Intialaiset koirarodut

Intialaiset koirarodut ovat Intiasta kotoisin olevia, pääasiallisesti metsästys-, vahti- ja paimenkoiria. Kaikkialla missä sudet uhkaavat karjaa tai ihmishenkiä, tarvitaan kookkaita metsästyskoiria - Intiassa paikallista sutta onkin metsästetty sekä vinttikoirien että metsästysmastiffien avulla. Usein kuitenkin sellaiset rodut katoavat susien lukumäärän laskiessa. FCI ei ole toistaiseksi tunnustanut virallisesti yhtäkään intialaista koirarotua. 
Intialaisten koirarotujen yleisin käyttötarkoitus vaikuttaa olleen metsästys. Lisäksi monilla kiertelevillä paimentolaisyhteisöillä on ollut oma erityinen koirarotunsa, joista osa on aikojen saatossa jo kadonnut. Ympäristöstä riippuen koiria saatettiin jalostaa erikoisiin tehtäviin, kuten jonangi, jota käytettiin paimentamaan ankkoja Andhra Pradesh'n suomailla. 
S. Theodore Baskaranin mukaan kaikilla intialaisilla roduilla on keskenään joitain yhtäläisyyksiä, kuten se että suurin osa niistä on nopeita, toimeliaita ja ns. "ulkokoiria", joilla on hyvä näköaisti. Suurimmalla osalla on riippuvat korvat, mikä auttaa suojelemaan korvien sisäpuolta pusikkomaisessa ja okaisessa maastossa. Historiallisista ajoista lähtien niitä on käytetty metsästykseen tasangoilla, riistanaan mm. besoaarigaselli, chinkara ja jänis. Niiltä puuttuvat kuitenkin kokonaan lintukoirien ja noutajien taipumukset, ja valtaosa niistä onkin vinttikoiria.
Metsästyskoirilla oli alun perin hyvin suuri rooli maanviljelijöiden elämässä, ja ne jotka kaipasivat koirilleen suojelusta, asettivat Ayyanar'n alttarille pieniä terrakotta-koiria. Tamil Nadun Thotinayakkassa on erikoistuttu metsästykseen koirien avulla, ja joka kodissa oli perinteisesti kolme tai neljä koiraa. Tamil Nadussa metsästysajueen johtajakoiraa kutsutaan termillä "kathu nai", joka tarkoittaa että se saa helposti vainun ja kykenee seuraamaan jälkeä. Viimeaikoihin asti Tamil Nadussa oli kaksi yleistä metsästystapaa: "thangal vettai" ("leirimetsästys"), jossa yksi metsästäjä leiriytyi muutaman koiran kanssa muutamaksi päiväksi metsään samalla metsästäen; ja "koottu vettai" ("yhdistetty metsästys"), jossa muutama metsästäjä vei yhdessä koiransa metsälle. Suolistettuaan jäniksen metsästäjät antoivat sisälmykset koirilleen. Metsätys on riskialtista ja toisinaan osa koirista kuolee sen aikana: M. Krishnan mainitsee villisian kuolettavasti haavoittaman koiran. Metsäisillä alueilla metsästäessään koirat voivat kohdata myös leopardeja, jotka tavoittelevat kaulaa hyökätessään. Tämän vuoksi käytetään ns. "leopardikaulapantaa", joka on tehty kevyestä metallista (esim. tina) tai paksusta nahasta.
Koiria on perinteisesti käytetty myös seremoniallisessa metsästyksessä, jota on järjestetty osana paikallisia jumalia kunnioittavia festivaaleja Andhra Pradesh'n ja Karnatakan maaseudulla. Eräs sellainen järjestettiin Durga-temppelissä lähellä Bijapuria vuonna 2003 osana ugadia eli telugujen uuden vuoden päivää. Miehet koirineen - suurimmaksi osaksi caravan houndeja ja pashmeja - lähtivät aamunkoitossa metsästämään jänistä. Saatuaan saaliin hampaisiinsa koirat eivät päästäneet sitä irti, vaan se täytyi kiskoa ulos niiden suusta. Villieläinten suojelusäädös vuodelta 1972 kielsi perinteisen metsästyksen, mutta seremoniallista metsästystä on usein puolusteltu poikkeuksena lakiin. Villieläimiin keskittyvät kansalaisjärjestöt ovat yrittäneet saada seremoniallisen metsästyksen lakkautettua sillä perusteella, että se vahingoittaa luontoa. Joissain paikoissa perinne onkin tullut tiensä päähän, mutta syrjäisillä alueilla sitä jatketaan edelleen.
Paimenet ja maanviljelijät ovat kasvattaneet lammaskoiria Himalajan rinteiltä aina Tamil Nadun tasangoille ulottuvalle alueelle asti, vaikkakin pääasiallinen alkuperäisalue intialaisille lammaskoirille on yksinomaan Himalaja. Paimentamisen lisäksi niiden on täytynyt myös suojella laumoja suuria petoeläimiä vastaan. Jim Corbett kuvaa teoksessaan "The Man-eating Leopard of Rudraprayag" kuinka 1920-luvulla hän näki Uttarakhand'ssa Garhwal'n alueella "isoja, mustia ja voimakkaita koiria" ja kuinka kaksi niistä oli kyennyt tappamaan leopardin. Hänen mukaansa öisin ne vartioivat leiriä villieläimiltä ja päivisin kaikilta tunkeilijoilta ihmiset mukaan lukien.
Läntisen Intian paimentolaiset, esimerkiksi rabarit, kiertelevät alueelta toiselle mukanaan lammaskoiria. Toisin kuin perinteisemmät eurooppalaiset paimenkoirat, intialaiset lammaskoirat eivät yleensä kokoa tai paimenna laumaa kasaan, vaan ne lähinnä vartioivat sitä. Tästä poikkeuksena ovat gujjarit, jotka käyttävät koiriaan myös paimentamaan laumaa paikasta toiseen ja estämään lampaiden harhautumista erilleen joukosta. Tamil Nadussa paimentolaiset tekivät yöksi lampailleen suljetun alueen, jossa myös laumaa vartioinut koira vietti yönsä. Alueen nimi oli "patti", ja koiria kutsuttiin termillä "patti nai". Nämä koirat kastroitiin niiden saavutettua aikuisuuden.
