Tarja Halosen tarina

Tarja Halosen tarina : naisen muotokuva politiikan kehyksissä on Paavo Haavikon vuonna 2001 ilmestynyt presidentti Tarja Halosen elämäkerta. Teoksen julkaisi Haavikon oma Art House -kustantamo. Kyseessä on ensimmäinen Tarja Halosesta julkaistu elämäkerta.
Kirja sai ilmestyessään murska-arviot ja sitä pidettiin yleisesti varsinaisen elämäkerraan sijaan Haavikon omana egotrippinä. Haavikko ylistää Halosta ja nostaa hänet suurten valtiomiesten joukkoon, mutta tämä jää lopulta pelkäksi sivuhahmoksi Haavikon esittäessä omia yhteiskunnallisia näkemyksiään. Kirjaa on myös luonnehdittu Haavikon poliittiseksi pamfletiksi.
Sisältö.
Kirja alkaa Halosen syntymän jälkeen jatkosodan 1944 suurpommitusten aikaan ja päättyy Venäjän presidentin Vladimir Putinin valtiovierailuun syyskuussa 2001. Haavikko antaa Halosesta ylivertaisen kuvan ulkopolitiikan johtajana ja Suomen hallitsijana. Hän nostaa vasta puolitoista vuotta presidenttinä toimineen Halosen jo C. G. E. Mannerheimin, J. K. Paasikiven ja Urho Kekkosen kaltaisten suurmiesten rinnalle. 
Haavikon mukaan he ovat älyllisesti parempia kuin aikalaisensa ja heidän kriitikkonsa. Halosen edeltäjistä Mauno Koivistosta ja Martti Ahtisaaresta Haavikko sen sijaan ei pitänyt. Koivisto oli hänen mukaansa epäkelpo pankkimies ja Ahtisaari pelkkä mitättömyys. 
Haavikko ylistää Halosta muun muassa taitavaksi, tarmokkaaksi, yhteistyökykyiseksi, paineensietokykyiseksi, aatteelliseksi, kokeneeksi, avoimeksi, rohkeaksi, eloisaksi sekä spontaaniksi ja vireäksi naiseksi, joka omaa lujat ja selkeät mielipiteet. Haavikko pitää Euroopan neuvoston varapuheenjohtajana toiminutta Halosta kaikkien aikojen korkeimman poliittisen aseman saavuttaneena suomalaisena. Haavikon selitys Halosen menestykselle on se, että muut poliitikot ovat poikkeuksellisen surkeita.
Hän keskittyy kirjassa erityisesti vuonna 2000 voimaantulleen uuden perustuslain ruotimiseen, esittäen presidentin valtaoikeuksista vakiintuneesta poikkeavia tulkintoja. Haavikko ei hyväksy vallinnutta käsitystä, jonka mukaan uusi perustuslaki kavensi presidentin valtaoikeuksia, vaan hänen mielestään presidentin valta päinvastoin kasvoi ja Halosesta oli tullut Suomen ulkopolitiikan todellinen johtaja. Haavikon mielestä Halonen on myös perustuslain tulkitsijana Kekkosen ja K. J. Ståhlbergin luokkaa. 
Haavikon näkemyksen mukaan Halosesta tuli valtiomies ja Suomen ulkopolitiikan todellinen johtaja jo hänen toimiessaan ulkoministerinä, koska Haavikon ”lännen lähettiupseeriksi” kutsumalla presidentti Ahtisaari oli kyvytön hoitamaan asioita.
Arvioita.
Paavo Haavikon elämäkerran kirjoittanut Martti Anhava pitää kirjaa yhtenä Haavikon omituisimmista aikaansaannoksista. Erkki Tuomioja kutsui kirjaa ”pohjanoteeraukseksi”, eikä ollut varma oliko kirja satiiria. Tuomiojan mukaan kirja käsittelee muodollisesti Halosta, joka kuitenkin jää lopulta pelkäksi sivuhahmoksi Haavikon keskittyessä oman egonsa korostamiseen sekä presidentti Ahtisaaren ja pääministeri Paavi Lipposen mollaamiseen. Tuomiojan mukaan Haavikko ei tuntenut Halosta ja korvasi puutteen näennäisen syvällisillä ja monimietteisillä tyhjänpäiväisillä lauserakennelmilla. Tuomiojan mukaan sama sekavuus ja ymmärtämättömyys koski myös kirjan muita tulkintoja. 
Professori Jukka Tarkka teilasi kirjan nimenomaan Haavikon esittämien perustuslain tulkintojen johdosta. "Helsingin Sanomain" toimittaja Jaakko Lyytinen on luonnehtinut kirjaa ”imeläksi” ja päätoimittaja Kari Naskisen mukaan se kertoo enemmän Haavikosta kuin Halosesta.