tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Maradi (alue)

Maradin alue () on hallintoalue Nigerin eteläisessä keskiosassa. Sen pinta-ala on 41 796 neliökilometriä. Alueella on 4,2 miljoonaa asukasta (vuonna 2017, arvio). Sen hallinnollinen keskus on Maradin kaupunki. 
Maantiede ja ilmasto.
Maradin alue muodostaa 3,3 prosenttia Nigerin pinta-alasta. Se rajoittuu lännessä Tahouan, pohjoisessa Agadezin ja idässä Zinderin alueisiin sekä etelässä Nigeriaan.
Alue kuuluu pääosin Sahelin ilmastovyöhykkeeseen. Pohjoisessa on Saharan ja etelässä Sudanin siirtymävyöhykkeet. Vuotuinen sademäärä on 200–300 millimetriä pohjoisessa ja yli 600 millimetriä etelässä.
Vesistöjä ovat Nigerjoen altaaseen kuuluvat Maradi-, N’Kaba- ja Tarkajoet, Madarounfan järvi ja joukko sadeaikaan täyttyviä jokia, vadeja ja altaita.
Hallinnollinen jako ja väestö.
Alueeseen kuuluu kahdeksan departementtia, jotka ovat Aguié, Bermo, Dakoro, Gazaoua, Guidan Roumdji, Madarounfa, Mayahi ja Tessaoua. Departementtien keskuskunnilla on kaupunkikunnan status. Maradin kaupunki koostuu kolmesta kunnasta. Kuntia on yhteensä 47. Perinteinen hallinto käsittää Gobirin ja Katsinan sulttaanikunnat, 21 kantonia, 9 fulbe- ja tuaregiryhmää, 2182 kylää ja 64 heimoa.
Alueella oli vuoden 2012 väestönlaskennan mukaan 3 402 094 asukasta, mikä on 19 prosenttia Nigerin väestöstä. Vuotuinen väestönkasvu on 3,7 prosenttia. Alle 15-vuotiaita on 54,4 prosenttia. Väestöstä 86,9 prosenttia asuu maaseudulla. Suurimmat etniset ryhmät ovat hausat (83 %), fulbet (10 %) ja tuaregit (6 %). Vallitseva uskonto on islam (95 %). Lisäksi on kristittyjä ja animisteja.
Elinkeinot ja palvelut.
Alueen pääelinkeinot ovat maanviljely, karjanhoito, kaupankäynti ja käsityöammatit. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, maissi, lehmänpapu ja maapähkinä. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, kamelit, aasit, hevoset ja siipikarja. Pienimuotoinen teollisuus jalostaa lähinnä maataloustuotteita.
Alakoulua käy 81,7 ja yläkoulua 43,7 prosenttia kouluikäisistä (vuonna 2016–2017). Maradissa on vuonna 2010 perustettu Dan Dicko Dankoulodon yliopisto ja kaksi yksityistä korkeakoulua. Terveyspalveluihin kuuluvat aluesairaala, kuusi piirisairaalaa sekä joukko terveyskeskuksia ja yksityisvastaanottoja. Kulttuurilaitoksia ovat kahdeksan kulttuuritaloa ja 12 kirjastoa. Alueella on rikas musiikkiperinne.
Matkailu.
Matkailu alueelle on vähäistä. Nähtävyyksiä ovat Madarounfan järvi pyhimyshautoineen, Gadabédjin eläintensuojelualue, Akadanen lampi ja perinteisten päällikköjen palatsit.
Maradi

Maradi on Nigerin kolmanneksi suurin kaupunki ja Maradin alueen pääkaupunki. Se sijaitsee maan eteläosassa lähellä Nigerian rajaa.
Vuoden 2001 väestönlaskennassa Maradin asukasluku oli 148 017, joista pääosa on hausoja.
Ole Kandelin

Ole Kandelin (22. marraskuuta 1920 Porvoo – 23. tammikuuta 1947 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Nuorena tuberkuloosiin kuollut Kandelin ennakoi maalauksillaan modernismin kehittymistä Suomessa. Hänen viimeiset maalauksensa olivat ensimmäisiä täysin abstrakteja kokeiluja Suomessa. Kandelinin tuotannosta suuri osa on Ruotsissa, jossa hän vietti aikaa keuhkotautiparantolassa. 
Kandelin kuoli 26-vuotiaana tuberkuloosiin. Kandelinin maalaus "Yksin" kuuluu Albert de la Chapellen taidekokoelmaan, joka on Länsi-Uudenmaan museossa..
Erillisjousitus

Erillisjousitus on yksi autojen jousitusjärjestelmistä, joissa ajoneuvon saman akseliston pyörien joustoliikkeet eivät vaikuta toisiinsa. Erillisjousituksen vastakohta on jäykkä akselisto, jossa toisen pyörän pystysuuntainen liike vaikuttaa myös toiseen saman akselin pyörään.
Akselistolla tarkoitetaan kokonaisuutta, johon kuuluvat pyörien lisäksi pyörien tuenta sekä osa ohjauslaitteista ja voimansiirtolaitteista. Pyörien tuentaan kuuluvat jousitus- ja pyöräntuentajärjestelmä, joka yhdistää pyörän ja auton rungon.
Jousituksen tarkoituksena on pienentää ja vakauttaa korin liikkeitä pyörän kulkiessa epätasaisuuksien yli. Nykyisissä henkilöautoissa on erillisjousitus etupyörissä ja hyvin usein myös takapyörissä.
Erillisjousitus vähensi myös auton jousittamattoman massan määrää verrattuna jäykän akselin käyttöön. Koska jäykkä akseli on painava tällä on myös merkitystä auton ajo-ominaisuuksiin.
Tillabéri (alue)

Tillabérin alue () on hallintoalue Nigerin länsiosassa. Sen pinta-ala on 97 251 neliökilometriä. Alueella on 3,3 miljoonaa asukasta (vuonna 2017, arvio). Sen hallinnollinen keskus on Tillabérin kaupunki. 
Maantiede ja ilmasto.
Tillabérin alue muodostaa 7,7 prosenttia Nigerin pinta-alasta. Se rajoittuu koillisessa Tahouan ja idässä Dosson alueisiin, etelässä Beniniin, lännessä Burkina Fasoon ja pohjoisessa Maliin. Alueen keskellä sijaitsee Niameyn kaupunkialue. Se on pinnanmuodostukseltaan lähinnä puolitasankoa, jota halkovat Nigerin, sen sivujokien ja vadien muodostamat laaksot. Tulvatasangon muodostavan Nigerin suurin sivujoki on Gorouol. Vadeja ovat Azawagh ja sen jatke Dallol Bosso.
Alueen eteläisin osa kuuluu Sudanin ja keskiosa Sahelin vyöhykkeisiin. Pohjoisosa on Sahelin ja Saharan siirtymäaluetta. Vuodenaikoja on kaksi. Kuiva kausi kestää marraskuusta toukokuuhun ja sadekausi kesäkuusta lokakuuhun. Vuotuinen sademäärä on pohjoisessa 200–300 ja etelässä yli 600 millimetriä. Lämpötilat vaihtelevat 17 ja 42 asteen välillä. Kasvillisuus on etupäässä pensas- ja puusavannia. Etelässä sijaitsee W-kansallispuisto.
Hallinnollinen jako ja väestö.
Tillabérin alue on muodostettu vuonna 1988 entisestä Niameyn departementista, josta erotettiin Niameyn kaupunkikunta. Alueeseen kuuluu 13 departementtia, jotka ovat Abala, Ayerou, Balleyara, Banibangou, Bankilare, Filingué, Gotheye, Kollo, Ouallam, Say, Téra, Tillabéri ja Torodi. Kuntia on 45. Departementtien keskuskunnilla on kaupunkikunnan status. Perinteinen hallinto käsittää 31 kantonia, 9 fulbe- ja tuaregiryhmää sekä 1946 kylää ja heimoa.
Alueella oli vuoden 2012 väestönlaskennan mukaan 2 722 482 asukasta. Vuotuinen väestönkasvu on 3,2 prosenttia. Alle 15-vuotiaita on 50,7 prosenttia. Väestöstä 93,7 prosenttia asuu maaseudulla. Etnisiä ryhmiä ovat songhait ja djermat, fulbet, tuaregit, hausat, gurmat ja arabit.
Elinkeinot ja palvelut.
Alueen pääelinkeino on maa- ja metsätalous, jota harjoittaa 80 prosenttia aktiiviväestöstä. Maanviljely perustuu sade- ja keinokasteluun. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, lehmänpapu ja riisi. Karjanhoito perustuu paimentolaisuuteen, transhumanssiin ja laiduntamiseen. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, kamelit ja aasit. Lisäksi harjoitetaan kalastusta sekä hyödynnetään metsiä. Muita elinkeinoja ovat maataloustuotteiden jalostus, kaivostyö, kaupankäynti, käsityöammatit, liikenne, matkailu ja palvelut.
Alakoulua käy 21,6 ja yläkoulua 3,7 prosenttia ikäluokasta (vuonna 2017–2018). Tillbérissa on yliopisto ja Sayssa islamilainen yliopisto. Terveyspalveluihin kuuluvat aluesairaala, kuusi piirisairaalaa, joukko terveyskeskuksia ja yksityisvastaanottoja. Kulttuurilaitoksia ovat 13 kulttuuritaloa ja 11 kirjastoa.
Matkailu.
Tillabérin alue on Agadezin jälkeen Nigerin toiseksi tärkein matkailukohde. Luonnonnähtävyyksiä ovat Nigerjoen laakso, W-kansallispuisto, Ayoroun virtahevot ja Länsi-Afrikan ainoa kirahvilauma Kourén länsipuolella. Lisäksi on useita historiallisia ja arkeologisia kohteita. Matkailusesonki kestää marraskuusta helmikuuhun.
Zinder (alue)