Kenraaliluutnantti W. Osborn mainitsi vuonna 1892 teoksessaan "Journal of the Bombay Natural History Society", että intialaisia lammaskoiria ei koulutettu yhtä viimeisen päälle kuin Englannissa tehtiin, vaan niiden annettiin kasvaa lampaiden seurassa. Erään intialaisen paimenkoirien omistajan mukaan uuden lammaskoiran kasvattaminen ja kouluttaminen alkoi sillä, että kookkaan rodun pentueesta valittiin urospentu, minkä jälkeen se kiinnitettiin karitsansa menettäneeseen uuheen, joka alkoi imettää sitä. Vei noin kolme viikkoa, kunnes pentu tottui "emäänsä", ja saavuttaessaan sukukypsyyden se suhtautui rauhallisesti lampaisiin - sekä lampaat siihen. Koska koiran ei haluttu kiinnostuvan lauman ulkopuolisista nartuista ja menettävän ominaisuutensa lampaiden suojeluun, aikuistuttuaan se kastroitiin.
Eräs erikoinen intialainen tapa on "polttomerkitä" koirat kuumentamalla pyörän renkaan teräspinna ja painamalla se koirien ihoon. Omistajien mukaan tarkoitus on hoitaa tietyn tyyppisiä sairauksia, ja osa uskoo että merkintä myös suojaa eläimiä, mm. ns. "pahalta silmältä". Erään paikallisen eläinlääkärin mukaan tapa voi aktivoida immuunijärjestelmän. Usein merkit ovat takaraajoissa, ja osa merkeistä on hyvin samanlaisia keskenään. S. Theodore Baskaranin mukaan suurin osa hänen näkemistään polttomerkityistä koirista on ollut mudholinvinttikoiria ja loput caravan houndeja. 
Tasankojen rotujen karvapeite on ilmaston vuoksi lyhyt ja sileä, joten turkinhoito on helppoa. Perinteisesti koiria ei koskaan pesty, koska ne kasvatettiin työkäyttöön eikä näyttelyeläimiksi. Intialaisten rotujen hoito on ylipäänsä helppoa, ja niillä on vähemmän perinnöllisiä sairauksia kuin vierasperäisillä roduilla; geneettiset ongelmat kuten epilepsia ja yksikiveksisyys ovat harvinaisia tai puuttuvat populaatiosta kokonaan. Lisäksi eläinlääkäri G. Baranidharanin mukaan chippiparainvinttikoira on vereltään puhdas ja vastaa ihmisten verityyppiä O eli soveltuu verenluovuttajaksi mille tahansa muulle koirien veriryhmälle. Ennen nykyistä eläinlääketiedettä paikalliset koirien kasvattajat käyttivät lemmikeilleen ns. "siddha-lääkitystä". Koirien mikrosirutus aloitettiin Intiassa vuonna 1998, ja sen pääasiallinen tarkoitus on ollut tunnistaa koiran rotu ja omistaja.
On erilaisia tapoja, joilla paikalliset pitävät koiransa hyvässä fyysisessä kunnossa. Jotkut laittavat pennut kuoppaan, ja niiden loikatessa pois kerta toisensa jälkeen niille kehittyy hyvin kaareutunut rintakehä. Chippiparainvinttikoiria käytetään usein uimassa, jos lähialueelta vain löytyy siihen sopiva paikka. Ruokintaan monet käyttävät hirssiä ja keitettyä riisiä; vastaavasti taas lammas on liian kallista ja naudanlihaa ei ylipäänsä syötetä koirille. Osa ruokkii koiriaan myös vuohenmaidolla, ja metsästysretkien aikana koirat saavat syödäkseen jonkin verran lihaa; kun esim. varaani tai jänis teurastetaan, teurasjäte annetaan koirille.
Intialaisten rotujen häntiä ei perinteisesti ole typistetty, ja jopa kannukset on jätetty paikoilleen. Myös kastrointi on ollut aiemmin harvinaista, mutta nykyisin Etelä-Intiassa omistajat jotka eivät halua koiriensa sukulinjan heikentyvän turvautuvat kastraatioon.
Intiassa arvioidaan olevan noin 4 000 000 lemmikkikoiraa, ja määrä kasvaa vuosittain 15 %:lla. Pelkästään Bangaloressa on noin 1 433 000 koiraa - mutta niistä hyvin harva edustaa intialaisia rotuja. Lisäksi myös eläinlääkäriasemien ja lemmikkitavaraliikkeiden määrä on kasvussa. Viimeisten kolmen vuoden aikana Bangaloressa on perustettu noin 50 koiratrimmaamoa ja -kylpylää.
Vaikka FCI luokittelee lhasa apson, tiibetinmastiffin, tiibetinspanielin ja tiibetinterrierin tiibetiläisiksi roduiksi, S. Theodore Baskaran pitää niiden alkuperää osittain intialaisena ja on sisällyttänyt ne kirjaansa "The Book of Indian Dogs" vuodelta 2017. Hän mainitseekin, että "kaikki intialaiset seurakoirat ovat tiibetiläistä alkuperää", mutta lisää niiden levittäytyneen laajalti myös Intianpuoleiselle Himalajalle. Koska myös tiibetinmastiffi on levittäytynyt yleisemmin alueen vuoristoseudulle, hän viittaa siihen nimellä "Himalayan Mastiff". Lisäksi hän on sisällyttänyt kirjaansa afganistanilaisen koocheen, jonka North-West Frontier Provincen kauppiaat toivat mukanaan Intiaan ja jota käytetään vielä nykypäivänäkin Punjabissa ja Haryanassa laittomiin koiratappeluihin.
Intialaisten rotujen lukumäärästä on erimielisyyksiä eri lähteistä riippuen. 1900-luvun puolivälissä Majuri W.V. Soman mainitsi kirjassaan "The Indian Dog" noin 16 rotua. S. Theodore Baskaranin mukaan - perustaen arvionsa 4 vuosikymmenen ajalta tekemiinsä havaintoihin, lukemisiin ja tutkimuksiin - erillisiä rotuja on nykyisin korkeintaan 25.
Intialaisten koirarotujen alkuperä.
Kivimaalaukset, piirrokset, maalaukset ja kirjallisuus.
Varhaisimmat todisteet koirista Intian niemimaalla ajoittuvat ajalle noin 28 000 eaa., ja niitä kuvataan esihistoriallisissa kivimaalauksissa. Singanpurin kivimaalauksissa Madhya Pradesh'ssa on kuvattuna haukkuva koira, joka ryntää saalistaan kohti. Tamil Nadun Pudumalaista löydettiin esihistoriallisia kivimaalauksia, joissa metsästyskoira kulkee omistajansa vierellä. Joissain kivikaudelta peräisin olevissa paikoissa on kuvattu metsästystapahtumia, joissa on työhönsä lähdössä olevia koiria. Nämä kaikki todistavat, että koiria oli kesytetty ainakin kivikaudelta lähtien. 
