Psyko (vuoden 1960 elokuva)

Psyko () on vuonna 1960 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen kauhu- ja psykologinen jännityselokuva, jonka on ohjannut Alfred Hitchcock. Sen pääosissa esiintyvät Anthony Perkins, Janet Leigh, John Gavin, Vera Miles ja Martin Balsam. Sen on käsikirjoittanut Joseph Stefano, Robert Blochin samannimisen romaanin pohjalta. 
Elokuva keskittyy syrjäiseen motelliin päätyneen, työnantajaltaan rahoja kavaltaneen, sihteeri Marion Cranen (Leigh) ja motellin häiriintyneen omistajan Norman Batesin kohtaamiseen. "Psyko" sai alkujaan ristiriitaisen vastaanoton, mutta kaupallinen menestys sai kriitikot arvioimaan elokuvan uudelleen, mikä johti suureen suosioon ja neljään Oscar-ehdokkuuteen.
"Psykoa" pidetään yhtenä Hitchcockin parhaista elokuvista, ja elokuvakriitikot ja -tutkijat kehuvat sitä elokuvataiteen työnä. Elokuva laajensi amerikkalaisten elokuvien hyväksyttävyyden rajoja väkivallan, poikkeavan käytöksen ja seksuaalisuuden kuvauksessa, ja sitä pidetään laajalti yhtenä ensimmäisistä esimerkeistä slasher-genressä. 
Hitchcockin kuoleman jälkeen Universal Studios tuotti elokuvalle kolme jatko-osaa. Vuonna 1998 tehtiin myös uudelleenfilmatisointi sekä 2010-luvulla televisiosarja.
Tarina.
Elokuva alkaa Arizonan Phoenixissa asuvasta Marion Cranesta (Janet Leigh), joka alkukohtauksessa viettää tavaksi tullutta lemmenhetkeään halvassa hotellissa miesystävänsä Sam Loomisin (John Gavin) kanssa. Marion haaveilee häistä ja kodin perustamisesta, mutta rahapula ja muut raadolliset realiteetit tuntuvat kasaavan esteitä onnen tielle.
Marion saa perjantai-iltapäivänä työnantajaltaan 40 000 dollaria tämän liikekumppanin varoja vietäväksi pankin tallelokeroon. Marion anastaa rahat ja lähtee autolla pakomatkalleen. Hän yöpyy Kalifornian-maantien varressa, josta hänet tapaa poliisi. Aurinkolasit silmillä esiintyvä poliisi pelästyttää pakomatkalaisen perinpohjaisesti, ja Marionin käytös herättää oitis lainvalvojan epäilykset.
Marion ostaa uuden käytetyn auton huoltoasemalta päästäkseen eroon Arizonaan rekisteröidystä ajoneuvostaan, jonka tiedot ovat poliisilla. Hänen käytöksensä herättää henkilökunnan huomion, koska hän ei vaadi koeajoa eikä tingi hinnasta. Pimeys laskeutuu ja alkaa sataa. Yllättäen yöstä liukuu esiin Batesin motellin kilpi kuin pelastavana ilmestyksenä. Väsynyt ja stressaantunut Marion asettuu yöksi Norman Batesin (Anthony Perkins) ylläpitämään motelliin.
Marion keskustelee estyneen ja ujon oloisen Normanin kanssa, joka tuntuu olevan ensimmäinen inhimillisyyttä osoittava mies naisen pakomatkan aikana. Keskustelun aikana Marion päättää palauttaa rahat. Marion menee suihkuun, jossa veitsellä aseistautunut vanha nainen puukottaa hänet kuoliaaksi. Marionin kadottua hänen siskonsa Lila Crane (Vera Miles) ja rakastaja Sam Loomis alkavat selvittää asiaa. Marionin jäljillä on myös yksityisetsivä, joka jäljittää rahoja työnantajan lukuun. Tämä pääseekin pian Batesin jäljille ja kovistelee motellinomistajaa mutta kuolee veitsihyökkäyksen uhrina tunkeuduttuaan Batesin asuintaloon tapaamaan tämän äitiä, jonka Bates on kertonut olevan invalidina sisätiloissa.
Lila ja Sam jatkavat etsintäänsä, ja katoamisen syyksi ja Marionin todelliseksi murhaajaksi paljastuu Norman Bates. Tämä kärsii jakautuneesta persoonallisuudesta, nykytermein dissosiatiivisesta identiteettihäiriöstä.
Elokuvan lopussa Marionin auto nostetaan suosta, johon se on upotettu. Varastetut rahat ovat edelleen autossa. 
Elokuvan teemoja.
Elokuvan psykoanalyyttisen tulkinnan mukaan Norman Batesin kotitalo toimii hänen mielensä arkkityyppisenä kuvana. Talon uhkaava ja groteski ulkomuoto korostaa Normanin psykoottisuutta, talon ylähuoneet yliminää ja kellari alitajuntaa. Täytetyt eläimet kuvaavat aggressiivista uhkaa ja ansaan joutumisen kokemusta. Psykoanalyytikko Sigmund Freud kirjoitti talosta unien symboliikkaa käsittelevässä artikkelissaan: ”Ainoa tyypillinen, toisin sanoen säännöllisesti toistuva, symbolinen esitys ihmisestä kokonaisuudessaan on talo”, ja hänen oppilaansa C. G. Jung analysoi ihmisen mieltä talokuvalla omassa psykologiassaan.
Vastaanotto.
Arvostus.
"Anna"-lehden Antti Lindqvistin mukaan Hitchcockin kauhuklassikko ”on jo ikään kuin oma lajityyppinsä. Se on täydellinen puhtaan elokuvan edustaja, jonka ajatuksen tavoin etenevät kamera-ajot matkustavat sielun syvimpiin syövereihin.” "Psyko" on hänestä yhtä merkittävä ja vaikuttava taideteos kuin William Shakespearen "Macbeth" tai Fjodor Dostojevskin "Rikos ja rangaistus".
American Film Institute on useita kertoja valinnut "Psykon" listauksiinsa parhaista elokuvista ja niiden elementeistä. AFI:n "100 parasta amerikkalaista elokuvaa" -listalla "Psyko" oli sijalla 18, "100 jännittävintä elokuvaa" -listalla "Psyko" oli ensimmäisenä, "100 parasta sankaria ja vihollista" -listalla Norman Bates oli listattu toiseksi parhaaksi viholliseksi, "100 parasta elokuvamusiikkia" -listalla "Psyko" oli neljännellä sijalla. Lisäksi repliikki ”A boy’s best friend is his mother” () valittiin sijalle 56 listalla "100 parasta elokuvarepliikkiä."
Vaikutus Suomessa.
"Psyko" oli elokuvana hätkähdyttävä 1960-luvun Suomessa. Valtion elokuvatarkastamo sensuroi päähenkilö Marionin suihkumurhakohtauksen.
"Psykon" aikalaishenkeä saattaa aistia myös 1960-luvun alkupuolen suomalaisessa elokuvassa, erityisesti klassiseen kerrontaan luottavien ohjaajien töissä. Esimerkkejä niistä ovat Matti Kassilan "Tulipunainen kyyhkynen", Toivo Särkän "Kuu on vaarallinen" ja Aarne Tarkaksen "Hän varasti elämän". Myös uuden aallon elokuvaan luokiteltava Ossi Skurnikin "Tie pimeään" kuvaa ihmisen pimeää puolta. Suomalaisen elokuvateollisuuden kriisi 1960-luvulla hidasti genre-elokuvien, kuten trillereiden ja kauhuelokuvan, kehitystä Suomessa.
Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa äänesti kokoon luettelon kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja "Psyko" pääsi mukaan kahdeksalla äänellä.