Zinderin alue () on hallintoalue Nigerin keskiosassa. Sen pinta-ala on 155 778 neliökilometriä. Alueella on 4,1 miljoonaa asukasta (vuonna 2016, arvio). Sen hallinnollinen keskus on Zinderin kaupunki.
Maantiede ja ilmasto.
Zinderin alue muodostaa 12,3 prosenttia Nigerin pinta-alasta. Se rajoittuu lännessä Maradin, pohjoisessa Agadezin ja idässä Diffan alueisiin sekä etelässä Nigeriaan. Pinnanmuodostusta leimaa Damagaram-Monion massiivi alueen keskiosassa, joka erottaa toistaan Ouillimindenin altaan pohjoisessa ja Tšadjärven altaan idässä ja etelässä. Korkein kohta on yli 700 metriä korkea Termitvuoristo. Vesistöjä ovat sadeaikaan täyttyvät vadit, järvet ja lammet.
Alue kuuluu Sahelin ilmastovyöhykkeeseen. Pohjoisosa on Sahelin ja Saharan ja eteläosa Sudanin ja Sahelin siirtymävyöhykettä. Vuotuinen sademäärä on pohjoisessa alle 100 ja etelässä 400–700 millimetriä. Sadekausi kestää touko-kesäkuusta syys-lokakuuhun. Lämpötilat vaihtelevat 15 ja 40 asteen välillä.
Hallinnollinen jako ja väestö.
Alueeseen kuuluu kymmenen departementtia, jotka ovat Belbédji, Damagaram Takaya, Dungass, Gouré, Kantché, Magaria, Mirriah, Takieta, Tanout ja Tesker. Departementtien keskuskunnilla on kaupunkikunnan status. Maalaiskuntia on 40. Zinderin kaupunki koostuu viidestä kunnasta. Perinteinen hallinto käsittää Damagaramin sulttaanikunnan, 33 kantonia, 13 fulbe-, kolme tuaregi-, kolme tubu- ja yhden arabiryhmän, 2742 kylää ja heimoa sekä 4857 pikkukylää ja leiripaikkaa.
Zinder on Nigerin väkirikkain alue. Siellä asuu 20,8 prosenttia maan väestöstä. Vuoden 2012 väestönlaskennan mukaan alueella oli 3 539 764 asukasta. Vuotuinen väestönkasvu on 4,7 prosenttia. Alle 15-vuotiaita on 53,6 prosenttia. Kaupunkiväestön osus on 15,6 prosenttia. Suurimmat etniset ryhmät ovat hausat ja kanurit. Vähemmistönä on fulbeja, tuaregeja, arabeja, tubuja ja djermoja. Vallitseva uskonto on islam (98 %). Lisäksi on kristittyjä.
Talous ja palvelut.
Alueen pääelinkeinot ovat etelässä maanviljely ja pohjoisessa karjanhoito. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja. Zinderissä toimii vuonna 2011 avattu öljynjalostamo.
Alakoulua käy 56,3 ja yläkoulua 19,5 prosenttia ikäluokasta (vuonna 2014–2015). Zinderissä toimii vuonna 2008 avattu tekninen korkeakoulu. Terveyspalveluihin kuuluu aluesairaala, viisi piirisairaalaa sekä joukko terveyskeskuksia ja yksityisvastaanottoja.
Berdjansk

Berdjansk (, ), vuosina 1939–1958 Osipenko, on satamakaupunki Ukrainassa, Asovanmeren rannalla. Vuonna 2012 siellä oli 116 563 asukasta; tällöin se muodosti oman kaupunkipiirinsä. Kaupungissa toimii useita kombinaatteja, muun muassa Azovkabel, Južhidromaš ja Azovselmaš, jotka tarjoavat työpaikkoja teollisuuden parissa. Berdjanskissa on myös terveyskylpylä, jossa annetaan mutakylpyjä ja ilmastohoitoa. 1800-luvulla niistä kävi nauttimassa parhaimmillaan yli puoli miljoonaa ihmistä vuodessa.
Heinäkuussa 2020 Ukrainan piiritason hallintoa uudistettiin. Tällöin aiemmin hallinnollisesti alueiden alaisuudessa olleet kaupunkipiirit ja kaupungit liitettiin osaksi uusia laajempia piirejä. Berdjanskin kaupunkipiiristä tuli osa laajentunutta Berdjanskin piiriä.
Donald Slayton

Donald Kent ”Deke” Slayton (1. maaliskuuta 1924 Sparta, Wisconsin – 13. kesäkuuta 1993) oli yhdysvaltalainen astronautti, yksi seitsemästä alkuperäisestä Mercury-astronautista.
Slayton syntyi maatilalla lähellä Spartaa, Wisconsinin osavaltiossa. Hän liittyi Yhdysvaltain ilmavoimiin vuonna 1942 ja osallistui toiseen maailmansotaan B-25-pommikoneen lentäjänä 56 taistelulennolla Euroopassa. Sodan jälkeen Slayton suoritti ilmailualan insinööritutkinnon Minnesotan yliopistossa.
Ura NASAssa.
Sydämen rytmihäiriöistä johtuen Deke Slayton ei voinut osallistua avaruuslennoille, ja hän oli alkuperäisistä seitsemästä astronautista ainoa, joka ei lentänyt Mercury- ja Gemini-lennoilla.
Jouduttuaan lääketieteellisistä syistä syrjään lentotehtävistä Slayton erosi ilmavoimista ja työskenteli avaruushallinto NASA:n palveluksessa siviilinä vastaten astronauttien valinnasta lennoille.
Slaytonin läpäistyä terveystarkastukset, hän osallistui vuonna 1975 Apollo–Soyuz-lennolle yhdessä Thomas Staffordin ja Vance B. Brandin kanssa. Apolloon telakoituneen Soyuz-aluksen miehistön kosmonautteina olivat ensimmäisen avaruuskävelyn suorittanut Aleksei Leonov ja Valeri Kubasov.
Deke Slayton kuoli pahanlaatuiseen aivokasvaimeen vuonna 1993.
Bila Tserkva