100-luvulle eaa. ajoittuvissa Ajantan freskoissa on ainakin kolme eri kuvausta metsästyskoirista. Ensimmäisessä kuningas Janakan tarina kerrotaan sarjakuvamaisesti, ja sen mukaan hänen vaimonsa saa tietää hänen syöneen koiran hylkäämää ruokaa ja jättää hänet. Toisessa kerrotaan "Mriga Jataka"sta peräisin oleva tarina kultaisen kauriin haluavasta kuningattaresta, ja siinä miehillä on hihnoissaan ainakin neljä keskenään samannäköistä koiraa. Kolmas tarina on "Sutasoma Jataka"sta, ja se kertoo Varanasin kuninkaasta Sudasasta, joka lähtee metsästämään koira-ajueen kanssa. Buddhalaiset taiteilijat kiinnittivät paljon huomiota yksityiskohtiin ikuistaessaan koirat Ajantan muraaleihin: niissä esiintyvät eläimet ovat ruskeita, pyöreäpäisiä, lyhytkorvaisia ja lyhythäntäisiä. 
Vain harvoissa 1500-luvulta peräisin olevissa Suurmogulien valtakunnan miniatyyrimaalauksissa esiintyy koiria. Eräs poikkeus on Manohar Das'n maalaama, "Barburnama"-muistelmateokseen sisällytetty maalaus, jossa intialainen emiiri Khusrau Shah osoittaa kunniaa Babur'lle, ja siinä esiintyy tazi-tyyppinen, alkuperältään afganistanilainen koira. Toisessa hallitsija Jahangir'n ajalta peräisin olevassa maalauksessa esiintyy kaksi vinttikoiraa. Lisäksi on olemassa maalaus, jossa esiintyy kerjäläinen koiran kanssa.
Vuosilta 1707-1708 peräisin olevassa rajasthanilaisessa maalauksessa esiintyy Maharana Amar Singh II kahden makoilevan koiran kanssa, joiden jalokivin koristellut kaulapannat viittaavat siihen, että ne kuuluivat aatelistolle. Vuonna 1841 tehty kivipiirros esittää Bengalin rykmentissä sotilaiden mukana kulkevia koiria, mihin liittyy myös banjara-heimon karavaani. S. Theodore Baskaran uskoo, että kyseiset koirat voisivat tämän vuoksi olla vanjarinvinttikoiria. Emily Edenin kivipiirros vuodelta 1844 esittää kahta Awadhin kuningaskunnan sotilasta kahden metsästyskoiran kanssa.
Vuosina 415-397 eaa. elänyt Ktesias mainitsi kirjassaan "Indica" intialaisen kynomologol-heimon ja näiden kasvattamat kookkaat, raivokkaat koirat, jotka suojelivat näitä villieläimiltä. Vuosina 23-79 jaa. elänyt Plinius vanhempi mainitsi Intiasta olevan kotoisin koira, joka oli kaikkien muiden maiden koiria kookkaampi. Vuosilta 3-5 jaa. koirista on joitain mainintoja tamilien kirjallisuudessa, mutta ne liittyvät lähinnä metsästykseen. Sangam-kirjallisuuden aikakaudella eläneen Sembula Peyaneerarin "Kurunthogai"-runokokoelmassa mainitaan "pitkäkyntinen koira, jonka hampaat loistavat kuin bambuversot". Toinen samasta kokoelmasta peräisin oleva runo kuvailee kuinka "metsästyskoirat eivät ikinä päästä saalistaan karkuun".
Rotujen alkuperä ja muodostuminen.
Erilaisilla maantieteellisillä alueilla kehittyneet intialaiset rodut säilyivät vailla muiden rotujen vaikutusta 1700-luvulle asti. Geenipooli pysyi puhtaana siirtomaa-aikakaudelle asti, jolloin muunmaalaisia koiria alettiin tuoda Intiaan ja ne alkoivat sekoittua paikallisiin koiriin. Ensimmäiset vierasperäiset koirat tulivat portugalilaisten mukana Intiaan jo 1500-luvulla, ja niiden joukossa oli mm. vihikoiria. 1600-luvulla myös muita eurooppalaisia rotuja oli kulkeutunut maahan. Suurmoguli Jahangir pyysi Thomas Roe'a hankkimaan hänelle erilaisia rotuja Englannista, ja tämä toi hänelle mm. mastiffeja, jotka saivat suurmogulin luona hopea-astioita ja omat hoitajat.
Vasta brittien saavuttua alueelle ulkomaalaisten koirien populaatio alkoi merkittävästi kasvaa. Vuonna 1850 A.H.A. Harvey kirjoitti, että tuhansia metsästyskoiria (vinttikoiria) lähetettiin Intiaan ja erityisesti Madrasiin. Entistä enemmän vinttikoiria alettiin tuoda Euroopasta ja Lähi-idästä, ja ne sekoittuivat paikallisiin rotuihin. Koirien tuominen Euroopasta liittyi vahvasti metsästysharrastuksen suosion kasvuun brittiupseerien keskuudessa, sillä intialaiset koirat eivät soveltuneet vesilintujen metsästykseen, minkä vuoksi he tarvitsivat noutamiseen tarkoitettuja rotuja. Myös noutajien ja seisojien kaltaisia rotuja alettiin täten tuoda maahan.
Vuonna 1854 kirjoitetussa "The Rifle and the Hound in Ceylon" -teoksessa mainitaan plantaasinpitäjä S.W. Bakerin hankkineen Englannista 12 vinttikoiraa metsästyskäyttöön. Majuri E. Napier kirjoitti vuonna 1840 kirjan "Scenes and Sports in Foreign Lands", jossa mainitaan arabialaisten hevoskauppiaiden tuoneen arabialaisia vinttikoiria mukanaan Intiaan, missä ne myytiin 50-200 rupian hinnalla.
Suurin osa koirista kiinnostuneista intialaisista kuninkaallisista ei arvostanut lainkaan kotimaisia rotuja. Brittiläisen Intian 565 kuningaskunnasta ainoastaan muutamassa, kuten Rampurissa (rampurinvinttikoira) ja Kolhapurissa (mudholinvinttikoira), hallitsijat välittivät niistä. Esimerkiksi 1700-luvulla sulttaani Saadatullah Khan I alkoi etsiä itselleen koiria Britanniasta. Vuonna 1710 hän antoi kuusi elefanttia Itä-Intian kauppakomppanialle, pyytäen vastalahjaksi neljää koiraa. Komppaniasta kirjoitettiin kirje päämajaan ja pyydettiin "kolmea tai neljää kookasta irlantilaista koiraa ja kuusi paria joutsenia". S. Theodore Baskaranin mukaan ei ole kyetty varmistamaan, lähetettiinkö pyydettyjä eläimiä koskaan sulttaanille.
