikkea, koska ahneen ihmisen jälkeläiset köyhtyvät. Näätämössä kerrottiin, että maahisilta saadut rahat pitää jakaa kahteen osaan. Puolet on annettava maahisille takaisin, puolet saa ottaa itselleen. Jos ottaa enemmän, ei tule koskaan rikkaaksi.
"Čahhkli"-maahisen touhukkaaseen ja matkivaan luonteeseen perustuvat jotkut sanonnat, kuten Nuortijärven sanonta tohisevasta ihmisestä: "Miksi sukellat kuin "čahhkli"?" Fiktiiviseen sanontaan liittyy paikoin lasten folkloressa esiintyvä aihelma "čahhkli"-maahisesta, joka kykenee sukeltamaan maan alle. "Čahkkli"-maahisperinteen siirtyminen lasten folkloreen on itäsaamelaisten keskuudessa varsin myöhäinen, luultavasti 100-200 vuotta vanhaa perua oleva ilmiö. Vanha perinne on jättänyt leimansa paikannimistöön. Itä- ja inarinsaamelaisten asuma-alueella on paikannimiä, jotka sisältävät "čahkkli"-sanan tai sitä vastaavia sanoja.
Ernst Manker

Enst Mauritz Manker (20. maaliskuuta 1893 – 1. helmikuuta 1972) oli ruotsalainen etnografi, filosofian tohtori h.c. (1953), Nordiska museetin (Tukholma) lappalaisen osaston johtaja 1939–1961, museon intendentti 1957–1961 ja "Acta Lapponica" -sarjan perustaja ja toimittaja 1938–1961.
Elämäkerta.
Ernst Manker syntyi 20. maaliskuuta 1893 Tjörnin saarella maanviljelijäksi ryhtyneen merikapteenin Edvard Olssonin ja Mathilda Kristiansdotterin lapseksi. Hän valmistui vuonna 1924 filosofian kandidaatiksi Göteborgs högskolasta pääaineenaan etnografia. Mankerin ensimmäinen työpaikka oli Tukholman etnografisessa museossa. Aluksi hänen tutkimuksensa koskivat pääasiassa afrikkalaisia ​​kulttuureja, mutta matkat saamelaisalueilla 1920-luvulla, etenkin pitkä vaellus vuonna 1926, tekivät saamelaisten historiasta hänen päätutkimusaiheensa. Kun Nordiska museetiin perustettiin saamelaisosasto vuonna 1939, hänestä tuli sen ensimmäinen johtaja.
Mankerin "magnum opus" oli hänen kaksiosainen saamelaisten noitarumpujen inventointinsa "Die lappische zaubertrommel I II" (1938, 1950). Monumentaalinen, yhteensä yli 1300-sivuinen teos esittelee sekä rakenteensa että kuvituksensa puolesta kaikki originaaleina, kuvauksina tai mainintoina säilyneet saamelaiset noitarummut. Siinä inventoidaan myös rumpukuvioitten siihenastinen tulkintahistoria, minkä lisäksi Manker antaa omat tulkintansa. Mankerin toinen suuri kokoava teos oli "Lapparnas heliga ställen", saamelaisten pyhien paikkojen inventaario (1957). Näiden lisäksi Manker julkaisi kymmeniä muita yleisesityksiä, kansatieteellisiä eritystutkimuksia sekä yksityiskohtaisia kenttätutkimusraportteja. Pelkistetty mutta taiteelliselta kannalta hiottu yleisesitys "De Åtta årstidernas folk" (1963) on käännetty lukusille kielille, mm. suomeksi ("Kahdeksan vuodenajan kansa"). Kaiken aikaa Manker kirjoitti myös saamelaiskulttuuria esitteleviä yleistajuisia kirjoja kuten seitoja ("sieidi") käsittelevä "Markens gudar" (1948) sekä lehtiartikkeleita. Mankerin laaja-alainen saamelaiskulttuurin arvostus näkyy myös siinä., että hän perustamansa "Nordiska Museet"in "Acta Lapponica "-sarjan toisena nidoksena painatti saamelaisen taiteilijan Nils Nilsson Skumin töitä teoksessa "Same sita Lappbyn" (1938).
Saamelaiskulttuurin väsymätön dokumentoija Ernst Manker on yksi ruotsalaisen lappologian suurimmista nimistä. Mankerin työtavassa yhdistyivät harvinaisella tavalla tehokkuus, pedanttinen tarkkuus ja eläytyvä ote. Viimeksi mainittu oli perua hänen henkilökohtaisista lämpimistä saamelaiskontakteistaan, ja se näkyy vielä paremmin hänen populaareista julkaisuistaan.
Päiviö (noita)