Bila Tserkva (, , ) on kaupunki Keski-Ukrainassa Kiovan alueella, noin 80 kilometriä maan pääkaupungista Kiovasta etelään, Dneprin sivujoen Rosin varrella. Vuoden 2021 alussa kaupungissa arviotiin asuvan 208 737 henkeä. Bila Tserkva on asukasluvultaan Kiovan alueen suurin kaupunki ja hallinnollisesti alueen alainen kuntatason yksikkö. Bila Tserkvan kaupunki toimii myös sitä ympäröivän Bila Tserkvan piirin hallintokeskuksena.
Historiaa.
Varhaishistoria.
Bila Tserkvan paikalle perustettiin 1032 Jurjivin linnoituskaupunki Kiovan Venäjän etuvartioksi eteläpuolen tasankojen vaeltavia heimojen hyökkäyksiä vastaan. Kiptšakit hyökkäsivät kaupunkiin useita kertoja, ja tataarit tuhosivat sen 1200-luvulla. Kaupunki rakennettiin uudestaan, kun tataarit saatiin häädettyä 1300-luvulla. Kaupunki nimettiin kivikirkon raunioiden mukaan. Seuraavien vuosisatojen aikana Bila Tserkva kuului Liettuan suuriruhtinaskuntaan (vuodesta 1363) ja Puola-Liettuaan (vuodesta 1569). 1500-luvun lopulta 1700-luvun alkuun kaupunki oli käytännössä autonomisesti hallinneiden kasakoiden vallassa, ja siitä tuli osa Kasakkahetmanaattia. Vuosina 1648–74 ja 1702–12 kaupunki kuului Bila Tserkvan kasakkarykmentin alueeseen. Vuodesta 1795 Bila Tserkva kuului Venäjän keisarikuntaan.
1900-luku.
Ukrainan itsenäisyyssodan (1917–20) aikana Bila Tserkva oli vapaiden kasakoiden päämajakaupunki. Vuosina 1932–1933 Stalinin ajan politiikkaa seuranneessen holodomor-nälänhätään kuoli kaupungissa ainakin 22 000 asukasta. Kaupunki kärsi pahoin myös toisen maailmansodan aikana. Sodan jälkeen neuvostoaikoina kaupunki kasvoi nopeasti ja siitä tuli teollisuuskeskus, jossa oli konepaja- ja rakennusteollisuutta.
Liikenneyhteyksiä.
Bila Tserkvan rautatieasema sijaitsee Ukrainan rautateiden päärataverkolla ja kaupungista on toimivat yhteydet niin Kiovan suuntaan kuin maan itäisiin osiinkin. Maantieyhteyksistä merkittävimpiin kuuluu kaupungin noin 6 kilometrin päästä idästä ohittava valtatie M5, joka on osa laajempaa Pietarista Mustallemerelle johtavaa eurooppatietä . Satelliittikuvan perusteella noin 6 kilometriä kaupungin keskustan länsipuolella on sotilaslentokenttä.
Akatemiatalo

Akatemiatalo on uusklassistinen alun perin Turun Akatemian käyttöön vuonna 1815 valmistunut mutta vuonna 1817 vihitty rakennus Turun keskustassa I kaupunginosassa tuomiokirkon tuntumassa. Rakennuksen on suunnitellut Carl Christoffer Gjörwell. Se on Suomen huomattavimpia esimerkkejä kustavilaisesta uusklassistisesta rakennuksesta. 
Talon Hämeenkadun puoleisessa päätykolmiossa lukee teksti "Primus lapis positus MDCCCII ultimus MDCCCXV." Ensimmäinen kivi siis asetettiin 1802 ja viimeinen 1815"." Akatemiatalon peruskiven muuraus vuonna 1802 oli merkkitapaus, johon osallistuivat muun muassa Ruotsin kuningas Kustaa IV Aadolf ja kuningatar Fredrika Dorotea. Akatemiatalo kärsi vakavia vaurioita Turun palossa vuonna 1827. Turun tuhouduttua laajalti palossa päätettiin yliopisto siirtää Helsinkiin. Rakennus kunnostettiin kuitenkin entiselleen Carl Ludvig Engelin suunnitelmien mukaisesti ja luovutettiin vuonna 1830 Turun hovioikeuden, Turun tuomiokapitulin ja lääninhallituksen käyttöön. Nykyään tilat ovat kokonaisuudessaan hovioikeuden käytössä, lukuun ottamatta juhlasalia, jota hallinnoi Turun yliopisto. Juhlasali Solennitetssalen on ainut juhlasali Ruotsin vallan ajalta Suomessa.
Dalasi

Dalasi (tunnus GMD, lyhenne D) on Gambian valuutta, joka jakautuu 100 bututuun. 
Vuonna 1971 käyttöön otettu Dalasi korvasi aiemmin käytössä olleen Gambian punnan vaihtosuhteessa 1 Gambian punta = 5 dalasia. Dalasi on saanut nimensä Länsi-Afrikan ranskankielisestä dala-kolikosta, joka juontaa juurensa englannin kielen sanaan ”dollar”.
6. kesäkuuta 2025 yksi dalasi oli 0,012 euroa, eli yksi euro oli 81,93 dalasia.
Setelit ja kolikot.
Gambiassa on käytössä 5, 10, 20, 25, 50, 100 ja 200 dalasin setelit sekä 1, 5, 10, 25 ja 50 bututin ja 1 dalasin kolikot. 
Valuuttavarannot.
Kansainvälisen valuuttarahaston (IMF) mukaan Gambian laajan rahan määrä (M3) oli vuoden 2023 lopussa yhteensä 70,81 miljardia dalasia. Valuuttakurssien suojaamiseksi valuuttavarantoja oli 35,33 miljardin dalasin edestä, mikä vastaa suhdetta 1:2, eli 10 dalasia 20:sta on katettu vastinarvolla. Tämä taso ylittää kansainvälisen keskiarvon. Kaikki valuuttavarannot koostuvat ulkomaisista valuutoista, IMF:n erityisnosto-oikeuksista sekä muista reserveistä. Kultavarantoja Gambialla ei ole.
Hakata-Gion Yamakasa

Hakata-Gion Yamakasa, toisinaan Hakata-Gion Yamagasa () on Fukuokan kaupungissa heinäkuussa pidettävä festivaali. Se on kaupungin vanhin festivaali ja sen historia yltää yli 700 vuoden päähän. Festivaali kerää vuosittain noin 2 miljoonaa katsojaa.
Pääpiirteet.
Yamakasa-festivaaliin osallistuvat Fukuokan kaupungin kansalaiset ja se tapahtuu Hakatan alueella, Nakagawa-joen ja Mikasagawa-joen välissä. Tapahtuman ylin elin on Kushida Jinja (Kujidan temppeli) ja se on osa Gion Matsuria, joka pidetään heinäkuun aikana Kiotossa.
Yamakasa on Hakatan tärkein edustaja Japanissa. Sen aikana käytettävä rituaalimainen huuto () äänestettiin vuonna 1996 Japanin 100 kauneimman äänen joukosta kaikkein kauneimmaksi.
Yamakasan osallistujat ovat kaikki Fukuokan kaupungin asukkaita. Festivaaliin ei osallistu ainoastaan tavallisia asukkaita vaan myös Kushidan temppelin Shinto-papit ovat mukana juhlassa.
Festivaalissa kilpailijat kantavat kilpaa raskasta bambusta kasattua temppeliä olkapäillään läpi ennaltamäärätyn reitin Hakatan alueella. Yhdessä joukkueessa osanottajia on useita satoja ja joukkueita on yhteensä seitsemän. Reitti kestää juosta läpi noin 34 minuuttia.
Festivaaliin osallistuminen on suuri kunnia ja siihen voi osallistua vain kutsulla. Monet hääparit pitävätkin häänsä heinäkuussa, jotta festivaaliin osallistuvat miehet voisivat tulla paikalle perinteisiin vaatteisiin pukeutuneena.
Historia.
Vuonna 1241 Kamakura-kaudella Hakataan iski rutto, joka tappoi runsaasti kaupungin asukkaita. Shouten temppelin ylipappi Sei'ichi rakennutti itselleen kannettavan bambutemppelin, jolla häntä kannettiin ympäri kaupunkia. Temppelinsä päältä Sei'ichi heitti sairaiden päälle pyhää vettä, jonka kerrottiin parantaneen ihmiset. 
Alun perin Sei'ichin muistoa kunnioitettiin yhden temppelin voimin sen kiertäessä kaupunkia heinäkuussa. Toisen maailmansodan jälkeen tapahtumasta muodostui kilpailu, jossa oli alun perin 13 joukkuetta. Nykyään joukkueita on 7; Ebisu-nagare, Daikoku-nagare, Doi-nagare, Higashi-nagare, Nishi-nagare, Nakasu-nagare ja Chiyo-nagare. 
Nykyisenkaltaisia temppeleitä alettiin käyttää Edo-kaudella vuonna 1687, jolloin tapa matkittiin Kioton alueelta. Alun perin Doi-nagareksi nimetyn kauppiasjoukon miehet rakensivat Tōchōjin temppelin pihalle kannettavan temppelin, jota he kantoivat huutaen "Oi san" ().
Vuonna 1955 festivaali nimettiin virallisesti "Hakata-Gion Yamakasa" -festivaaliksi ja myös Hakatan ulkopuolisessa Shintenchōn kauppakadulla alettiin pystyttää Yamakasa-temppeleitä. Vuodesta 1970 myös pienet lapset ovat saaneet osallistua tapahtumaan ja heillä on oma lasten vuori (), jota he kantavat.
Aikataulu.
Festivaalin tapahtumilla on tarkka aikataulu, jonka mukaan kilpailun eri osat tapahtuvat joka vuosi samoina päivinä.
Regis McKenna

