tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tirlittan

Tirlittan – orpotyttö ihmisten ihmemaassa on Oiva Paloheimon kirjoittama lastenkirja vuodelta 1953. Kirjan perusteella on toteutettu useita teatterinäytelmiä, televisiotaltiointi ja elokuva.
Kirja kertoo Tirlittan-nimisestä pikkutytöstä, joka on menettänyt perheensä. Oiva Paloheimo oli itse jäänyt lapsena orvoksi ja käsitteli orpouden teemaa useissa muissakin teoksissaan.
Juoni.
Kultatukkainen Tirlittan jää ”orpolapseksi” kun ukkonen iski hänen kotitalonsa taivaan tuuliin: ”"Äidin pohjoiseen vei tuuli jäinen, isä lensi kauas etelään, ukkonen kun iski uhmapäinen, siskot myös ja veljet se vei mennessään."” Tirlittan itse lensi kanavaan. Hänelle on jäänyt vain okariinapilli käteen ja pyjama päälle ja sekin väärin päin. 
Tirlittan menee torille ja nälissään varastaa tomaatin. Poliisit veivät hänet kammarille jossa Tirlittan tiedusteli että: ”Milloin minut hirtetään?”. Ystävällisen poliisin avulla hän pakeni ja löysi itsensä luuvaloa sairastavan rouvan luota. Sytytettyään vanhan rouvan talon vahingossa tuleen, ja siinä sivussa parannettuaan rouvan luuvalon, hän pakeni jälleen. Etsiessään perhettään Tirlittan aiheutti kommelluksia säännöllisesti siellä ja täällä missä kulkikin. Myöhemmin Tirlittan liittyi sirkukseen, jossa hän ilmoittautui trapetsitaiteilijaksi. Kesken nuorallakävelyn hän havaitsi isänsä yleisössä, tarkkaavaisuus herpaantui ja hän putosi ja joutui sairaalaan. Onnettomuus teki Tirlittanista kuuluisan ja perhe saatiin sen ansiosta jälleen kokoon. Luuvalosta parantunut rouva rakennutti Tirlittanille uuden kodin tuhoutuneen tilalle.
Koko tarinan läpi Tirlittan keskustelee säännöllisesti ”taivaan isän kanssa” ja televisiotaltioinnin lopussa Tirlittan toteaakin, että: ”Voi kyllä että te sitten olette hienoja rouvia ja hienoja poliiseja ja kyllä te teitte minulle ihmeen. Mutta minähän olenkin taivaan isän lemmikki!”.
Muuta.
Maunu Kurkvaara ohjasi kirjan pohjalta elokuvan "Tirlittan" vuonna 1958. Nimiroolissa näytteli Tarja Airaksinen. Paloheimo itse ei pitänyt elokuvasovituksesta.
Kirjan pohjalta on tehty vuonna 1961 lyhyt musiikkinäytelmä, jonka musiikin sävelsi Ahti Sonninen. Yleisradio esitti vuonna 1969 näytelmästä Maija-Liisa Sutisen ohjaaman televisioversion, jossa Tirlittania näytteli Jaana Saarinen.
Suomen Kirjailijaliitto on vuodesta 1993 jakanut Tirlittan-palkinto-nimistä tunnustusta suomenkieliselle lasten- ja nuortenkirjallisuudelle.
Markku Peltoniemi (jalkapalloilija)

Markku Peltoniemi (s. 8. helmikuuta 1948 Helsinki) on suomalainen entinen jalkapalloilija. Peltoniemi toimi pelaajauransa jälkeen Helsingin Jalkapalloklubin miesten edustusjoukkueen joukkueenjohtajana.
Keskikentällä pelannut Peltoniemi edusti juniorivuosista alkaen Helsingin Jalkapalloklubia. Seuran edustusjoukkueessa hän pelasi mestaruussarjaa 1965–1975. Peltoniemi voitti HJK:ssa Suomen mestaruuden 1973 ja Suomen Cupin 1966. Lisäksi hän voitti kaksi SM-hopeaa ja kolme SM-pronssia. Vuosina 1976–1978 Peltoniemi pelasi vielä Helsingin Palloseurassa 1. ja 2. divisioonassa. Kaikkiaan hänelle kertyi uran aikana 141 pääsarjatason ottelua. Nuoruudessaan Peltoniemi pelasi myös viisi poikien maaottelua.
Pelaajauran jälkeen Peltoniemestä tuli HJK:n joukkueenjohtaja. Hän on toiminut tehtävässä vuodesta 1980 lähtien. Tuona aikana hänelle on kertynyt yli 1 000 ottelua ja HJK on voittanut muun muassa 17 mestaruutta. Peltoniemi valittiin Veikkausliigan 20-vuotistähdistöjoukkueen joukkueenjohtajaksi vuonna 2009.
Hänet nimettiin vuonna 2007 ansioistaan seuran hyväksi ja Veikkausliigan legendaksi vuonna 2011. Captain’s Ballin Peltoniemi sai vuonna 2014.
Pikkupääkampela

Pikkupääkampela ("Microstomus kitt") on oikeasilmäkampeloiden heimoon kuuluva kalalaji, joka elää Pohjois-Atlantilla.
Pikkupääkampelan pohjaväri on lämpimän ruskea, siinä on mahonginruskeita epäsäännöllisiä kuvioita ja keltaisia ja vihreitä läikkiä. Se kasvaa tyypillisesti 25-35 cm pitkäksi, joskus jopa 45 cm pitkäksi. Kalan leveys on noin kolmasosa tai puolet sen pituudesta.
Matti Rutanen

Matti Rutanen eli Rutas-Matti () oli Saarijärven Mahlulla 1930-1960-luvuilla vaikuttanut ITE-taiteilija. 
Matti Rutanen syntyi 22.2.1888 Hankasalmella torppari Carl (Kalle) Juhonpoika Rutaselle ja Matilda Rutaselle. Kotoaan hän lähti 12-vuotiaana ja toimi vuosia sekalaisissa työtehtävissä. Hänen kerrotaan työskennelleen muun muassa Jyväskylässä aseseppänä. Sisällissotaan Rutanen osallistui valkoisten puolella. 
Sodan jälkeen hän asettui Saarijärven Mahlulle asesepäksi ja kalastajaksi. Vuonna 1937 hän sai kertomuksiensa mukaan näyn, jossa Jumala vaati häntä rakentamaan kunniakseen patsaan. Maapallopatsaan varsinainen rakentaminen alkoi vuonna 1950. Projekti vei suuren osan Rutas-Matin ajasta ja lähestulkoon kaikki hänen rahansa. Patsasta rakentaessaan Rutas-Matti sai elantonsa pääasiassa metsästyksellä ja kalastuksella. Lisäksi hän sai pientä valtion eläkettä. Patsaan rakentaminen oli Matille onnellista aikaa, sillä hän koki tekevänsä ihmiskunnalle suuren palveluksen teoksellaan. 
Patsaan valmistuttua Rutanen rakensi tontilleen niin sanotun ”kuningattaren tuvan”, joka oli tarkoitettu Englannin kuningatar Elisabetille. Rutanen oli kutsunut kuningattaren Maapallopatsaan paljastustilaisuuteen kunniavieraaksi keväällä 1955, ja kutsuja oli lähetetty myös YK:lle. Tilaisuutta ei kuitenkaan koskaan järjestetty, sillä kutsutut eivät vastanneet kutsuihin. Rutanen totesikin myöhemmin, että Jumala oli vihkinyt patsaan, jolloin maallisen juhlan järjestäminen oli siltä osin turhaa.
Hän oli seurallinen, mutta eli ilman perhettä ja puolisoa. Vaikka Rutasen naisseikkailuista kerrotaan monia tarinoita, jäivät haaveet vaimon saannista vain haaveiksi. Rutas-Matti muutti vasta viimeisinä vuosinaan asumaan vaimollensa rakentamaan alatupaan, 20 vuotta sen rakentamisen jälkeen.
Matti Rutanen kuoli Jyväskylän Keskussairaalassa sydänkohtaukseen 6.10.1964. Hän oli tällöin 76-vuotias. Hänet on haudattu Saarijärven Kolkanlahden hautausmaalle.
Isomaasirkku