Päiviö oli saamelainen suurnoita.
Päiviö ("Peaivvas" &lt; "Beaivi", 'aurinko') on todennäköisesti ollut historiallinen henkilö, vaikka hänen ympärilleen on kiertynyt tarinaperinnettä monilta tahoilta. Johannes Tornaeuksen mukaan hän olisi asunut Enontekiön Peltojärvellä ja kuollut n. 1670. Tarinaperinne pitää häntä kuitenkin Kittilän noitana. Tornaeus mainitsee Päiviön Ruotsin Lapin intensiiviseen lähetysvaiheeseen kuuluvana hahmona, joka hylkäsi seitansa ("sieidi") ja kääntyi kristinuskoon sen jälkeen, kun ankaran porokuoleman aikana ei saanut seidalta pyytämäänsä apua. Tämän jälkeen Päiviöstä tuli kotiseudullaan kiivas seitojen hävittäjä, ja hän jopa lähetti vanhimman poikansa Vuolabin (Olavin) Inariin hävittämään niitä.
Tarinaperinteen mukaan Päiviö olisi asunut Kittilän Rastinjärven pohjoispuolella. Se pitää häntä suursamaanina ("noaidi"), joka olisi kalan hahmossa käynyt Tukholmassa valittamassa kuninkaalle pirkkalaisten sorrosta, ja tällä matkallaan kääntynyt kristityksi. Toisen tarinan mukaan hän kävi hauen suoleen piiloutuneena katsomassa Kemissä, millaista kristinusko on. Ennen kääntymistään Päiviön kerrotaan mm. samaanintaidoillaan taistelleen naapurisiidojen samaanien kanssa peuralaumoista sekä kamppailleen uudisasukkaitten saamelaisille tuottamia haittoja vastaan. Kun lohi ei enää noussut Kittilään, hän säynävän suoleen piiloutuneena ui jokisuuhun ja hävitti sieltä uudisasukkaitten lohipadot. Päiviön hahmoon on kuitenkin kiertynyt myös siihen alun perin kuulumattomia voimamies- ja sotasankariaihelmia (Laurukainen). Sama koskee hänen poikaansa Vuolabia, jonka kerrotaan mm. nostaneen ilmaan Mortensnesissa sijaitsevan suuren seitakiven, tappaneen pelkin käsin karhun pesäänsä, soutaneen yksin kilpaa norjalaisen venekunnan kanssa, juosseen kiinni villipeuran jne.
Inarinsaamelaisten kansanperinne

Inarinsaamelaisten kansanperinne on kehittynyt omalaatuiseksi kokonaisuudekseen historiallisten ja kulttuuristen tekijöiden vaikutuksesta. Kansanperinteessä painottuu erilaisten kerrontaan liittyvien perinteenlajien osuus. Inarinsaamelaisten pääelinkeino kalastus ja varhainen vakiintunut asutusmuoto ovat tarjonneet hyvän tilaisuuden kerronnan lajien kehittymiselle tarjoten kerrontatilanteita. Saamelaisten ehkä tunnetuinta perinteenmuotoa joikua ei inarinsaamelaisilla sen sijaan lähteissä selvästi esiinny, mikä johtunee varhaisesta vahvasta kristillisestä vaikutuksesta 1600-luvulta alkaen.
Vanhasta folkloresta saa kuvan eri kielennäyte- ja perinnejulkaisujen kautta. Etenkin kerronnan eri muodot korostuvat näissä kokoelmissa. Satujen ja kaskujen lisäksi eri tarinalajit muodostavat suurimman osan folkloresta. Tarinat kertovat useimmin uskomuksista, mytologiasta, paikallis- ja henkilöhistoriasta sekä elinkeinoista. Poikkeavana eritysteemana kokoelmissa esiintyy tarinaperinne, joka kertoo kolttavaimon pelästymisestä. Eri kerronnanlajien lisäksi julkaisuissa esiintyy lauluja, arvoituksia, sananlaskuja, puheenparsia sekä sään ym. ilmiöiden enteitä. Etenkin sananlaskut ja puheenparret esiintyvät harvemmin muilta saamelaisryhmiltä kerätyssä perinteessä.
Kerrontaan liittyvä perinne on myös säilynyt elinvoimaisimpana perinteenlajina näihin päiviin saakka. Muisteleminen on yhä osa inarinsaamelaisten kohtaamisia. Kerronta keskittyy etenkin elinkeinoihin sekä paikallis- ja henkilöhistoriallisiin tarinoihin. Tämä perinne elää edelleen inarinsaamelaisen kirjallisuuden pioneerituotannossa. Iisakki Mattus ja Ilmari Mattus ovat kumpikin julkaisseet omaelämäkerrallisia muisteluksia, ja Matti Morottaja on toimittanut tarinakokoelman "Tovlááh mainâseh". Satuperinne ja mytologia tulevat esille myös modernissa lasten- ja nuortenkirjallisuudessa.
Yksi kansanperinteen rooleista modernissa kulttuurissa näyttää inarinsaamelaistenkin kohdallaolevan sen antama innoitus nykyajan kirjailijoille ja muiden taidemuotojen edustajille. Lisäksi tarinaperinne toimii suullisen historian lähteenä ja luo sitä kautta yhteyden inarinsaamelaiseen menneisyyteen. Oman kielen ohella tarinaperinne on tärkeä identiteetin rakennusaine.
Karilas

Karilas on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Etninen konflikti

Etninen konflikti on tilanne, jossa kahden etnisen ryhmän, esimerkiksi vähemmistön ja enemmistön, suhde on vihamielinen. Useat etniset konfliktit on kuvattu taistelun, selkkauksen tai yhteentörmäysten elementteinä. Kaikilla etnisillä konflikteilla ei tarvitse olla tarkoitusta tai suunniteltua loppua, mutta monesti konflikti on taistelu, jolla ryhmät pyrkivät saavuttamaan omat tavoitteensa ja samalla kumota, loukata tai jopa tuhota kilpakumppanin pyrkimykset. Ryhmä saattaa päätyä myös tuhoamaan vastakkaisen ryhmän. Erityisesti nyky-yhteiskunnissa etnisissä konflikteissa on kyse kilpailusta niukoista resursseista, ja taisteluilla pyritään säilyttämään tai saavuttamaan hegemonia tai yhdenvertaisuus. 
Useat teoriat etnisistä konflikteista ovat peräisin eri tieteenaloilta ja saaneet alkunsa muun muassa modernisaation aikana.
Posti-Heikki

Heikki Niilonpoika Unga, Ruotsissa "Henrik Nilsson Unga" (3. joulukuuta 1819 Karesuando – 19. tammikuuta 1898 Karesuando) oli ruotsinmaalainen saamelainen lestadiolaisvaikuttaja, Laestadiuksen katekeetta. Hän vaikutti Karesuandossa ja sen ympäristössä.
Posti-Heikki oli lestadiolaisuuden saamelaisvaiheen maallikkopuhuja, ei varsinainen saarnaaja, vaan kiertelevä "puhuttelija", joka joskus varsin hyökkääväänkin sävyyn kyseli ihmisiltä heidän hengellisestä tilastaan ja koetti saattaa heitä synnintuntoon ja johdattaa heidät herätykseen. Tästä kiertelystä hän sai lempinimensä: hän oli kuin postimies, jolla oli sanoma vietävänään. Hengellisessä ankaruudessaan Posti-Heikki hyökkäsi myös perinteistä saamelaista vaatepartta, saamenpukua vastaan mm. leikaten pois liian pitkiksi katsomansa nelikolkkalakin – "sarvipirun" – tupsut.
Posti-Heikin kuolemasta on jäänyt elämään lestadiolaislegenda "yksinäisen miehen lähdöstä": Heikki oli yötä vasten menossa hiihtäen Lannavaaran suureen talvikokoukseen, kun hänen toinen suksensa irtosi ja liukui kovaa hankea pitkin jälkeä jättämättä kadoksiin. Vanhus kierteli aikansa etsien suksea, mutta havaittuaan tilanteensa toivottomaksi paneutui lopulta hankeen nukkumaan kädet ristissä rinnalla ja raamattu päänalusenaan – siitä hänet seuraavana päivänä löydettiin paleltuneena. Tähän "yksinäisen miehen lähtöön" viittasi vielä presidentti Urho Kekkosen siunauspuheen pitäjä, joskin mahdollisesti tietämättä vertauksen taustaa.
Arktinen hysteria

Arktinen hysteria on Maria Antoinette Czaplickan 1914 ehdottama teoria. Se kuuluu šamanismin tutkimushistoriaan. Se esittää, että šamanismi versoisi arktisen kylmyyden, pimeyden ja ravintoaineiden puutteen aiheuttamasta henkisestä tasapainottomuudesta ja siihen liittyvistä hysteerisistä ilmiöistä - väitetystä pohjoiselle ihmiselle ominaisesta tavasta reagoida hysteriaa muistuttavalla tavalla ahdistaviin tai tavallisesta elämänmenosta yllättäen poikkeaviin asioihin. Sille olisi tyypillistä syrjäänvetäytyvyyden ja passiivisuuden taustalta leimahtavat äkkinäiset affektiiviset purkaukset. Psykoanalyyttisesti kysymys olisi egon heikkoudesta. Tämä siis arktisen hysterian teorian mukaan altistaisi šamanistiselle transsille ja visioille.
Vaikka teoria on šamanismin tulkinnassa nykyään jokseenkin hylätty, tiettyä näyttöä kyseisen teorian tarkoittamista ilmiöistä sinänsä saamelaistenkin kohdalla on. Tästä labiilista henkisestä tasapainosta on saameksi käytetty nimitystä "keuvot" ja tällainen ihminen on ollut "keuvolis". Sitä kuvaavat monet toisistaan riippumattomat 1700-1900-lukujen lähteet, ja erityisen tyypillistä se näyttää olleen vanhoille naisille. Nämä joutuivat helposti "keuvot"-tilaan pelästyessään tai tullessaan ärsytetyiksi. "Keuvot"-tila merkitsi psyykkistä regressiota, käyttäytymisen tietoisen kontrollin tilapäistä laukeamista. "Keuvolis" saattoi käyttäytyä väkivaltaisesti, lyödä umpimähkään lähellä olevia ja "puhua suunsa puhtaaksi". Usein hän myös riisuutui alastomaksi tai käyttäytyi muuten seksuaalisesti provosoivasti. Toivuttuaan tästä tilasta hän ei muistanut mitään käyttäytymisestään. "Keuvot"-tila lienee antanut erityisesti saamelaisnaisille mahdollisuuden purkaa traditionmukaisella tavalla seksuaalisia yms. frustraatioita. Se, että ilmiö ei ole ollut yhtä yleinen miehillä, saattaa johtua vanhan saamelaisyhteiskunnan patriarkaalisuudesta, mutta voidaan myös olettaa, että esim. šamaanin roolissa toiminen on miehille saattanut tarjota toisen traditionmukaisen regressiopaineiden purkamiskanavan.
Arktiseen hysteriaan voitaneen yhdistää myös Čuorvut-liikkeessä tavatut visionaariset tajuttomuuskohtaukset, joskin tässä tapauksessa regressio on saanut kristillisen tradition antaman uuden ilmiasun. Sen sijaan on kyseenalaista, voidaanko lestadiolaisten liikutukset yhdistää samaan ilmiökenttään.
Combourg

Combourg (bretoniksi "Komborn") on kunta läntisessä Ranskassa Ille-et-Vilainen departementissa Bretagnen alueella. Se sijaitsee noin 40 kilometriä Saint-Malon kaupungista kaakkoon.
Combourgin läpi virtaa Linonjoki. Joki on padottu muodostaen keskustaan "Lac Tranquille" -järven. Kunnan keskustassa on massiivinen keskiaikainen linna "Château de Combourg". Tämä graniittilinna on rakennettu 1100-luvun ja 1400-luvun välisenä aikana Bretagnen rajojen puolustamiseksi. 1700-luvun lopulla ranskalainen kirjailija François-René de Chateaubriand vietti linnassa lapsuutensa. Toinen suuri keskustan graniittirakennus on 1500-luvulla rakennettu "Maison de la Lanterne". Samalta ajalta on osittain puurakenteinen "Maison des Templiers".
Bárbmu