Regis McKenna on yhdysvaltalainen liikemies, joka tunnetaan monien Piilaakson yritysten alkutaipaleelta. Hän perusti vuonna 1970 mainostoimiston Regis McKenna, Inc., joka tarjosi konsultointi- ja markkinointipalveluita IT-alan yrityksille. McKennan uran varrelta löytyvät muun muassa seuraavat yritykset: America Online, Apple Computer, Compaq, Electronic Arts, Genentech, Intel, Lotus Software, Microsoft, National Semiconductor, Silicon Graphics ja 3COM. 
McKenna jäi eläkkeelle mainostoimistostaan vuonna 2000.
Mercallin asteikko

Mercallin asteikko kuvaa maanjäristyksen intensiteettiä eli sen aiheuttamia tuhoja ja muita vaikutuksia maanpinnalla tietyssä paikassa. Asteikossa on kaksitoista porrasta. Mercallin asteikko on subjektiivinen asteikko, eli sen arvo riippuu havaitsijasta ja havaintopisteestä. Tunnetumpi Richterin asteikko on objektiivinen asteikko, ja se kuvaa maanjäristysprosessissa vapautuvaa energiaa eli järistyksen magnitudia.
Richterin asteikolla ja Mercallin asteikolla on suora yhteys. Mitä suurempi on järistyksen magnitudi, sitä suuremmat vaikutukset sillä on maanpinnalla eli se saa suuremman järistysintensiteetin. Järistyksen aiheuttamat tuhot heikkenevät sen keskipisteestä poispäin mennessä, joten kauempana keskipisteestä järistys saa pienempiä Mercallin arvoja, vaikka sen magnitudi pysyy samana. Syvät tai syrjässä tapahtuvat maanjäristykset voivat saada pienen intensiteettiarvon, vaikka niiden magnitudi olisi hyvinkin iso.
Alimman eli I-luokan järistystä (magnitudi alle 3,4) ihmiset eivät pysty havaitsemaan. Ylimmän, XII-luokan järistys (magnitudi yli 8,0) aiheuttaa kutakuinkin täydellisen tuhon.
Muunnettu Mercallin asteikko.
Nykyisin käytössä oleva maanjäristyksen vaikutuksia, intensiteettiä mittaava muunnettu Mercallin asteikko eli MMI-asteikko.
Se on kehitetty aikaisemmista Giuseppe Mercallin 1800-luvun lopulla käyttöön ottamasta Rossi-Forelin asteikosta. Mercallin asteikon aiempia muunnelmia olivat muun muassa Mercalli–Cancani–Sieberg-asteikko (MCS) ja Mercalli–Wood–Neuman-asteikko (MWN). Nykyinen MM-asteikko on Charles Richterin muokkaama.
Etelä-Suomen lennonvarmistuskeskus

Etelä-Suomen lennonvarmistuskeskuksen (EFES) vastuualueena oli Suomen lentotiedotusalueen (ICAO-koodi EFIN) eteläosa, joka kattoi Etelä- ja Keski-Suomen Oulun läänin etelärajaan saakka. Tällä alueella tapahtuvien lentojen lennonvarmistuspalveluita (lennonjohto-, lentotiedotus- ja hälytyspalvelu) varten lennonvarmistuskeskuksessa toimi aluelennonjohto (, lyh. "ACC"). Lyhenne EFES tulee sanoista Europe, Finland ja Etelä-Suomi.
Organisaatio ja historiaa.
Lennonvarmistuskeskuksessa toimi myös lentopelastusta koordinoiva ja johtava lentopelastuskeskus (, lyh. "RCC").
Vuosittain Etelä-Suomen lennonvarmistuskeskuksen vastuualueella tapahtui noin 220 000 mittarilentosääntöjen ( lyh. "IFR") mukaan suoritettua lentoa, joka oli noin 95% IFR-lentojen kokonaismäärästä Suomen alueella. 
Keskus sijaitsi vuodesta 1966 vuoteen 2015-2018 asti Tampereen Aitolahden Olkahisissa Aitovuoressa.
Pohjois-Suomen lennonvarmistuspalveluita hoiti Pohjois-Suomen lennonvarmistuskeskus (EFPS), joka on toiminut Rovaniemellä Rovaniemen lentoaseman alueella vuodesta 1976 alkaen. Finavia päätti kuitenkin huhtikuussa 2009 keskittää koko Suomen lennonvarmistustehtävät Tampereelle ja lakkauttaa EFPS:n. Kyseinen uusi toimintamalli tuli käyttöön marraskuussa 2010, jolloin Etelä- ja Pohjois-Suomen lennonvarmistuskeskukset lakkautettiin ja tilalle perustettiin Suomen aluelennonjohto. 
Vuonna 2013 Finavia päätti siirtää toiminnan Helsinki-Vantaan lentoasemalle Vantaalla. Siirto toteutui vuosina 2015-2018.
GtkRadiant

GtkRadiant on tietokonepelien tasojen suunnitteluun tarkoitettu ohjelma. Sen alkuperäiset kehittäjät ovat id Software ja Loki Software. Tällä hetkellä sitä ylläpitää ja kehittää id Software ja joukko vapaaehtoisia. GtkRadiant on vapaa ohjelmisto jota levitetään GNU GPL:n alla.
GtkRadiant pohjaa pitkälti id Softwaren sisäisiin pelinkehitystyökaluihin, erityisesti QE4-tasoeditoriin jota käytettiin "Quake II":n kehittämiseen. QE4:stä kehittyi QERadiant, josta GtkRadiant kehittyi. Samasta koodista on myös lähtöisin Q3Radiant, "Quake III Arena"n tasoeditori, ja D3Radiant, "Doom 3":n sisäänrakennettu tasoeditori.
GtkRadiant on alustariippumaton: Se pohjaa GTK+-käyttöliittymäkirjastoon ja toimii Windowsin lisäksi myös Linuxilla ja Mac OS X:ssä. Lisäksi se on pelimoottoririippumaton: Siihen voidaan helposti lisätä tuki uusille peleille, myös peleille jotka eivät pohjaa id Softwaren pelimoottoreihin (mm. "Half-Life" on tuettu, joskin se käytännössä pohjaa erittäin pitkälti muuteltuun "Quake"-pelimoottoriin).
Joanna Hoffman

Joanna Karine Hoffman on yhdysvaltalainen ohjelmistosuunnittelija. Hän työskenteli Apple Computerin Macintosh-projektin parissa 1980-luvun alussa. Ennen Applea Hoffman työskenteli fyysikkona ja arkeologina. 
Jef Raskin palkkasi Hoffmanin Macintosh-projektin viidenneksi jäseneksi syyskuussa 1980. Projektissa Hoffman työskenteli teknisenä markkinointiasiantuntijana. Hän kirjoitti Macintoshin ikkunointirajapinnan ensimmäisen dokumentaation kolmannen osapuolen ohjelmistokehittäjiä varten. Työ oli erityisen merkittävä siksi, että ennen graafisen käyttöliittymän sisältäviä käyttöjärjestelmiä ohjelmistokehittäjät rakensivat itse sovelluksiinsa käyttöliittymät. System 1.0:n myötä käyttöjärjestelmä tarjosi kirjastot graafista käyttöliittymää varten, joten rajapinnan dokumentointi oli tärkeää sovellusten kehittämiseksi.
Hoffman ideoi Apple University Consortium -ohjelman perustamisen, jolla myytiin Macintosheja edulliseen hintaan yliopistoille ja korkeakouluille.
Vuonna 2015 ensi-iltansa saaneessa elokuvassa "Steve Jobs" Hoffmania näytteli Kate Winslet.
Harar

Harar on kaupunki itäisessä Etiopiassa. Se on Hararin osavaltion pääkaupunki. Vuonna 2012 siellä oli 110 457 asukasta. Harar sijaitsee 1 885 metrin korkeudessa ja noin 500 kilometrin päässä maan pääkaupungista Addis Abebasta.
Harar on ollut jo vuosisatojen ajan merkittävä kauppakeskus. Se on yhdistetty kauppareittien avulla muuhun Etiopiaan ja Afrikan sarveen sekä Arabian niemimaahan.
Vuonna 2006 Harar valittiin Unescon maailmanperintöluetteloon. Kaupunkia pidetään islamin "neljänneksi pyhimpänä kaupunkina" ja siellä sijaitsee 82 moskeijaa, joista vanhimmat 900-luvulta, sekä 102 pyhäkköä .
Asukkaat.
Hararin asukkaat edustavat useita etnisiä ryhmiä, kuten amharoita, oromoita, somaleita, gurageja ja tigrejä, sekä muslimeja että kristittyjä. Kaupungin muurien sisäpuolella asuvasta väestöstä suurin osa on kuitenkin syntyperäisiä harareja. He puhuvat seemiläistä hararin kieltä, ja periytyvät mahdollisesti Aksumin valtakunnan sotilaallisen tukikohdan asukkaista.
Tšerkasy

Tšerkasy () on kaupunki Keski-Ukrainassa Dneprin länsirannalla, noin kaksisataa kilometriä Kiovasta etelään. Se on Tšerkasyn alueen ja sen Tšerkasyn piirin hallinnollinen keskus. Vuonna 2013 siellä oli runsas 285 000 asukasta.
Rautatie Moskovasta Odessaan kulkee Tšerkasyn kautta ja ylittää siellä Dneprjoen 12 km pitkää yhdistettyä rautatie- ja maantiesiltaa pitkin.
Tšerkasyssa on Bohdan H’melnytskyin kansallinen yliopisto ja Tšerkasyn valtion teknillinen yliopisto.
Tšernihiv

Tšernihiv (, , "Tšernigov") on vanha kaupunki Pohjois-Ukrainassa. Vuonna 2012 sen väkiluku oli runsaat 250 000. Se on Tšernihivin alueen hallinnollinen keskus ja sijaitsee Dneprin merkittävän sivuhaaran Desnan varrella.
Historia.
Paikkakunnan sijainti vesireitin varrella näkyy kaupungin asutushistoriassa. Nykyisen Dneprin ja Desnan varrella liikkui metsästäjiä pian edellisen jääkauden mannerjään vetäytymisen jälkeen. Myöhäispaleoliittisen kauden Kostjonkin kulttuuri kattoi Desnan jokivarren. Nykyisen Tšernihivin alueelta on löydetty asutuksen jälkiä sekä nuoremmalta kivikaudelta että pronssikaudelta.
Myös Ukrainan historiallisella ajalla kaupunki on merkittävä. Vanhimmat kronikkamaininnat Tšernihivistä ovat vuodelta 907, mutta paikkakunnan katsotaan olleen itäslaavilaisten heimojen asuttama jo satoja vuosia aiemmin. Nämä heimot sulautuivat osaksi Kiovan Rusia. 1100-1300-luvuilla kaupunki oli vauraan Tšernihivin ruhtinaskunnan keskus. Tämän ruhtinaskunnan ensimmäinen hallitsija Mstislav oli Vladimir Suuren poika.
Kaupungissa on useita vanhoja luostareita ja vauraita kirkkoja eri vuosisadoilta.
Liikenteen kauttakulkupaikka.
Tšernihivin rautatieasema on Valko-Venäjältä ja Venäjältä tulevan rautatieliikenteen merkittävä solmukohta. Valtatie M01 ohittaa kaupungin länsipuolelta. Se on osa Pietarista Kiovaan ja edelleen Mustallemerelle johtavaa eurooppatietä , sitä pitkin päsee lähiseudun metropoleihin. Desna-joen varrella on kaupungin jokisatama.
Eco (valuutta)

Eco on suunnitteilla oleva eräiden Länsi-Afrikan talousyhteisön (ECOWAS) jäsenvaltioiden rahayksikkö. Viisi maata, Gambia, Ghana, Nigeria, Sierra Leone ja Guinea, ovat muodostaneet West African Monetary Zonen (WAMZ), ja niiden lisäksi myös Liberia saattaa liittyä mukaan yhteisvaluuttaan. Lopullisena tarkoituksena on yhdistää eco ja CFA-frangit ja siten luoda yhteisvaluutta kaikille läntisen ja keskisen Afrikan maille. 
Valuutan käyttöönottoa valmistelee West African Monetary Institute, joka sijaitsee Accrassa, Ghanassa. Eco-valuutta on pitänyt ottaa käyttöön jo useita kertoja, mutta sen käyttöönottoa on aina lykätty. Viimeksi vuonna 2009 ECOWAS asetti tavoitteeksi, että eco pitäisi saada käyttöön vuoteen 2020 mennessä.
CFA-frangi oli tarkoitus korvata eco-valuutalla vuoden 2020 lopulla. Valuutan arvo olisi sidottu euroon. Kesäkuussa 2021 ECOWAS-maat päättivät, että uusi takaraja yhteisvaluutalle on 2027. Yhdeksi syyksi viivästykselle mainittiin koronaviruspandemian aiheuttamat talousvaikeudet.
Alanko

Alanko tarkoittaa maantieteessä laajaa aluetta, joka pinnanmuodostuksesta riippumatta on muuta maan pinnan korkeutta alempana, 0–200 metriä merenpinnan yläpuolella. Alankoja korkeammalla olevia alueita kutsutaan ylängöiksi.
Suomen pinta-alasta 80 prosenttia on määriteltävissä alangoksi. Tanska on korkeimmillaan 170 metriä merenpintaa ylempänä ja on siten kokonaan alankoa.
Tšernivtsi

Tšernivtsi (, , , , puol. Czerniowce, jidd. "Tšernovits") on kaupunki Länsi-Ukrainassa Prutjoen varrella Karpaattien juurella. Kaupunki on Tšernivtsin alueen hallinnollinen keskus.
Vuonna 2022 väkiluvuksi arvioitiin 264 298 asukasta.
Kaupunki on Ukrainan sisämaan vanhimpia. Arkeologisissa tutkimuksissa löydetty asutus on perustettu 1100-luvun jälkipuoliskolla. Kirjalliset lähteet mainitsevat sen kaupunkina vuonna 1408, mutta Moldavia oli saanut sen valtaansa jo 1300-luvun puolivälissä. Tšernivtsi on kuulunut vuosisatojen varrella myös turkkilaisille, Itävaltaan (1775–) ja Itävalta-Unkariin, Romaniaan (1918–), Neuvostoliittoon (1940–), uudelleen Romaniaan ja Neuvostoliittoon ja vuodesta 1991 itsenäiseen Ukrainaan.
Tšernivtsi on maantie- ja rautatieliikenteen risteyspaikka (Tšernivtsin rautatieasema). Kaupungissa on myös kansainvälistä lentoliikennettä palveleva Tšernivtsin lentoasema (IATA: CWC, ICAO: UKLN). Tšernivtsin yliopisto on perustettu 1875. Lisäksi kaupungissa on 1200-luvun linnoitus, 1600-luvun puinen kirkko ja 1800-luvun tuomiokirkko. Kaupungissa on elintarvike-, tekstiili- ja puunjalostusteollisuutta. Vuonna 1944 perustettu Bukovinan lääketieteellinen valtionyliopisto ja 1995 perustettu yksityinen Bukovinan yliopisto toimivat myös kaupungissa.
Paikallistasolla kaupunki jakautuu kolmeen kaupunkipiiriin:
Durmitorin kansallispuisto

