Evankeliset ystävät

Evankeliset ystävät eli skutnabbilaisuus on Axel Alfred Skutnabbin vuonna 1900 perustama uskonnollinen suuntaus, jonka juuret ovat Ruotsalaisessa Pyhitysliikkeessä (Helgelse förbundet). 
Taustaa.
Axel Alfred Skutnabb oli tullut uskoon vapaakirkollisten järjestämässä Fredrik Fransonin kokouksessa. Skutnabb oli myös osallistunut Ruotsalaisen Pyhitysliikkeen (Helgelse förbundet) toiminnan kautta syntyneen Pyhitysliikkeen toimintaan. Skutnabb tutustui Ruotsalaisen Pyhitysliikkeen kirjallisuuteen ja kehitteli synnittömyys-liikkeen oppia niin pitkälle, että alkoi opettaa kaikkien pelastuvan ja sanoi ettei ole mitään kadotustuomiota.
Vapaakirkollisessa herätysliikkeessä Skutnabb oli joutunut Hjalmar Braxénin ja muiden vanhempien saarnamiesten kanssa usein yhteentörmäyksiin, Skutnabbin ”evankelisen vapauden” vuoksi ja erikoisten opillisten näkemyksien tähden. Skutnabb ei koskaan kuulunut Vapaanlähetyksen varsinaisiin saarnaajiin. Skutnabb oli mukana Tampereen vuosikokouksessa 1900. Hänelle ei järjestetty puhetilaisuutta. Erään saarnan jälkeen hän kuitenkin nousi puhumaan. Hjalmar Braxén heti keskeytti hänen puheensa ja kehotti pysymään ohjelmassa. Kun Skutnabb kiellosta huolimatta yritti puhua, Braxén istui harmonin ääreen ja alkoi laulaa, minkä jälkeen kokousväki yhtyi lauluun. Laulun jälkeen Skutnabb huusi: ”Tässä näette, mitä on vapaakirkollinen vapaus. Tästä lähtien minä en ole vapaakirkollinen.”
Toiminta ja historia.
Evankeliset ystävät kokoontuivat Tampereella Skutnabbin rukoushuoneella. Se sijaitsi Rongankadun ja Pellavatehtaankadun kulmassa, lähellä nykyistä hotelli Tammeria, Hetala-nimisessä puurakennuksessa, joka aikaisemmin oli ollut Tampereen 2. poliisipiirin ensimmäinen toimipaikka.
Evankeliset ystävien tilaisuuksissa kävi toisinaan vapaakirkollisia ”nuoria" puhumassa, Skutnabb oli arvostettu heidän keskuudessaan. Evankeliset ystävät osallistuivat myös yhteiskristillisiin tilaisuuksiin. Evankeliset ystävien toimintaa myös vastustettiin. Kuvernööri määräsi vankeusrangaistuksen, jonka vuoksi Akseli Skutnabb kolmen kuukauden ja Juho Aaltokahden kuukauden rangaistuksen saaneena toimitettiin Hämeenlinnan lääninvankilaan 28. heinäkuuta 1915. Juho Aalto vapautettiin 6. lokakuuta 1915 ja Akseli Skutnabb 28. lokakuuta 1915.
Tampereella pidettiin 15.–17. toukokuuta 1940 yhteiskristillinen kokous eri piireihin kuuluvien saarnaajien hengellisen elämän syventämistä ja keskinäistä rakentumista varten. Tämän kokouksen taholta julkaistiin Suomen lehdissä kaikille kristillisille piireille osoitettu tervehdys, jonka oli tarkoitus olla vilpitön kädenojennus luterilaiselle kirkolle. Tervehdys otettiin lämmöllä vastaan luterilaisen kirkon pappien puolelta ja osa lupasi osallistua seuraavaan veljeskokoukseen. Tampereen kokouksessa valittiin seuraavaa kokousta valmisteleva toimikunta, johon kuuluivat skutnabbilainen Aatu Heiskanen (1886–1941), vapaakirkollinen Oskari Jalkio, baptisti Akseli Jauhiainen sekä helluntailaiset Eino Manninen ja Niilo Suomela. 
Veljeskokoukseen osallistunut Aatu Heiskanen toimi aiemmin myös lestadiolaisessa uusheräyksessä saarnaajana, kunnes joutui opillisista syistä erotetuksi uusheräyksen puhujalistoilta. Aatu Heiskasen toiminnan vaikutuksesta uusheräyksestä erkaantui vuosina 1922–1923 pienehkö ryhmä nimeltä "heiskaslaisuus", jotka liittyivät skutnabbilaisuuteen.
Opillisia näkemyksiä.
Evankeliset ystävät olivat näkemykseltään universalisteja. Heidän näkemyksensä mukaan kaikki synnit on sovitettu, eikä ole enää mitään kadottavaa syntiä tai kadotustuomiota.
Evankeliset ystävät eivät pitäneet itseänsä syntisinä, vaan uskoivat olevansa synnittömiä, kuten Kustaa Asp ja Akseli Skutnabb Tampereen Talvijuhlilla helmikuussa 1928 julistivat.
Julkaisut ja kirjat.
Evankeliset ystävät kustansivat useita kirjoja, joista merkittävimpiä olivat C. H. MacIntoshin "Mooseksen kirjojen selitysteokset 1–3" vuosilta 1915, 1917, 1922 ja F. Hemanin "Juudaankansan historia Jerusalemin hävityksen jälkeen" vuodelta 1912.
Evankeliset ystävät julkaisevat myös lehteä: 
Evankelisten ystävien kokouksissaan laulamat laulut, joista monet olivat vanhoja lestadiolaisten lauluja, julkaisi Vihtori Repo vuonna 1907 "Kotimaan lauluja" -nimisenä kokoelmana.