Isomaasirkku ("Geospiza magnirostris") on darwininsirkkuihin kuuluva varpuslintulaji. Sitä tavataan vain Galápagossaarilla Etelä-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö.
Isomaasirkun pituus on 16 senttiä ja paino 35 grammaa. Se on darwininsirkuista suurin. Lisäksi sen nokka on leveämpi, kuin muilla lajeilla. Muiden maasirkkujen tapaan lajin koiraat ovat täysin mustia, kun taas naaraat ovat ruskeita ja juovikkaita.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Isomaasirkku on endeeminen Ecuadorin Galápagossaarilla. Sen asuinsaaria ovat Wolf, Darwin, Pinta, Marchena, Genovesa, Santa Fe, Daphne Major, Santa Cruz, Pinzón, Rábida, Santiago, Fernandina ja Isabela. Se on yhä melko runsas osassa levinneisyysaluetta. Lajin levinneisyys kattaa 7400 neliökilometriä.
Elinympäristöä ovat kuivat metsät ja pensaikot alankomailla ja siirtymävyöhykkeellä.
Elintavat.
Isomaasirkku ruokailee maassa. Sen pääravintoa ovat siemenet, mutta syö myös niveljalkaisia ja "Opuntia"-kaktuksen hedelmiä. Tärkein ravintolähde ovat "Tribulus cistoides" -kasvin puiset siemenet. Toisinaan se syö myös muiden lintujen munia. Suuren nokkansa ansiosta se pystyy murskaamaan ja syömään isompia ja kovempia siemeniä kuin muut Galápagossaarten sirkut.
Isomaasirkku lisääntyy muiden darwininsirkkujen tavoin yleensä opportunistisesti. Ne munivat yleensä silloin kun sateita ja ravintoa on runsaasti. Isomaasirkkupari on yleensä yksiavioinen ja pitää itsellään pientä reviiriä. Pari rakentaa pensaaseen tai kaktukseen pienen, kupolinmuotoisen pesän. Pesässä on keskimäärin kolme munaa, joita haudotaan noin 12 viikkoa. Vanhemmat ruokkivat poikasia pääasiassa hyönteisillä. Poikaset jättävät pesänsä noin kaksiviikkoisina.
Sinfonia nro 5 (Arnold)

Malcolm Arnold sävelsi viidennen sinfoniansa Cheltenham Festival Societyn tilauksesta. Teoksen esitti ensimmäistä kertaa 3. heinäkuuta 1961 Cheltenhamin festivaalilla säveltäjän johtama Hallé-orkesteri. Säveltäjän mukaan sinfoniassa soivat nuorena kuolleiden ystävien – Jack Thurstonin, Dennis Brainin, David Paltenghin ja Gerard Hoffnungin – muistot.
Sinfonia koostuu neljästä osasta:
Sinfonia nro 1 (Schumann)

Robert Schumannin ensimmäinen sinfonia B-duurissa (op. 38) tunnetaan lisänimellä "Kevät" ("Frühling"). Se esitettiin ensimmäistä kertaa Mendelssohnin johdolla Leipzigin Gewandhausissa 31. maaliskuuta 1841. Säveltäjää inspiroi Adolf Böttgerin runo.
Paalupaikka Stroker

Paalupaikka Stroker ("Stroker Ace") on Hal Needhamin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1983. Se perustuu William Neelyn ja Robert K. Ottumin romaaniin "Stand on It" ja sen päähenkilönä on Burt Reynoldsin näyttelemä kilpa-autoilija Stroker Ace. Reynolds tapasi kuvausten aikana tulevan aviopuolisonsa Loni Andersonin.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa ”jopa Reynolds-skaalan alittavana kohelluksena” ja antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Taneli Heikka

Taneli Heikka (s. 1971) on suomalainen toimittaja ja tietokirjailija. Hän on Avaja Open -nimisen yrityksen toimitusjohtaja. Hän työskenteli 2008–2010 Alma Mediassa Helsingin toimituksen esimiehenä. Toimittajana hän on erikoistunut politiikan uutisointiin. Hänen isänsä on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Espoon hiippakunnan piispana toiminut Mikko Heikka. 
Heikka on työskennellyt Aamulehdessä eri tehtävissä Helsingissä, Tampereella ja kirjeenvaihtajana Intiassa. Hän suoritti Master of Arts -tutkinnon Lontoossa 2004, ja kävi Aamulehden akatemia -koulutuksen vuosina 1997–1998. 1990-luvulla hän toimi Etsijä-lehden päätoimittajana yhdessä Marianne Heikkilän ja Jari Jolkkosen kanssa. Heille myönnettiin vuonna 1995 evankelisluterilaisen kirkon tiedonvälityspalkinto.
Talvella 2009 WSOY julkaisi Katja Boxbergin kanssa kirjoitetun pamflettikirjan "Lumedemokratia". Kirjassa kritisoidaan suomalaista poliittista kulttuuria, jossa asioista päätetään kabineteissa. Äänestäjillä ei ole vaihtoehtoja, koska puolueet eivät erotu toisistaan. Nuhteita saavat myös "hampaaton oppositio, kritiikitön media, olematon älymystö, matala ostovoima sekä kilpailun ja innovaatioiden puute". Kirjoittajat kritisoivat esimerkiksi Lex Nokian valmisteluprosessia. Heikan mukaan asia oli jo valmiiksi päätetty kun hallitus toi sen eduskuntaan, eivätkä kansalaiset päässeet missään vaiheessa osalliseksi keskusteluun.
Vuonna 2014 Heikka valmistelee väitöskirjaansa digitaalisesta demokratiasta Washington DC:ssä American Universityn vierailevana tutkijana.
Vuonna 2015 Heikka kirjoitti pakolaisten olevan uusi Nokia, ja kuvaili ”uusien synnyttyäjien” olevan lottovoitto Suomelle.
Kreisleriana

Kreisleriana (op. 16) on kahdeksan fantasiaa pianolle käsittävä sarja, jonka Robert Schumann sävelsi neljässä päivässä huhtikuussa 1838. Hän omisti teoksensa Frédéric Chopinille.
Schumann sanoi vain saksalaisten voivan ymmärtää teoksensa nimen. Kreisler on E. T. A. Hoffmannin luoma hahmo.
Taban Air

Taban Air (pers. تابان ایر) oli iranilainen lentoyhtiö, jonka perusti yhtiön toimitusjohtajana toiminut Asghar Abdollahpour vuonna 2004. Lentoyhtiöllä oli 16 kohdetta ja sen laivastoon kuului seitsemän konetta. Taban Airin solmukohtina toimivat Mašhadin kansainvälinen lentoasema ja Mehrabadin kansainvälinen lentoasema Teheranissa.
Yhtiö menetti toimilupansa 24.1.2010.
Historia.
Taban Air perustettiin vuonna 2004 ja se sai toimiluvan vuonna 2006, jolloin se aloitti lentonsa. Taban Air työllisti noin 450 henkilöä. Lentoyhtiö joutui lopettamaan toimintansa 24. tammikuuta 2010, kun sen toimilupa evättiin Taban Airin lentoa 6437 kohdanneen onnettomuuden vuoksi.
Kohteet.
Taban Airilla oli 16 kohdetta, joihin se liikennöi säännöllisesti.
Laivasto.
Kaikkia Taban Airin koneita operoi toinen lentoyhtiö. Taban Airilla oli laivastossaan viisi Tupolev Tu-154M -konetta ennen lennon 6437 onnettomuutta, jolloin yksi Tupolev Tu-154M -koneista tuhoutui lentäjän yritettyä hätälaskua Mašhadiin siinä onnistumatta. Taban Airin BAe 146 -koneiden keski-ikä oli helmikuussa 2010 20,1 vuotta.
Lentolaivue 22

Lentolaivue 22 oli Suomen ilmavoimien hävittäjälentolaivue, joka perustettiin talvisodan aikana lentorykmentti 2:n alaisuuteen. Laivue osallistui talvisodan ilmasotatoimiin, ja se lakkautettiin sodan jälkeen keväällä 1940.
Perustaminen ja toiminta talvisodassa.
Laivueen perustamiskäsky annettiin 10. tammikuuta 1940. Laivueen komentajaksi määrättiin 16. tammikuuta kapteeni Erkki Heinilä, joka sai tehtäväkseen koota laivueen henkilöstön muun muassa täydennysyksiköistä sekä ulkomaalaisista vapaaehtoisista. Laivueelle oli varattu kalustoksi Yhdysvalloista ostetut Brewster B-239 -hävittäjät, jotka olivat kokoonpantavina Saabin Trollhättanin tehtailla Ruotsissa. Lentävän ja teknisen henkilöstön suhteen valmis, vielä ilman lentokalustoa ollut laivue tukeutui Hollolan Pyhäniemen Vesijärven jäälle auratulle lentokentälle. Laivueeseen muodostettiin 23. helmikuuta 1940 1. lentue, jonka päälliköksi määrättiin luutnantti Aulis Bremer. Ensimmäiset neljä Brewsteria saapuivat laivueelle 1. maaliskuuta. Koneita ehti saapua laivueelle vielä ennen sotatoimien loppumista kaksi lisää. Laivue teki talvisodassa yhden tuloksettoman sotalennon. Laivueelle oli lisäksi sodan loppuvaiheessa alistettu Hurricane-hävittäjäkoneita Englannista noutanut Osasto Räty.
Talvisodan jälkeen laivue siirtyi Helsinki-Malmin lentoasemalle. Laivueen henkilöstö siirrettiin 9. huhtikuuta 1940 lentorykmentti 3:een perustettavan lentolaivue 32:n rungoksi. Laivueen lentokalusto luovutettiin 19. huhtikuuta 1940 lentolaivue 24:lle.
Pesäpallon Ykkössarja 1983

Pesäpallon ykkössarja 1983 oli Ykköspesiksen kolmas kausi. Sotkamon Jymy voitti sarjan ja sen ohella Mestaruussarjaan nousivat myös Kouvolan Pallonlyöjät ja Haminan Palloilijat.
Loppusarja.
Noususarja.
Sotkamo, Kouvola ja Hamina nousivat mestaruussarjaan.
Putoamissarja.
Sarjasta putosivat Halsuan Toivo, Jyväskylän Lohi ja Kauhajoen Karhu. Sarjaan nousivat suomensarjan lohkovoittajat Helsinki-Pesis, Vähänkyrön Viesti ja Muhoksen Pallo-Salamat.
Harmaapääkaija

Harmaapääkaija ("Psittacula finschii") on kaakkoisaasialainen kaijalaji, jonka esiintymisalue ulottuu Intian koillisosista Etelä-Kiinaan ja Indokiinaan. 
Aikaisemmin lajia pidettiin himalajankaijan alalajina. Suomenkielisessa lajiluettelossa se sai oman nimensä vuonna 2006.
Sen holotyypin kuvaili Allan Octavian Hume Kollidoosta Myanmarista 1874. Hume nimesi lajin Otto Finschin kunniaksi.
Ulkonäkö.
Laji muistuttaa muitakin "Psittacula"-kaijoja: se on pienehkö papukaija, joka on suurimmaksi osaksi vihreä. Sillä on pitkä, kärkeä kohti kapeneva pyrstö, joka muodostaa yli puolet linnun kokonaispituudesta. Pää on tumman violetin harmaa, nokan alta lähtee tumma kaulanauha, joka menee koko pään ympäri. Nokka keltaoranssi, jalat harmaat. Laji muistuttaa paljon himalajankaijaa, jonka alalajina sitä pitkään pidettiin. 
Sukupuolet ovat hieman eri väriset: aikuisilla koirailla on pieni tummanpunainen siipilaikku, aikuisilta naarailta se puuttuu lähes aina. Lisäksi naaraiden pyrstö on hieman lyhyempi.
Nuoret ovat väriltään aikuisia haaleampia etenkin pään värityksen suhteen, ja niillä on lyhyempi pyrstö.
Laji muistuttaa paljon himalajankaijaa, ja nuorten sanotaan olevan niin samannäköisiä, ettei lajeja voi toisistaan nuorena erottaa.
Harmaapääkaijan perusväri on kellertävämpi kuin himalajankaijalla, jonka perusväri taittaa hieman siniseen. Harmaapääkaijalla on niskallaan kirkkaamman sininen alue kuin vastaava himalajankaijalla. Lajit elävät eri alueilla, himalajankaija enemmän lännessä, harmaapääkaija idässä. Himalajankaija Itäisestä Afganistanista Pohjois-Intiaan, Assamiin Brahmaputran pohjoispuolelle, Nepaliin. Harmaapääkaija Eteläinen Assam, Burma, Pohjois-Thaimaa, Laos, Vietnam ja Pohjoinen Yunnan, Lounais-Kiina.
Himalajankaija

Himalajankaija ("Psittacula himalayana") on aasialainen kaijalaji, jonka esiintymisalue ulottuu Afganistanista ja Länsi-Pakistanista Himalajan kautta Pohjois-Intiaan, Nepaliin, Bhutaniin ja Assamiin. Aikaisemmin harmaapääkaijaa pidettiin sen alalajina. Sen holotyypin kuvaili René-Primevère Lesson Himalajan laaksoista 1832.
Nykyään himalajankaijalla ei ole alalajeja. Harmaapääkaijaa pidettiin aiemmin himalajankaijan alalajina.
Outokaija ("Psittacula" "intermedia") lueteltiin vuoden 1992 suomenkielisessä lintujen lajiluettelossa omana lajinaan, mutta vuoden 2006 lajiluettelosta se puuttui. Outokaijan status omana lajinaan on ollut kiistanalainen, ja sitä pidetään himalajankaijan ja luumupääkaijan hybridinä.
Ulkonäkö.
Himalajankaija on noin 40 senttimetriä pitkä nokasta pitkän pyrstön kärkeen ja painaa noin 125 grammaa.
Laji muistuttaa muitakin "Psittacula"-kaijoja: se on pienehkö papukaija, joka on suurimmaksi osaksi vihreä. Sillä on pitkä, kärkeä kohti kapeneva pyrstö, joka muodostaa yli puolet linnun kokonaispituudesta. Pää on tumman violetin harmaa, nokan alta lähtee tumma kaulanauha, joka menee koko pään ympäri. Nokka keltaoranssi, jalat harmaat.
Sukupuolet ovat hieman eri väriset: aikuisilla koirailla on pieni tummanpunainen siipilaikku, aikuisilta naarailta se puuttuu. Lisäksi naaraiden pyrstö on hieman lyhyempi. 
Nuoret ovat väriltään aikuisia haaleampia etenkin pään värityksen suhteen, ja niillä on lyhyempi pyrstö.
Laji muistuttaa paljon harmaapääkaijaa, ja nuorten sanotaan olevan niin samannäköisiä, ettei lajeja voi toisistaan nuorena erottaa. 
Himalajankaijan perusväri ei ole niin kellertävä kuin harmaapääkaijalla, ja himalajankaijan pää on hieman sinertävämpi. Harmaapääkaijalla on niskallaan kirkkaamman sininen alue, kuin himalajankaijalla. Lajit elävät eri alueilla, himalajankaija enemmän lännessä, harmaapääkaija idässä. Himalajankaija Itäisestä Afganistanista Pohjois-Intiaan, Assamiin Brahmaputran pohjoispuolelle, Nepaliin. Harmaapääkaija Eteläinen Assam, Burma, Pohjois-Thaimaa, Laos, Vietnam ja Pohjoinen Yunnan, Lounais-Kiina.
Mandir

Mandir on hindulaisuuden temppeli. Se on yleensä pyhitetty jollekin jumalalle, ja keskeisellä paikalla on tämän jumalan kuva eli "marti". Pääjumalan lisäksi temppelissä kunnioitetaan yleensä myös muita tähän liittyviä jumalia. Temppelin seinissä ja muissa osissa on kuvia, jotka kertovat jumalan elämänvaiheista ja niihin liittyvistä tapahtumista. Paikoin on myös temppelialueita, joissa kullekin jumalalle on rakennettu oma temppelinsä. Rakennukset edustavat koristeellista ja kirkkaita värejä suosivaa eteläintialaista dravidatyyliä. 
Mandireita alettiin rakentaa noin 2000 vuotta sitten, kun bhakti eli henkilöityneille jumalille antautuminen yleistyi. Ne on usein rakennettu kivestä. Vanhimmat temppelit on kaiverrettu kallioon.
Kaikkien temppelien keskeinen arkkitehtuuri on samanlainen. Jumalan kuva "murti" on sijoitettu nelikulmaiselle korokkeelle. Sen yläpuolella nousee pyramidimainen, Meru-vuorta kuvaava kupoli. Tämä osa on kaikkein pyhin, ja siellä bramiinit suorittavat rituaalit. Keskeisen torni ympärillä on kolmelta sivulta avoin, pilarien kannattelema halli. Sinne uskovaiset kerääntyvät osallistuman rituaaleihin. Siellä suoritetaan myös uskonnolliset tanssit. Keskushallin ympärillä on pihamaa, joka voi olla avoin tai muurien suojaama. Pihamaalle tullaan portin eli "gopuramin" kautta. Hindulaisten temppelin pääalttaria kutsutaan kohtutaloksi. Kohtutalo on omistettu temppelissä ensisijaisesti palvottavalle jumaluudelle. Muille hindulaisuuden jumalille on pyhitetty sivualttareita.
Intian pohjoisosassa monia hindutemppeleitä tuhottiin islamin valta-aikana, joten etelässä on jäljellä enemmän vanhoja mandireita.
Hindutemppeliin saavuttaessa kengät jätetään ulkopuolelle. Bramiinit, eli hindulaiset ylimmän kastin papit suorittavat temppelissä jumalten antaumuksellista palvontaa päivittäin.
Tuulikki Petäjäniemi

Leena Tuulikki Petäjäniemi (s. 24. syyskuuta 1942 Tampere) on suomalainen entinen kokoomuksen kansanedustaja (1979–1987) ja tasa-arvovaltuutettu (1991–1994). Hän on myös toiminut Elinkeinoelämän valtuuskunnan johtajana (1995–1999). Petäjäniemi on ollut Ylen Aamu-TV:n Jälkiviisaiden vakiokeskustelija. Nykyisin hän toimii yritys- ja yhteisökonsulttina.
Tuulikki Petäjäniemi valmistui ylioppilaaksi Kalevan yhteiskoulusta vuonna 1961, oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1966 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1969. Hän toimi asianajajana Tampereella vuosina 1970–1974, oikeusneuvosmiehenä Tampereen raastuvanoikeudessa vuosina 1974–1987 ja eri tehtävissä Yhdyspankissa vuosina 1987–1991. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1978 ja 1982 presidentinvaaleissa. Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä Petäjäniemi oli vuosina 1977–1984. 
Vuosina 2007–2008 Petäjäniemi toimi Jokelan koulusurmia selvittäneen tutkintaryhmän puheenjohtajana.
Indokiinankaija

Indokiinankaija ("Psittacula roseata") on kaakkoisaasialainen kaijalaji, jonka esiintymisalue ulottuu Intian koillisosista Myanmariin, Thaimaahan ja Indokiinaan. Sen holotyypin kuvaili Biswamoy Biswas Gunjongista Assamista 1951. Jotkut lähteet luettelevat sen muiden pienikokoisten "Psittacula"-kaijojen kanssa "Himalayapsitta"-sukuun. Sillä on kaksi alalajia: "H.r. roseata" ja "H.r. juneae."
Ulkonäkö.
Indokiinankaija on noin 30 senttimetriä pitkä nokasta kapean ja pitkän pyrstön kärkeen. Se painaa noin 85-90 grammaa. 
Höyhenpuvultaan indokiinankaija on pääasiassa vihreä. Vatsapuolen vihreä on kellertävämpi ja vaaleampi kuin selkäpuolen. Sukupuolet ovat aikuisina eri näköiset. Koiraan pää on hempeän vaaleanpunainen, joka muuttuu sinertäväksi niskaa kohti ja sillä on voimakas tumma kaulanauha. Koiraalla on tummanpunainen siipilaikku. Naaraan pää on violetinharmaa ja voimakkaan kaulanauhan sijaan sen päätä kehystää kellertävämpi höyhenys. Naaraan tummanpunainen siipilaikku on pienempi kuin koirailla.
Silmät ovat aikuisilla vaaleat. Nokka on koiraalla oranssimpi, naaraalla kellertävä. Jalat harmaat. 
Nuorilla on vihreä pää, lyhyempi pyrstö, tummat silmät ja tummanpunainen siipilaikku puuttuu kokonaan.
Alalaji "H.r. juneae" on nimilajia kellertävämpi ja sen punainen siipilaikku on isompi.
Keralankaija

Keralankaija ("Psittacula columboides") on Lounais-Intian Länsi-Ghattien vuoristossa tavattava kaija. Sen holotyypin kuvaili Nicholas Aylward Vigors Aneichardiista, entisestä Travancoresta 1830. Keralankaijakoiraalla on musta ja turkoosi kaularengas. Pituutta koiraslinnulla on pitkän ja kapean pyrstön takia 38 cm. Se elää vuorenrinteillä ainavihannissa lehtimetsissä, mutta varsinkin levinneisyysalueen reunoilla sitä tapaa myös kuivemmissa metsissä luumupääkaijan seurassa. Keralankaija viihtyy pienissä parvissa, jotka ovat meluisia: äänet ovat kimeitä ja kaksitavuisia huutoja. Sen ravintoon kuuluvat silmut, mesi, siitepöly, marjat ja hedelmät, etenkin viikunat. Keralankaijat hyödyntävät metsien laitamien viljelmät ja herkuttelevat viljapelloilla ja hedelmätarhoilla. Se munii vuoraamattomaan puunkoloon.
Luumupääkaija

Luumupääkaija ("Psittacula cyanocephala") on eteläaasialainen kaija, jonka esiintymisalue käsittää koko Intian niemimaan ja Sri Lankan sekä osia Pakistanista, Nepalista ja Bhutanista. Sen holotyypin kuvaili Carl von Linné Gingistä Tamil Nadusta 1766. Birdlife Suomi pitää lajia vielä suvussa "Psittacula", johon se on perinteisesti kuulunut, mutta Birdlife International on siirtänyt lajin muutaman muun sukulaislajin ohella uuteen "Himalayapsitta"-sukuun. Lajia on joskus kutsuttu myös luumupääpapukaijaksi.
Outokaija ("Psittacula" "intermedia") lueteltiin vuoden 1992 suomenkielisessä lintujen lajiluettelossa omana lajinaan, mutta vuoden 2006 lajiluettelosta se puuttui. Outokaijan status omana lajinaan on ollut kiistanalainen, ja sitä pidetään himalajankaijan ja luumupääkaijan hybridinä. 
Luumupääkaija on eloisa papukaija, joka viihtyy pienissä parvissa. Se ääntelee lyhyin, kimein ja kirkuvin huudoin, jotka ovat kuitenkin varsin sointuvia. Luumupääkaijan elinympäristöä on lämpimät rinnemetsät ja metsäiset tasangot. Se suosii metsänreunoja viljelysten lähellä, missä se voi poiketa syömään riisiä ja muita viljoja. Luumupääkaija on hyvin valpas ruokaillessaankin. Siementen lisäksi ravintoon kuuluvat kukkien mesi, marjat ja hedelmät, etenkin viikunat. Linnut kerääntyvät levolle öisin suuriksi parviksi, mutta pesimäaikana parit nukkuvat pesissään ja vartioivat sitä tarkasti. Pesä sijaitsee puussa ontossa oksassa tai vanhassa tikankolossa. 
Koko ja ulkonäkö.
Luumupääkaija on suurimmaksi osaksi vihreä papukaijalintu. Sukupuolet ovat eri näköiset. Koiraan pää on huomattavan kirkkaanvärinen: pinkki otsalta ja violetti niskaa kohti. Koiraalla on lisäksi purppuranpunainen hartialaikku siivessä ja keltainen pyrstöntyvi. Naaras on himmeämmän värinen: sen pää on harmaanvioletti ja kaulanauha kellertävä, purppura hartialaikku puuttuu. Lajille kertyy pituutta 33 cm, josta yli puolet on kapeaa pyrstöä ja sen paino on noin 66-80 grammaa.
Laji on hyvin samannäköinen indokiinankaijan kanssa, mutta luumupääkaijalla molempien sukupuolien, mutta varsinkin koiraiden, pään väritys on voimakkaampi-
Lemmikkinä.
Luumupääkaija ei ole kovin yleinen lemmikki Suomessa. Eteläisemmässä Euroopassa sitä pidetään enemmän ulkona aviaariolintuna, kuin sisällä seuralemmikkinä.
Luumupääkaijan hoito ei eroa juuri lemmikkilintujen perushoidosta. Voidakseen hyvin se tarvitsee omanlajisen tai vähintään samaa sukua olevan lintutoverin, runsaasti tilaa, lajityypillisiä tarpeita tyydyttävän ruokavalion, riittävästi virikkeitä, lintulähtöiset käsittely- ja koulutustavat sekä päivittäistä vapaanaoloa häkistä turvalliseksi tehdyssä sisätilassa.
Laji kuuluu CITES II/B-liitteeseen, jonka vuoksi lajilla kauppaa käytäessä on yksilöllä oltava vähintään lintuun liitettävä alkuperätodistus. Myös lajia pesittäessä on molemmilla vanhemmilla oltava alkuperätodistukset.
Božidar Bandović

Božidar Bandović (, s. 30. elokuuta 1969) on serbialainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja. 
Ura pelaajana.
Bandović pelasi nuoruusvuotensa FK Sutjeska Nikšićissä, mutta varsinaisen ammattilaisuransa hän aloitti yhdysvaltalaisessa St. Louis Steamersissa 1986. Seuran lopetettua toimintansa 1988 Bandović palasi Jugoslaviaan ja edusti neljä kauden ajan FK Sutjeskaa. Vuonna 1992 hän siirtyi suurseura Belgradin Punaiseen tähteen, jossa pelasi kaksi kauden ajan. Peliaika jäi kuitenkin varsin vähäiseksi ja 1994 hän jatkoi uraansa kreikkalaisessa Ethnikosissa. Hän edusti uransa loppuvuodet eri seuroja Kreikassa pelaten myös Olympiakosissa ja PAOK Thessalonikissa.
Ura valmentajana.
Peliuransa jälkeen Bandović on toiminut scouttina Olympiakosin organisaatiossa. Syyskuussa 2009 hän nousi lyhyeksi aikaa seuran vastuuvalmentajaksi Temur Ketsbaian potkujen jälkeen kunnes Zico otti seuran valmmenusvastuun.
Brasilialaisvalmentaja sai kuitenkin potkut jo tammikuussa 2010 ja Bandovićista tuli seuran uusi päävalmentaja Andreas Niniadisin toimiessa hänen kakkosvalmentajanaan. Hänen johdollaan seura sijoittui lopulta Kreikan liigassa viidenneksi.
Joulukuun alussa 2010 Bandović siirtyi AO Kerkyran peräsimeen. Hänen johdollaan pääsarjaan noussut seura sijoittui lopulta sijalle 12 ja varmisti sarjapaikkansa kahdeksan pisteen turvin. Kausi 2011/12 lähti käyntiin surkeasti ja Bandović erosi sarjan hännillä majailleen seuran peräsimestä marraskuussa 2011.
Tammikuussa 2012 Bandović allekirjoitti kauden loppuun ulottuvan sopimuksen AEL Larissan kanssa. Pesti jäi kuitenkin vain kolmen ottelun mittaiseksi. Heinäkuussa 2012 serbialainen jatkoi uraansa Azerbaidžanin valioliigassa pelaavan FK Bakun päävalmentajana. Seura sijoittui hänen johdollaan liigassa viidenneksi ja putosi maan cupista välierissä. Kauden jälkeen Bandović jätti seuran.
Mauritiuksenkaija

Mauritiuksenkaija ("Psittacula eques", myös "Psittacula echo") on Mauritiuksen saarella kotoperäisenä esiintyvä uhanalainen kaijalaji. Se on hävinnyt Réunionilta jo satoja vuosia sitten. Laji oli sukupuuton partaalla myös Mauritiuksella, mutta laajojen suojelutoimien ja siirtoistutusten ansiosta sen kanta on kasvanut vuodesta 1996 moninkertaiseksi. Vuonna 1996 mauritiuksenkaijoja oli enää 23 yksilöä, kun niitä vuonna 2019 oli arviolta 750. Lajin holotyypin kuvailivat Newtonin veljekset Mauritiukselta vuonna 1876.
Pitkäpyrstökaija

Pitkäpyrstökaija ("Psittacula longicauda") on kaakkoisaasialainen kaijalaji, jonka esiintymisalue käsittää Borneon, Sumatran, Malakan niemimaan kärjen, Andamaanit, Nikobaarit sekä näitä saaria ympäröivät pienemmät saaret. Laji on vaarantunut, koska sen levinneisyysalueen metsiä on kaadettu runsaasti ja sitä pyydystetään häkkilinnuksi.
Sen holotyypin kuvaili Pieter Boddaert Malakasta 1783. Sitä on kutsuttu myös nimellä pitkäpyrstöpapukaija.
Proteins@home

Proteins@home ("proteins at home") oli hajautetun laskennan projekti BOINC-alustalle. Projekti aloitettiin vuoden 2006 marraskuussa École polytechniquessa, Ranskassa.
Punarintakaija

Punarintakaija ("Psittacula alexandri") on kaakkoisaasialainen kaija, jonka laaja esiintymisalue ulottuu Himalajan alarinteiltä Intian pohjoisosista ja Nepalista Etelä-Kiinaan ja Hainaniin sekä Indokiinaan. Eri alalajeja elää myös Indonesian Jaavalla, Balilla, Etelä-Borneossa, sekä Andamaaneilla ja eräillä pienemmillä saarilla. Lajista tunnetaan kaikkiaan kahdeksan alalajia. Sen holotyypin kuvaili Carl von Linné Jaavalta 1758. Punarintakaijaa on joskus myös kutsuttu rusorintapapukaijaksi, ja alalajia "P. a. fasciataa" partapapukaijaksi.
Ulkonäkö.
Punarintakaija on noin 33 senttimetrin mittainen, josta lähes yli puolet on kärkeä kohti kapenevaa pyrstöä. Lintu painaa noin 150-160 grammaa.
Nimensä mukaan linnulla on punainen tai punertava rinta. Sen pää on harmaa, sinertävä tai violettiin taittava. Leualla sillä on musta "parta". Muuten lintu on erilaisia vihreän sävyjä. Kuten muillakin "Psittacula"-kaijojen aikuisilla yksilöillä, aikuiset ovat hieman eri väriset: nokka on aikuisilla koirailla punainen tai oranssi, naarailla kokonaan musta. Aikuisilla on vaaleat silmät.
Poikasten ja nuorten väri on huomattavan erilainen: niiltä puuttuu kokonaan rinnan punainen: niiden rinta on vihreä. Nuorten pään väri on rusehtavaan taittava ja leuan partakuvio ei ole väriltään niin syvän musta kuin aikuisilla, etenkään mitä nuorempi lintu on. Nokan väri on naaras- ja koiraspoikasilla sama, tumman oranssinruskea. Poikasilla on tummat silmät. Aikuistuvilla linnuilla silmätkin kirkastuvat ja nokkakin voi saada sukupuolelle ominaista väriä, ennen kuin lintu alkaa saada punaista rintaansa. Punainen tulee rintaan sulkasatojen myötä, joten punaista rintaa kehittävien nuorten lintujen rinta saattaa olla sulkasadon aikana ja sulkasatojen välissä punaviher-laikukas.
Lemmikkinä.
Punarintakaijaa pidetään lemmikkinä Suomessakin, mutta se ei ole läheskään niin yleinen lemmikki kuin kauluskaija.
Lajin hoito ei eroa juuri lemmikkilintujen perushoidosta. Voidakseen hyvin se tarvitsee omanlajisen tai vähintään samaa sukua olevan lintutoverin, runsaasti tilaa, lajityypillisiä tarpeita tyydyttävän ruokavalion, riittävästi virikkeitä, lintulähtöiset käsittely- ja koulutustavat sekä päivittäistä vapaanaoloa häkistä turvalliseksi tehdyssä sisätilassa.
Laji kuuluu CITES II/B -liitteeseen, jolloin sillä tulee vankeudessa olla yksilöön yhdistettävissä oleva alkuperätodistus. Ilman alkuperätodistusta tai siihen verrattavia papereita linnun myyminen, pesittäminen ja kaupallinen esilläpito esim. kotieläinpihalla on kiellettyä.
J. G. Leistenius

Jakob Gabriel Leistenius (15. huhtikuuta 1821 Suoniemi – 4. tammikuuta 1858 Viipuri) oli suomalainen lehtori, runoilija ja sanomalehtimies joka käytti nimimerkkiä "-br-L".
Leisteniuksen vanhemmat olivat Suoniemen kappalainen Jakob Gabriel Leistenius ja hänen 1. vaimonsa Ulrika Helena Inberg. Hän kävi Porin ja Turun triviaalikouluja sekä Turun lukiota päästen ylioppilaaksi 1842. Leisten valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1853. Hän toimi Viipurin lukion vt. toisena latinan kielen lehtorina 1849–1850 ja vakinaisena lehtorina vuodesta 1850. Leistenista tuli Viipurin yläalkeiskoulun konrehtori 1857.
Leistenius oli naimisissa vuodesta 1850 Viipurin läänin Uudenkirkon kirkkoherran Gustaf Vilhelm Wireniuksen lesken Katarina Lovisa Nordströmin kanssa.
Srilankankaija

Srilankankaija ("Psittacula calthorpae"), myös "P. calthropae", on Sri Lankan kotoperäinen kaija. Lajin aiempi nimi oli ceyloninkaija, nykyisen nimensä srilankankaija se sai vuonna 2006.
Sen holotyypin kuvaili Edward Blyth Ceylonista 1849.
Fluoribentseeni

Fluoribentseeni eli fenyylifluoridi (C6H5F) on bentseenin johdannainen, jossa yksi vetyatomeista ja korvautunut fluoriatomilla. 
Ominaisuudet.
Fluoribentseeni on huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä, jolla on aromaattisille yhdisteille tyypillinen haju. Yhdiste liukenee veteen hieman. Aine reagoi voimakkaasti vahvojen hapettimien kanssa.
Toisin kuin kloori- tai bromibentseeni fluoribentseeni ei reagoi vahvojen emästen kanssa vapauttaen halogeenin vety-yhdistettä, jolloin muodostuisi bentsyynivälituote. Tämä johtuu fluoribentseenin vahvasta C–F-sidoksesta. Butyylilitium-yhdisteiden kanssa se reagoi muodostaen bentsyyniä ja litiumfluoridia.
Valmistus.
Fluorobentseeniä valmistivat ensimmäisen kerran italialaiset kemistit Emanuele Paternò ja Oliveri vuonna 1883. He valmistivat p-fluoribentseenisulfonihappoa ja kuumensivat sitä väkevän suolahapon kanssa, jolloin muodostui fluoribentseeniä.
Vuonna 1886 Otto Wallach kehitti menetelmän tuottaa fluoribentseeniä niin kutsutulla diatsopiperididimenetelmällä. Ensimmäisessä vaiheessa aniliinista valmistetaan fenyylidiatsoniumsuola, josta valmistetaan piperididi, joka hajotetaan väkevällä vetyfluoridilla ja kuumennuksella fluoribentseeniksi. 
[PhN2]Cl + 2 C5H10NH → PhN=N-NC5H10 + [C5H10NH2]Cl
PhN=N-NC5H10 + 2 HF → PhF + N2 + [C5H10NH2]F
Wallach valmisti fluoribentseeniä myös toisella tavalla. Hän valmisti yhdistettä lisäämällä aniliinia ja natriumnitriittiä kylmään vetyfluoridiin ja kuumensi seoksen. Tämä tapa yleistyi teollisuudessa 1940-luvulla.
Wallachin menetelmien ongelma on se, että niissä joudutaan käyttämään erittäin myrkyllistä väkevää vetyfluoridia. Tämän vuoksi erityisesti laboratorioissa fluoribentseeniä valmistetaan Balz–Schiemann-menetelmällä, jonka Günther Balz ja Günther Schiemann julkaisivat vuonna 1927. Menetelmässä diatsoniumsuola reagoi tetrafluoroboraatti-ionin kanssa muodostaen liukenemattoman diatsoniumtetrafluoriboraattisuolan. Fluoribentseeniä vapautuu, kun suolaa kuumennetaan. Lisäksi muodostuu typpikaasua ja booritrifluoridia.
Fluoribentseeniä voidaan valmistaa myös syklopentadieenin ja difluorikarbeenin välisellä reaktiolla. Difluorokarbeenia voidaan tuottaa esimerkiksi difluorikloorimetaanin pyrolyysillä. Syklopentadieeni ja difluorokarbeeni reagoivat 550–670 °C:n lämpötilassa ja syklisen välituotteen hajotessa muodostuu fluoribentseeniä.
Käyttö.
Fluoribentseeniä käytetään teräksen valmistuksessa hiilipitoisuuden kontrollointiin, lääkeaineiden, hyönteismyrkkyjen ja muiden orgaanisten yhdisteiden synteeseissä sekä liuottimena F-NMR-spektrometriassa.
Peregrinos

Peregrinos (kreik.) tai Peregrinus (lat.) on antiikinaikainen nimi, joka voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Peregrinus (lat. "muukalainen") oli Rooman valtakunnassa vapaana asuva henkilö, jolla alun perin ei ollut kansalaisoikeuksia. Peregrinusten oikeusasioita hoiti erityinen preettori, "praetor peregrinus". Peregrinuksille myönnettiin kansalaisoikeudet Caracallan hallitessa vuonna 212 jaa.
Blagojevo

Blagojevo (, ) on kaupunkimainen taajama Komin tasavallan Udoran piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Vaškan sivujoen Venjun varrella 56 kilometriä piirin keskuksesta Koslanista länteen. Taajamasta on rautatieyhteys Mikuniin. Asukkaita on 2 500 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on saanut alkunsa 1968 perustetusta bulgarialaisten metsureiden asutuksesta. Se on nimetty Bulgarian sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen perustajan Dimităr Blagoevin mukaan. Vuonna 1975 Blagojevo sai kaupunkimaisen taajaman statuksen. Vuonna 1989 asukkaita oli 4 700 henkeä. Bulgarialaiset metsätyöläiset muuttivat pois 1990-luvun alussa.
Marcel Łoziński

Marcel Łoziński (17. toukokuuta 1940 Pariisi, Ranska – elokuu 2025) oli puolalainen dokumenttielokuvien ohjaaja ja käsikirjoittaja. Hän ohjasi vuodesta 1972 alkaen yli 30 elokuvaa. Hän sai lukemattomia palkintoja ja oli ehdokkaana Oscar-palkinnon saajaksi 1995 parhaasta lyhytelokuvasta elokuvallaan "89 mm od Europy" (1993), joka sai European Film Awardsin parhaan dokumenttielokuvan palkinnon ja viisi muuta palkintoa. Kaiken kaikkiaan hänen elokuvansa ovat saaneet lähes 30 merkittävää palkintoa.
Łoziński on opettanut Puolassa elokuvantekemistä ja kasvattanut kokonaisen ohjaajasukupolven. Kommunistinen sensuuri vaikutti aikoinaan huomattavalla tavalla hänen työhönsä myös siten, että se tuo esiin poikkeuksellista luovuutta.
Łoziński työskenteli muun muassa yhdessä Krzysztof Kieślowskin kanssa aikana, jolloin Puolassa oli sensuurista huolimatta tarjolla parhaat mahdolliset välineet. Nykyelokuvan tekoa hän kritisoi siten, että sensuuri on kaupallisuus, joka hyväksyy vain seksin, raakuuden ja väkivallan, joista katsoja ei löydä itseään.
Łoziński vieraili Suomessa 2010 DocPoint-festivaalilla.
Moritz Hornborg

Alexander Moritz (Mauritz) Karl Hornborg (21. syyskuuta 1813 Uusikirkko – 22. kesäkuuta 1856 Porvoo) oli suomalainen opettaja, runoilija ja sanomalehtimies. joka käytti nimimerkkejä "-z-", "zg" ja "-z-g".
Hornborgin vanhemmat olivat Uudenkirkon kirkkoherra Anders Bogislaus Hornborg ja Brita Sofia Nordberg. Hän kävi Pietarissa saksalaista St. Petrin koulua ja Viipurin lukiota päästen ylioppilaaksi 1832. Hornborg valmistui filosofian kandidaatiksi 1838 ja maisteriksi 1840. Hän toimi Haminan piirikoulun vt. opettajana 1839, Haminan kadettikoulun vt. venäjänopettajana 1839–1840 ja Loviisan triviaalikoulussa venäjänopettajana vuodesta 1840. Hornborg jatkoi samassa virassa koulun siirryttyä Porvooseen yläalkeiskouluksi 1841. Hänestä tuli koulun konrehtori 1845.
Moritz Hornborg oli naimisissa vuodesta 1839 Vendla Johanna Laguksen kanssa. Heidän poikansa oli senaattori ja valtioneuvos Anders Mauritz Hornborg.
Herakleios (filosofi)

Herakleios (; 300-luku) oli antiikin kreikkalainen kyyniseen koulukuntaan kuulunut filosofi, jota vastaan keisari Julianus Apostata kirjoitti seitsemännen puheensa.
Julianus kertoo, kuinka Herakleios esitti hänen edessään allegorisen faabelin, jossa Herakleios otti itselleen Juppiterin osan ja antoi keisarille Panin osan. Vaikka Julianus loukkaantui faabelista ja siitä, miten epäkunnioittavasti Herakleios mainitsi jumalat, keisari pysyi silti vaiti, koska pelkäsi muutoin vaikuttavansa vainoharhaiselta. Kohtaaminen sattui Konstantinopolissa.
Julianus kirjoitti myöhemmin pitkän esityksensä selittääkseen, että kyynikon tulisi olla kaiken teeskentelyn ja petoksen vihollinen, eikä sepitellä faabeleita; ja mikäli kyynikko sepittää faabeleita, niiden tulisi olla vakavia, opettavaisia ja uskonnollisia.
Meille on säilynyt tietoa myös toisesta tapauksesta, jossa Herakleios uhmasi usurpaattori Procopiusta, joka oli Julianuksen sukulainen. Tämä on saattanut tapahtua silloin, kun Procopius pyrki (ja lopulta epäonnistui) valtaamaan Rooman valtakunnan Julianuksen seuraajan Jovianuksen kuoltua.
Hiustenkuivain

Hiustenkuivain (hiustenkuivaaja) on sähkökäyttöinen kodinkone, joka on tarkoitettu hiusten kuivaamiseen laitteen puhaltaman kuuman tai kylmän ilman avulla.
Historia.
1800-luvun lopulla ranskalainen kampaaja ja keksijä Alexandre-Ferdinand Godefroy loi laitteen, joka oli suunniteltu nopeuttamaan veden haihtumisprosessia ja kuivaamaan hiukset tehokkaasti. Tätä laitetta kutsuttiin ”séchoiriksi” eli kuivaajaksi, ja se toimi jonkinlaisena pölynimurin ja hiustenkuivaajan välimuotona. Se koostui pitkästä hatusta, joka oli yhdistetty joustavaan letkuun, joka puhalsi kuumaa ilmaa kaasuliedestä käyttäjän hiuksiin. Ymmärrettävästi tämä laite ei ollut kannettava. Sitä käytettiin lähinnä kampaamoissa, joissa oli hienostunut ja kaupunkilainen asiakaskunta.
Godefroyn keksintö innoitti useita luovia kehittäjiä luomaan yhä erikoisempia kuivauskoneita. 1920-luvulla alkoi ilmaantua erilaisia käsikuivauskoneita, jotka koostuivat lämmityselementeistä ja tuulettimista. Vuonna 1926 Calor-yhtiön insinööri Léon Thouillet kehitti ensimmäisen sähkökäyttöisen käsikäyttöisen mallin, jota kutsuttiin ”kuuma- ja kylmäilmasuihkukoneeksi”. Aluksi sitä käytettiin terveydenhuollossa, kuten kivuliaiden alueiden lämmittämiseen ja haavojen hoitoon. Lisäksi sitä hyödynnettiin sänkyjen ja kenkien lämmittämiseen, ruoan sulattamiseen, lasten lämmittämiseen ja moniin muihin tarkoituksiin.
Ensimmäiset kannettavat kuivaajat olivat metallisia ja niissä oli alun perin puukahva, joka myöhemmin korvattiin bakeliitilla. Nämä laitteet olivat varsin painavia, lähes 1 kg:n painoisia, ja niiden käyttö oli hankalaa. Lisäksi niiden sähköliitännät eivät aina olleet kovin turvallisia, mikä johti moniin onnettomuuksiin, mukaan lukien vakaviin sähköiskuihin ja ylikuumenemisiin, jotka saattoivat johtaa kuolemaan. Ensimmäisten hiustenkuivaajien tuottama ilmavirta oli varsin heikko verrattuna niiden 100 watin tehoon, ja naiset, jotka kokeilivat näitä varhaisia malleja, väsyivät usein ennen kuin heidän hiuksensa olivat kunnolla kuivuneet. Hiustenkuivaajien tärkeimmät parannukset keskittyivät 1950-luvulle saakka pääasiassa tehoon, eikä itse mekanismiin, joka ohjaa puhaltimen ja sähkövastuksen toimintaa, jotta ilma kuumenisi. Ulkoinen muotoilu pysyi lähes ennallaan, koska pistoolinmuotoinen rakenne oli kätevä käytössä.
1960-luvulla hiustenkuivaajat alkoivat yleistyä laajasti, kun niitä alettiin valmistaa pääosin ABS-muovista. Tämä muutos teki hiustenkuivaajista kevyempiä, turvallisempia, paremmin lämpöeristettyjä ja edullisempia. Niitä oli saatavilla monissa eri väreissä, muodoissa ja malleissa, ja ne tulivat siten kaikkien saataville. Jotkut näistä hiustenkuivaajista ovat jopa tulleet keräilyesineiksi. Esimerkiksi vuonna 1968 Moulinex lanseerasi hiustenkuivaajan, joka muistutti ulkonäöltään sähköporakonetta, ja sen ”Clémentine”-versio oli saatavilla tuohon aikaan trendikkäällä oranssilla värillä.
Työvoimapoliittinen lausunto

Työvoimapoliittinen lausunto on työ- ja elinkeinotoimiston työttömyyskassalle tai Kelalle antama lausunto työnhakijan oikeudesta työttömyysetuuteen. Lausunto laaditaan kun henkilö on ilmoittautunut TE-toimistoon työnhakijaksi.
Työvoimavirkailija rekisteröi hakijan työ- ja elinkeinotoimiston tietojärjestelmään ja selvittää samassa yhteydessä hakijan edellisen työsuhteen päättymisen. Asiakkaan tulee todisteellisesti selvittää edellisen työn päättyminen, ja todistukseksi kelpaa työnantajan kirjallinen irtisanomis- ja lomautusilmoitus tai työntekijän oma työsopimuksen irtisanomisilmoitus. Mikäli hakija ei toimita selvitystä, työvoimavirkailija laatii lausunnon ilman selvityksiä ja antaa sen tiedoksi asiakkaalle.
Kun työnhakija on selvittänyt kokonaisuudessaan edellisen työsuhteen päättymisen, työvoimavirkailija laatii sitovan työvoimapoliittisen lausunnon ja toimittaa sen Kelaan tai ammattiliiton työttömyyskassaan, mikäli asiakas on kassan jäsen. Lausunto toimii maksatusperusteena työttömyyden alkuvaiheessa. Mikäli työvoimavirkailija katsoo työnhakijan itse aiheuttaneen työttömyyden omilla toimenpiteillään, Kela ei maksa peruspäivärahaa tai työmarkkinatukea 90 päivän ajalta siitä lähtien, kun hakija on ilmoittautunut työnhakijaksi. Mikäli virkailija taas katsoo työnhakijan olevan itse syytön työttömyyteen, Kela aloittaa peruspäivärahan tai työmarkkinatuen maksamisen viiden arkipäivän omavastuuajan jälkeen siitä päivästä jolloin hakija ilmoittautui TE-toimistoon työnhakijaksi.
Työvoimavirkailija selvittää vain edellisen työn päättymisen syyn ja toimittaa siitä lausunnon Kelaan, eikä lausunnosta voi valittaa. Valituksen voi tehdä vasta Kelan maksatuspäätöksestä, jossa Kela on selvittänyt tarkemmin edellistä työsuhdetta; valitus osoitetaan työttömyysturvan muutoksenhakulautakunnalle. Työvoimavirkailijan laatima kielteinen työvoimapoliittinen lausunto toimii työttömyysturvan maksatusesteenä alkuvaiheessa sekä odotusaikana, jota kutsutaan karenssiksi. Karenssiaikoja työvoimavirkailija voi laatia myöhemminkin työttömyyden aikana, jos laki antaa siihen perusteet.
Työnhakija voi menettää oikeutensa työttömyysetuuteen määräajaksi, jos hän ei noudata työttömyysturvalain 2. luvussa mainittuja ehtoja. Korvaukseton määräaika, niin sanottu karenssi, on harkinnanvarainen. Karenssipäätöksestä voi valittaa. Karenssi ei estä toimeentulotuen hakemista.
Talvirengas

Talvirengas on kylmiin ajo-olosuhteisiin optimoitu ajoneuvon rengas, jonka kumiseos, pintakuvio ja lamellirakenne on suunniteltu tarjoamaan parempi kitka ja hallittavuus alle +7 °C lämpötiloissa sekä lumella ja jäällä. Talvirenkaita on sekä nastallisia että nastattomia eli kitkarenkaita, ja niiden käyttöä säännellään monissa maissa vuodenaikojen ja keliolosuhteiden mukaan.
Historia.
Maailman ensimmäinen talvirengas oli Suomen Gummitehdas Oy:n valmistama Kelirengas, joka kehitettiin vuonna 1934 kuorma-autoille. Myös renkaiden nastoitus on suomalainen keksintö 1930-luvulta, mutta yleisempään käyttöön nastarenkaat tulivat vasta 1960-luvulla. Ensimmäisiä nastanvalmistajia olivat suomalaiset Kometa ja Tikkakoskella yhä toimiva nastatehdas, nykyiseltä nimeltään Tikka Spikes. Ensimmäisiä nastoitettavaksi kehitettyjä talvirenkaita oli Nokia Hakkapeliitta. Nastarenkaita kehitti 1960-luvulla myös kilpa-autoilijana tunnettu vihtiläinen S. P. J. Keinänen.
Nykyisin maailman suurin rengasnastojen valmistaja on turkulainen Turvanasta Oy.
Talvirengasmääräykset.
Suomen laki velvoittaa eräin poikkeuksin muun muassa henkilö- ja pakettiautot käyttämään talvirenkaita marraskuusta maaliskuuhun sään tai kelin niin edellyttäessä. Talvirenkaiden kulutuspinnan pääurien syvyys on vähintään 3,0 mm. Talvirenkaat voivat olla joko nastarenkaat tai nastattomat kitkarenkaat. Nastarenkaita saa käyttää marraskuun 1. päivästä maaliskuun 31. päivään saakka. Nastarenkaita saa käyttää myös muuna aikana, jos sää sitä edellyttää.
Nastarenkaat.
Esimerkiksi Venäjällä vaaditaan nastarenkaita käyttävään autoon varoitusmerkki, joka varoittaa takana tulijaa nastarenkailla ajavan nopeammasta pysähtymisestä jarrutustilanteessa. Kolmion muotoisen merkin sisällä on venäläinen kirjain Ш, joka tulee sanasta Шипы = nastat.
Suomessa nastarenkaiden käytöstä kesäkaudella voidaan antaa liikennevirhemaksu. Kitkarenkailla saa ajaa ympäri vuoden. Helsingissä on ilmanlaadun parantamiseksi ja melun vähentämiseksi kokeiltu nastarenkaiden ympärivuotista kieltoa Lönnrotinkadulla. Nastarengaskieltoa varten kehitettiin uusi liikennemerkki.
Nastarenkaiden vaikutus päällysteiden kulumiseen ja maantiepölyyn.
Nastarenkaat kuluttavat tien päällystettä ja aiheuttavat siten maantiepölyksi kutsuttua hiukkasemissiota. Suomalaisessa ”Nastarenkaiden vaikutus päällysteiden kulumiseen taajamanopeuksissa” -tutkimuksessa todettiin muun muassa
Tutkimuksen mukaan 110 kpl 1,1 g nastojen aiheuttamat hiukkaspäästöt ovat 36 % suuremmat 50 km/h tuntinopeudessa ja 77 % korkeammat 70–90 km/h tuntinopeudessa kuin nastattomien renkaiden. Sekä 2,2 gramman nastoilla vastaavat hiukkaspäästöt ovat 194 % ja 279 % suuremmat.
Koslan

Koslan (komiksi ja venäjäksi Ко́слан) on kylä, maalaiskunta ja Udoran piirin hallinnollinen keskus Komin tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Mezen-joen rannalla 270 kilometriä tasavallan pääkaupungista Syktyvkarista luoteeseen. Asukkaita on 2 700 henkeä (vuonna 2002).
Koslan on Mezenin jokivarren vanhimpia komien asutuksia. Se mainitaan kirkonkylänä ensimmäisen kerran vuonna 1554. Asukkaat harjoittivat maanviljelyä, karjanhoitoa, metsästystä ja kalastusta. Vuonna 1929 Koslanista tuli Udoran piirin keskus. Vuonna 1960 perustettiin Koslanin metsätyökeskus ja seudun kolhoosit yhdistettiin sovhoosiksi. Vuonna 1974 otettiin käyttöön Mikunin ja Udoran piirin välinen rautatie. Vuonna 1994 kylässä oli 4 300 asukasta, mutta sen jälkeen väkiluku on laskenut huomattavasti.
Sigrid Vaasa

Sigrid Vaasa (1566–1633) oli Ruotsin kuninkaan Eerik XIV:n ja hänen puolisonsa Kaarina Maununtyttären tytär.
Sigrid Vaasa asui lapsuudessaan äitinsä Kaarina Maununtyttären kanssa Liuksialan kartanossa ja jäätyään kahdesti leskeksi palasi asumaan sinne kuolemaansa asti. Vuonna 1597 hän avioitui Henrik Klaunpoika Tottin kanssa. Sen jälkeen oli Kirkniemen ja Sjundbyn kartanoiden emäntä. Heidän lapsistaan merkittävin oli Åke Tott, joka sai mainetta kuningas Kustaa II Aadolfin johtamissa sodissa. Kaarle-herttuan ja Sigismundin valtataistelun aikana Henrik Tott asettui suomalaisten aatelismiesten ja sitä kautta myös Sigismundin puolelle, minkä vuoksi hän joutui pakenemaan maasta ja kuoli ilmeisesti noin vuonna 1603 maanpaossa. Sigrid solmi uuden avioliiton vuonna 1609 Natt och Dag -sukuun kuuluvan Nils Nilsinpojan kanssa, muutti Ruotsiin mutta jäi neljän vuoden kuluttua leskeksi. Leskeksi jäätyään hän palasi Suomeen ja kuoli Liuksialassa.
Janne Lundmark

Johan Henrik (Janne) Lundmark ((tammikuu tai helmikuu) 1806 Espoo – 4. maaliskuuta 1855 Helsinki) oli suomalainen ruotsiksi kirjoittanut runoilija. Lundmark oli ammatiltaan vahtimestari ja hän kuoli naimattomana.