Brittiläisen Intian laajentuessa yhä useampi intialainen radža alkoi tuoda maahan ulkomaisia rotuja. Yksi heistä oli Junagadh'n hallitsija Mohbet Khan Rasul Khan, jolla oli erillisissä kenneltiloissaan yhteensä 150 koiraa, mukaan lukien bordercollieita ja bullterrierejä. Kyseisillä koirilla oli jokaisella oma hoitajansa ja timanttikaulapannat, minkä lisäksi englantilainen eläinlääkäri piti myös niistä huolta. Jos hallitsija halusi nähdä jonkin koiristaan, se tuotiin hänelle kantotuolissa. Hän harrasti metsästystä, joten hän omisti myös metsästyskoira-ajueen. Eräässä maalauksessa kaksi hänen koiristaan "vihittiin avioliittoon", ja juhlallisuudet kestivät kolme päivää, johon monet hänen alaisistaan osallistuivat seremonia-asuissa. Hän kutsui myös paroni Irwinin yhteen vastaavanlaiseen tapahtumaan, mistä tämä kieltäytyi. Intian jaon jälkeen vuonna 1947 hallitsija pakeni Pakistaniin lentokoneella, jossa oli hänen vaimojaan, aarteitaan ja koiriaan. Kun yksi hänen vaimoistaan huomasi, että hänen lapsensa ei ollut mukana lennolla, hän pyysi miestään odottamaan sen aikaa kun hän haki lapsen palatsista. Sillä aikaa hallitsija täytti vapaan istuimen kahdella koiralla ja lähti jättäen vaimonsa ja lapsensa taakseen.
Muinaisina aikoina intialaisia rotuja pidettiin suuressa arvossa eri puolilla maailmaa, ja erityisesti paikallisia metsästyskoiria vietiin Egyptiin, Babyloniin ja Roomaan. Persian kuningas Artakserkses I:n aikakaudella (vuodet 465-425 eaa.) neljä kylää annettiin assyrialaiselle kuvernöörille, jotta niissä voisi kasvattaa Intiasta saatuja metsästyskoiria, joita käytettiin myös sotakoirina.
Aleksanteri Suuren valloitettua Intia Gandharan kuningas Sopeithes antoi hänelle 150 metsästyskoiraa. Erään tarinan mukaan kaksi näistä koirista laitettiin taistelemaan leijonaa vastaan, ja vaikka toisen raaja loukkaantui pahasti, se ei päästänyt otettaan irti leijonasta. Aleksanteri Suuren sanotaan seuranneen tappelua suurella kunnioituksella. S. Theodore Baskaranin mukaan tarina saattaa olla pelkkää tarua, mutta se kuvastaa kuitenkin hyvin intialaisten koirien luonteenlujuutta.
Tuoreiden tutkimusten mukaan intialaisia koiria on kulkeutunut muualle kuitenkin jo kauan ennen edellä mainittuja vientejä. Adelaiden yliopistossa Australian Centre for Ancient DNA - jaostolla tehdyn tutkimuksen mukaan muinaiset intialaiset koirat liittyvät vahvasti nykyisiin dingoihin. Tutkija Alan Cooperin mielestä dingojen esi-isät saapuivat Australiaan todennäköisesti intialaisten maahanmuuttajien mukana noin 2300 eaa.
Vaikka intialaisia koiria arvostettiin muualla, kotimaassaan niitä pitivät perinteisesti ainoastaan metsästystä harrastavat kuninkaalliset ja aatelisto, kun puolestaan ylä- ja keskiluokka halveksui ja karttoi niitä. Sanaa "koira" käytettiin halventavassa merkityksessä sekä kirjallisuudessa että päivittäisessä puhekielessä. Koiria kuvataan vain harvoin intialaisessa mytologiassa, vaikkakin Bhairavalla oli legendojen mukaan koira seuranaan. Koira ei ole perinteisesti liittynyt yhdenkään intialaisen uskonnon yhteenkään seremoniaan, toisin kuin esimerkiksi elefantti, hevonen, lehmä ja kameli.
Koiria omistavat ja kasvattavat ihmiset kuuluivat työväenluokkaan, maanviljelijöihin ja metsästäjiin. Tästä johtuen koirat olivat perinteisesti pääasiassa työeläimiä, ja niiden pitäminen lemmikkeinä ja perheenjäseninä on uudemman ajan peruja. Tamili-runoilija Kapilar mainitsi runossaan, että brahmaanit eivät päästäneet koiria sisälle taloihinsa. 
Myös rotujen käsite on Intian niemimaalla varsin uusi, ja perinteisesti paikalliset käyttivät erilaisia termejä erottamaan keskenään erilaiset koirat toisistaan; esim. tamilin kielessä käytettiin sanaa "jathi" ("kasti") "rodun" sijaan. Idea erillisistä roduista ja rotupiirteistä kehittyi vasta noin 1800-1900-lukujen tienoilla erilaisten kenneljärjestöjen muodostumisen myötä. Vielä nykyisinkin jotkut intialaiset koiraharrastajat väittävät, että intialaiset rodut eivät ole rotuja vaan maatiaisia. Yleensä he viittaavat tällä siihen, että ne esiintyvät tietyillä alueilla ja niitä kasvattavat tietyt heimot tai yhteisöt, ja ominaisuudet samankin "rodun" sisällä esimerkiksi värityksen ja koon suhteen vaihtelevat.
1700-luvulla ranskalainen tutkija matkusti eri puolilla Intiaa ja tunnisti omiksi roduikseen peräti 50 intialaista koiraa. Moni näistä on sittemmin jo kuollut sukupuuttoon. Lisäksi moni rotu on muuttunut vuosien saatossa: 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa kuvatut rampurinvinttikoirat olivat täysin erinäköisiä kuin nykyiset, koska jälkimmäiset ovat risteytyneet muihin koiriin jo vuosisatojen ajan. Myös Ajantan freskoissa ja muissa historiallisissa lähteissä kuten maalauksissa ja veistoksissa kuvatut koirat ovat hyvinkin erilaisia kuin nykypäivän vastineensa: neliömäinen pää on vaihtunut pitkään, kapenevaan kuonoon; vankka rakenne syvärintaiseen, kaareutuvaan runkoon.