Durmitorin kansallispuisto sijaitsee Montenegrossa. Kansallispuisto perustettiin vuonna 1952. Kansallispuiston pinta-ala on 390 neliökilometriä ja korkein huippu, Bobotov kuk, kohoaa 2 522 metrin korkeuteen. Tarajoen laakso on Euroopan syvin kanjoni.
Maantiede ja ilmasto.
Durmitorin kansallispuisto sijaitsee Dinaarisilla Alpeilla 450–2522 metrin korkeudessa lähellä Välimeren ja Tonavan välistä vedenjakajaa. Durmitorin massiivin huipuista 48 yltää 2 000 metriin. Niistä korkein on 2 522 metrin korkuinen Bobotov Kuk.
Kansallispuiston maisemia hallitsevat kalkkikivimuodostelmat, jotka ovat peräisin keski- ja myöhäistriaskaudelta sekä myöhäisjura- ja myöhäisliitukausilta. Jää ja vesi on kaivertanut kalkkikiveen erilaisia muodostelmia. Tarajoen kanjoni on Euroopan syvin. Joki virtaa 60 kilometrin ajan jopa 1 300 metriä syvässä kanjonissa.
Kansallispuistossa on 18 jäätikköjärveä, joista suurin on Crno jezero, ”Mustajärvi”. Osa järvistä laskee vetensä maanalaisiin luoliin, joista suurin on 897 metriä syvä.
Kansallispuiston ilmasto vaihtelee laaksojen välimerellisestä ylätasankojen viileään ilmastoon.
Luonto.
Durmitorin kansallispuistosta on löydetty noin 700 kasvilajia. Kasvillisuus vaihtelee laaksojen ainavihannoista metsistä, välimerellisiin havumetsiin, alpiinisiin metsiin ja soihin sekä alppiniittyihin.
Kansallispuiston metsien nisäkkäisiin kuuluvat karhu, saukko, villisika, villikissa ja gemssi. Birdlife Internationalin mukaan puistossa elää 130 lintulajeja. Niihin kuuluvat maakotka, käärmekotka, muuttohaukka, mehiläishaukka, kivikkopyy, metso ja teeri.
Puiston vesissä elää useita lohikaloja, kuten tonavanjokilohi, purotaimen, puronieriä ja harjus.
Durmitorin kansallispuisto ja ihminen.
Asutus.
Kansallispuiston alueella elää noin 1 500 ihmistä, joista suurin osa saa elantonsa maanviljelystä ja paimentamisesta. Suurinta osaa korkeimmista niityistä paimentaa kesäisin lampaita ja karjaa. Puiston itärajalla on Žabljakin kylä, jossa on noin 2 000 asukasta.
Suojelu.
Kansallispuisto perustettiin 1952, mutta aluetta on suojeltu jo vuodesta 1907, jolloin Crno jezero -järvi suojeltiin.
Kansainvälistä tunnustusta sille tuli 1976, jolloin Tarajoen laakso listattiin Unescon biosfäärialueeksi. Maailmanperintöluetteloon se otettiin 1980.
Tara (Montenegro)

Tara on joki Montenegrossa. Se muodostuu Dinaarisilla Alpeilla Ospanica- ja Veruša-jokien yhdistyessä. Tara virtaa 144 kilometriä pohjoiseen ja lähellä Bosnia ja Hertsegovinan rajaa yhdistyy Pivan kanssa muodostaen Drinan.
Tara-joki on leikannut vuoriseudulle 78 kilometriä pitkän ja jopa 1300 metriä syvän kanjonin, joka on maailman toiseksi suurin heti Yhdysvaltojen Grand Canyonin jälkeen. Rotko sijaitsee UNESCOn maailmanperintökohteen Durmitorin kansallispuiston alueella.
Bosnian ja Montenegron hallitukset ovat suunnitelleet rotkon täyttämistä vedellä rakennuttamalla Drinaan vesivoimalan. Vuonna 2005 he kuitenkin hylkäsivät suunnitelmansa useiden rotkon säilyttämisen puolestapuhujien onnistuneiden vastalauseiden ansiosta.
Kamjanets-Podilskyi

Kamjanets-Podilskyi (, , ) on kaupunki Ukrainan länsiosassa Hmelnytskyin alueella. Kaupunki toimii Kamjanets-Podilskyin piirin hallinnollisena keskuksena. Kaupungin väkiluvuksi arvioitiin 97 908 ( 2021; 2013: 102 743).
Kamjanets-Podilskyi on yksi Ukrainan vanhimmista kaupungeista. Siellä on 1500-luvulla rakennettu Kamjanets-Podilskyin linnoitus, joka sijaitsee suuren luonnollisen rotkon laidalla. Kaupungissa järjestetään vuosittain kasakkakisat, joissa käy noin 140 000 matkailijaa. Niiden yhteydessä on kuumailmapalloilun Ukrainan-mestaruuskilpailu.
Kaupungissa oli lyhyen aikaa 1918 perustettu Kamjanets-Podilskyin Ukrainan valtionyliopisto.
Kuohenmaa

Kuohenmaa on Kangasalan osa-alue, kylä ja kaupunginosa 20, joka sijaitsee Kangasalla seututie 310 (Kaarina Maununtyttären tie) varrella lähellä Valkeakosken rajaa. Kuohenmaasta on matkaa Kangasalan keskustaan noin 20 kilometriä ja Valkeakosken keskustaan noin 15 kilometriä. Kuohenmaassa on lähes 200 asukasta. Kylälle on muuttanut paljon nuoria lapsiperheitä. Vakituisia asuntoja on hiukan alle 70. Kuohenmaalla toimii Kangasalan Kisan Kuohenmaan-Haapaniemen alaosasto, Kuohenmaan kyläyhdistys sekä Etelä-Kangasalan metsästysseura. Kuohenmaa valittiin Pirkanmaan vuoden kyläksi 2015. Kuohenmaalla on paljon kylätoimintaa ja talkootyötä. Kuohenmaalla sijaitsee Kuohenmaan vanha kyläkoulu, tanssilava ja Rissan laavu ja veneranta.
E Scow

E Scow on nopea Scow-luokan purjevene, kuin suuri kevytvene eli jolla. Vaikka jotkut Scow-purjehtijat Yhdysvalloissa pitävätkin E Scow -veneitä vielä nuorukaisena, alkoi E Scow-yksityyppiluokan toiminta jo 1900-luvun alussa Yhdysvaltojen järvialueilla. Luokkaliitto perustettiin 1924 ja samana vuonna järjestettiin ensimmäiset kilpailut. Ensimmäiset luokkamestaruuskilpailut järjestettiin 1954 ja vuoden 2006 luokkamestaruuskilpailuissa Minnesotassa Yhdysvalloissa oli jo 92 venettä. Ensimmäiset E Scowit tulivat Suomeen keväällä 2006. Tiettävästi joitain yksittäisiä veneitä on myös Ranskassa ja Sveitsissä. Suomessa veneluokan toimintaa hallinnoi ja kehittää Suomen Urheiluveneliitto ry.
E Scow veneluokkana.
Vene on Yhdysvalloissa vanha yksityyppiluokka, joten trimmiohjeita, vinkkejä, käytettyjä veneitä ja purjeita on hyvin saatavilla. E Scoweja valmistaa nykyisin Melges Boatworks Inc . Aiemmin niitä teki myös Johnson Boatworks -niminen veistämö, mutta se lopetti toimintansa ja myi koko irtaimistonsa Melgesille 1990-luvun lopulla.
Melges antaa tukea myös Johnsonin veneille ja vaikka luokka onkin konstruktioluokka, ovat luokan säännöt sen verran tiukat, että
veneiden valmistajien väliset erot olivat pieniä ja vauhtieroja ei tiedetä olevan kumpaankaan suuntaan.
Venetyypin kehitys vuosikymmenten aikana.
Luokkaan on tullut vuosien varrella hienoisia muutoksia ja veneen purjehdittavuutta on pyritty parantamaan. Silti vanhoillakin veneillä pystyy kilpailemaan jokseenkin tasaväkisesti uudempien veneiden kanssa. Yleinen mielipide on, että 1990-luvun veneet ovat pääsääntöisesti hyvässä kunnossa ja kilpailukykyisiä - ainakin seuratasolla kilpailtaessa. Veneeseen on tullut muun muassa seuraavia muutoksia: avoperä (sitlooda jatkuu perään asti), uudet peräsimet, ison ylin latta on läpilatta, takaharukset (barduunat) poistettu rikistä (saalingit taakse). Viimeisin muutosehdotus koskee nykyisen symmetrisen spinaakkerin muuttamista epäsymmetriseksi mastonhuippuspinaakkeriksi, mutta NCESAn jäsenet äänestivät muutoksen nurin.
Purjehdusominaisuudet.
Vene on parhaimmillaan pienessä aallokossa tai täysin sileässä vedessä. Aivan avomerelle scoweilla ei kannata lähteä, koska käytännön raja aallonkorkeudessa on alle metri. Vene kiihtyy nopeasti ja huippunopeudet ovat yli 20 solmun luokkaa. Muista kevytveneistä poiketen sitä ajetaan jatkuvasti noin 20 asteen kallistuksessa suuren märkäpinnan ja kölien (kölejä on kaksi yhden sijasta) kallistuksen takia.
Kuljetettavuus.
Vene on kevyt ja kapea ja siksi se on helposti traileroitava ja laskettavissa vesille joko rampista tai nosturin avulla. Veneen kuljettamiseen riittää hyvin tavallinen henkilöauto. Trailerin ja veneen yhdistelmä on niin kevyt, että traileri on jarruton.
Antonio José de Sucre

Antonio José de Sucre (3. helmikuuta 1795 – 4. kesäkuuta 1830) oli eteläamerikkalainen itsenäisyystaistelija, yksi Simón Bolívarin lähimmistä ystävistä, kenraali ja valtiomies. Hän toimi sekä Perun että Bolivian presidenttinä.
Sucre syntyi rikkaaseen ja yläluokkaiseen perheeseen Cumanássa, joka oli osa Espanjan Uuden-Granadan varakuningaskuntaa ja Venezuelan kenraalikapteenin alaisuudessa. Heinäkuussa 1810, kolme kuukautta Caracasin kapinan jälkeen, Sucre liittyi itsenäisyystaistelijoiden riveihin ja osoittautui osaavaksi komentajaksi; 1817 hänet ylennettiin everstiksi ja vuonna 1819 24-vuotiaana prikaatikenraaliksi. Boyacán taistelun jälkeen Bolívar otti hänet esikuntapäällikökseen.
Bolívar nimitti hänet komentajaksi kampanjaan vapauttaa Quito ja Sucre sai ratkaisevan voiton Pichinchassa 24. toukokuuta 1822. Toisen merkittävän voittonsa hän sai Perussa 6. elokuuta 1824 Junínin taistelussa ja ratkaisevan voiton espanjalaisista ja vangitsi varakuningas José de la Sernan Ajacuchossa 9. joulukuuta 1824. Vangittu varakuningas allekirjoitti antautumisen ja espanjalaiset vetäytyivät, mikä antoi Perulle ja Alto Perúlle, josta perustettiin Bolivian, itsenäisyyden. Sucre sai voitostaan arvonimen "Gran Mariscal de Ayacucho", Suurmarsalkka Ayacucholainen, 29-vuotiaana. Pian voiton jälkeen Bolívar itse kirjoitti ylistävän lyhyen elämäkerran "Resumen Sucinto de la Vida del General Sucre" luutnantistaan.
Sucre valittiin 1826 Bolivian presidentiksi, mutta hän pettyi pian politiikkaan. Vuonna 1828 suuri liike nousi Bolívaria, hänen seuraajiaan ja Bolívirin perustuslakia vastaan. Sucre erosi ja muutti Quitoon. Saman vuoden lopulla Suur-Kolumbian kongressi valitsi nimitti hänet puheenjohtajakseen tarkoituksena saada hänestä presidentti Bolívarin seuraajaksi. José Antonio Páezin johtaman komitean mukana hän matkusti Venezuelaan 1829 tukahduttamaan paikallista separatismia. Vaikea tehtävä vahvisti Sucren pettymystä Suur-Kolumbian politiikkaan.
Alkuvuodesta 1830 Sucre sai tietää Bolívarin eronneen ja aikovan jättää maan. Tuolloin hän päätti palata Quitoon ja vetäytyä yksityisyyteen. Kuitenkin matkalla hänet ammuttiin väijyksistä lähellä Pastoa Etelä-Kolumbiassa 4. kesäkuuta 1830. Tekijöistä ja motiivista ei ole varmaa tietoa.
Sucren mukaan on nimetty Sucren departementti Kolumbiassa ja Bolivian pääkaupunki Sucre. Ecuadorin entinen valuutta oli samanniminen ja hänen synnyinmaakuntansa Venezuelassa on nimetty hänen mukaansa. Myös latinalaisamerikkalaisten ALBA-maiden suunniteltu uusi valuutta on nimetty sucreksi.
Lahti Energia

Lahti Energia on Lahden kaupungin omistama energiayhtiö, joka tuottaa kaukolämpöä, sähkön verkkopalvelua ja energiaratkaisuja yrityksille ja taloyhtiöille.
Lahti Energia Oy luopui maakaasuliiketoiminnastaan 2018. Lahti Energian entisten noin kolmensadan maakaasuasiakkaan maakaasun jakelu siirtyi Auris Kaasunjakelu Oy:lle ja myynti Suomen Kaasuenergia Oy:lle. 
Historia.
Lahden kaupungin sähkölaitos perustettiin vuonna 1907. Ensimmäiset katuvalot syttyivät 8. joulukuuta. Kolme päivää myöhemmin yksityisasuntoihinkin oli sähköä saatavilla. Tasavirrasta vaihtovirtaan vaihdettiin 1922. Kaukolämmitys alkoi Lahdessa 1962.
Tuulivoiman tuotanto alkoi vuonna 1999. Vuotta myöhemmin Salpakankaan Lämpö Oy sulautui Lahti Energia Oy:n kanssa.
Yhteiskuntasuhteet.
Lahti Energialla on Lahden Radiomäellä kahdessa kuuluisassa Lahden vertauskuvaksi muodostuneessa radiomastossa väriä illalla ja yöllä vaihtava valaistus.
Jarkko Sipilä

Jarkko Kari Tapio Sipilä (15. huhtikuuta 1964 Helsinki – 7. maaliskuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen dekkarikirjailija ja MTV:n rikostoimituksen päällikkö.
Ura.
Sipilä kävi Sanoman toimittajakoulun ja työskenteli rikostoimittajana "Helsingin Sanomissa" vuosina 1991–1996 ja MTV3:ssa vuodesta 1996. Hän myös opiskeli vuoden rakennustekniikkaa Teknillisessä korkeakoulussa.
Kirjailijaksi Sipilä ryhtyi ystävänsä ja kollegansa Harri Nykäsen kehotuksesta. Nykäsen tavoin Sipilä on osuuskuntamuotoisen kustantamo Crime Timen perustajajäsen. Useimmissa hänen rikosromaaneissaan on päähenkilönä komisario Kari Takamäki ryhmineen. Sipilän esikoisteos "Koukku" julkaistiin vuonna 1996. Hän julkaisi myös novellikokoelman "Kulmapubin koktaili". 1990-luvun puolivälissä Sipilä kirjoitti muutaman lyhyen rikoskuunnelman. Lisäksi hän kirjoitti pitkät kuunnelmat "Nimbus" ja "Kirottu Palosaari".
MTV3 esitti 1. lokakuuta 2006 alkaen Sipilän kirjallisuuteen perustuvan televisiosarjan "Rikospoliisi ei laula". Sen ohjasi Jarmo Lampela, ja toisena käsikirjoittajana oli Sipilän ohella hänen ystävänsä, muun muassa "Helsingin Sanomien" toimittajana työskennellyt Jouni Mölsä. Ohjelman ensi-iltaa seurasi lähes miljoona suomalaista.
Sipilä toimi pitkään Oikeustoimittajat ry:n puheenjohtajana. Vuonna 2004 sisäministeriön poliisiosasto myönsi Sipilälle poliisin ansioristin. Gummerus myönsi vuonna 2006 Sipilälle Kaarlen palkinnon. Suomen dekkariseura myönsi Sipilälle vuonna 2009 Vuoden Johtolanka -palkinnon.
Sipilä teki rikostoimittaja Pekka Lehtisen kanssa kolmea ohjelmaa. Vuosina 2014–2016 he juonsivat MTV:n nettiin "Vinkkimiehet"-ohjelmaa. Helmikuussa 2017 MTV3-kanavalla alkoi Sipilän ja Lehtisen rikos- ja oikeusalan ajankohtaisohjelma "Rikospaikka". "Rikospaikka" on jatkoa "Vinkkimiehet"-sarjalle. Vuodesta 2018 he tekivät Radioplay-palveluun "Rikospaikkaradio"-podcastia.
Sipilältä ilmestyi Crime Time -kustannusyhtiöltä vielä hänen kuolemansa jälkeen yksi dekkari, joka julkaistiin kesäkuussa 2022.
Kuolema.
Jarkko Sipilä kuoli Helsingissä 7. maaliskuuta 2022 sairauskohtaukseen, jonka oli saanut noin viikkoa aiemmin.
Tasauspyörästö