Bárbmu tai "Bárbmoriika" on pohjoissaamelaisessa mytologiassa lämmin eteläinen maa, johon muuttolintujen uskottiin lähtevän talveksi. Muuttolintuja kutsutaan nimellä "bárbmoloddi" eli "Bárbmun lintu". "Bárbmu" on K. Nielsenin mukaan "paikka, jossa on kuviteltu ihanuus". "Bárbmu" on paratiisin kaltainen valtakunta maan äärillä. Siellä kääpiöt harjoittavat ihmisen tapaan poronhoitoa ja kalastusta (vrt. lintukotolaiset Lintukodossaan suomalaisessa perinteessä). "Bárbmu"n hallitsija "Bárbmoáhkka", ""Bárbmo"-akka", mainitaan 1700-luvun norjansaamelaisia koskevissa lähteissä. Bárbmo-akka mainitaan myös kuvatun noitarummuissa yhdessä kurjen kanssa. Kolttasaamelaiset kertovat muuttolintujen hallitsijasta, lintujen eukosta "l ddeœenä«kk", joka hoitaa lintuja talven aikana ja määrää, kuinka monta lintua keväällä palaisi takaisin Lappiin. Myös sääsket menevät Lintujen eukon luokse.
"Bárbmu"-sanan on oletettu olevan lainaa norjan "barm"-sanan vanhasta muodosta, joka tarkoittaa mm. kaltevaa rantaa, laakeaa merestä kohoavaa maisemaa tai taivaanrannalla näkyvää laakeaa saarta.
Lumialppitähti

Lumialppitähti ("Leontopodium nivale") on alppitähtien sukuun kuuluva asterikasvilaji. Sen alalaji on euroopanalppitähti ("Leontopodium nivale" subsp. "alpinum"), joka tunnetaan myös nimellä edelweiss.
Möysän Musaklubi

Möysän Musaklubi, tuttavallisemmin Mössö, on Lahden Hämeenkadulla sijaitseva musiikkiklubi.
Historia.
Möysän Musaklubin juuret ovat Lahden Möysän kaupunginosan entisellä Esso-huoltoasemalla. Ensimmäinen konsertti järjestettiin huoltoasemasta ravintolaksi muutetun ravintolan kattoterassilla 2. heinäkuuta 2010. 
Möysän musaklubia pyörittänyt ja huoltoasemakiinteistön omistanut yhtiö Lahti Bensiini meni syksyllä 2016 konkurssiin yli 156 000 euron verosaatavista, ja klubin toiminta uhkasi loppua. Vuoden 2017 kesäkuusta alkaen Möysän Musaklubi on toiminut Lahden keskustassa, osoitteessa Hämeenkatu 16. Siellä käytössä ovat 750 ihmistä vetävä sali sekä 120 ja 70 hengen baaritilat.
Aukusti-kulttuuripalkinto.
Vuonna 2014 Etelä-Suomen Sanomat palkitsi Möysän Musaklubin Aukusti-palkinnolla vuoden päijäthämäläisenä kulttuuritekona. Mössö voitti sekä tuomariston palkinnon, että yleisöäänestyksen. Aukusti kiertopalkinnon identtinen kopio on esillä Möysän Musaklubilla. 
Lokakuussa 2024 Radio SuomiRockin kuulijat äänestivät Möysän Musaklubin Suomen parhaimmaksi keikkapaikaksi. Toiseksi tuli Krapin Paja Tuusulasta ja kolmanneksi Tavastia Helsingistä. 
XXL Mössö.
XXL Mössö on marraskuussa järjestettävä sisäfestivaali jonka yleisömäärä on noin 4 000 katsojaa. Festivaali on järjestetty Lahden Messuhallissa vuosina 2016, 2018, 2019, 2022 ja 2023. Ensimmäinen Kesä XXL Mössö järjestettiin kesällä 2023 Mukkulan Tapahtumapuistossa Lahdessa.
Himalajanmurmeli

Himalajanmurmeli ("Marmota himalayana") on Himalajalla osissa Bhutania, Intiaa, Kiinaa, Nepalia ja Pakistania tavattava murmeli. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sen elinvoimaiseksi lajiksi.
Taksonomia.
Himalajanmurmeli voidaan jakaa kahteen alalajiin, "M. h. himalayana" sen levinneisyysalueen länsiosissa ja "M. h. robusta" itäosissa. "M. h. himalayana" on alalajeista himean vaaleampi. "M. h. robusta" turkissa on oranssin ja ruskean sävyjä. Kiinan puoella on edelleen värityksiltään poikkeavia "M. h. robustan" kantoja, joiden asema osana alajia ei ole täysin selvä.
Koko ja ulkonäkö.
Himalajanmurmelin ruumiin pituus on 475–670 mm ja hännän pituus 125–150 mm. Painoa sillä on 4 000–9 215 g. Turkki on väritykseltään vaalea. Selkäpuoli vaihtelee ruskeankeltaisesta keltaiseen. Selällä voi myös olla mustia tai hiilenharmaita laikkuja. Kuono on usein tummanruskea tai musta. Kuonon väritys voi jatkua myös otsalle. Hännänpää on musta tai hiilenharmaa.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Himalajanmurmelin levinneisyysalue käsittää alueita Himalajan vuoristolla Bhutanissa Intiassa, Kiinassa, Nepalissa ja Pakistanissa. Murmelilajeista himalajanmurmeli on kaikkein eteläisin.
Lajia tavataan vuoristoniityillä, ruohikoilla ja aavikoilla hyvinkin vähäsateisilla seuduilla.
Elintavat.
Himalajanmurmeli on päiväeläin. Se elää yhteiskunnissa, joiden koko voi vaihdella huomattavasti. Joissakin voi olla yksittäisiä perheryhmiä ja joihinkin kuuluu yli 100 pesäkoloa. Yhteen perheryhmään kuuluu täysikasvuinen uros ja naaras, sekä niiden jälkikasvua. Saman ryhmän jäseniin suhtaudutaan ystävällisesti, mutta sen ulkopuoliset yksilöt ajetaan tiehensä. Pesäkolot ovat hyvin syviä ja saattavat yltää jopa 10 metrin syvyyksiin. Kesäisin käytetyt kolot ovat tyypillisesti matalampia. Pesäkolon sisäänkäynnillä on usein suuri maakasa. Laji horrostaa 6–7-kuukauden ajan.
Naaraiden tiineys kestää noin 30 päivää. Poikasten keskimäärä vaihtelee alueittain 4,8–7 välillä. Poikaset lähtevät tarpeeksi kasvettuaan omalta kotialueeltaan. Naaraat alkavat lisääntyä toisena kesänään.
Himalajanmurmeli käyttää ravinnokseen heiniä, juuria, kukkia ja sipuleja. Kasvukausi sen levinneisyysalueella on hyvin lyhyt. Laji voi kuitenkin löytää ravintoa myös esimerkiksi kuluneilla laidunalueilla. Lajin pääasiallisia petoeläimiä ovat lumileopardi, susi, petolinnut ja paimentolaisten koirat.
Uhat ja suojelu.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt himalajanmurmelin elinvoimaiseksi lajiksi. Sitä tavataan laajalla alueella ja sen kannan uskotaan olevan suuri. Kannan ei myöskään uskota laskevan nopeasti.
Lajilla eiole sitä kokonaisuutena uhkaavia tekijöitä. Paikallisesti se voi kärsiä metsästyksestä ja karjan ylilaidunnuksesta. Sitä pyydetään lihan ja turkisten takia. Sitä käytetään myös lääkkeisiin.
Lajia esiintyy useilla suojelluilla alueilla. Intiassa se kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen III.
Ed Markey

Edward John "Ed" Markey (s. 11. heinäkuuta 1946 Malden, Massachusetts) on yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko ja juristi.
Markey suoritti taiteiden kandidaatin tutkinnon Boston Collegessa vuonna 1968 ja oikeustieteellisen "juris doctor" -tutkinnon Boston Collegen lakikoulussa 1972. Hän istui Massachusettsin osavaltion edustajainhuoneessa vuosina 1973–1976. Vuonna 1976 Markey täytti Yhdysvaltain edustajainhuoneessa Torbert Macdonaldin kuollessa tyhjäksi jääneen paikan. Hän istui edustajainhuoneen jäsenenä vuoteen 2013. Tämän jälkeen hänet valittiin John F. Kerryn eron tyhjäksi jättämälle paikalle Yhdysvaltain senaattiin. Markey valittiin uudelleen senaattoriksi vuosina 2014 ja 2020.
William Frankland

Alfred William Frankland OBE (19. maaliskuuta 1912 Sussex – 2. huhtikuuta 2020 Lontoo) oli brittiläinen allergologi.
Frankland opiskeli The Queen’s Collegessa ja St. Mary's Hospital Medical Schoolissa. Hän palveli opintojensa jälkeen lääkintäjoukoissa, työskenteli sotilassairaalassa Singaporessa ja joutui 15. helmikuuta 1942 Japanin sotavangiksi. Palattuaan Isoon-Britanniaan Frankland työskenteli St. Mary's -sairaalassa, jossa hänen työtovereihinsa kuului Alexander Fleming. Hänen potilaidensa joukossa oli Saddam Hussein, joka kutsui hänet Bagdadiin vuonna 1979. Frankland tuli tunnetuksi kliinisestä tutkimustyöstään ja julkaisi toistasataa artikkelia sekä akateemista kirjoitusta allergioista. Näistä neljä hän kirjoitti satavuotispäivänsä jälkeen. Frankland sai Brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseerin arvon vuonna 2015.
Frankland oli naimisissa Pauline (Jackson) Franklandin kanssa, kunnes tämä kuoli vuonna 2002. Pariskunnalle syntyi kolme tytärtä ja poika. Frankland kuoli saatuaan tartunnan koronaviruspandemiassa 2019–2020. Tätä ennen hän oli asunut hoivakodissa.
John Goss

John Goss (27. joulukuuta 1800 – 10. toukokuuta 1880) oli brittiläinen säveltäjä ja urkuri.
Goss lauloi lapsena Chapel Royalissa. Hän oli myös lyhyesti tenorina Covent Gardenin oopperakuorossa. Goss työskenteli urkurina useissa kirkoissa, kuten vuodesta 1838 St Paulin katedraalissa opettajansa Thomas Attwoodin seuraajana. William Knyvettin kuoltua hänestä tuli yksi Chapel Royalin säveltäjistä vuonna 1856. Hän sai ritarinarvon vuonna 1872. Gossin seuraajaksi St Paulin katedraalin urkurina nousi vuonna 1872 John Stainer. Goss toimi harmonian professorina Royal Academy of Musicissa 47 vuoden ajan vuodesta 1827. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Arthur Sullivan, Frederic Hymen Cowen ja Frederick Bridge. Vuonna 1876 Gossista tuli Cambridgen yliopiston kunniatohtori.
Gossin sävellystuotantoon kuuluu kirkkomusiikin ohella muun muassa musiikkidraama "The Serjeant's Wife" (1827). Goss teki useita musiikillisia julkaisuja, kuten teoksen "An Introduction to Harmony and Thoroughbass" (1833).
Hakkilan kivisilta

Hakkilan kivisilta (myös nimellä Stenkullan silta) on Keravanjoen ylittävä kivinen holvisilta Vantaan Hakkilan ja Jokiniemen kaupunginosien rajalla. Vuonna 1898 valmistunut graniittinen silta on aikanaan ollut osa historiallista Kuninkaantietä, ja se on yksi kolmesta Vantaalla säilyneestä historiallisesta kivisillasta Brobackan ja Luhtaanmäen siltojen ohella. 
Sillan vieressä kulkee Honkanummelta Piispankylään ulottuva pitkä Tikkurilantie, ja pienen matkan päässä idässä kulkee Vanha Porvoontie. Sillan maisemallisesti arvokkaassa ympäristössä on jonkin verran asutusta sekä Jokiniemen muinaispuisto, jossa on suoritettu arkeologisia kaivauksia. Kivisilta on Vantaan kaupungin vanha rakennuskulttuurikohde ja osa Museoviraston valtakunnallisesti merkittäväksi luokitteleman Kuninkaantien kulttuuriympäristöä. Silta on suojeltu asemakaavassa.
Noin kolmesataa metriä etelämpänä Keravanjoen ylittää toinenkin jalankulun ja pyöräilyn silta, Jokipakanpolun silta, kun taas pohjoisessa seuraava ylityspaikka on vasta noin kolmen kilometrin päässä Koivukylänväylällä, jossa on ajoradan lisäksi joulukuussa 2020 valmistunut uusi jalankulun ja pyöräilyn silta. 
Historia.
Hakkilan kivisillan suunnitteli insinööri Herman Norrmén vuonna 1896, ja se valmistui vuonna 1898. Helsingin maalaiskunnan rahoittama silta rakennettiin osaksi Turun–Viipurin Suurta Rantatietä eli Kuninkaantietä. Ennen kivisillan rakentamista joen ylitti luhistumaisillaan oleva puusilta, josta on jäänyt jäljelle kivituet molemmin puolin jokirantaa kivisillan viereen. Toinen Kuninkaantiehen kuuluva vanha silta Vantaalla on puinen Vantaankosken silta. 
Kivisiltaa käytettiin aikanaan myös tieliikenteessä ja jopa raskaassa liikenteessä, ja sitä kuvattiin kapeaksi ja vaaralliseksi. Viereinen Tikkurilantien betoninen palkkisilta valmistui kivisillan viereen vuonna 1980. 
Rakenne.
Alavaan jokimaastoon rakennettu Hakkilan silta on yksiaukkoinen graniittinen kiviholvisilta. Rakentamisessa on käytetty sekä leikattuja graniittiharkkoja että luonnonkivilohkareita. Päältä silta on asfaltoitu. Kivisillan kaiteet ovat muuttuneet useasti vuosikymmenien aikana. Vuonna 2017 teräskaiteet vaihdettiin peruskorjauksen yhteydessä puisiin.
Frederick William Faber

Frederick William Faber (28. kesäkuuta 1814 Calverley – 26. syyskuuta 1863 Lontoo) oli brittiläinen teologi ja virsirunoilija.
Faber opiskeli Oxfordissa University Collegessa. Hän oli kalvinisti, kunnes ryhtyi tulevan kardinaali John Henry Newmanin seuraajaksi. Hän kääntyi katolilaiseksi vuonna 1845 ja perusti pian sen jälkeen Birminghamissa yhteiselämää ilman valan vannomista viettäneen "Wilfridians"-uskonyhteisön. Sittemmin yhteisö liitettiin oratoriaaneihin. Vuonna 1849 yhteisölle avattiin Lontoossa toiminut haara, jota Faber johti kuolemaansa saakka.
Faber sai vuonna 1847 katolisen pappisvihkimyksen. Hänet muistetaan pääasiassa virsiteksteistään, joista suosituimpiin kuuluvat "Hark! Hark, my soul" ja "My God, how wonderful thou art". Hänen muita kirjallisia julkaisujaan olivat "Lives of Modern Saints" (1847), "The Foot of the Cross" (1858) ja "Notes on Doctrinal Subjects" (kaksi osaa, julkaistu 1866).
Hänen virtensä "There is a wideness in Gods mercy" on suomeksi Ruotsin kirkon virsikirjassa, virsi 285 "Syvyyksistään hyvyys Herran". Virren suomennos on Anna-Maija Raittilan vuonna 1996 tekemä käännös Britt G. Hallqvistin ruotsinkielisestä Faberin virren käännös-muokkauksesta.
Anna Keski-Rahkonen

Anna Keski-Rahkonen (s. 1973) on suomalainen psykiatri, kansanterveystieteilijä ja seksuaaliterapeutti, joka työskentelee Helsingin yliopiston mielenterveyden professorina, tutkijana ja lääkärikouluttajana. Hän on myös tietokirjailija. Hänen tutkimusaiheisiinsa kuuluvat mielenterveyden häiriöiden, erityisesti syömishäiriöiden, synty. Hän on tutkinut muun muassa geneettisten ja ympäristötekijöiden vaikutusta ruumiinkuvaan, syömishäiriöön ja painonpudotukseen. Niitä hän on tutkinut myös yhdysvaltalaisessa Columbian yliopistossa. Keski-Rahkonen on myös päivittänyt asiantuntijoille tarkoitettua koronavirussivustoa alkuvuodesta 2020 Suomeen saapuneen koronapandemian aikana. 
Keski-Rahkosen mukaan mielenterveyden vaihtelu on osa ihmisen normaalia elämää. Mielenterveysongelmat ovat tavanomaisia, arkisia asioita ja usein verrattavissa esimerkiksi venähdykseen, murtumaan tai influenssaan. Yksi mielenterveyden häiriöiden hoidon keskeinen ongelma liittyy Suomessa mielenterveyden asiantuntijoiden saatavuuteen: maassa on tarpeeseen liian vähän psykiatreja, psykoterapeutteja ja psykologeja.
Palkinnot ja tunnustukset.
Teoksellaan "Unihiekkaa etsimässä" Anna Keski-Rahkonen ja Minna Nalbantoglu olivat vuonna 2011 Tieto-Finlandia-ehdokkaina.
Solnan kirkko

Solnan kirkko () on Solnassa sijaitseva kirkko. Se on yksi Tukholman seudun harvoista pyörökirkoista. Kirkko on todennäköisesti rakennettu 1180-luvulla, ja sitä käytettiin alun perin myös linnoituksena.
Solnan kirkkoon tilattiin 1400-luvun loppupuolella Albertus Pictorilta seinien ja holvien koristelu. Hänen kirkkoon tekemänsä maalaukset ovat säilyneet vain vähäisiltä osin. Uusi, muun muassa kaksi alankomaalaista maalausta 1500-luvulta sisältävä alttarikaappi asetettiin paikalleen vuonna 1666. Solnan kirkon nykyiset urut vihittiin käyttöön vuonna 1992. Niiden rakentaja oli Walter Thür.
Nikon D500

Nikon D500 on Nikonin 5. tammikuuta 2016 julkistama digitaalinen järjestelmäkamera. Siinä on 21 megapikselin APS-C-kokoinen CMOS-kenno. Kameralla pystyy kuvaamaan kymmenen kuvaa sekunnissa ja videoimaan Ultra HD -laadulla 30 kuvaa sekunnissa ja FullHD-laadulla 60 kuvaa sekunnissa. Kamerassa on 3,2 tuuman kääntyvä näyttö ja tuki Bluetoothille ja Wi-Fi:lle. Kameran runko painaa akun kanssa 860 grammaa.
Ricky Brabec

Ricky Brabec (s. 21. huhtikuuta 1991 San Bernardino, Kalifornia) on yhdysvaltalainen erämaa- ja endurokuljettaja. Hän on voitti ensimmäisenä yhdysvaltalaisena Dakar-rallin moottoripyörällä.
Alkuvuodet.
Brabec aloitti BMX pyörillä ajamisen viisivuotiaana. Sittemmin 15-vuotiaana muutettuaan perheensä mukana aavikkokaupunkiin Hesperiaan hän alkoi harrastamaan motocrossia, mutta se ei omien sanojensa mukaan kiinnostanut häntä kovin paljon. Pian Brabec kiinnostui erämaarallista ja 2011 THR Motorsports otti hänet kehitysohjelmaan. Brabec oli tuolloin ylipainonen ollessaan 135 kilogrammaa painava, kun hän kiinnosti enemmän juhliminen, alkoholi ja enduroilla ajaminen. THR Motorsportsin avulla Brabec pääsi parempaan fyysiseen kuntoon ajakseen kilpaa 2013 Baja 1000 aavikkorallissa.
Kilpaura.
Brabec ajoi ensimmäisen kerran Dakar-rallissa 2016, jolloin hän sijoittui Hondalla yhdeksänneksi.
Vuoden 2017 Dakar-rallissa Brabec joutui keskeyttämään. Hän onnistui voittamaan yhden erikoiskokeen, joka tapahtui seitsemännellä erikoiskokeella. Brabec ajoi ensimmäisellä erikoiskokeella toiseksi, mutta putosi heti pois kärkikolmikosta.
Brabec keskeytti 2018 toisen kerran peräkkäin Dakar-rallin. Hän onnistui ajamaan parhaimmillaan toiseksi nopeimman ajan kahdeksannella erikoiskokeella.
Hän ajoi neljännen kerran Dakar-rallissa 2019, jossa Brabecin tulokset olivat tasaisemmat. Hän ajoi kolmantena kahden ensimmäisen erikoiskokeen jälkeen, kunnes nousi rallin johtoon voitettuaan neljännen erikoiskokeen. Brabec johti vielä rallia viidennellä erikoiskokeella, kunnes menetti johtonsa Pablo Quintanillalle. Seitsemännellä erikoiskokeella Brabec ajoi kolmanneksi nopeimman ajan ja nousi takaisin rallin johtoon, mutta joutui keskeyttämään seuraavalla erikoiskokeella moottoririkon vuoksi.
Dakar-ralli siirtyi Saudi-Arabiaan 2020, jossa Brabec onnistui voittamaan ensimmäistä kertaa urallaan Dakar-rallin. Hänestä tuli samalla ensimmäinen yhdysvaltalainen voittaja ja ensimmäinen Hondalla voittanut kuljettaja sitten Gilles Lalay vuonna 1989. Brabec voitti rallin aikana yhden erikoiskokeen, joka tuli kuudennella erikoiskokeella. Hän johti rallia kolmannesta erikoiskokeesta lähtien ennen toiseksi tullutta Pablo Quintanillaa.
Brabec ajoi vakuuttavasti myös vuoden 2021 Dakar-rallissa oltuaan toinen ja voitti kolme erikoiskoetta. Hän siirtyi rallin toisella erikoiskokeella toiseksi, mutta putosi pian sen jälkeen pois kärkikolmikosta. Brabec voitti seitsemännen erikoiskokeen ja ajoi heti perään kolmanneksi nopeimman ajan kahdeksannelle erikoiskokeelle. Hän jatkoi nousuaan ajettuaan toiseksi nopeimman ajan yhdeksännellä erikoiskokeella ja nousi rallin toiseksi ajettuaan nopeimman ajan kymmenennellä erikoiskokeella. Brabec putosi hetkellisesti kolmanneksi toiseksi viimeisellä erikoiskokeella, kun kolmantena ollut Sam Sunderland nousi toiseksi ajettuaan nopeimman ajan. Brabec ajoi viimeisellä erikoiskokeella nopeimman ajan ja nousi rallin toiseksi, kun hänen tallikaveri Kevin Benavides otti voiton.
Beaverin piirikunta (Pennsylvania)

Beaverin piirikunta () on Yhdysvaltojen Pennsylvanian osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 163 929 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Beaverin kunta. Piirikunta on perustettu 12. maaliskuuta 1800.
Bedfordin piirikunta (Pennsylvania)

Bedfordin piirikunta () on Yhdysvaltojen Pennsylvanian osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 47 888 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Bedfordin kunta. Piirikunta on perustettu 9. maaliskuuta 1771.
Jens Spahn

Jens Spahn (s. 16. toukokuuta 1980 Ahaus) on saksalainen Kristillisdemokraattisen unionin (CDU) poliitikko.
Spahn liittyi Kristillisdemokraattiseen unioniin vuonna 1995 ja työskenteli vuosituhannen vaihteessa pankissa. Hän istui Ahausin kaupunginvaltuuston jäsenenä vuosina 1999–2009 ja toimi Junge Unionin Borkenin-piirijärjestön puhemiehenä vuosina 1999–2006. Vuonna 2005 hänestä tuli Kristillisdemokraattisen unionin Borkenin-piirijärjestön puhemies. Spahn on istunut Saksan liittopäivien jäsenenä vuodesta 2002. Vuosina 2005–2009 hän toimi liittopäivien terveyskomiteassa CDU:n ja CSU:n parlamenttiryhmän puhemiehenä sekä vuosina 2009–2015 CDU:n ja CSU:n parlamenttiryhmän terveyspoliittisena puhemiehenä. 
Spahn oli liittovaltion talousministerin parlamentaarinen valtiosihteeri ennen nousemistaan Saksan terveysministeriksi maaliskuussa 2018. "Politicon" arvion mukaan nimitys oli Angela Merkeliltä reaktio puolueen sisäiseen oppositioon, sillä Spahn oli saanut maineen tiukan maahanmuuttopolitiikan kannattajana. Nämä vastakkainasettelut jäivät vähemmälle huomiolle koronaviruspandemian myötä. Spahn on ajanut Euroopan unionille suurempaa roolia terveydenhuollossa. Syksyllä 2020 hän sairasti itse koronavirustaudin. "Politico" piti huomionarvoisena haasteena Spahnille vastaamista koronaviruspandemiaan liittyviin salaliittoteorioihin ja rokotevastaisuuteen. Spahn on osoittanut tukensa Armin Laschetille potentiaalisena Merkelin seuraajana. Myös hänen oma nimensä on ollut esillä spekulaatioissa Merkelin seuraajaksi.
Vuonna 2017 Spahn sai maisterin arvon politiikan tutkimuksessa Hagenin yliopistosta etäopiskeluna. Spahn on avoimesti homoseksuaalinen. Hänen puolisonsa on toimittaja Daniel Funke. Hän on työskennellyt eheytyshoitoja vastaan.
Chisagon piirikunta

Chisagon piirikunta () on Yhdysvaltojen Minnesotan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 56 579 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Center Cityn kaupunki. Piirikunta perustettiin 1. syyskuuta 1851.
Kenianrölli

Kenianrölli ("Agrostis quinqueseta") on heinäkasvien (Poaceae) heimoon, röllien ("Agrostis") sukuun kuuluva kasvilaji, jota kasvaa Afrikassa.
Kenianrölli on monivuotinen ja mätästävä heinälaji, joka voi kasvaa noin 20–50 cm korkeaksi. Varret ovat haarattomia, kaljuja, kasvutavaltaan pystyjä tai tyveltään polveilevia ja varren tyven lähellä on yksi tai kaksi solmua. Lehdet ovat kaljuja ja tupellisia. Kieleke on kalvomainen. Lehtilapa on 5–20 cm pitkä ja muodoltaan kapean tasasoukka. Kukinto on kapea ja melko tiivis röyhy, joka on noin 6–17 cm pitkä ja noin 1 cm leveä. Tähkylät ovat pitkulaisia sekä vihneellisiä ja niiden väri vaihtelee purppurasta tummanvihreään. Kaleet ovat suikeita ja teräväkärkisiä sekä yksi- tai kaksisuonisia. Kaleet ovat keskenään samannäköisiä tai sisäkale voi olla hieman ulkokaletta lyhyempi.
Caldwellin piirikunta (Louisiana)

Caldwellin piirikunta (, ) on Yhdysvaltojen Louisianan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 9 918 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Columbian kunta. Piirikunta on perustettu vuonna 1838.