Yksi syy risteytyksiin oli, että monet muualta tuodut rodut eivät sopeutuneet Intian kuumaan ilmastoon, joten koiraharrastajat alkoivat risteyttää niitä kestävämpien paikallisten rotujen kanssa. Tästä huolimatta osa briteistä yritti säilyttää intialaisten rotujen ainutlaatuisen perimän puhtaana, erityisesti Himalajalta peräisin olleiden rotujen kohdalla. Himalajan koirilla oli läheisempi yhteys ihmiseen kuin muilla intialaisilla roduilla, ja ne saivat tulla sisälle taloon, toisin kuin tasankojen koirat. Lammaskoirat, jotka olivat pääasiassa Himalajalta, muodostivat ihmisiin vahvemman siteen kuin metsästyskoirat, joita pidettiin talon ulkopuolella ja vietiin muualle vain metsästysretkien yhteydessä. Brittien viehtymykseen himalajalaisiin koiriin oli myös toinenkin syy: tuuhean karvapeitteensä ansiosta ne pärjäsivät myös kylmässä ilmastossa, ja lisäksi ne muistuttivat tiettyjä eurooppalaisia rotuja. Britit veivät muutamia näistä roduista kotimaahansa, ja niille annettiin englantilaiset nimet, kuten "Tibetan spaniel" ja "Tibetan terrier". 
Monet britit tutustuivat Intian vuosiensa aikana paikallisiin rotuihin, ja osa heistä on kuvaillut näitä. Maahan vuonna 1881 muuttanut pappi Herbert Wheeler Bush oli yksi ensimmäisistä englantilaisista, jotka kiinnostuivat intialaisista roduista. Aikanaan häntä alettiin pitää jopa itäisten vinttikoirien asiantuntijana. Upseeri R.W. Burton, joka omisti rajapalayaminvinttikoiran 1800-luvun lopulla, kuvaili tätä sanoin "ei liian nopea, kestää kuumuutta, loistava kestävyys, paras rakenne". Hänen mukaansa kyseinen rotu oli kotoisin poligarien alueelta. Hänellä oli myös vanjarinvinttikoiria, mutta hänen mukaansa niitä tapasi vain harvoin puhdasrotuisina, vaikkakin ne olivat "sekä näön että hajun avulla metsästäviä, nopeita ja rohkeita". 
Brittien innokas koiraharrastus vaikutti siihen, että Intiaan perustettiin maan ensimmäiset kenneljärjestöt. Vuonna 1896 Lahoressa perustettiin North Indian Kennel Association, joka oli nykyisen Kennel Club of India'n edeltäjä. Vuonna 1900 se liitettiin Kennel Club of London'iin, ja vuonna 1908 se sai nykyisen nimensä, jolloin sen puheenjohtajaksi valittiin Intian varakuningas lordi Minto. Myös aiemmin mainittu Herbert Wheeler Bush oli yksi Kennel Club of India'n merkittävimmistä perustajajäsenistä, ja hän perusti "Kennel Gazette" -julkaisun, joka ilmestyy nykyisin nimellä "Indian Kennel Gazette".
Erilaisten kenneljärjestöjen muodostumisen myötä myös koiranäyttelyitä alettiin järjestää Intiassa. Ootacamundissa alettiin harrastaa näyttelyitä vuonna 1952. Paikallisia rotuja kohtaan ei kuitenkaan virinnyt kummempaa kiinnostusta, ennen kuin vasta 1960-luvulla. Siihen asti jopa maan merkittävimmät johtajat olivat yleensä kiinnostuneita vain muualta tuoduista roduista: E.V. Ramasami Naicker harrasti mäyräkoiria, B. R. Ambedkar omisti kettuterriereitä, ja Jawaharlal Nehrulla oli kultainennoutaja.
Viimeisten vuosikymmenien aikana myös Intiassa on pikkuhiljaa luovuttu "maatiais"-ajattelusta paikallisten rotujen suhteen, ja niitä on pyritty standardisoimaan - varsinkin sen jälkeen, kun Kennel Club of India alkoi vaatia niiltä tiettyjä rotuominaisuuksia ja alkoi hyväksyä niitä myös näyttelykehiin. Silti vielä nykyisinkään monille intialaisille roduille ei ole olemassa juurikaan määriteltyjä ominaispiirteitä, ja se voi johtaa sekaannuksiin. Esimerkiksi 1940-luvulla luonnontieteilijä M. Krishnan hankki rajapalayaminvinttikoiran pennun tamilnadulaiselta kasvattajalta, mutta sen kasvettua vain 56 cm korkeaksi ja 18 kg painavaksi hän tiedusteli tältä oliko sen isä oikea rodunedustaja. Kasvattajan mukaan koiran koko "ei aina riippunut vanhemmista", ja hän teki jopa vertauksen ihmisten eri kokoihin.
S. Theodore Baskaran pitää tapausta valitettavana, sillä intialaisia rotuja on jo pitkään syrjitty kotimaassaan ulkomaisten rotujen suuren suosion takia eikä niiden sekoittumiseen muiden koirien kanssa ole puututtu tarpeeksi hyvin. Nykyisin jopa niitä aiemmin kasvattaneet maaseudun metsästäjät syrjivät niitä, koska villieläinten suojelusäädös vuodelta 1972 kieltää perinteisen metsästyksen. Vaikka vuonna 2011 Tamil Nadun Sivagangassa kokeiltiin järjestää paikallisten rotujen racing-tapahtumia, ne eivät ottaneet tuulta alleen, ja viimeinen tapahtuma pidettiin vuonna 2014. Metsästyksen lisäksi myös tarve vartioiville tai vahtiville koirille on vähentynyt nykyaikaisten valvontakameroiden yleistyttyä. Intialaisista roduista ainoastaan tiettyjen Himalajan rotujen - joita pidetään virallisesti tiibetiläisinä - voidaan sanoa menestyneen. Esimerkiksi lhasa apsolla, tiibetinmastiffilla ja tiibetinterrierillä on nykyisin merkittävät harrastajayhteisöt niin Euroopassa kuin Amerikassakin.
Intialaisten rotujen häviämiseen ja harvinaistumiseen on S. Theodore Baskaranin mukaan useita eri syitä: "eksoottisten" ulkomaalaisten rotujen saapuminen maahan siirtomaavallan aikaan; paikallista hallitusta ei kiinnostanut paikallisten rotujen suojeleminen tai säilyttäminen; maan itsenäistyessä radžoilla oli liikaa muuta tekemistä, jotta he olisivat voineet keskittyä koira-asioihin; perinteisen metsästyksen kieltäminen; rotujen sekoittuminen ulkomaisiin rotuihin.
Rotujen elvyttämisyritykset.