Tasauspyörästö () on autoissa ja muissa pyörillä liikkuvissa laitteissa voimansiirron osa, jonka tehtävänä on antaa yhtä paljon vääntöä kummallekin vetävälle pyörälle, vaikka ne pyörisivätkin eri nopeudella. Tasauspyörästöä tarvitaan siksi, että laitteen samalla akselilla olevat pyörät pyörivät kaarteessa eri nopeudella. Tavanomaisen tasauspyörästön heikkoutena on se, että jos yksi pyörä on liukkaalla ja toinen pitävällä pinnalla, niin vain liukkaalla oleva pyörä pyörii ja laite jää sutimaan paikalleen. Laitteissa, joissa tällainen ominaisuus häiritsee liikaa, kuten maastoautoissa, työkoneissa ja kilpa-autoissa, käytetään tasauspyörästön lukkoa tai luistonestoa. 
Toiminta.
Tasauspyörästö toimii siten, että molemmilla pyörillä on oma akselinsa, joiden sisemmät päät menevät pienten kartiopyörien kanssa hammaskosketuksessa olevien suurempien kartiopyörien sisään. Suoraan ajettaessa molemmat pyörät pyörivät samalla nopeudella, jolloin pienet kartiopyörät eivät pyöri akselillaan, vaan muodostavat ikään kuin kiinteän yhteyden akselien välille. Kaarrettaessa sisäkaarteen puoleisella pyörällä on lyhyempi matka kuljettavanaan kuin ulkokaarteen pyörällä, josta seuraa pyörimisnopeusero pyörien välille. Tällöin pienet kartiopyörät joutuvat pyörimään ja koska ne ovat hammaskosketuksessa kumpaisenkin akselin päissä olevien suurempien kartiopyörien kanssa, pyörittävät ne ulkokaarteen puolesta pyörää nopeammin.
Autoteollisuudessa käytetylle termille viimeiselle välitykselle () tarkoitetaan viimeistä hammasratasta auton voimansiirrossa. Etuvetoisessa autossa vaihteisto on usein yhdistetty samaan transakselikonfiguraatiossa.
Historia.
Tasauspyörästön perusrakenne on pysynyt samanlaisena 1800-luvun alusta lähtien, jolloin ranskalainen Onésiphore Pecqueur käytti sitä höyryvoimalla kulkeneessa ajoneuvossa.
Aktiivinen tasauspyörästö.
Ennen sääntömuutoksia World Rally Car -autoissa sallittiin aktiivinen tasauspyörästö edessä, keskellä ja taka-akselilla. Aktiivista tasauspyörästöä ohjattiin hydraulisesti tai sähkövirralla. Järjestelmä oli yhteydessä auton moottorinohjausyksikköön, joka mahdollisti jokaisen tasauspyörästön ohjauksen kartan sekä anturien avulla, jolloin jokaiselle pyörälle välitettävää väännön määrää voitiin muuttaa.
Cumaná

Cumaná on Venezuelan Sucren osavaltion pääkaupunki. Se sijaitsee Cariaconlahdessa Manzanaresjoen suistossa. Se oli yksi ensimmäisistä kaupungeista, jonka espanjalaiset perustivat Etelä-Amerikan mantereelle.
Kaupungissa on vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 310 763 asukasta.
Historia.
Fransiskaanimunkit perustivat kaupungin vuonna 1515, mutta alueen alkuperäiset asukkaat tuhosivat sen useaan kertaan. Espanjalainen pappi Bartolomé de las Casas yritti perustaa seudulle vuonna 1520 kuninkaan myötävaikutuksella kristillisillä periaatteilla toimivan ihannesiirtokunnan, mutta yritys epäonnistui paikalla jo käyneiden espanjalaisten toiminnan vuoksi. Kaupungin tuon aikaisista vaiheista kertoo italialainen Girolamo Benzoni Milanese matkakirjassaan "La Historia del Mondo Nuovo". Girolamo Benzoni, joka vieraili Cumanássa kaksikymmentä vuotta Las Casasin epäonnistuneen yrityksen jälkeen, kertoo kokemuksistaan:
 
Vuonna 1521 Gonzalo de Ocampon retkikunta perusti kaupungin uudelleen nimellä "Nueva Toledo" ja 1523 kapteeni Jácome Castellónin johdolla "Nueva Córdoba". Kaupungin tuhosivat ajoittain intiaanit, maanjäristykset ja merirosvot. Vuonna 1569 se sai nimen "Cumaná", joka tarkoittaa alkuperäisasukkaiden kielellä meren ja maan liittoa. Kuningas Filip II antoi sille 2. kesäkuuta 1591 kaupunginoikeudet.
Maanjäristykset ovat tuhonneet kaupunkia 1766, 1797, 1853 ja 1929, mutta siellä on edelleen siirtomaa-ajan rakennuksia, kuten linnoitukset Castillo de San Antonio de la Eminencia ja Castillo de Santa Maria de la Cabeza, joka rakennettiin 1669. Museo del Marissa on näytteillä merenkäyntiin liittyvää esineistöä. Universidad de Orientella on toimintoja kaupungissa.
Euroopan liberaalinuoret

Euroopan liberaalinuoret () on liberaalien poliittisten nuorisojärjestöjen eurooppalainen katto-organisaatio.
LYMEC on Euroopan liberaalidemokraattisen puolueen virallinen nuorisojärjestö ja sillä on ALDE:n päättävissä elimissä äänioikeus. Lisäksi se on IFLRY:n alueellinen jäsenjärjestö. Järjestöllä on jäseniä lähes jokaisessa Euroopan maassa.
Järjestöllä on noin 150 000 jäsentä, joihin kuuluvat jäsenjärjestöjen jäsenet 40 maassa. Tämän lisäksi LYMEC:in kuuluvat yksilöjäsenet. Yksilöjäsenyys on tarkoitettu lähinnä sellaisille järjestön ajatusmaailman jakaville henkilöille, joiden kotimaassa ei ole toiminnassa LYMEC:n jäsenjärjestöä. Yksilöjäsenet valitsevat keskuudestaan omat edustajansa LYMEC:n puoluekokoukseen. 
Historia.
LYMEC perustettiin vuonna 1976 nimellä "Liberal and Radical Youth Movement of the European Community". Nykyiseen muotoon nimi muutettiin 2002. 
Vuonna 1997 LYMEC perusti yksilöjäsenyyden, jota kautta yksilöjäsenet voivat tuoda asioita esille nimenomaan eurooppalaisella tasolla, koska järjestön mukaan suurin osa nykyisestä lainsäädännöstä tapahtuu EU:n yhteisillä päätöksillä. 
Vuonna 2020 Lymec ilmoitti kannattavansa Taiwanin itsenäisyyttä nimellä "Taiwan". Lisäksi aloite vaati EU:ta luopumaan yhden Kiinan politiikasta. Aloite tuli Lymecin tanskalaiselta jäsenjärjestöltä Radikal Ungdomilta. 
Järjestön täysjäsenet.
Lähde:
Liitännäisjäsenet.
Lähde: