tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Teargarden by Kaleidyscope

Teargarden by Kaleidyscope on Smashing Pumpkinsin monivaiheinen konseptialbumi. Alkuperäisenä ajatuksena yhtyeellä oli, että teos sisältää 44 kappaletta joista jokainen kappale tulisi ladattavaksi yhtyeen kotisivuille yksi kerrallaan, lisäksi kappaleet oli tarkoitus julkaista neljän raidan EP-levyinä CD/LP-formaateissa, eli yhteensä 11 EP:tä. Suunnitelmat kuitenkin elivät matkan varrella, ja jo kolmannen osan jälkeen yhtye päätti ryhtyä julkaisemaan kokopitkiä studioalbumeja osana projektia.
Julkaisut.
Vol. 1: Songs for a Sailor
Kappaleet:
Vol. 2: The Solstice Bare
Kappaleet:
Vol. 3
Kappaleet:
Oceania
Kappaleet:
Monuments to an Elegy
Day For Night
Aivot altaassa

Aivot altaassa on tietoteoriaan liittyvä ajatuskoe tai hypoteesi. Ajatuskokeessa lähdetään siitä, että aivot on irrotettu ruumiista, asetettu ravinneliuosta täynnä olevaan altaaseen ja kytketty tietokoneeseen, joka syöttää niille aistimaailmaa vastaavia ärsykkeitä.
Äärimmäisten skeptikkojen mukaan emme voi varmasti tietää, elämmekö todellisuudessa vai olemmeko vain aivot altaassa. Siten emme ehkä voi luottaa tietävämme mitään varmasti. Hilary Putnam taas ajattelee, että kukaan ei voi loogisesti päätellä olevansa pelkässä lumetodellisuudessa elävät aivot.
Käyttö.
Tavallisimmin ”aivot altaassa” -skenaariota käytetään perusteena filosofiselle skeptisyydelle ja solipsismille. Yksinkertainen versio tästä tapahtuu seuraavasti: altaassa olevat aivot lähettävät ja vastaanottavat täsmälleen samat impulssit kuin keho lähettäisi, jos aivot olisivat kallossa. Impulssit ovat ainoa vuorovaikutus, joka aivoilla on ympäristön kanssa, joten aivoille ei ole mahdollista kertoa, niiden näkökulmasta, ovatko ne kallossa vai astiassa. 
Silti ensimmäisessä tapauksessa suurin osa ihmisen uskomuksista voi olla totta (jos esimerkiksi hän uskoo kävelevänsä kadulla tai syövänsä jäätelöä); jälkimmäisessä tapauksessa heidän uskomuksensa ovat vääriä. Koska väitteen mukaan ei voida tietää ovatko aivot altaassa, ei voida tietää ovatko uskomukset täysin vääriä. Koska periaatteessa on mahdotonta tietää elämmekö todellisuudessa, mihinkään mihin uskomme ei voi uskoa; tämä herättää kysymyksiä tiedon määrittelystä. 
Viime aikoina monet nykyajan filosofit ovat alkaneet uskoa, että virtuaalitodellisuus vaikuttaa vahvasti ihmisen autonomiaan aivot altaassa -kokeena. Vastakkainen näkemys on, ettei virtuaalitodellisuus tuhoa kognitiivista rakennettamme tai poista yhteyttämme todellisuuteen, vaan se päinvastoin antaa meille uusia virikkeitä, uusia oivalluksia ja uusia näkökulmia maailman ymmärtämiseen.
Raidió Teilifís Éireann

Raidió Teilifís Éireann, RTÉ on Irlannin julkisen palvelun yleisradioyhtiö. Se aloitti radiolähetykset 2RN-asemalta 1. tammikuuta 1926 ja säännölliset televisiolähetykset 31. joulukuuta 1961.
RTÉ:llä on kaksi televisiokanavaa, RTÉ One ja RTÉ Two, ja radiokanavat RTÉ Radio 1, RTÉ 2fm, RTÉ lyric fm ja RTÉ Raidió na Gaeltachta.
Vuonna 2009 RTÉ:n nimen kirjoitusasu muutettiin Radio Telefís Éireannista muotoon Raidió Teilifís Éireann. Nimi tarkoittaa iirin kielessä "Irlannin radiota ja televisiota".
Aleksandr Krasnoštšokov

Aleksandr Mihailovitš Krasnoštšokov (, oikealta nimeltään Abram Moisejevitš Krasnoštšok, Абра́м Моисе́евич Краснощёк; 10. lokakuuta 1880 Tšernobyl – 26. marraskuuta 1937 Moskova) oli juutalaissyntyinen venäläinen bolševikkipoliitikko.
Aleksandr Krasnoštšokov syntyi kauppa-apulaisen perheeseen. Vuodesta 1896 lähtien hän osallistui Venäjän sosiaalidemokraattien toimintaan. Vuonna 1902 Krasnoštšokov muutti Yhdysvaltoihin, missä hän suoritti korkeakoulututkinnon ja liittyi Amerikan sosialistipuolueeseen.
Kesällä 1917 Krasnoštšokov palasi Venäjälle ja liittyi bolševikkipuolueeseen. Vuonna 1918 hän työskenteli Kaukoidän kansankomissaarien neuvoston puheenjohtajana ja Kaukoidän armeijan esikuntapäällikkönä. Vuosina 1920–1921 Krasnoštšokov toimi VKP(b):n Kaukoidän byroon jäsenenä, Kaukoidän tasavallan hallituksen puheenjohtajana ja ulkoministerinä. Vuosina 1921–1922 hän oli Venäjän SFNT:n raha-asiain apulaiskansankomissaari ja vuodesta 1922 teollisuuspankin (Prombank) hallituksen puheenjohtaja sekä kansantalousneuvoston puhemiehistön jäsen.
Syyskuussa 1923 Krasnoštšokov pidätettiin niin sanotun Prombankin jutun yhteydessä ja tuomittiin kuudeksi vuodeksi vankeuteen. Hänet vapautettiin marraskuussa 1924. Vuodesta 1926 lähtien hän työskenteli Neuvostoliiton maatalouden kansankomissariaatissa. Vuonna 1930 Krasnotštšokov hyväksyttiin uudestaan VKP(b):n jäseneksi. Hänet pidätettiin heinäkuussa 1937 ja tuomittiin kuolemaan syytettynä vakoilusta ja vastavallankumouksellisen järjestön jäsenyydestä. Krasnotštšokov ammuttiin ja haudattiin Donskoin luostarin hautausmaalle. Hänet todettiin syyttömäksi vuonna 1956.
Pjotr Nikiforov

Pjotr Mihailovitš Nikiforov (, 12. lokakuuta 1882 nykyisen Irkutskin alueen Irkutskin piirin Ojokin kylä – 6. tammikuuta 1974 Moskova) oli venäläinen bolševikki ja neuvostoliittolainen poliitikko.
Pjotr Nikiforov syntyi työläisperheeseen. Vuonna 1901 hän liittyi vallankumousliikkeeseen, toimi Venäjän sosiaalidemokraattisessa työväenpuolueessa ja osallistui Kronstadtin kapinaan vuonna 1905. Sen jälkeen hän oli mukana sosiaalidemokraattien maanalaisessa toiminnassa, kunnes vuonna 1910 joutui pidätetyksi ja sai kuolemantuomion, joka muutettiin 20 vuoden pakkotyörangaistukseksi. Helmikuun vallankumouksen jälkeen hän toimi bolševikkien johtotehtävissä Irkutskissa ja Vladivostokissa.
Vuosina 1918–1920 Nikiforov oli Venäjän valkoisten vankina. Vuosina 1920–1922 hän työskenteli VKP(b):n Kaukoidän aluepiirikomitean puheenjohtajana, puolueen Kaukoidän byroon jäsenenä ja Kaukoidän tasavallan ministerineuvoston puheenjohtajana. Vuosina 1925–1927 Nikoforov oli Neuvostoliiton lähettiläänä Mongoliassa ja toimi sen jälkeen Neuvostoliiton kansankomissaarien neuvoston palveluksessa sekä Venäjän SFNT:n tavarahuollon apulaiskansankomissaarina. Toisen maailmansodan aikana hän työskenteli puoluetehtävissä.
Nikiforov on kirjoittanut Venäjän kansalaissodasta kertovia muistelmateoksia. Hänet on palkittu Leninin ja Lokakuun vallankumouksen kunniamerkeillä sekä Znak Potšota -kunniamerkillä.
Nikolai Matvejev

Nikolai Mihailovitš Matvejev (, 1877 Bogdat, Nertšinski Zavodin kihlakunta, Taka-Baikalian alue – 26. huhtikuuta 1951 Moskova) oli venäläinen bolševikki ja neuvostoliittolainen puoluevirkailija.
Matvejev valmistui Irkutskin junkkerikoulusta ja työskenteli Taka-Baikalian kasakkajoukkojen hallinnossa. Vuonna 1918 hän toimi Taka-Baikalian kansankomissaarien neuvoston johtajana ja Siperian kansankomissaarien neuvoston jäsenenä. Neuvostovallan kukistuttua alueella hän oli valkoisten vankina helmikuuhun 1920 saakka. Joulukuussa 1920 Matvejevista tuli Kaukoidän tasavallan hallituksen jäsen ja sotaministeri sekä vuonna 1922 tasavallan hallituksen puheenjohtaja. Venäjän kansalaissodan jälkeen hän toimi puolue- ja talousjärjestöjen palveluksessa.
Nippon seishi Cranes

Nippon Paper Cranes () oli japanilainen jääkiekkoseura Kushiron kaupungista Hokkaidōn saarelta, joka pelasi vuosina 2004–2023 Asia League Ice Hockey -ammattilaisliigassa, viimeiset neljä vuotta nimellä East Hokkaidō Cranes () toimintaa aikaisemmin tukeneen Nippon seishi -paperiyhtiön vetäydyttyä seuran taustalta.
Cranes voitti Asia Leaguen mestaruuden neljästi sekä Japanin avoimen mestaruusturnauksen yhdeksän kertaa. Seuran toiminta päättyi talousvaikeuksien vuoksi vuonna 2023. Toimintaa jatkamaan perustettiin uusi "Hokkaidō Wilds" -seura, joka jäi kuitenkin ilman paikkaa Asia Leaguessa ja pelasi kaudella 2023–24 sarjan ystävyysotteluita ammattilaisjoukkueita vastaan, siirtäen toimintansa lopulta kauden päätteeksi Tokioon parempien taloudellisten olosuhteiden toivossa.
Oji Eagles

Oji Eagles () on japanilainen jääkiekkoseura, joka pelaa Asia League Ice Hockey ammattilaisliigassa.
Jääpallon SM-sarja 1965

Jääpallon SM-sarja kaudella 1964-1965 päätettiin pelata kahdessa kuuden joukkueen lohkossa, joissa molemmissa pelattiin kaksinkertainen sarja. Sarjaa piti näin ollen laajentaa kahdella joukkueella, jolloin edellisellä kaudella sarjasta pudonneet HIFK ja OTP saivat mahdollisuuden uusia sarjapaikkansa karsinnoissa. Karsinnoissa HIFK säilytti paikkansa SM-sarjassa voitettuaan Akilleksen, OTP ei onnistunut uusimaan sarjapaikkaansa hävittyään Oulun Tarmolle. Uusina joukkueina mukana olivat lisäksi suomensarjasta nousseet Seinäjoen Palloseura ja Mikkelin Palloilijat. Eteläisen lohkon voitti WP-35, ja toinen välieräjoukkue oli yllättäjä HIFK. Pohjoisen lohkon voitti OPS, ja toisena välieriin selvisi VIFK. Välieristä loppuotteluun selviytyivät etelälohkon joukkueet WP-35 ja HIFK. Varkaudessa pelatun finaalin voitti WP-35 maalein 5-1. OPS saavutti pronssia, mitali oli OPS:lle 19 perättäinen mitalisijoitus. Sarjasta putosivat alkulohkojen viimeiset Veiterä ja Oulun Tarmo. Kauden maalikuningas oli WP-35:n Pentti Markkanen 15 maalillaan.
Sarjataulukot.
Karsintaottelut.
Ennen sarjan alkua karsittiin kumpaankin lohkoon yhdestä paikasta. HIFK ja Akilles pelasivat yhden ottelun Varkaudessa. Oululaisjoukkueet ratkaisivat sarjapaikan kohtalon kaksoisottelussa.
Yleisömäärät.
Yleisömäärät koottu Helsingin Sanomien otteluraporteista
Suomen-mestarit.
WP-35:n joukkue: Olavi Toivonen, Pekka Kettunen, Paavo Kiuru, Pauli Auvinen, Birger Wright, Ilmari Väisänen, Seppo Laakkonen, Esko Holopainen, Pentti Markkanen, Pentti Jokinen, Ari Kivikoski, Seppo Koskinen, Seppo Immonen, Teuvo Immonen, Erkki Räsänen ja Eino Ropponen. Valmentaja: Leo Partanen.
Mulgaparatiisikaija

Mulgaparatiisikaija ("Psephotellus varius") on eteläaustralialainen värikäs ja pitkäpyrstöinen kaija.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 28 cm ja paino 50–70 g. Sukupuolet ovat erivärisiä. Koiras on pääosin vihreä, sen otsa on keltainen, päälaella on punainen laikku, maha ja alaperä ovat keltaiset, ja kyljessä on punainen läiskä. Naaras on himmeämmän värinen. Nokka on tumman harmaa, iiris ruskea ja koivet ruskehtavan harmaat. Nuori lintu muistuttaa aikuista, mutta on himmeämmän värinen.
Esiintyminen.
Mulgaparatiisikaijat elävät laajalla alueella Australian eteläosien sisämaassa. Austin Hobart Clark kuvaili lajin holotyypin ilmeisesti Spencer Gulfin alueelta Etelä-Australiasta. Lajin populaation koko on noin 100 000 yksilöä.
Elinympäristö.
Mulgaparatiisikaija asuttaa puustoisia savanneja, kuivia pensaikkoja, sekä akasia- ja eukalyptusmetsiköitä.
Lisääntyminen.
Pesä on tavallisesti veden äärellä kasvavan matalan puun kolossa. Naaras munii neljästä kuuteen, tavallisesti viisi munaa, joita se hautoo noin kolme viikkoa. Koiras käy ruokkimassa hautovaa naarasta lähes joka tunti. Poikaset jättävät pesän kuukauden ikäisinä ja saavat aikuispuvun sulkasadossa, joka tapahtuu noin kolme kuukautta pesästälähdön jälkeen.
Ravinto.
Mulgaparatiisikaijat syövät siemeniä, vihreitä lehtiä, hedelmiä ja marjoja.
Tōhoku Free Blades

Tōhoku Free Blades () on japanilainen jääkiekkoseura, joka pelaa Asia League Ice Hockey -ammattilaisliigassa. Seura aloitti sarjassa pelaamisen kaudella 2009–2010.
Nertšinsk

Nertšinsk () on kaupunki Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Nertšajoen rannalla 305 kilometriä aluepiirin pääkaupungista Tšitasta itään. Kaupunki on Nertšinskin piirin keskus. Priiskovyin asemalta haarautuva sivurata yhdistää sen Siperian rautatiehen. Asukkaita on 14 775 henkeä (vuonna 2014).
Kaupunki on saanut alkunsa Šilkajoen rannalle Nertšan suuta vastapäätä vuonna 1653 perustetusta kasakoiden linnakkeesta. Daguurien ruhtinaan Gantimurin joukot polttivat sen vuonna 1656, ja vuonna 1658 linnoitus rakennettiin uudelleen Šilkan toiselle rannalle. Vuonna 1689 Nertšinskistä tuli kaupunki ja voivodikunnan keskus. Samana vuonna siellä solmittiin Venäjän ja Kiinan välisen rajan määritellyt Nertšinskin sopimus. Vuodesta 1783 kaupunki toimi Nertšinskin alueen, vuodesta 1805 kihlakunnan ja vuosina 1851–1917 Taka-Baikalian alueen Nertšinskin piirikunnan keskuksena. 1700-luvulla ja uudelleen vuonna 1812 Nertšinsk siirrettiin tulvien takia korkeammalle paikalle.
Nykyään Nertšinskissä toimii maatalous- ja elintarviketeollisuusyrityksiä. Kaupungissa on kaksi keskikoulua, taidekoulu, lasten luomistyön keskus, maatalousteknikumi ja kulttuuritalo. Lentokenttä suljettiin 1990-luvulla. Paikallislehtenä ilmestyy "Nertšinskaja zvezda" (”Nertšinskin tähti”). Kaupungissa on lukuisia arkkitehtonisia ja historiallisia nähtävyyksiä.
Novoorlovsk

Novoorlovsk () on kaupunkimainen taajama Taka-Baikalian aluepiirin Aginskojen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee 27 kilometriä Aginskojesta kaakkoon. Asukkaita on 3 000 henkeä (vuonna 2009).
Novoorlovsk sai kaupunkimaisen taajaman aseman vuonna 1982. Siellä toimii tantaalia ja volframia tuottava kaivosyritys. Taajamassa on keskikoulu, musiikkikoulu, lasten luomistyön keskus, museo ja sairaala.
Orlovski

Orlovski () on kaupunkimainen taajama Taka-Baikalian aluepiirin Aginskojen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee 37 kilometriä Aginskojesta kaakkoon. Asukkaita on 2 200 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1940 perustetun tina- ja volframikaivoksen yhteyteen. Vuonna 1970 siitä tuli Orlovskin kaupunkimainen taajama. Nykyään siellä toimii malminrikastamo ja maatalousyritys.
Kultaparatiisikaija

Kultaparatiisikaija ("Psephotellus chrysopterygius") on Koillis-Australiassa elävä uhanalainen kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 28 cm ja paino noin 56 g. Koiraan alapuolen väritys on turkoosinsininen, otsa ja hartiat keltaiset, päälaki ja niska mustat, vatsan ja pyrstön alapeitinhöyhenet punaiset valkoisin reunuksin, selkäpuoli ruskea ja yläperä turkoosi. Naaras on himmeämmän värinen. Nokka on harmaa, iiris tummanruskea ja koivet ruskehtavan harmaat. Nuori lintu muistuttaa väritykseltään naarasta.
Esiintyminen.
Kultaparatiisikaijat elävät kahdella suppealla alueella Australian Cape Yorkin niemimaan sisämaassa. Sen elinympäristön ala on 2 900 neliökilometriä ja populaation koko noin 2 000 yksilöä. Lajin kanta on pienentynyt voimakkaasti viime vuosikymmeninä.
Elinympäristö.
Kultaparatiisikaija asuttaa puustoisia savanneja ja harvakasvuisia metsiä.
Lisääntyminen.
Lisääntymiskausi on toukokuusta tammikuulle. Pesä on termiittikeossa, johon molemmat puolisot kaivavat pesäonkalon. Naaras munii neljästä kuuteen munaa, joita se hautoo noin 23 päivää. Koiras käy ruokkimassa hautovaa naarasta ja ruokkii myös poikasia yhdessä naaraan kanssa. Poikaset jättävät pesän viiden viikon ikäisinä ja saavat aikuispuvun sulkasadossa, joka tapahtuu noin neljä kuukautta pesästälähdön jälkeen.
Ravinto.
Kultaparatiisikaijat syövät ruohojen siemeniä, kukkia, silmuja ja mettä.
Huppuparatiisikaija

Huppuparatiisikaija ("Psephotellus dissimilis") on australialainen kaijalaji, jota pidettiin aikaisemmin kultaparatiisikaijan alalajina. Suomalaisessa nimiluettelossa laji sai erillisen lajin tittelin vuonna 2006.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 26 cm ja paino noin 50–60 g. Laji muistuttaa väritykseltään ja käyttäytymiseltään kultaparatiisikaijaa. Koiraan alapuolen väritys on turkoosinsininen, otsa, päälaki ja niska mustat, pyrstön alapeitinhöyhenet lohenpunaiset valkoisin reunuksin ja selkäpuoli kokonaan tummanruskea. Naaras on paljon himmeämmän värinen. Nokka on harmaa, iiris tummanruskea ja koivet ruskehtavan harmaat. Nuori lintu muistuttaa väritykseltään naarasta.
Esiintyminen.
Huppuparatiisikaijat elävät Australian Pohjoisterritoriossa. Sen populaation koko noin 20 000 yksilöä. Robert Collett kuvaili lajin holotyypin Mary Riveriltä.
Elinympäristö.
Huppuparatiisikaija asuttaa kuivia harvakasvuisia metsiä, tienvarsien eukalyptusmetsiköitä ja "Melaleuca"-lajeja kasvavia tulvametsiköitä.
Lisääntyminen.
Huppuparatiisikaijan pesä on termiittikeossa, johon molemmat puolisot kaivavat pesäonkalon. Naaras munii neljästä kuuteen munaa, joita se hautoo noin 23 päivää. Koiras käy ruokkimassa hautovaa naarasta ja ruokkii myös poikasia yhdessä naaraan kanssa. Poikaset jättävät pesän viiden viikon ikäisinä ja saavat aikuispuvun sulkasadossa, joka tapahtuu noin neljä kuukautta pesästälähdön jälkeen.
Ravinto.
Huppuparatiisikaijat syövät ruohojen siemeniä ja kasvien vihreitä osia.
Mohammadou Idrissou

Mohammadou Idrissou (s. 8. maaliskuuta 1980 Yaoundé) on kamerunilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa saksalaista Eintracht Frankfurtia. Idrissou on pelannut vuodesta 2000 lähtien Saksassa viidessä eri joukkueessa, joista pisimpään hän on viipynyt Hannover 96:ssa. 
Maajoukkueura.
Idrissou on pelannut urallaan 40 maaottelua ja edustanut Kamerunia Maanosaliittojen cupissa vuonna 2003, sekä Afrikan-mestaruuskilpailuissa vuosina 2008 ja 2010.
Christopher Katongo

Christopher Katongo (s. 31. elokuuta 1982 Mufulira) on sambialainen jalkapalloilija ja Afrikan mestari. Myös Christopherin veli Felix on jalkapalloilija.
Christopher Katongo pelasi urallansa Sambian, Etelä-Afrikan, Tanskan, Saksan, Kreikan ja Kiinan pääsarjoissa sekä muutamia kausia alemmilla sarjatasoilla. Hän oli voittamassa 2008 Brøndbyssä Tanskan cupia ja 2015 Green Buffaloesissa Sambian cupia.
Maajoukkueura.
Katongo aloitti maajoukkueuransa vuonna 2003, ja viimeisen maaottelunsa hän pelasi 2016. Kaikkiaan hän pelasi 105 maaottelua ja teki niissä 23 maalia.
Hän pelasi ensimmäiset arvokisansa vuoden 2006 Afrikan-mestaruuskisoissa, jossa Sambia jäi alkulohkoon. Katongo teki turnauksessa yhden maalin Etelä-Afrikkaa vastaan. Katongo teki ensimmäisen hattutemppunsa Sambian maajoukkueessa 9. syyskuuta 2007 Etelä-Afrikkaa vastaan, jonka hyvästä Sambian armeija ylensi Katongon muutamaa päivää myöhemmin alikersantista kersantiksi. Ottelu päättyi samalla Sambian 3–1 voittoon, jonka myötä Sambia eteni vuoden 2008 Afrikan-mestaruuskisoihin. Kisoissa Katongo onnistui maalinteossa kahdesti Kamerunia ja Egyptiä vastaan, mutta Sambia jäi alkulohkoon. 
Afrikan-mestaruuskilpailut 2010.
Katongo valittiin kolmannen kerran Sambian kisajoukkueeseen vuoden 2010 Afrikan-mestaruuskisoihin, jossa tällä kertaa Sambia eteni lohkovoittajana jatkoon, mutta hävisi lopulta Nigerialle puolivälierissä rankkareilla maalein 4–5. Katongo teki turnauksessa yhden maalin Kamerunia vastaan. 
Afrikan-mestaruuskilpailut 2012.
Vuoden 2012 Afrikan-mestaruuskisoissa Katongo saavutti menestystä, kun hän johdatti kapteenin roolissa Sambian ensimmäiseen Afrikan-mestaruuteen. Hänet valittiin myös turnauksen parhaaksi pelaajaksi ja jakoi kisojen maalikuninkuuden yhdessä kuuden muun pelaajan kanssa. Lisäksi Katongo valittiin kisojen tähdistökentälliseen. Kisojen myötä Katongosta tuli samalla Sambian kaikkien aikojen toiseksi eniten maaleja Afrikan-mestaruuskisoissa tehnyt pelaaja. Hänen maali määrän kisoissa nousi seitsemään osumaan, kun Sambian paras maalintekijä on Kalusha Bwalya, joka pelasi viimeiset Afrikan-mestaruuskisansa vuonna 2006.
Rohkeus toivoa

Rohkeus toivoa. Ajatuksia amerikkalaisen unelman pelastamisesta () on Barack Obaman vuonna 2006 julkaisema kirja. BTJ Kustannus julkaisi kirjan suomeksi vuonna 2009.
Kirjan mukaan Barack Obama toimi kansalaisoikeusjuristina 31-vuotiaana. Hän oli ehdokkaana Illinoisin senaattiin 35-vuotiaana. Obama valittiin Yhdysvaltain kongressin jäseneksi 1. huhtikuuta 2005 ja Yhdysvaltain presidentiksi alkaen 20. tammikuuta 2009.
Kirjaan sisältyy muun muassa energiapolitiikka, terveydenhoitojärjestelmä, koulutuspolitiikka, ulkopolitiikka, rotukysymykset, uskonto, perhe, historia ja parannusehdotuksia. Obama kuvaa omien näkemystensä lisäksi eri ryhmien näkökantoja, kuten demokraatit, konservatiivit, ammattiyhdistykset tai kansalaisliikkeet. Obaman mukaan tarvitaan uudenlaista politiikantekotapaa, koska eroista huolimatta amerikkalaisilla on yhteiset haaveet ja katkeamattomat siteet.
Energiapolitiikka.
Energiapolitiikasta Obama kirjoittaa: "”On mahdotonta liioitella, miten pahoin öljyriippuvuutemme vaarantaa tulevaisuutemme. Yhdysvallat käyttää ulkomaiseen öljyyn 800 miljoonaa dollaria, josta suuri osa arvaamattomimpiin maihin kuten Saudi-Arabia, Nigeria ja Venezuela ja osittain myös Iran. Lisäksi tulevat fossiilisiin polttoaineisiin perustuvan taloutemme ympäristövaikutukset. Jokseenkin kaikki tutkijat valkoisen talon ulkopuolella uskovat, että ilmastonmuutos on todellinen ja huolestuttava ilmiö. Bushin hallinnon energiapolitiikassa on keskitytty tukemaan suuria öljy-yhtiöitä ja vaihtoehtoisiin energialähteisiin on investoitu vain vähän.”" Obaman mukaan öljyteollisuuden verohelpotukset tulisi lakkauttaa ja kehittää puhtaampia ja uusiutuvia energialähteitä. Obaman mukaan sääntelyllä voitaisiin vauhdittaa yksityisen sektorin energiainvestointeja. Obaman mukaan jos Amerikan markkinoilla myytävien autojen kulutusnormeja olisi tiukennettu 20 vuotta sitten, amerikkalaiset autonvalmistajat olisivat kilpailukykyisiä japanilaisten autonvalmistajien kanssa.
Bernt H. O. F. Løppenthin

Bernt Hartwig Ove Fabricius Løppenthin (13. toukokuuta 1904 Lekkende, Tanska – 19. marraskuuta 1994) oli tanskalainen lintutieteilijä ja lääkäri.
Løppenthin opiskeli sekä lääkäriksi (1929) että eläintieteilijäksi (1934). Hän työskenteli lääkärinä vuosina 1933–1938, kunnes sai pääkirjastonhoitajan viran Kööpenhaminan yliopiston kirjastosta. Tässä virassa hän työskenteli eläkkeelle jäämiseensä saakka.
Løppenthin liittyi Tanskan lintutieteelliseen yhdistykseen 1923, toimitti yhdistyksen lehteä Dansk Ornithologisk Forenings Tidsskriftiä 1931–1937, toimi sihteerinä 1941–1960, ja hallituksen jäsenenä 1931–1960. Hän liittyi American Ornithologists' Unioniin 1928 ja valittiin seuran kirjeenvaihtajajäseneksi 1959.
Løppenthin vietti Koillis-Grönlannissa kesän 1930 tutkien lintuja. 1937–1938 hän osallistui Persianlahdelle suuntautuneelle kalatieteelliselle tutkimusmatkalle. 1967 Løppenthin julkaisi teoksen "Danske Ynglefugle i fortid og nutid. Historiske og faunistiske undersøgelser over fuglenes indvandring , forekomst og livsvilkår i Danmark" (Odense, 1967).
Løppenthin nimesi tunturikihun ("Stercorarius longicaudus") alalajin "pallescens" vuonna 1932.
Ranskan ympäriajo 2010

Vuoden 2010 Ranskan ympäriajo oli 97. Ranskan ympäriajo. Se alkoi Alankomaiden Rotterdamista aika-ajolla 3. heinäkuuta ja päättyi Pariisiin 25. heinäkuuta. Reitillä oli yhdeksän tasamaaetappia, neljä mäkietappia, kuusi vuorietappia ja kaksi henkilökohtaista aika-ajoa. Kilpailun kokonaispituus oli 3 642 kilometriä.
Alberto Contador voitti alun perin kilpailun 39 sekunnin erolla Andy Schleckiin, Denis Menšov sijoittui kolmanneksi. Contador antoi kuitenkin kilpailun aikana kiellettyä ainetta, klenbuterolia, sisältäneen dopingnäytteen, ja hänet hylättiin urheilun kansainvälisen vetoomustuomioistuimen, CAS:n helmikuussa 2012 antaman päätöksen mukaan.. Pistekilpailun voitti Alessandro Petacchi, mäkikirikilpailun Anthony Charteau, nuorten kilpailun Andy Schleck ja joukkuekilpailun Team RadioShack.
Joukkueet ja ajajat.
Kilpailussa oli mukana kaikkiaan 22 joukkuetta.
Kaikki suuret ympäriajot voittanut, edellisvuoden voittoa puolustanut Alberto Contador edusti Astana-tallia. Ranskan ympäriajon seitsenkertainen voittaja Lance Armstrong kilpaili RadioShack-tallissa. Mukana olivat lisäksi muun muassa Italian ympäriajon 2010 voittanut Liquigasin Ivan Basso sekä Saxo Bank -tallissa veljekset Andy ja Fränk Schleck. Mukana olivat myös maantiepyötäilyn vuoden 2009 maailmanmestari, BMC Racingin Cadel Evans, Ranskan ympäriajon 2008 voittanut Cervélo TestTeamin Carlos Sastre sekä Espanjan ja Italian ympäriajon urallaan voittanut Denis Menšov. Näiden lisäksi Ranskan ympäriajossa 2007 dopingista kiinni jäänyt ja dopingpannasta vapautunut Aleksandr Vinokurov oli jälleen mukana Astana Teamin väreissä.
"Prologi ja etapit 1–10 Ranskan ympäriajossa 2010"
"Etapit 11–20 Ranskan ympäriajossa 2010"
Etapit.
       Punaisella kehyksellä merkityt etapit päättyivät mäen tai vuoren päälle.
Kilpailujen kehittyminen.
Lähde: Le Tour
Damaliscus korrigum

Damaliscus korrigum on afrikkalainen, topiantilooppien sukuun kuuluva tummanruskea antilooppilaji. Sen ja sen sukulaisten luokitus on muuttunut viime vuosina. Aiemmin sassabiantiloopilla ("Damaliscus lunatus") oli neljä alalajia, joista kolme (korrigum eli "D. k. korrigum", topi eli "D. k. topi" ja "D. k. jimela") erotettiin 2000-luvun alussa omaksi "Damaliscus korrigum"-lajikseen.
Ne olivat aiemmin yleisiä koko Afrikan savanneilla, nykyisin niitä tavataan pirstaloituneella alueella Itä- ja Etelä-Afrikassa. Niiden lukumäärä on pienentynyt sadassa vuodessa merkittävästi, koska ne joutuvat kilpailemaan laitumista karjan kanssa ja koska niitä metsästetään ruoaksi. Alalajeista korrigum on vaarantunut, topi silmälläpidettävä ja "D. k. jimela" elinvoimainen. Maailman 1 850–2 650 korrigumia elävät enimmäkseen suojelualueilla ja niiden ympäristöissä, kun taas satatuhatta topia elää enimmäkseen suojelualueiden ulkopuolella. Noin 93 000 "D. k. jimela"-yksilöstä yli 90 % elää suojelualueilla.
Ulkonäkö ja koko.
"Damaliscus korrigum" on väriltään hyvin tummanruskea ja sen lantioseudulla on sinisenmusta sävy. Säkäkorkeus on 100–130 cm ja paino 75–160 kg. Sillä on pitkulainen pää, ja sen selkä viettää kohti häntää.
Levinneisyys ja elinympäristö.
"Damaliscus korrigum"-lajia tavataan savanneilla ja tulvaniityillä. Ne hypähtävät usein termiittikeon päälle tarkkailemaan ympäristöään. 
Alalajeista korrigumia tavattiin aiemmin Mauritaniasta ja Senegalista Tšadiin. Topeja oli aiemmin Somalian eteläosissa ja Keniassa. Kenian populaatio on ennallaan, mutta Somaliasta ei ole tietoja. "D. k. jimela" eli Kenian lounaisosissa, Tansanian länsi- ja luoteisosissa ja Ugandan lounaisosassa, Ruandan koillisosassa sekä Burindin itäosan tulvaniityillä ja savanneilla. Laji on kadonnut Burundista.
Nick Lindahl

Nick Lindahl (s. 31. heinäkuuta 1988 Malmö, Ruotsi) on australialainen tennispelaaja. Hän sijoittui parhaimmillaan ATP-maailmanlistalla sijalle 229 syyskuussa 2009.
Ura.
Australian avointen 2006 poikien kaksinpelissä Lindahl selviytyi loppuotteluun, jonka hän hävisi Alexandre Sidorenkolle.
Syyskuussa 2007 Bangkokissa hän pääsi karsintojen kautta uransa ensimmäisen ATP-turnaukseen. Turnauksen ensimmäisellä kierroksella hän voitti Sam Querreyn lukemin 2–6, 6–4, 6–3, mutta hävisi toisella kierroksella Wang Yeu-tzuoolle 3–6, 3–6.
Lindahl sai villin kortin Australian avoimiin 2008. Ensimmäisellä kierroksella hän hävisi Richard Gasquetille 0–6, 1–6, 6–3, 2–6. Heinäkuussa 2009 hän selviytyi Aptosin ATP-haastajaturnauksen loppuotteluun. Loppuottelun hän hävisi Chris Guccionelle.
Australian avoimiin 2010 Lindahl sai villin kortin. Ensimmäisellä kierroksella hän hävisi Jarkko Niemiselle.
Lindahl lopetti uransa vuonna 2013. Vuonna 2017 hän sai seitsemän vuoden kilpailukiellon vuonna 2013 pelatusta sopupelistä.
Lauscha

Lauscha on kaupunki Saksan Thüringenin osavaltiossa Sonnebergin piirikunnassa. Lauscha tunnetaan käsinpuhalletuista lasiesineistä, erityisesti joulukuusen koristeista.
Lauscha sijaitsee Thüringer Schiefergebirgen vuoristossa syvässä laaksossa. Lauschan rautatieasema on 611 metrin korkeudella merenpinnasta, ja korkein kaupungin alueella oleva vuorenhuippu Pappenheimer Berg kohoaa 834,5 metriin. Keskimääräinen korkeus on 625 m.
Joulukoristeet.
Lasimestarit Hans Greiner ja Christoff Müller perustivat lasihytin 1595, ja siitä saivat alkunsa Lauscha ja paikallinen lasinvalmistus. Lasihelmiä valmistettiin lasiputkesta lampputyönä 1700-luvulta alkaen, ja 1800-luvulla työ tehostui kun liekki saatiin palkeilla entistä kuumemmaksi. Myös puhallettuja helmiä valmistettiin. Kuusenkoristeista on ensimmäinen maininta 1860-luvulta erään kauppiaan luettelosta. Sonnenbergin alueesta tuli Saksan leikkakalujen ja samalla kuusenkoristeiden valmistuksen keskus, ja Lauschassa erikoistuttiin kuusenkoristeisiin. Puhaltajat työskentelivät kotonaan ja myivät tuotteensa tukkukauppaille, joista he joutuivat riippuvaisiksi. Osavaltion kotiteollisuusväki oli Saksan köyhintä, ja kaikki perheenjäsenet lapsia myöten osallistuivat työhön elannon hankkimiseksi. Postimyynnin yleistyessä tuotos parani, ja osuuskuntien perustamisen ansiosta saatiin myös työoloja paremmiksi.
Ensimmäisen maailmansodan aikana koristeiden tuotanto laantui, mutta jo 1923 Lauschaan perustettiin lasikoulu. Vaikka joulukoristeet saivat Saksassa aiemman koristeellisen tyylin sijasta nyt vaikutteita ajan yksinkertaisemmasta tyylistä ja 1930-luvulla jopa pintaansa hakaristikuvioita ja kansallishenkeä nostattavia vanhoja symboleita, Lauschassa pääosa tuotannosta noudatti vanhaa perinnettä. 1943 joulukoristeiden tuotanto keskeytettiin mutta jatkui heti sodan päätyttyä nyt DDR:ksi muuttuneessa valtion osassa. Tuotanto vietiin pääasiassa Neuvostoliittoon. Vähitellen tuotanto koneellistui. Puhaltajista monet siirtyivät Länsi-Saksaan Neustadtiin. Saksojen yhdistyessä Lauschan puhaltajat joutuivat jälleen hankkimaan tarvikeensa itse ja huolehtimaan markkinoinnista. Monet puhaltajat ovat ryhtyneet tekemään koristeita vanhoilla muoteilla.
Lasikoulu "Berufsfachschule Glas" perustettiin kaupunkiin uudelleen 1991, ja vuosittain kaupungissa pidetään kahtena adventtina joulumarkkinat "Kugelmarkt", jonne tulee yleisöä kymmeniätuhansia.
Autoimmuunipankreatiitti

Autoimmuunipankreatiitti (AIP) on autoimmuunisairautena ilmenevä krooninen haimatulehdus. Se voi esiintyä henkilöllä itsenäisenä mutta voi myös liittyä muihin autoimmuunisairauksiin: primaariseen biliaariseen kirroosiin, primaariseen sklerosoivaan kolangiittiin, Sjögrenin oireyhtymään tai krooniseen tulehdukselliseen suolistosairauteen. Sairautta voidaan helposti pitää virheellisesti haimasyöpänä.
5–6 % kroonisista pankreatiiteista on autoimmuunipankreatiitteja. Ensimmäistä kertaa vuonna 1995 Japanista kuvattu tauti on ilmeisesti länsimaissa selvästi alidiagnostisoitu. Tyypillinen sairastunut on yli 50-vuotias mies. Yleisiä sairauteen liittyviä oireita ovat laihtuminen, ikterus ja vatsakipu. Useimmilla sairastuneista on todettu maksan ulkoisia sappitiestriktuuroita.
Rahapaja

Rahapaja voi viitata jonkin seuraavista:
Sinulle, yö

Sinulle, yö on Teemu Kaskisen vuonna 2009 ilmestynyt romaani, jonka on kustantanut WSOY. Lähitulevaisuuteen sijoittuva, Norjan ja Suomen välisestä sodasta kertova esikoisteos oli ehdolla Helsingin Sanomain kirjallisuuspalkinnon saajaksi ja nousi palkintoraadin mukaan aivan terävimpään kärkeen heti voittajan jälkeen.
Tausta.
Kirjan idea Kaskiselle syntyi kertausharjoituksissa. Hän halusi kuvata, miten nykyajan tietokonesukupolvi pärjäisi ja käyttäytyisi sotaoloissa, mitä noissa oloissa tapahtuisi sinulle, minulle ja naapurille. Romaanin todellisuudessa he ovat pystyvää väkeä, mutta luonteeltaan Rokkaakin pahempia. Taustoista, maailmanpoliittisesta tilanteesta, siitä mikä sodan aiheutti, Kaskinen ei kerro, vaan tarina kulkee ruohonjuuritasolla. On arvioitu että perinteiset sotakirjat ovat jo mennyttä aikaa, ja Kaskisen teos ehkä edustaa sitä, mihin suuntaan sotakirja Suomessa on Veijo Meren hengessä menossa. 
Vastaanotto.
"Vallan hyväksi" Kaskisen teosta "Sinulle, yö" luonnehtii kriitikko Antti Majander. Ihmisen pimeät puolet paljastavassa teoksessa on kyse uuden Suur-Suomen luomisesta ja Suomeen koskaan kuulumattoman Ruijan valtaamisesta Suomelle. Sodan osapuoli on myös Yhdysvallat, joka käy sotaa toisella rintamalla Helsingissä, ja Suomi muuttuu kuin nyky-Kabuliksi tai Stalingradiksi. Teoksen keskushenkilö ja kertoja on alkujaan kirjaviisas maalaispoika Männistö, jolle talojen romahtaminen toisensa jälkeen tuo viihdykettä, ja hyvä ja paha katoavat.
Poikkeuksellista tässä teoksessa on suomalaiselle sotakirjalle kriitikon mukaan se, että siitä puuttuu suru kokonaan. Sotakirja se ei silti ole, ainakaan tyypillinen, ei myöskään sci-fi, vaikka tulevaisuuteen sijoittuukin. Kaskinen, kertoo mitä ihmiselle tapahtuu poikkeusoloissa ja miltä Suomi näyttää, jos Afganistan olisi Suomessa. Paha saa kuitenkin palkkansa.
Kaskisen esikoisesta puhuttiin jo etukäteen, ja myös kritiikeissä sen kirjalliset ansiot todettiin erinomaisiksi. Kieli on hätkähdyttävän tarkkaa ja toisinaan jopa runollista. Kaskinen tunnustaa päähenkilönsä kautta kirjallisen esikuvansa Olavi Paavolaisen, ja samaa hirtehisyyttä teoksessa onkin.
Viktoriankaijanen

Viktoriankaijanen ("Agapornis fischeri") on värikäs pieni kaijalaji, jota elää luonnonvaraisena Afrikassa. Sitä pidetään myös lemmikkilintuna. Lajia on myös kutsuttu nimillä fischerinruusupapukaija, ruusupääpapukaija, persikkapääpapukaija, fischerinpapukaija, persikkapääagapornis, fischerin kääpiöpapukaija ja fischerin erottamaton.
Ulkonäkö ja koko.
Viktoriankaijasella on vihreä selkä, keltainen rinta, punaoranssit kasvot ja ruskea niska. Silmän ympärillä on valkoinen rengas, nokka on kirkkaanpunainen ja jalat harmaat. Lintu kasvaa 15 senttiä pitkäksi. Koiras ja naaras ovat saman näköisiä.
Laji muistuttaa hieman sambesinkaijasta. Rinnan ja niskan väristä ne erottaa parhaiten: viktoriankaijasella on enemmän keltaista rinnassaan ja ruskea niska, sambesinkaijasella taas keltainen puuttuu ja niska on vihertävä.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Viktoriankaijanen on kotoisin Tansanian pohjoisosista. Sitä on tavattu myös Keniasta, Ruandasta ja Burundista, mutta ilmeisesti siellä on ollut kyse häkkikarkulaisista. Laji oli yleinen 1970-luvulle asti, mutta pyydystys lemmikeiksi on saanut kannan pienenemään. Suuria parvia tavataan enää Ndutun lähistöllä ja Serengetin kansallispuistosta. Viktoriankaijasen elinympäristöä ovat kuivien alueiden metsänreunat ja pensastot.
Ravinto.
Viktoriankaijaset syövät siemeniä. Ne käyvät lammikoilla ja muilla vesipaikoilla juomassa.
Lisääntyminen.
Viktoriankaijaset pesivät tammi-huhtikuussa ja kesä-heinäkuussa. Yhdessä pesueessa on 3–8 munaa. Niitä haudotaan 23 päivää ja poikaset viipyvät pesässä 38 päivää.
Lemmikkinä.
Viktoriankaijanen on Suomessa vakiintunut lemmikkilintu ja se on kaijasista luultavasti toisiksi yleisin lemmikkinä, ruusukaijasen jälkeen. Se voi hybridisoitua naamiokaijasen kanssa, myös useammassa sukupolvessa.
Lajin hoito ei eroa juuri lemmikkilintujen perushoidosta. Voidakseen hyvin se tarvitsee omanlajisen tai vähintään samaa sukua olevan lintutoverin, runsaasti tilaa eli suuren häkin, lajityypillisiä tarpeita tyydyttävän ruokavalion, riittävästi virikkeitä, lintulähtöiset käsittely- ja koulutustavat sekä päivittäistä vapaanaoloa häkistä turvalliseksi tehdyssä sisätilassa.
Laji kuuluu CITES II/B -liitteeseen, jolloin sillä tulee vankeudessa olla yksilöön yhdistettävissä oleva alkuperätodistus. Ilman alkuperätodistusta tai siihen verrattavia papereita linnun myyminen, pesittäminen ja kaupallinen esilläpito esim. kotieläinpihalla on kiellettyä. Samat asiat koskevat myös hybridejä.
Prefekti (romaani)

Prefekti () on Alastair Reynoldsin vuonna 2007 ilmestynyt tieteisromaani.
Juoni.
Kirjan päähenkilö Tom Dreyfus toimii turvallisuuspoliisina (prefektinä) Sotisovalle. Timanttivyö on noin kymmenentuhannen asuinympäristön joukko joka kiertää Yellowstone -nimistä planeettaa. Timanttivyön asuinympäristöt ovat täysin itsenäisiä lainsäädäntönsä osalta – osassa näistä esimerkiksi harjoitetaan vapaaehtoista orjuutta ja tyranniaa. Ainoana ehtona on että asukkaat saavat osallistua Timanttivyön yhteisiin äänestyksiin. Sotisovan periaatteellisena tehtävänä on vain valvoa tämän demokratian toteutumista, mutta useat prefekteistä, kuten Dreyfus, näkevät tämän tehtävän hieman laajemmassa merkityksessä ja puuttuvat demokratiaa uhkaaviin voimiin hieman hanakammin. Dreyfus tutkii äänestysvilppiä sekä erään asuinympäristön tuhoa mikä johdattelee hänet vallankaappausyrityksen jäljille. Vallankaappausyrityksen takana on tekoäly nimeltä Aurora sekä eräs turvallisuuspoliisin luotettu prefekti nimeltään Gaffney.
Vastaanotto.
"Tähtivaeltajan" Toni Jerrman kirjoitti, että "Prefektiä" sietää lähestyä viihteellisenä dekkarina, sillä romaania ei voi pitää mitenkään älyllisesti tai kirjallisesti palkitsevana.
Amerikanvirolaiset

Amerikanvirolaiset ovat Yhdysvaltoihin muuttaneita virolaisia ja heidän jälkeläisiään. Vuoden 2000 väestönlaskennassa Yhdysvalloissa asui 25 034 virolaistaustaista henkilöä.
Historia.
Ensimmäiset virolaiset siirtolaiset Yhdysvalloissa saattoivat saapua jo Uuteen Ruotsiin 1600-luvulla. Siirtokunnassa tiedetään asuneen Virossa syntyneitä siirtolaisia, mutta kyse saattaa olla myös vironruotsalaisista. Virolaisten siirtolaisten määrää Yhdysvaltojen itsenäistyttyä on hankala arvioida, sillä Yhdysvalloissa maahantulijat rekisteröitiin vain tulomaan mukaan. Ensimmäiset varmasti virolaiset asutukset ilmestyivät vuonna 1822 Etelä-Dakotaan. Myöhemmin virolaisasutuksia tuli myös Wisconsiniin (vuonna 1900) ja Montanaan (vuonna 1905). Vuonna 1890 Yhdysvalloissa oli arviolta 5 100 virolaista.
Virolainen pastori Hans Rebane perusti ensimmäisen virolaisen organisaation, luterilaisen seurakunnan, Fort Pierren lähettyville Etelä-Dakotan osavaltioon vuonna 1897. Hän osallistui myös ensimmäisen virolaisen koulun ja rahvamajan perustamiseen. Ensimmäinen vironkielinen lehti Yhdysvalloissa oli "Ameerika Eesti Postimees", joka ilmestyi vuosina 1897–1911. Vuonna 1905 Virossa alkaneiden levottomuuksien johdosta käynnistyi muuttoaalto Yhdysvaltoihin, joka kohdistui lähinnä kasvaviin kaupunkeihin. Vuonna 1910 amerikanvirolaisia oli arviolta 44 900. Virolaisten maahanmuutto hiljeni vasta Viron itsenäistyttyä ja rauhoituttua 1920-luvulla. Toinen muuttoaalto käynnistyi kuitenkin pian Neuvostoliiton miehitettyä Viron vuonna 1939. Yhdysvaltoihin saapui Virosta arviolta 15 000 pakolaista.
Nykypäivä.
Amerikanvirolaisten määrä on vähentynyt huomattavasti huippuvuosistaan. Kun amerikanvirolaisia oli vuonna 2000 väestönlaskennan mukaan 25 034, oli heitä vielä vuonna 1990 26 762. Suurin osa amerikanvirolaisista on ensimmäisen tai toisen polven maahanmuuttajia. Amerikanvirolaiset sulautuivat amerikkalaiseen väestöön melko nopeasti toisen maailmansodan jälkeen. Yhdysvalloissa toimii useita erilaisia virolaisia yhdistyksiä, järjestöjä, kirkkoja ja kouluja. Virolaisia kouluja on yhteensä 14, ja niissä opetetaan viron kieltä ja historiaa.
Iván Pillud

Iván Alexis Pillud (s. 24. huhtikuuta 1986 Capitán Bermúdez, Argentiina) on argentiinalainen jalkapalloilija. Hän edustaa tällä hetkellä argentiinalaista Racing Clubia. Hän on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja.
Ura.
Pillud aloitti uransa vuonna 2005 Argentiinan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelanneesta Tiro Federalista. Kauden 2008–2009 hän pelasi lainalla Newell's Old Boysissa. Kesällä 2009 Pillud siirtyi Espanyoliin.
Siljansforsin seisake

Siljansforsin seisake (, ) on lakkautettu rautatien seisake rataosalla eli Inlandsbanan-radan eteläosalla.
Liikennepaikalla on lyhyt puinen seisakelaituri sekä seisakeopastin. Seisakkeen läheisyydessä on myös ratavartijan tupa.
Karsta

Karsta on J. Pekka Mäkelän neljäs tieteisromaani. Se ilmestyi vuonna 2009.
Vastaanotto.
"Tähtivaeltaja"-lehden Toni Jerrmanin mukaan kirjan lähtökohdat ovat erinomaiset ja se toimii hyvin kuvittaessaan tapahtumia. Muuten kirjailija korostaa yhteiskuntakriittisiä näkemyksiä liiankin saarnaavasti. Alussa juoni kulkee liikaa paikallaan ja muutamat ilmaan heitetyt oletukset jäävät irrallisiksi. Viimeistelemättömyys vaivaa myös tekstiä, johon on jäänyt liikaa toistoa ja outoja termejä. Muuten teos on parasta suomalaista avaruus-scifiä "Nimbus ja tähdet" -kirjan jälkeen.
"Warkauden lehden" arvostelijan mukaan kirja on vanhanaikainen tieteistarina hyvässä ja pahassa mielessä. Tarina on ajoittain kömpelö ja kieli on paikoin kuin huonoa käännöstä englannista.
Erkko Lyytinen

Erkko Lyytinen (s. 1973 Riihimäki) on suomalainen dokumenttielokuvien tekijä.
Lyytinen on ohjannut dokumenttielokuvat "Rajaseudun poikamiehet" (2003), "Kainuun tähti" (2004) ja "Puhdistus" (2007). "Kainuun tähti", jossa seurataan vuolijokelaisten vetoomustyötä lakkautusuhan alla olleen Otanmäen vaunutehtaan säilymisen puolesta, palkittiin Talent-Taube-palkinnolla Leipzigin dokumentti- ja animaatioelokuvafestivaaleilla (DOK Leipzig), Regards Neufs -sarjassa Visions du Réel -festivaalilla, joka järjestetään Sveitsin Nyonissa, ja parhaan dokumenttielokuvan Telviksellä. Lyytinen on ohjannut myös televisiodokumentteja ja -sarjoja, muun muassa sarjat "Kansakunnan käännekohta" ja "Epäkorrektia Tuomas Enbuske", joista jälkimmäinen voitti Kultainen TV -palkinnon vuonna 2009.
Lyytinen on myös tuottanut Yleisradion Mannerheim-elokuvan "Suomen Marsalkka". "Suomen Marsalkka" sai kansainvälisen ensi-iltansa Rakkautta &amp; Anarkiaa -festivaaleilla 28. syyskuuta 2012. Keniassa kuvatun elokuvan teosta tehtiin kuusiosainen televisiosarja "Operaatio Mannerheim", joka esitettiin Yle Teema -kanavalla syys-lokakuussa 2012. Lyytinen on sarjan keskushenkilö. 
Lyytinen on koulutukseltaan taiteen maisteri, joksi hän valmistui vuonna 2004 Taideteollisesta korkeakoulusta. Hän toimi vuosina 2008–2011 DocPoint – Helsingin dokumenttielokuvafestivaalin taiteellisena johtajana. Vuonna 2010 Lyytinen aloitti tuottajana Yleisradio Oy:ssä. Hänen vastuullaan ovat Yleisradion pitkät dokumentit. Lyytinen toimii tuottajana Dokumenttiprojektissa. Lisäksi hän on tuottanut televisiosarjat "Soramonttuprinsessat" ja "Sohvasurffaajat".
Alan Davies

Alan Roger Davies (s. 6. maaliskuuta 1966 Chingford, Iso-Britannia) on brittiläinen stand up -koomikko ja näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa televisiosarjoissa "Jonathan Creek – illuusioiden mestari", "Many Splintered Thing" ja "Bob and Rose". Stephen Fryn juontaman "QI"-televisiovisailun vakiojäsenenä hän on ollut sarjan alusta 2003 saakka.
Antipodienviherkaija

Antipodienviherkaija ("Cyanoramphus unicolor") on Uudelle-Seelannille kuuluvilla Antipodisaarilla elävä uhanalainen kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 30 cm ja sen höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta kellanvihertävä. Uloimpien käsisulkien ulkohöyty on sinivioletti ja pyrstösulkien reunat keltaiset. Nokka on harmaa mustalla kärjellä, iiris oranssi ja koivet ruskehtavan harmaat. Laji liikkuu yksittäin, pareittain tai enintään viiden yksilön parvissa. Se ei juurikaan pelkää ihmisiä, ja rauhallinen ihminen voi tarkkailla sitä muutaman metrin päästä.
Esiintyminen.
Antipodienviherkaijat ovat asumattomien Antipodisaarten kotoperäinen laji, jonka kannan koko on 2 000–3 000 yksilöä. Saarille levinneet hiiret, rotat ja muut jyrsijät saattavat lisätä kilpailua ruoasta.
Elinympäristö.
Laji asuu etenkin kookasta "Poa litorosa" -heinäkasvia kasvavilla alueilla rannikon tuntumassa.
Lisääntyminen.
Antipodienviherkaijan lisääntymiskausi päättyy helmikuussa. Pesä sijaitsee kuitupitoisessa turpeessa olevassa onkalossa, johon naaras munii kahdesta viiteen munaa.
Ravinto.
Ruokavalio koostuu "Poa litorosan" lehdistä ja tähkistä, siemenistä ja marjoista, joskus myös pingviinien tai muiden lintujen raadoista ja lintujen munista.
Uudenseelanninviherkaija

Uudenseelanninviherkaija ("Cyanoramphus novaezelandiae") on oseanialainen kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 27 cm ja paino 50–113 grammaa. Sen höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta kellanvihertävä. Otsa, päälaki, juova silmän takana ja laikut yläperän molemmin puolin ovat punaiset. Uloimpien käsisulkien ulkohöyty on sinivioletti. Nokka on harmaa, iiris punainen ja koivet ruskehtavan harmaat. Laji liikkuu yksittäin, pareittain tai enintään viiden yksilön parvissa. Se ei juurikaan pelkää ihmistä ja on kesy.
Esiintyminen.
Uudenseelanninviherkaijat elävät Uudessa-Seelannissa, Norfolkinsaarella, Antipodisaarilla ja Uudessa-Kaledoniassa. Kannan koko on 16 500–35 300 sukukypsää yksilöä. Ennen eurooppalaisten tuloa laji asui kaikkialla Uudessa-Seelannissa, mutta sitten kanta romahti metsästyksen ja vieraiden tulokaspetojen takia, ja nykyisin sitä tavataan pääsaarilla vain laajimmilla metsäalueilla. Pienillä saarilla kanta on pysynyt elinvoimaisempana.
Lajista tunnetaan kuusi eri saariryhmille kehittynyttä alalajia: "saisseti", "cookii", "cyanurus", "novaezelandiae", "chathamensis" ja "hochstetteri". Anders Sparrman kuvaili lajin holotyypin Eteläsaaren Dusky Soundista.
Elinympäristö.
Laji elää monenlaisilla habitaateilla. Pääsaarilla sitä tavataan metsissä, pikkusaarilla pensaikoissa ja ruohostomailla. Puuttomalla Macquariensaarella elänyt ja sittemmin sieltä hävinnyt alalaji "erythrotis" asui rantaviivan tuntumassa ruohomättäiköissä.
Lisääntyminen.
Lisääntymiskausi on tavallisesti loka–joulukuussa. Pesä sijaitsee puun tai kallion kolossa, maassa olevassa onkalossa tai mättäässä. Naaras munii viidestä yhdeksään munaa, joita se hautoo noin 20 päivää. Molemmat puolisot ruokkivat poikasia, jotka jättävät pesän viisi- tai kuusiviikkoisina.
Ravinto.
Ruokavalio koostuu siemenistä, marjoista, hedelmistä, pähkinöistä, kukista, lehdistä ja ruohojen versoista.
Kruunuviherkaija

Kruunuviherkaija ("Cyanoramphus auriceps") on oseanialainen kaija.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 23 cm ja sen höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta kellanvihertävä. Uloimpien käsisulkien ulkohöyty on sinivioletti, otsa on keltainen ja nokan yläpuolella sekä yläperän molemmin puolin olevat täplät ovat punaiset. Nokka on harmaa, iiris oranssinpunainen ja koivet ruskehtavan harmaat. Nuoren linnun iiris on vaaleanruskea. Laji liikkuu yksittäin, pareittain tai enintään viiden yksilön parvissa. Se ei juurikaan pelkää ihmisiä ja rauhallinen ihminen voi tarkkailla sitä muutaman metrin päästä.
Esiintyminen.
Kruunuviherkaijat elävät Uudessa-Seelannissa ja Aucklandsaarella sekä joillakin pienemmillä saarilla. Sen kannan koko on noin 5 000 yksilöä. Ennen eurooppalaisten tuloa laji eli kaikkialla pääsaarilla, mutta sitten kanta romahti metsästyksen, tulokaspetojen ja metsien hakkuiden seurauksena. Nykyisin kanta on paikoin elpymässä.
Heinrich Kuhl kuvaili lajin holotyypin Eteläsaarelta.
Elinympäristö.
Laji elää metsissä ja pensaikoissa. Se liikkuu usein uudenseelanninviherkaijojen seurassa.
Lisääntyminen.
Pesintää voi tapahtua läpi vuoden, mutta muninta tapahtuu pääasiassa loka-joulukuussa. Pesä on puun tai kallion kolossa tai mättäässä, johon naaras munii viidestä yhdeksään munaa, joita se hautoo noin 20 päivää. Poikaset jättävät pesän viisi- tai kuusiviikkoisina.
Ravinto.
Ruokavalio koostuu siemenistä, hedelmistä, marjoista ja kasvien osista.
Taaperniemi

Taaperniemi (v:een 1948 ja v:sta 1948 Глубо́кое, "Glubokoje") on kylä Muolaanjärven lounaisrannalla Kyyrölän kunnassa Leningradin alueella Venäjällä. Taaperniemi kuuluu Suomen Neuvostoliitolle luovuttamiin alueisiin ja se oli Suomelle kuuluessaan osa Muolaan kuntaa.
Historia.
Kyläkuva.
Taaperniemi sijaitsi Suomelle kuuluessaan Muolaan kunnan länsiosassa Muolaanjärven rannalla noin 12 kilometriä Muolaan kirkonkylästä Kirkkorannasta länteen. Taaperniemen naapurikyliä olivat etelässä Perkjärvi ja Keskikylään kuuluva Norkkola, idässä Muolaanjärven toisella puolella Oinala ja Vihola sekä lännessä valtion omistama Pällilän kruununpuisto. Taaperniemeen kuului myös erillinen metsäpalsta varsinaisen kylän itäpuolella, joiden välissä oli Viholan ja Keskikylään kuuluvien Pyykkölän, Orolan ja Jääskelän kylien metsäpalstat.
Varsinaisen kylän itäpuolella oli Metsäkyläksi kutsuttu kulmakunta ja Metsäkylän itäpuolella vielä Suurniemen taloryhmä, joka virallisesti kuului Viholan kylään. Taaperniemen pinta-ala oli vuonna 1936 yhteensä 12,58 neliökilometriä, josta oli peltoa 253 hehtaaria, niittyä 11 hehtaaria ja metsää 989 hehtaaria. Taaperniemestä johti kylätie etelään Keskikylään ja pikkutie pohjoiseen Metsäkylän ja Suurniemen kulmakuntien kautta Ylä-Hotokan kylään. Kylän pellot olivat keskittyneet Muolaanjärven rannalle.
Taaperniemen koulupiiri perustettiin vuonna 1913 ja se aloitti toimintansa samana vuonna vuokratiloissa. Vuodesta 1926 koulu toimi supistettuna kansakouluna. Oma koulurakennus valmistui vuonna 1923 ja se tuhoutui talvisodassa.
Sota-aika.
Taaperniemen alueen väestö evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylän asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäivät taas Neuvostoliiton puolelle.
Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen, jossa Taaperniemen asukkaat asutettiin Humppilaan.