Intialaisia rotuja on yritetty pelastaa ja säilyttää lähinnä satunnaisesti, ja tilanne on pysynyt samana ainakin sadan vuoden ajan. 1960-luvulla muutama ihminen yritti työskennellä paikallisten rotujen virallisen hyväksymisen eteen. Ensimmäinen edistysaskel otettiin, kun Kennel Club of India hyväksyi muutaman rodun, mm. rampurinvinttikoiran, virallisiin näyttelyihin, minkä myötä alettiin laatia rotumääritelmiä. 1980-luvun alussa näyttelyihin hyväksyttiin jonkin verran lisää rotuja, ja esim. vuoden 1981 Kolhapur'n näyttelyssä nähtiin 40 caravan houndia. Vuoteen 1984 mennessä ainakin kymmenelle eri rodulle oli annettu virallinen tunnustus ja julkaistu rotumääritelmät, rampurinvinttikoira, caravan hound, rajapalayaminvinttikoira ja "himalajanmastiffi" mukaan lukien. 
Tamil Nadun hallituksen ministeri Gomathy Srinivasan ihaili intialaisia rotuja ja perusti 1980-luvulla paikallisten rotujen koirankasvatusyksikön Chennain Saidapetiin. Siellä aloitettiin kenneltoiminta rajapalayaminvinttikoiran, rampurinvinttikoiran ja kombain osalta. Kasvatuskeskus toimi hyvin muutaman vuoden ajan, mutta hallituksen vaihduttua sen toiminta alkoi hiipua. S. Theodore Baskaranin mukaan hänen vieraillessaan siellä vuonna 1985 se oli jo huonossa kunnossa: kaiket päivät ainoastaan häkeissä pidettyjen, ilman liikuntaa jääneiden koirien kunto oli rapistunut, minkä lisäksi niiden aitaukset olivat likaisia ja ahtaita. Vuonna 2012 Tamil Nadun hallitus viimein havahtui asiantilaan ja myönsi 3000 000 keskuksen kunnostamiseen. Kuitenkin jopa tässä alunperin intialaisille roduille tarkoitetussa yksikössä alettiin kasvattaa yhä enemmän ja enemmän ulkomaisia rotuja, kuten labradorinnoutajia, jotka jälleen kerran syrjäyttivät paikalliset rodut. 
Hieman myöhemmin People for the Ethical Treatment of Animals (PETA) lähti tutkimaan kasvatuskeskusta ja totesi sen tilat järkyttäviksi. Se raportoi asiasta Animal Welfare Board of India -järjestölle, joka pyysi Tamil Nadun hallitusta sulkemaan yksikön - mitä tämä ei kuitenkaan pyynnöstä huolimatta tehnyt, joten vuonna 2014 PETA vei asian Madraksen korkeimpaan oikeuteen. Tamil Nadu Kombai Dog Revival Foundation otti myös yhteyttä korkeimpaan oikeuteen, mutta päinvastaisella asialla: vedotakseen kasvatuskeskuksen säilyttämisen puolesta. Korkein oikeus päätti, että kasvatuskeskuksen tulisi korjata kaikki mainitut epäkohtansa kolmen kuukauden aikana ja palauttaa toimintansa alkuperäisen mallin mukaiseksi; Animal Welfare Board tutkisi sen uudelleen kolmen kuukauden kuluttua ja raportoisi tilanteesta eteenpäin, ja mikäli parannusta eläinten olosuhteisiin ei olisi havaittavissa, keskus suljettaisiin lopullisesti. Säädöksestä huolimatta keskus kuitenkin jatkoi toimintaansa, vaikka sen olosuhteet eivät parantuneet millään tavalla, joten joulukuussa 2016 korkein oikeus määräsi sen suljettavaksi. 
Karnatakan osavaltio on yksi positiivisemmista esimerkeistä sen suhteen, mitä parhaassa tapauksessa voidaan saavuttaa, jos ihmisiltä vain löytyy aitoa halua paikallisten rotujen suojeluun. Paikallinen Mysore Kennel Club aloitti työskentelyn intialaisten rotujen säilyttämisen, tunnustamisen ja näyttelyihin osallistumisen puolesta. Ensimmäisenä se hyväksyi mudholinvinttikoiran, ja vuodesta 1995 alkaen rotua on näkynyt osavaltion näyttelykehissä, mikä on kasvattanut sen suosiota myös kotialueensa Bijapur'n ulkopuolella. Erääseen Mudholissa järjestettyyn näyttelyyn osallistui peräti 350 paikallista vinttikoiraa. Vuodesta 2014 lähtien Mysore Kennel Club on järjestänyt Bangaloressa intialaisten rotujen erikoisnäyttelyitä. 
Karnatakan eläinlääketieteellinen, karjanhoidollinen ja kalastuksellinen yliopisto on osoittanut kiinnostusta mudholinvinttikoiraan, jota on sittemmin alettu pitää osana Karnatakan kulttuuriperintöä. Vuonna 2009 se perusti Canine Research and Information Centre -keskuksen, joka sertifioi koiria, asentaa mikrosiruja ja pitää yllä rekisteriä. Lisäksi Karnatakan hallitus myönsi 50 000 000 rupiaa ja 40 eekkerin kokoisen alueen mudholinvinttikoiran kasvattamista varten, ja kasvatuskeskus aloitti toimintansa vuonna 2011. Vuonna 2015 siellä oli jo 28 vinttikoiraa, ja sieltä alettiin lähettää koiria näyttelyihin eri puolille Etelä-Intiaa. Keskuksen ulkopuolella sen työntekijät myös tarjoavat ilmaisia rokotuksia, mikrosirutuksia ja terveystarkastuksia. 
Keskuksen tutkijoiden avulla toteutettiin tutkimus, jonka tarkoitus oli löytää rodun mudholilaisia kasvattajia, ja lopulta näitä löydettiin ja rekisteröitiin tietokantaan peräti 700. Tämän myötä perustettiin Mudhol Dog Breeders Association. Perhe, jossa on kaksi urosta ja kaksi narttua luokitellaan kasvatusyksiköksi, ja kasvattajille myönnetään rahallinen kannustin. Eläinlääkärit auttavat kasvatusyksiköitä neuvomalla, kuinka kasvattaa ja pitää huolta koirista, minkä lisäksi kasvattajille järjestetään koulutustapahtumia. 
Intian maataloustutkimuksen neuvosto arvostaa mudholinvinttikoiraa paitsi perinteisenä maaseudun ihmisten toimeentulon apuna, myös seurakoirana, ja sen kasvattajille annetaan sekä lääketieteellistä että rahallista avustusta. Kastittomille sekä heimoihin kuuluville ihmisille annetaan kannustimia rodun kasvattamiseen, minkä lisäksi he ansaitsevat rahaa myydessään pentuja jotka ovat todistetusti puhdasrotuisia rodunedustajia. 
Bangaloressa joukko koiraharrastajia kokoontui yhteen vuonna 2013 ja perusti Society for Indian Breeds of Dogs -järjestön. Karnatakan hallitus on rekisteröinyt sen, ja se kuuluu Kennel Club of India'n alaisuuteen. Se yrittää ajaa intialaisten rotujen asemaa järjestämällä DNA-tutkimuksia ja erikoisnäyttelyitä. Sillä on suunnitteilla projekti, joka tähtää afganistanilaisten, nepalilaisten ja myanmarilaisten rotujen suojeluun, koska kyseiset rodut ovat sukua intialaisille roduille. On tämän järjestön ansiota, että vuonna 2014 Bagalkot'ssa järjestettiin ensimmäinen intialaisten rotujen erikoisnäyttely. Tapahtuma antoi toivoa paikallisten rotujen pelastamisen suhteen, ja myöhemmin järjestettiin lisää vastaavia näyttelyitä, joissa myös ulkomaalaiset tuomarit pääsevät tutustumaan intialaisiin rotuihin. Vuonna 2015 Tamil Nadun Nagercoil'ssa järjestettyyn intialaisten rotujen näyttelyyn osallistui rajapalayaminvinttikoiria, caravan houndeja, pashmeja, mudholinvinttikoiria, chippiparainvinttikoiria ja kombaita. Siellä osallistuneita koiria arvostellut australialainen tuomari Andrew Brown mainitsi S. Theodore Baskaranille, että hänen mielestään eteläisen Tamil Nadun rodut vastasivat kaikilta ominaisuuksiltaan tyypillisiä vinttikoiria. 
Secundarabad'ssa R. Upender Reddy perusti muiden sikäläisten koiraharrastajien kanssa Ethnic India Canine Society -järjestön vuonna 2002, päämääränään pelastaa vielä jäljellä olleet kyseisen alueen paikallisrodut. Se teetti tutkimuksen Hyderabad'n kotoperäisistä roduista, ja tutkittavat rodut olivat caravan hound, pashmi, pandikona ja jonangi. Vuoden 2002 joulukuussa Janwal'n kylässä - mistä pashmin uskotaan olevan kotoisin - järjestettiin "maalaisnäyttely", jossa nähtiin noin 110 caravan houndia.
Maaliskuussa 2005 Kennel Club of India'n Chennain paikallisosasto aloitti projektin rajapalayaminvinttikoiran suojelemiseksi ja säilyttämiseksi. Tätä varten East Coast Road -tien varrelle perustettiin kennel, jota johti C.V. Sudarsan. Rotua kasvattamalla ja pentuja myymällä oli tarkoitus saada levitettyä tietoa rodusta laajemmille piireille. Kennelissä on kasvatettu rajapalayaminvinttikoiran lisäksi myös muita alkuperäisiä intialaisia rotuja. Toukokuussa 2015 se järjesti Nagercoil'ssa leirin, jossa rekisteröitiin intialaisia rotuja, ja houkutellakseen enemmän osallistujia se ei perinyt lainkaan rekisteröintimaksua. Tapahtumassa koirat sirutettiin, ja niiden omistajien tiedot kirjattiin ylös. Leiri oli eräänlainen "esiosio" vuoden 2016 intialaisten rotujen näyttelylle, joka järjestettiin Kanyakumarissa. Toukokuussa 2016 Rajapalayam'ssa järjestettiin vastaavanlainen leiri, jossa mikrosirutettiin ja dokumentoitiin intialaisia rotuja.
Tamil Nadussa on yksityisiä kasvattajia, jotka huolehtivat mm. rajapalayaminvinttikoiran, chippiparainvinttikoiran ja kombain säilymisestä, ja he ovat alkaneet mainostaa rotujaan kaupallisesti. Esimerkiksi Marandhain pikkukaupungissa Tamil Nadussa on John Arthurin ylläpitämä David Farm -niminen koirankasvatustila, jossa oli vuonna 2015 16 koiraa ja jonka pennut maksavat noin 8000 rupiaa. Muilta alueilta löytyy vastaavanlaisia kasvattajia myös mudholinvinttikoiralle ja caravan hound'lle.
Tutkijoita apunaan käyttäen muutama kansalaisjärjestö on osallistunut tiettyjen rotujen säilyttämiseen. Kotoperäisen karjan parissa Maduraissa työskentelevä SEVA ja Chennaissa vaikuttava National Biodiversity Authority ovat osoittaneet kiinnostusta intialaisiin rotuihin, ja ensiksi mainittu myönsi rajapalayaminvinttikoira-kasvattaja Pon Elangovanille Breed Saviour -palkinnon vuonna 2013. Toinen kansalaisjärjestö, Sarnathissa toimiva Sarvodaya Sevabhai Samstha, saa rahoitusta Help Animals India -järjestöltä.
Karnal'ssa vaikuttava National Bureau of Animal Genetic Resources alkoi ensimmäisenä toimimaan rajapalayaminvinttikoiran ja chippiparainvinttikoiran rotumääritelmien laatimisen eteen. Vuonna 2014 tri K.N. Rajan johtama työryhmä kiersi alueita Maduraissa ja Tirunelvelissä, keräten yksityiskohtia kasvattajilta. Matkansa aikana he panivat merkille näiden kahden rodun ulkoiset ominaisuudet ja mittasuhteet, mm. painon ja värityksen osalta, mutta myös tiedon siitä mitkä alueet tai kylät olivat niiden keskeisimpiä kasvatuspaikkoja. Määritelläkseen rotujen keskeisimmät ominaisuudet he käyttivät mallina American Kennel Club'n 25 kohdan rotumääritelmää. Intian maataloustutkimuksen neuvosto kuitenkin lakkautti projektin.
Tammikuussa 2005 vuosittaisen Chennain koiranäyttelyn kynnyksellä Intiassa julkaistiin postimerkit himalajanpaimenkoirasta, mudholinvinttikoirasta, rajapalayaminvinttikoirasta ja rampurinvinttikoirasta. Keralalaisen koirateemaan erikoistuneen filatelistin Tiny Francis'n johdolla järjestettiin myös postimerkkinäyttely. Chennain vuosittaisessa koiranäyttelyssä esiteltiin intialaisia rotuja, joista osa sai suurta huomiota osakseen myös kansainvälisellä tasolla. Australialaiset Lynette ja Peter Watson mainitsivat, että himalajanpaimenkoiran, mudholinvinttikoiran, rajapalayaminvinttikoiran ja rampurinvinttikoiran lisäksi oli myös muita rotuja jotka kiinnittivät heidän huomionsa, kuten caravan hound, chippiparainvinttikoira, kanni ja kombai.
Helmikuussa 2016 Bagalkot'n Canine Research and Information Centre esitteli kuusi kasvattamaansa mudholinvinttikoiraa Intian armeijalle, joka harkitsee niiden lisäämistä koiraosastoonsa. Armeija kouluttaa koiria mm. maamiinojen paikantamiseen, minkä lisäksi se harkitsee mudholinvinttikoirien käyttöä raja-alueiden ja puolustustukikohtien vartiointiin. 
S. Theodore Baskaranin mukaan Kennel Club of India on tehnyt esimerkillistä työtä intialaisten rotujen eteen. Se paitsi järjestää intialaisten rotujen erikoisnäyttelyitä, myös kouluttaa maaseudun kasvattajia tieteelliseen jalostukseen. Joistain intialaisista tuomareista on tullut intialaisten rotujen ja niiden ominaispiirteiden asiantuntijoita. Intiassa on 72 Kennel Club of India'n alaista koirajärjestöä, ja niistä lähes jokainen on tietoinen paikallisista roduista. Heinäkuussa 2015 Kennel Club of India julkaisi "Indian Kennel Gazette" -julkaisussa teema-artikkelin intialaisista roduista.
Paikallisten rotujen kasvattajista S. Theodore Baskaran mainitsee erityisesti hyderabadilaista Upender Reddy'n (pashmi), mumbailaista Prasad Mayekar'n (caravan hound) sekä tamilnadulaista Siva Siddhu'n (chippiparainvinttikoira). Näistä Mayekar'lla on lähes 50 caravan hound'ia, ja hän osallistuu aktiivisesti näyttelyihin. Kaikesta päätellen edellä mainitut rodut ovat kasvattamassa suosiotaan.
Hakemus caravan hound'n virallisesta tunnustamisesta kansainvälisesti on lähetetty FCI:n päätoimistoon, mutta prosessi saattaa kestää useita vuosia. Ensin FCI:n tieteellisen toimikunnan tulee antaa hyväksyntänsä, minkä jälkeen rotutarkastaja lähetetään rodun alkuperämaahan tarkistamaan onko kyseessä todella erillinen rotunsa. Rodun rekisteröityjen yksilöiden lukumäärä edellisten viiden vuoden ajalta sekä eri näyttelyihin osallistuneiden yksilöiden lukumäärä pyritään selvittämään. Lisäksi koirien sukupuun tulee olla selvillä kuuden sukupolven ajalta, jotta hakemus rodun tunnustamisesta etenee.
S. Theodore Baskaranin mukaan ihmisten kiinnostus intialaisia rotuja kohtaan on kasvussa. "The Hindu" -lehden toimittaja B. Kolappan kirjoittaa asiantuntevia artikkeleita paikallisista roduista, ja jotkin lehdet julkaisevat silloin tällöin artikkeleita niistä, mutta yleensä vain näyttelykauden aikaan. Tietyt TV-kanavat, kuten NDTV Goodtimes, lähettävät ohjelmia intialaisista roduista. Jo vuonna 1980 Doordarshan esitti kanavallaan lyhyen kombaita käsittelevän videon. Lisäksi sosiaalinen media on auttanut tiedon levittämisessä: esimerkiksi tiettyjen rotujen säilyttämisen eteen työskentelevillä ryhmillä on usein aktiivinen Facebook-profiili. Facebookissa myös väitellään rotuominaisuuksista ja termistöstä. 
S. Theodore Baskaran kuitenkin toteaa, että vielä on paljon työtä tehtävänä, ennen kuin rotujen suojelemisessa ollaan hyvällä mallilla. Hänen mielestään erityisesti intialaisten yleisen asenteen koirien suhteen tulisi muuttua. Hän lisää, että Intian osavaltioista ainoastaan Tamil Nadun ja Karnatakan hallitukset ovat osoittaneet kiinnostusta kotoperäisiin rotuihin.
Vinttikoirat.
Intialaiset vinttikoirat tuovat useimmiten mieleen sloughin ja englanninvinttikoiran risteytyksen. Yhtäkään niistä ei ole tunnustettu kansainvälisesti, mutta Intian Kennelliitto ja Intian Kansallinen Kennelliitto rekisteröivät monia niistä.
Chippiparainvinttikoiran tuntomerkkeihin kuuluvat elegantti ryhti, pitkäpäisyys ja kevyet liikkeet, jotka eivät kosketa maahan. Säkäkorkeus on 62 cm:stä ylöspäin ja karvapeite harmaavalkoinen, harmaa tai harmaankirjava. Chippiparai on varautunut ja vaikeasti lähestyttävä. Se on yleinen Trinelvelin ja Madurain alueilla.
Kookkaan mudholinvinttikoiran karvapeitteen väritys vaihtelee paljon. Toinen nimitys caravan hound viittaa erityisesti pienikokoisiin ja erittäin hentorakenteisin yksilöihin. Mudholinvinttikoiran hapsukarvainen, useimmiten laikullinen muunnos pashmi muistuttaa salukia. 
Jäniksen ja karhun metsästykseen käytettävä rajapalayaminvinttikoira on suoraselkäinen ja vinttikoiraksi kohtuullisen vankkarakenteinen. Pää on epäjalo ja melko roteva ja häntä kaartuu korkealle selän ylle. Säkäkorkeus on 60-65 cm ja yleisin väritys norsunluunvalkoinen vaaleanpunaisella pigmentillä. Silmät saattavat toisinaan olla siniset, mutta tällöin koira on kuuro albiinogeenin takia.
S. Theodore Baskaran uskoo, että ns. poligar on oikeasti sama asia kuin rajapalayaminvinttikoira.
Kookas rampurinvinttikoira on saanut nimensä kotiseudultaan. Se on yleensä musta.
Muita intialaisia vinttikoiria:
Alkukantaiset eli primitiiviset koirat.
Kombai on sekä karhunmetsästys- että vahtikoira. Se on paariatyyppinen, vankkarakenteinen ja joko punaruskea tai punainen. Kuonossa on musta maski ja selässä musta viiva. Selkää pitkin kasvaa samanlainen ridge kuin rhodesiankoiralla, thai ridgebackillä ja phu quocinkoiralla. Kombain paikallismuunnos tunnetaan nimellä mandai.
Muita intialaisia alkukantaisia koiria: