tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Aura (vakuutusyhtiö)

Aura oli suomalainen vakuutusyhtiöryhmä, joka toimi vuodesta 1917 vuoden 1983 loppuun, jolloin Aurayhtiöt yhdistyi Pohja-yhtymän kanssa vakuutusyhtiö Tapiolaksi. MTK:lainen Aura oli enemmän yleisporvarillinen, kun taas SOK:n piirissä syntynyt Pohja oli taustaltaan maalaisliittolainen.
Historiaa.
Aura-yhtymän alku oli, kun marraskuussa 1917 perustettiin Maataloustuottajain Keskusliiton (MTK) piirissä keskinäinen vakuutusyhtiö nimeltä Suomen Maanviljelijäin keskinäinen Tapaturmavakuutusyhdistys. Vuonna 1925 nimeksi tuli Maalaiskuntien ja Maalaisten Keskinäinen Tapaturmavakuutusyhtiö Aura ja vuonna 1931 Maanviljelijäin Keskinäinen Vakuutusyhdistys Aura eli Maa-Aura, joka hoiti myös auto-, palo-, metsäpalo-, murto- ja vastuuvakuutuksia. Vuonna 1934 perustettiin Keskinäinen Henkivakuutusyhtiö Aura eli Henki-Aura, koska henkivakuutusyhtiön piti lain mukaan olla muusta vakuutustoiminnasta erillinen. Vuonna 1857 perustettu Suomen Maalaisten Paloapuyhdistys solmi 1957 yhteistyösopimuksen Auran kanssa ja vuonna 1964 nimeksi tuli Keskinäinen Vakuutusyhtiö MAVA, joka fuusioitui Auraan 1972. 
Yhtiön viimeinen toimitusjohtaja vuosina 1976–1983 oli myös Yleisradion ja urheilujärjestöjen johtotehtävistä tunnettu varatuomari Pertti ”Pepsi” Paloheimo.
Vuonna 1978 Aura teki toimialarationalisoinnin nimissä sopimuksen maanviljelijöiden paikallisia vakuutusyhdistyksiä edustavan Vakava-Kekrin kanssa sopimuksen keskinäisen kilpailun rajoittamisesta. Sopimuksen mukaan Aurayhtiöt alkoivat vastata muun muassa maatalousyrittäjien henki-, eläke-, tapaturma-, auto- ja liikenne-, vastuu-, kuljetus-, yritys-, metsä- ja teollisuuspalovakuutuksista, kun taas vakuutusyhdistyksille jäivät lähinnä maatila- ja eläinvakuutukset. Samoihin aikoihin Aurayhtiöt ohitti koossa Fennian ja kasvoi Suomen neljänneksi suurimmaksi vakuutuslaitokseksi Pohjolan, Sammon ja Teollisuusvakuutuksen jälkeen.
Molemmat maaseudun vakuuttajat, sekä Pohja että Aura, kärsivät maaseudun elinkeinomurroksesta, jonka myötä syntyi uusia vakuutustarpeita kuten palovakuutuksesta erillinen kotivakuutus. Vuoden 1973 öljykriisi nosti pienen Auran toimintakuluja. Aura, Pohja ja Kansa-yhtymä perustivat vuonna 1974 vakuutusalan yhteisen tietojärjestelmäyrityksen nimeltä Akapo, mutta Kansa jäi siitä pois jo seuraavana vuonna. Se oli eräs alkusysäys Auran ja Pohjan fuusiolle, ja nykyisin se toimii nimellä Tieto-Tapiola.
Kesäkuussa 1982 Aura-yhtiöt ja Pohja-yhtymä päätettiin fuusioida, ja Tapiola-yhtiöt aloitti toimintansa vuoden 1984 alusta.. Pohjan ja Auran yhdistymistä Tapiolaksi pidettiin vakuutusalan siihen asti onnistuneimpana fuusiona. Toisaalta yrityskulttuurien yhdistäminen oli vaikeaa, ja Tapiola-yhtiöissä ylläpidettiin useita vuosia tehotonta johdon kaksoismiehitystä.
Auratalo.
Aura-yhtiöiden pääkonttorina toimi vuodesta 1962 Helsingin Töölöntulliin valmistunut Auratalo, vaalea 11-kerroksinen tornitalo. Vuonna 1978 Aura-yhtiöiden pääkonttori muutti Espoon Tapiolaan, mutta Auratalo oli osin vakuutusyhtiöryhmän käytössä Tapiola-fuusion 1982 jälkeenkin aina 1990-luvulle. Auratalossa on vuodesta 2016 toiminut Scandic Meilahti -hotelli.
Astrid Berwald

Astrid Maria Beatrice Berwald (8. syyskuuta 1886 – 16. tammikuuta 1982 Hebei, Kiina) oli ruotsalainen pianisti ja musiikkipedagogi.
Berwald oli säveltäjä Hjalmar Berwaldin ja tämän vaimon Thora Berwaldin nuorin tytär. Hänen isoisänsä oli Franz Berwald. Berwald opiskeli Richard Anderssonin musiikkikoulussa vuosina 1895–1908 lukuun ottamatta paria vuotta, jotka oli Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian oppilaitoksessa Ernst Ellbergin kontrapunktioppilaana. Berwald teki kaksi opintomatkaa Berliiniin (1908–1911, 1920–1921), jossa häntä opettivat Ernő Dohnányi, Paul Juon ja Georg Bertram.
Berwald esitti 27. huhtikuuta 1908 Tor Aulinin johdolla isoisänsä siihen mennessä unohdettuna olleen pianokonserton. Myöhemmin hän esitti teoksen myös Václav Talichin, Carl von Garagulyn ja Tor Mannin johdolla. Lisäksi hänen ohjelmistoonsa kuului konserttoja Frédéric Chopinilta, Sergei Rahmaninovilta, Wilhelm Stenhammarilta, Wolfgang Amadeus Mozartilta ja Ludwig van Beethovenilta. Berwald perusti vuonna 1936 Berwald-trion, joka toimi vuoteen 1962 saakka. Sen muut jäsenet olivat Lottie Andréason ja Carin de Frumerie-Luthander. Berwald työskenteli aktiivisesti isoisänsä musiikkia koskevan tietoisuuden kasvattamiseksi ja sen saatavuuden edistämiseksi.
Berwald opetti Richard Anderssonin musiikkikoulussa vuodesta 1911 saakka ja toimi sen johdossa vuosina 1935–1965. Hänen opiskelijoidensa joukossa olivat Fritjof Kjellberg, Seve Ljungman ja Margit Theorell. Berwald oli Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäsen (tuoli 60) vuodesta 1935. Hän kuoli Kiinassa 95-vuotiaana ja tuli haudatuksi Solnan Norra begravningsplatseniin.
Vylkove

Vylkove (; vuoteen 1775 asti Lypovanske) on kaupunki Odessan alueen Izmajilin piirissä. Kaupunki sijaitsee Tonavan suistoalueella Tonavan Kilijan suuhaaran varrella, 18 kilometriä Mustastamerestä länteen ja 240 (toisen lähteen mukaan 190) kilometriä aluekeskus Odessasta etelälounaaseen. Useiden vesiväyliensä ja kanaviensa vuoksi kaupunkia on kutsuttu "Tonavan Venetsiaksi" tai "Ukrainan Venetsiaksi".
Tammikuun keskilämpötila on −2,2 ja heinäkuun +22,8 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 390 millimetriä. Kaupungin ympäristössä sijaitsee Tonavan suiston biosfäärialue.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 7 712 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 9 260 asukasta, joista etnisesti ukrainalaisia oli 25,5 prosenttia, venäläisiä (lipovanit) 58,5 % ja moldovalaisia 1,2 %.. Toinen lähde ilmoitti vuoden 2001 väkiluvuksi 9 426, jossa etnisesti ukrainalaisia oli 26,48 %, venäläisiä (sis. lipovanit) 69,99 %, moldovalaisia 1,27 % ja bulgarialaisia 0,94 %. Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 11 022 asukasta.
Ensimmäinen historiallinen maininta (perustamisajankohta) vuodelta 1746 nimellä Lypovanske (Липованське). Kaupungiksi Vylkove nimettiin vuonna 1762, 1840(tai 1940).
Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen Vylkove on kuulunut Izmajilin piiriin; sitä ennen se oli Kilijan piiriin kuulunut kaupunki.
Kaupungin arkkitehtuurisesti ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaisiin rakennuksiin lukeutuu muun muassa Kristuksen syntymän kirkko (1850).
Milka Ternina

Milka Ternina (19. joulukuuta 1863 Vezišće – 18. toukokuuta 1941 Zagreb) oli kroatialainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan sopraano.
Ternina aloitti laulun opiskelun Zagrebissa Ida Winterbergin johdolla. Muutettuaan Wieniin hän sai opetusta Josef Gänsbacherilta. Ternina debytoi vuonna 1882 Zagrebissa tulkitsemalla Amelian roolin Giuseppe Verdin "Naamiohuveissa". Hän oli kiinnitettynä esiintyjänä Leipzigissä (1883–1884), Grazissa (1884–1886) ja Bremenissä (1886–1890). Vuodesta 1890 lähtien Ternina esiintyi säännöllisesti Münchenissä. Vuonna 1896 hän teki Yhdysvaltain-debyyttinsä Bostonissa Walter Damroschin oopperaseurueen kanssa. Ternina tulkitsi Giacomo Puccinin "Toscan" nimiroolin teoksen Lontoon-ensiesityksessä Covent Gardenissa vuonna 1898. Hän palasi Lontooseen vuosina 1900 ja 1906. Ternina teki vuosina 1899–1904 esiintymisiä sekä Münchenissä että New Yorkin Metropolitan-oopperassa. Hän esiintyi nimiosassa myös "Toscan" ensimmäisessä Metropolitan-oopperassa järjestetyssä esityksessä vuonna 1901.
Vuonna 1906 Ternina alkoi kärsiä osittaisesta kasvohalvauksesta. Hän ei voinut enää esiintyä julkisesti. Ternina opetti ensin New Yorkissa ja palasi sitten Zagrebiin jatkamaan opetustyötä. Hänen oppilaidensa joukossa oli sopraano Zinka Milanov.
Azur Lane

Azur Lane () on kiinalaisten Shanghai Manjuun ja Xiamen Yongshin kehittämä mobiilipeli, joka julkaistiin 2017 iOS:lle ja Androidille. Englanninkielinen versio julkaistiin 2019.
Azur Lanesta on tuotettu Japanissa manga-tyyliset sarjakuvat "Bisoku Zenshin!" (, ) ja "Queen's Orders" () ja animesarjat Azur Lane (, 2019–2020) ja Azur Lane: Bisoku Zenshin! (2021) ja Azur Lane: Queen's Orders (2023) sekä Light novel -sarja.
Lisäksi samasta mediabrändistä on tehty "Azur Lane Crosswave" -peli PlayStation 4:lle ja Nintendo Switchille. 
Pelillä on runsaasti yhteistyöprojekteja muiden julkaisijoiden kanssa ja esimerkiksi Hyperdimension Neptunia, Armored Trooper Votoms, SSSS.Gridman, SSSS.Dynazenon, Atelier, Dead or Alive, Kizuna AI ja Hololive -hahmoja on pelissä pelattavina hahmoina.
Wargaming.netin World of Warships -pelissä on puolestaan kapteenihahmoja Azur Lanen ääninäyttelijöillä ja AL:een on lainattu WoWsista laivoja, jotka historiallisesti jäivät rakentamatta.
Juoni ja pelaaminen.
Pelissä on selviä vaikutteita Kantai Collection -pelistä. Kuten KanCollessa hahmot ovat moe-hahmoisia toisen maailmansodan sotalaivoja.
Pääasiallinen osuus on sivuittain vieritettävä shoot ’em up, jonka lisäksi pelissä rakennetaan ja keräillään sotalaivoja muista osuuksista saatavilla resursseilla ja kehitetään tukikohtaa ja hankitaan hahmoille uusia vaatteita. Lisäksi pelissä on sivuttain skrollaavia tasohyppely-tyylisiä osuuksia ja visual novel -tyylistä jutustelua ja roolipelaamista eri hahmojen kanssa.
Pelissä oli sotilasliitto nimeltä Azur Lane, joka vastusti syvyyksien laivastoa, joka nimettiin seireeneiksi. Tähän kuuluivat Eagle Union (Yhdysvallat), Royal Navy (Iso-Britannia), Sakura Empire (Japani), Iron Blood (Saksa), Dragon Empery (Kiinan tasavalta), Northern Parliament (Neuvostoliitto), Iris Orthodoxy (Ranskan) ja Sardegna Empire (Italia).
Myöhemmin Iron Blood, Sakura Empire ja Sardegna Empire muodostivat vastakkaisen "Crimson Axis" -liiton ja Iris Orthodoxy jakaantui Iris Libreen (Vapaa Ranska) ja Vichya Dominioniin (Vichyn Ranska).
Sachsen (F219)

Sachsen (runkonumero F219) on Saksan laivaston Sachsen-luokan fregatti.
Valmistus.
Alus tilattiin Hampurista Blohm + Vossilta, missä köli laskettiin 1. helmikuuta 1999. Alus laskettiin vesille 20. tammikuuta 2001 ja otettiin palvelukseen 31. joulukuuta 2003.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus sijoitettiin Wilhelmshavenin laivastotukikohtaan 2. fregattilaivueeseen.
"Sachsen" vaurioitui vakavasti 21. kesäkuuta 2018 Norjan vesillä, kun SM2 -ilmatorjuntaohjuksen laukaisu epäonnistui ja ohjus paloi etukannella. Aluksen korjausta viivytettiin vuoteen 2023, kunnes korvaava komponentti saatiin toimitettua.
Kaarlo Aitamäki

Kaarlo Edvard Aitamäki, vuoteen 1935 Lindgren (4. maaliskuuta 1903 Pertteli – 24. maaliskuuta 1973 Pertteli) oli suomalainen kuorma-autoilija, ammattiyhdistysjohtaja ja kunnallisneuvos. Puoluekannaltaan hän oli sosialidemokraatti.
Henkilöhistoria.
Aitamäen vanhemmat olivat torppari Johan Viktor Lindgren ja Aurora Sofia Danielintytär. Hänen puolisonsa vuodesta 1928 oli Martta Gunilla Tapiola (1869–1944). Aitamäki oli kuorma-autoilija 1925–1973, kansanhuollon johtaja 1939–1940 ja siirtoväen huoltojohtaja 1940. Hän oli Henkilö- ja Kuorma-autoilijain liiton varapuheenjohtaja 1937–1945, Ammattiautoliiton ja sen kuorma-autojaoston puheenjohtaja 1947–1955, Kuljetuskeskusten liiton puheenjohtaja 1948–1970 ja Suomen Kuorma-autoliiton puheenjohtaja 1955–1970. 
"Autoilija"-lehden päätoimittaja Aitamäki oli 1937–1941 ja "Ammattiautoilija"-lehden päätoimittaja 1945–1970. Hän toimi Perttelin kunnanvaltuuston puheenjohtajana 1946–1969. Kunnallisneuvoksen arvonimen Aitamäki sai 1963. Aitamäki muistetaan myös merkittävänä kansanperinteen tallentajana, joka keräsi tuhansia sivuja perinneaineistoja ja voitti kymmeniä kansanperinteen keruukilpailuja.
Hamburg (F220)

Hamburg (runkonumero F220) on Saksan laivaston Sachsen-luokan fregatti.
Valmistus.
Alus tilattiin Kielistä Howaldtswerke-Deutsche Werftiltä, missä köli laskettiin 1. syyskuuta 2000. Alus laskettiin vesille 16. elokuuta 2002 ja otettiin palvelukseen 13. joulukuuta 2004.
Palvelus.
Aluksen kotitukikohtana on Wilhelmshavenin laivastotukikohta, jossa se kuuluu 2. fregattilaivueeseen.
Hessen (F221)

Hessen (runkonumero F221) on Saksan laivaston Sachsen-luokan fregatti.
Valmistus.
Alus tilattiin Emdenistä Thyssen Nordseewerkeltä, missä köli laskettiin 14. syyskuuta 2001. Alus laskettiin vesille 26. heinäkuuta 2003 ja otettiin palvelukseen 21. huhtikuuta 2006.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus sijoitettiin Wilhelmshavenin laivastotukikohtaan 2. fregattilaivueeseen.
Helmikuussa 2023 "Hessen" yritti ampua Punaisellamerellä yhdysvaltalaista MQ-9 Reaper -dronea, mutta kahden SM2-ohjuksen laukaisu epäonnistui.
Futura (lehti)

Futura tarkoittaa seuraavia lehtiä:
Hessen (täsmennyssivu)

Hessen voi tarkoittaa seuraavia:
Anders Gustaf Ekeberg

Anders Gustaf Ekeberg (1767–1813) oli ruotsalainen luonnontieteilijä, matemaatikko ja runoilija. Hänet tunnetaan alkuaine tantaalin löytämisestä vuonna 1802. Lisäksi hän nosti esiin lahjakkaan oppilaansa Jöns Jacob Berzeliuksen.
Ekeberg valmistui Uppsalan yliopistosta, minkä jälkeen hän matkusti Saksassa ja palasi sitten takaisin Uppsalaan opettamaan kemiaa. Hänestä tuli Uppsalan yliopiston professori vuonna 1794, ja hän opetti modernin kemian isänä pidetyn Antoine Laurent de Lavoisierin periaatteiden mukaisesti.
Ekeberg löysi vuonna 1802 tantaalin oksidia, jota hän eristi kahdesta eri mineraaleja sisältäneestä näytteestä. Toinen niistä oli Kemiöstä peräisin olevaa tantaliittia ja toinen Ytterbystä peräisin olevaa yttriumtantaliittia.
Lapsuudessaan saamansa infektion myötä Ekeberg oli osittain kuuro ja toisesta silmästään sokea, mutta hoiti tehtäviään siitä huolimatta. Viimeisinä vuosinaan hän alkoi kuitenkin kärsiä terveydentilansa heikkenemisestä, ja hän kuoli naimattomana 46-vuotiaana helmikuussa 1813.
Pingora

Pingora on Cloudflaren kehittämä välityspalvelin, jota yhtiö käyttää Internetin dataliikenteen käsittelyyn. 
Yhtiö kehitti Pingoran korvaamaan Nginx-palvelinohjelman saadakseen paremman suorituskyvyn. Pingorasta kerrottiin julkisesti syyskuussa 2022 ja se julkaistiin avoimena lähdekoodina alkuvuonna 2024.
Pingora on kirjoitettu Rust-kielellä ja se on toteutettu sovelluskehyksenä, jonka avulla voi toteuttaa oman palvelimen. Pingora ei ole "avaimet käteen" -tyyppinen valmiiksi suoritettava sovellusohjelma.
Pingoran avulla tehdään esimerkiksi kuormituksen tasaamista ja liikenteen suodattamista. Pingora sisältää kirjastot protokollien käsittelyyn (HTTP/1, HTTP/2, TLS ja pelkkä TCP/UDP sekä gRPC) ja se tukee OpenSSL- ja BoringSSL-kirjastoja. Pingora sisältää yhteyspoolin käsittelyn, TLS-kättelyn, pyyntöjen parseroinnin, sekä useita muita tehtäviä.
Cloudflaren mukaan Pingora käyttää tuotantokäytössä samalla kuormitustasolla 70% vähemmän suoritinaikaa ja 67% vähemmän muistitilaa kuin aikaisempi ratkaisu. Rustilla kirjoitettu ohjelmakoodi toimii tehokkaammin kuin aikaisempi Lualla tehty ohjelmakoodi. Monisäikeistys toimii tehokkaammin tietojen suoran jakamisen avulla käyttämällä käyttämällä viitelaskentaa. Etenkin yhteyspoolin käsittelyyn on kiinnitetty erityistä huomiota.
Pingoran lähdekoodi on lisensoitu Apache License, Version 2.0 -lisenssillä. Pääpaino kehityksessä on Linuxille. Suurin osa ohjelmakoodista kääntyy myös muissa Unix-ympäristöissä, mutta ei sisällä kaikkia ominaisuuksia.
12. maaliskuuta 2024 Pingoran (Cloudflare Server) markkinaosuus oli 21,7 prosenttia. Nginx ja Apache ovat sitä suositumpia.
Rautavanadiinitantaalioksidi

Rautavanadiinitantaalioksidi (FeVTaO6) on rautaa, vanadiinia ja tantaalia sisältävä epäorgaaninen metallioksidi. Se on väriltään grafiitinharmaata.
Rautavanadiinitantaalioksidi on puolijohde. Kidejärjestelmältään se on tetragoninen ja rutiilin kaltainen. Se pysyy normaalissa ilmassa stabiilina 925 °C asti, argonkaasussa jopa 1225 °C asti.
Rautavanadiinitantaalioksidia voidaan valmistaa kiinteän tilan reaktioilla kahdella eri tavalla yhdisteen metallien oksideista. Kummassakin menetelmässä reaktiot on tehtävä argonkaasussa. Menetelmien reaktioyhtälöt ovat seuraavat:
Fe2O3 (s) + 2VO2 (s) + Ta2O5 (s) → 2FeVTaO6 (s)
FeTaO4 (s) + VO2 (s) → FeVTaO6 (s)
Nybyn tuulivoimapuisto

Nybyn tuulivoimapuisto on Pohjois-Pohjanmaalla Iin Olhavan Nybyssä sijaitseva tuulivoimapuisto, jossa toimii 8 tuulivoimalaitosta. Niiden kokonaiskapasiteetti on 19 megawattia ja vuosituotanto on noin 78 gigawattituntia . Tuulivoimapuiston on rakentanut Taaleritehdas, sen omistaa eteläkorealainen sijoitusyhtiö ja sitä operoi Taaleritehdas .
Yleistä.
Nybyn tuulivoimapuisto sijaitsee Olhavan pohjoispuolella Nybyn kohdalla valtatiestä 4 haarautuvan tien varrella. Tuulivoimapuiston kaakkoispuolelle rakennettiin valmiiksi hieman ennen Olhavan tuulivoimapuisto, joka on Oulu-Tornio-rautatien suuntaisena jatkeena tälle tuulipuistolle. Luoteispuolella sijaitsee Myllykankaan tuulivoimapuisto, jossa toimii 22 tuulivoimalaa. Itäpuolelle on rakennettu 12 tuulivoimalan Palokankaan tuulipuisto. Voimala-alueen metsäautoteitä perusparannettiin tuulipuistoa rakennettaessa ja Olhavan tuulipuistoon on tieyhteys täältä. Tuulipuiston kuudelle tuulivoimalaitokselle on oma tiensä ja kaksi muuta sijaitsevat Nybystä tulevan tien varressa. Tuulipuiston pituus on 2,7 kilometriä, leveys 0,7 kilometriä, ja kaikki voimalaitokset sisällensä sulkevan alueen pinta-ala on 1,0 neliökilometriä.
Tuulivoimalaitokset ovat saksalaisen Nordexin valmistamaa Gamma-luokan N117-mallia, jonka tuuliturbiinin halkaisija 117 metriä ja jonka kapasiteetti on 2,4 megawattia. Voimalat sijaitsevat 15–22 metrin korkeudella mpy.
Voimaloiden tuottama sähkö johdetaan maakaapeleissa alueen kaakkoispuolella sijaitsevalle sähköasemalle. Sieltä tuotettu sähkön jännite nostetaan 110 kilovoltin jännitteellä voimala-alueen ohittavaan sähkölinjaan.
Historiaa.
Suunnittelu ja rakentaminen.
Tuulivoimapuistohankkeen ensimmäinen omistaja oli Fortum, joka oli suunnitellut rakentavansa alueelle kahdeksan kolmen megawatin tuulivoimalaitosta noin 500 hehtaarin alueelle. Pohjois-Pohjanmaan ELY-keskus päätti tuolloin, ettei hanke vaati YVA-menettelyä. Sopimukset maanomistajien kanssa olivat valmiit, kun Fortum päätti myydä hankkeen Taaleritehtaalle talvella 2011–2012 . Tarkoituksena oli aloittaa voimala-alueen rakentaminen vuonna 2013. Taaleritehdas käytti siihen rahaston Taaleri Tuulitehdas I:n varoja, jolla rakennettiin samaan aikaan Kirkkokallion- ja Myllykankaan tuulivoimapuistoihin. Tuulipuiston osayleiskaavan luonnos oli nähtävillä heinä-elokuussa 2012 ja ehdotukset syys-lokakuussa ja marras-joulukuussa 2012. Osayleiskaava hyväksyttiin Iin kunnanvaltuustossa maaliskuussa 2013 ja tuulivoimalaitokset tilattiin Nordexilta elokuussa 2013.
Tuulivoimapuisto alkoi tuottaa sähköä kantaverkkoon joulukuussa 2014, jolloin oli pystytetty seitsemän voimalaitosta ja viimeinen eli kahdeksas valmistui vuoden 2015 puolella.
Uutisia.
Taalerin hallinnoimat rahoitusportfoliot Tuulitehdas I ja II päättivät myydä omistusosuutensa Nybyn- ja Myllykankaan tuulivoimapuistosta eteläkorealaiselle Hana Financial Investmentsin ja Korea Investments &amp; Securitiesin johtamalle sijoittajaryhmälle. Kauppa toteutui tammikuussa 2020.
The Sounds (vuoden 1977 albumi)

The Sounds (myös nimellä Mandschurian Beat) on samannimisen suomalaisen rautalankayhtyeen neljäs kokoelma-albumi vuodelta 1977. Albumi sisältää instrumentaaleja kappaleita, joista osa oli alunperin julkaistu singleinä vuosina 1963 ja 1965.
Albumi julkaistiin Finnlevy-levymerkillä LP-levynä ja C-kasettina. LP-levystä julkaistiin uusintapainos vuonna 1979. Vuonna 1989 albumi julkaistiin Italiassa nimellä "Mandschurian Beat". Samana vuonna albumi julkaistiin ensimmäistä kertaa CD-levynä Suomessa. CD-painos julkaistiin uudelleen vuonna 2008.
Kappaleet.
Kaikkien kappaleiden sävellykset trad., ellei toisin mainita.
Kaarle-Kvartetti

Kaarle-Kvartetti on vuonna 1980 perustettu oululainen kuoro. Kaarle-Kvartetissa ovat laulaneet tenorit Pekka Siltala ja Ilkka Eskelinen sekä bassot Petri Antikainen, Sakari Kotaniemi, Reijo Kortejärvi, Jarmo Ojala, Jyrki Anttila ja Jyrki Kauppinen. Idea kuoron perustamisesta syntyi, kun Oulun Nuorten Miesten Kristillisen Yhdistyksen poikakuorossa laulaneet pojat saivat idean perustaa pienimuotoisemman kokoonpanon. 
1980-luvulla kuoro osallistui lukuisiin valtakunnallisiin kvartettilaulukilpailuihin ja saavutti myös menestystä. Kaarle-Kvartetti voitti muun muassa Nuorten Kuoroliiton valtakunnalliset kvartettilaulukilpailut vuonna 1981, Kouvolan valtakunnallisten kvartettilaulukilpailujen nuorisokvartettisarjan 1983 ja mieskvartettisarjan 1986. Italian Goriziassa vuonna 1994 järjestetyssä kansainvälisessä lauluyhtyekilpailussa Kaarle-Kvartetti voitti toisen sijan. Kilpailussa lauloivat kuoron alkuperäisten jäsenten 1. tenori Pekka Siltala sekä 2. tenori Ilkka Eskelisen lisäksi 1. basso Jarmo Ojala ja 2. basso Jyrki Kauppinen.
Kilpailuihin osallistumisen lisäksi Kaarle-Kvartetti esiintyi paljon erilaisissa tilaisuuksissa häistä hautajaisiin, avusti usein Oulun tuomiokirkon jumalanpalveluksissa ja konsertoi säännöllisesti kotikaupungissaan Oulussa. Yksi merkittävimpiä konserttikiertueita oli vuonna 1989 Hetan musiikkipäivät. Tuolloin Kaarle-Kvartetti konsertoi Ylitornion ja Hetan kirkossa.
Kaarle-Kvartetti on julkaissut ohjelmistoaan kahdelle tallenteelle: "Kaarle-Kvartetin 10-vuotisjuhlalevy" (1990) ja "Ilta on tullut Luojani" (2024). 10-vuotisjuhlalevyn kuoro julkaisi juhlakonsertin yhteydessä.
Viron EU-kansanäänestys

Viron EU-kansanäänestys järjestettiin 14. syyskuuta 2003 Viron liittymisestä Euroopan unioniin (EU). Hieman yli kaksi kolmasosaa äänestäjistä äänesti kyllä, ja Viro liittyi EU:hun 1. toukokuuta 2004.
Euroopan unionin jäsenyys oli yksi Viron ulkopolitiikan päätavoitteista itsenäistymisestä 1991 lähtien. Viroa pyydettiin aloittamaan neuvottelut EU:hun liittymisestä vuonna 1997 ja virallisesti Kööpenhaminan huippukokouksessa joulukuussa 2002. Viron parlamentti ilmoitti sitten, että kansanäänestys EU-jäsenyydestä järjestetään syyskuun puolivälissä 2003.
Viron hallitus hyväksyi kansanäänestyksessä äänestettävän kysymyksen joulukuussa 2002. Se oli:
"Kannatatko liittymistä Euroopan unioniin ja Viron tasavallan perustuslain muuttamisesta annetun lain hyväksymistä ?" 
Kampanja ennen kansanäänestystä.
Mielipidemittaukset vuoden 2003 ensimmäisellä puoliskolla osoittivat melko heikkoa kannatusta EU-jäsenyydelle. Tämä vakuutti Viron johtavat poliitikot, kuten presidentti Arnold Rüütel, pääministeri Juhan Parts ja riigikogun puhemies Ene Ergma tukivat vahvasti omalla panoksellaan jaa-ääniä eli EU:hun liittymistä.
Kansanäänestystä edeltävällä viikolla Suomen presidentti Tarja Halonen vieraili Virossa tuoden esille Suomen pääosin positiivista kuvaa EU-jäsenydestä Suomen kohdalla. 
Talous oli yksi tärkeimmistä asioista, joista keskusteltiin kansanäänestyskampanjan aikana. EU-jäsenyyden kannattajat sanoivat, että jäsenyys vauhdittaisi talouskasvua ja loisi uusia työpaikkoja, kun taas kielteisesti EU:hun suhtautuvien mukaan EU-jäsenyys voisi hidastaa Viron talouskasvua. Vastustajat väittivät myös, että Viron ei pitäisi siirtyä suoraan yhdestä liitosta eli Neuvostoliitosta toiseen eli EU:hun.
EU-jäsenyyskampanja sai vahvaa poliittista, taloudellista ja tiedotusvälineiden tukea. Viron keskustapuolue oli ainoa johtava puolue, joka vastusti EU:hun liittymistä. Pääsyä tukevat julisteet olivat vallitsevia katukuvassa. Vähän ennen äänestystä kyselyt osoittivat EU-jäsenyyden lisääntyneen kannatuksen – 70 % vastaajista kannatti ajatusta EU:hun liittymisestä.
Pohja (vakuutusyhtiö)

Pohja oli vuosina 1910–1983 toiminut suomalainen vakuutusyhtiöryhmä. Vuoden 1984 alusta se fuusioitui yhdessä Aurayhtiöitten kanssa uudeksi Tapiola-ryhmäksi. SOK:n piirissä syntynyt Pohja oli taustaltaan maalaisliittolainen, kun toinen maaseudun vakuuttaja, MTK:lainen Aura oli enemmän yleisporvarillinen.
Historiaa.
Paloapuyhdistys Tulenvara aloitti toimintansa vuonna 1910 ja tunnettiin myöhemmin nimellä Keskinäinen Vahinkovakuutusyhtiö Vara.
Vuonna 1922 SOK:n jäsenkaupat perustivat 1920 sairaus-, hautausapu- ja eläkekassan, josta muodostui 1922 henkivakuutusyhtiö Henki-Pohja. Kun sen yhtiömuoto muutettiin vuonna 1933 keskinäiseksi, nimeksi tuli Keskinäinen Henkivakuutusyhtiö Pohja. Se menestyi maaseudulla ensin käyttämällä muita yhtiöitä korkeampaa perustekorkoa ja 1930-luvulla
tarjoamalla halpoja työkyvyttömyys- ja tuberkuloosilisävakuutuksia.
Vuonna 1947 muodostettiin Pohja-yhtymä, johon kuului Varan ja Pohjan lisäksi Eläkekassa Elonvara. Vuonna 1963 myös Varan nimi muutettiin muotoon Keskinäinen Vahinkovakuutusyhtiö Pohja.
Henki-Pohja alkoi 1950-luvulla tarjota sairaalavakuutuksia ja työkyvyttömyysajan ansionmenetystä korvaavia lisävakuutuksia.
1960-luvulla työeläkevakuutuksesta tuli suurin vakuutusmuoto. Sekä Pohja että Aura kärsivät maaseudun elinkeinomurroksesta, jonka myötä syntyi uusia vakuutustarpeita kuten palovakuutuksesta erilliset kotivakuutukset.
Vuonna 1958 Pohja-yhtymälle valmistui uusi pääkonttorirakennus Pohjantalo Helsingin Kamppiin osoitteeseen Runeberginkatu 5.
Aura, Pohja ja Kansa perustivat vuonna 1974 vakuutusalan yhteisen tietojärjestelmäyrityksen nimeltä Akapo, mutta E-liikkeeseen kuulunut Kansa jäi siitä pois jo seuraavana vuonna. Se oli eräänlainen alkusysäys Auran ja Pohjan fuusiolle, ja nykyisin se toimii nimellä Tieto-Tapiola.
Pohjan ja Auran yhdistymistä Tapiolaksi pidettiin vakuutusalan siihen asti onnistuneimpana fuusiona. Toisaalta yrityskulttuurien yhdistäminen oli vaikeaa, ja Tapiola-yhtiöissä ylläpidettiin useita vuosia tehotonta johdon kaksoismiehitystä.
Suzanne Danco

Suzanne Danco (22. tammikuuta 1911 Bryssel – 10. elokuuta 2000 Fiesole) oli belgialainen ooppera- ja konserttilaulaja, joka oli äänialaltaan sopraano. Varhaisella urallaan hän oli äänialaltaan lähempänä mezzosopraanoa.
Danco opiskeli Brysselin kuninkaallisessa konservatoriossa ja Erich Kleiberin suosituksesta Fernando Carpin johdolla Prahassa. Hän voitti laulukilpailun Wienissä vuonna 1936. Hän teki debyyttinsä konserttiesiintyjänä vuonna 1940 ja näyttämödebyyttinsä Genovassa Fiordiligina "Così fan tuttessa" vuonna 1941. Danco teki ensimmäisen äänityksensä Milanossa helmikuussa 1941. Toisen maailmansodan jälkeen hän menestyi La Scalassa, jossa esiintyi Italian-ensiesityksissä "Peter Grimesista" 1947 ja "Oedipus Rexistä" 1948. Lisäksi hän osallistui Teatro San Carlossa "Wozzeckin" Napolin-ensiesitykseen.
Danco esiintyi Glyndebournen festivaalioopperan kanssa Edinburghissa jo vuosina 1948 ja 1949 Fiordiligin roolissa Vittorio Guin johdolla. Vuonna 1951 hän teki ensimmäisen esiintymisensä itse festivaalilla Donna Elviran roolissa "Don Giovannissa". Samana vuonna Danco esiintyi Covent Gardenissa Mimìnä "La bohèmessa". Hän oli aktiivinen Mozartin rooleissa Aix-en-Provencen festivaalilla sen varhaisina vuosina. Yhdysvalloissa Danco aloitti esiintymiset 1950-luvun alussa. Hänen merkittäviin rooleihinsa kuului myös Mélisande Claude Debussyn "Pelléas et Mélisandessa". Danco teki Mélisandena myös ensimmäisen oopperalevytyksensä huhtikuussa 1952 Ernest Ansermet'n johtaman Orchestre de la Suisse Romanden kanssa.
Vuodesta 1960 lähtien Danco siirtyi enenevissä määrin konserttiesiintymisiin. Niissä hän keskittyi varsinkin ranskalaiseen ohjelmistoon. Danco tuli tunnetuksi Hector Berlioz'n, Claude Debussyn ja Maurice Ravelin teosten konserttiesityksistä. Viimeisen esiintymisensä hän teki Gustav Mahlerin sinfoniassa nro 4 vuonna 1970. Danco opetti ensin Accademia Musicale Chigianassa ja 1980–1990-luvuilla Britten–Pears-koulussa. Hän piti kursseja yhdessä Hugues Cuénod'n kanssa. Dancolla oli Fiesolessa huvila, jonka nimi oli Amarilli todennäköisesti Giulio Caccinin laulun mukaan. Danco kuoli Fiesolessa vuonna 2000.
Kuoleman kauppiaat (Alastair MacNeillin romaani)

 
Kuoleman kauppiaat ("Red Alert") on jännitysromaani, jonka Alastair MacNeill on kirjoittanut Alistair MacLeanin tekemän kuvitteelliseen YK:n alaiseen järjestöön Unacoon liittyvän elokuvakäsikirjoituksen pohjalta. Romaani ilmestyi vuonna 1990. Sen on suomentanut Jukka Jääskeläinen, ja suomennoksen on julkaissut WSOY vuonna 1990.
Kirjan takakannen mukaan tarina kertoo, että tappava virus on anastettu. Jos virus pääsee vapaaksi, lukemattomat ihmiset ovat vaarassa. Varkaudesta on vastuussa Punaisten prikaatien terroristiryhmä, joka hyökkää Yhdysvaltain omistamaan Rooman lähellä olevaan laboratorioon. Laboratorion tieteellinen neuvonantaja löytyy kuolleena, ja virusta sisältävä pullo on kadonnut. Prikaati aikoo myydä aineen ja saada Italian pääministerin eroamaan virastaan. Unacon agentit Mike Graham, C. W. Whitlock ja Sabrina Carver saavat tehtäväkseen tiukan aikataulun puitteissa estää katastrofin syntymisen.
Vittorio Gui

Vittorio Gui (14. syyskuuta 1885 Rooma – 16. lokakuuta 1975 Firenze) oli italialainen kapellimestari ja säveltäjä.
Gui opiskeli sävellystä Stanislao Falchin johdolla Accademia Nazionale di Santa Ceciliassa ja suoritti myös opintoja Rooman Sapienza-yliopistossa. Hän esiintyi kapellimestarina ensimmäisen kerran johtamalla "La Giocondan" esityksen Rooman Teatro Adrianossa 7. joulukuuta 1907. Gui teki esiintymisiä Napolissa ja johti sitten La Scalassa vuosina 1923–1925 ja 1932–1934. Vuosina 1938–1939 hän johti Covent Gardenissa, johon teki paluun vuonna 1952. Gui perusti Maggio Musicale Fiorentinon vuonna 1933. Hänestä tuli Glyndebournen oopperafestivaalin pääkapellimestari vuonna 1952. 1960-luvulla hän jatkoi toimimista sen taiteellisena neuvonantajana. Gui teki viimeisen esiintymisensä kapellimestarina vain viikkoja ennen kuolemaansa.
Guin sävellysten joukossa ovat oopperat "David" (1907) ja "Fata Malerba" (1927). Hän sävelsi myös lukuisia orkesteriteoksia, kamarimusiikkia ja lauluja. Gui julkaisi tutkielman "Nerone di Arrigo Boito" (1924) ja kriittisten esseiden kokoelman "Battute d'aspetto" (1944).
Kavaleff

Kavaleff on suomenruotsalainen kauppias- ja maanomistajasuku, joka saapui Suomeen 1700-luvulla. Sen juuret ulottuvat Hesseniin Saksaan ja Venäjälle. Suku siirtyi 1820-luvulla Lappeenrannasta Helsinkiin ja aloitti liiketoimiensa ohella suurmaatalouden harjoittamisen. Se tunnetaan erityisesti roolistaan suurmaatalouden kehittäjänä Suomessa. 
Kavaleffit hankkivat monta kartanoa ja tilaa nykyisten Helsingin, Vantaan ja Espoon alueilta. He omistivat muun muassa Tuomarinkylän (Domarby), Vanhan-Mankkaan (Mankans), Haltialan (Tomtbacka) kartanot sekä Mäkkylän, Niskalan (Nackböle) ja Tammiston (Rosendal) tilat.
Kavaleffien aika Tuomarinkylän kartanossa.
Kauppias Jacob Alexejevitsch Kavaleff (1799–1879) osti Tuomarinkylän kartanon Helsingin maalaiskunnasta vuonna 1845. Venäjän keisari Nikolai I oli lahjoittanut perheelle arvokkaan helmi- ja timanttikorun kiitokseksi vieraanvaraisuudesta oleskeltuaan Kavaleffin suvun talossa. Jacob käytti kartanon hankkimiseen korun myynnistä saatuja varoja.
Jacob Kavaleff (1870–1936) myi Helsingin kaupungille Tuomarinkylän kartanon päärakennuksen vuonna 1917 Helsingin kaupungille ja myös läheiset Haltialan ja Niskalan tilat vuonna 1934. Kauppakirjaan sisältyneen ehdon mukaan hänen jälkeläisillään oli oikeus asua Tuomarinkylän päärakennuksessa 1950-luvun lopulle saakka. Sen jälkeen rakennus restauroitiin ja muutettiin kartanomuseoksi. Suurin osa entisistä Kavaleffien maista siirtyi vuoden 1946 alueliitoksessa osaksi Helsinkiä. 
Osa Tuomarinkylän kartanoon kuuluvista maista jäi Kavaleffin perheen haltuun. Tuomarinkylän myynnin jälkeen vuonna 1930 hankittu Niskalan tila sekä Tammiston tilukset siirtyivät Jacob Kavaleffin pojille. Tiloista pirstottiin suurin osa rintamamiestonteiksi toisen maailmansodan jälkeen. Entisille Kavaleffien maa-alueille perustettiin myös Helsinki-Vantaan lentokenttä.
Lähteet.
Horkýže Slíže

Horkýže Slíže on slovakialainen rockyhtye. Se perustettiin vuonna 1992 Nitrassa. Se on yksi kotimaansa suosituimmista populäärimusiikkia esittävistä yhtyeistä.
Historia.
Horkýže Slížen perustivat Peter Hrivňák, Mário Sabo ja Martin Košovan länsi-slovakialaisessa Nitran kaupungissa vuonna 1992. Ensimmäiset vuotensa he harjoittelivat paikallisessa uimahallissa ja soittivat keikkoja kulttuuritalo Ivánkassa. Yhtye julkaisi ensimmäisen debyyttialbuminsa "Prvý Slíž" vuonna 1992 omakustanteena. Sitä painettiin vain kuusisataa kappaletta.
Juraj Štefánik liittyi yhtyeen toiseksi kitaristiksi helmikuussa 1995. Samoihin aikoihin Horkýže Slíže solmi kolmen levyn mittaisen levytyssopimuksen BMG Ariola -levy-yhtiön kanssa. Seuraavana vuonna julkaistiin heidän virallinen debyyttialbuminsa "V drom oného". Seuraavana vuonna julkaistiin sen seuraaja "Vo Štvorici Po Opici." Levytyssopimuksen viimeinen albumi julkaistiin vuonna 2000"."
Vuosituhannen vaihteessa yhtye vaihtoi levy-yhtiötään ja jatkoi albumien julkaisua. Tähän aikaan Horkýže Slíže suosio alkoi kasvaa myös Slovakian länsinaapurissa Tšekissä. Vuonna 2004 tehtystä kiertueesta tšekkiyhtye Divokej Billin kanssa Horkýže Slíže alkoi saada yhä enenmmän keikkakutsuja ulkomaille. Vuonna 2006 yhtye esiintyi Irlannissa ja Yhdysvalloissa.
Nykyään Horkýže Slíže keikkailee aktiivisesti eriyisesti Slovakiassa ja Tšekissä. Yhtye on julkaissut yhteensä 12 studioalbumia joista viimeisin, "Alibaba A 40 Krátkych Songov 2" on vuodelta 2021.
Tyyli.
Pääosa Horkýže Slížen tuotannosta on tyyliltään joko punkkia tai rockia. Se on kuitenkin julkaissut hyvin monenlaisia kappaleita aina iloisesta skasta raskaaseen metallimusiikkiin. Yhtyeen laulujen sanoitukset ovat usein humoristisia ja pardoisia.
Trioksaani

Trioksaani (C3H6O3) eli 1,3,5-trioksaani on rengasrakenteisiin asetaaleihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa muiden yhdisteiden valmistukseen. 
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa trioksaani on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen ja useisiin orgaanisiin liuottimiin, muun muassa asetoniin, etanoliin, dietyylieetteriin ja aromaattisiin tai halogenoituihin hiilivetyihin. Aine hydrolysoituu happojen vaikutuksesta formaldehydiksi. Formaldehydiä muodostuu myös kuumennettaessa trioksaania yli 150 °C:n lämpötilaan.
Trioksaania valmistetaan kuumentamalla formaldehydin väkevää vesiliuosta happaman katalyytin läsnä ollessa. Tuote tislautuu veden kanssa atseotrooppisena seoksena ja uutetaan tisleestä dikloorimetaanilla, kloroformilla, bentseenillä tai nitrobentseenillä. Viimeinen trioksaanin puhdistusvaihe on kiteytys.
Tärkein trioksaanin käyttökohde on asetaalihartsien valmistus. Sitä käytetään formaldehydinlähteenä orgaanisen kemian synteeseissä, desinfioinnissa, puun- ja tekstiilienkäsittelyissä ja valokuvauskemikaalina.
Stanislao Falchi

Stanislao Falchi (29. tammikuuta 1851 Terni – 14. marraskuuta 1922 Rooma) oli italialainen säveltäjä ja musiikkipedagogi.
Falchi opiskeli Roomassa muun muassa Salvatore Meluzzin johdolla. Hän aloitti opettamisen Accademia Nazionale di Santa Ceciliassa vuonna 1877 ja toimi sen johtajana vuosina 1902–1915. Falchin johdolla opiskelivat muiden muassa Vittorio Gui, Licinio Recife, Alessandro Bustini ja Bernardino Molinari.
Falchin sävellysten joukossa ovat oopperat "Lorhelia" (1877), "Giuditta" (1887) ja "Il Trillo del diavolo" (1899). Hänen tuotantoonsa kuuluu myös muun muassa Viktor Emanuel II:lle sävelletty requiem.
Opus 1

Opus 1 on suomalaisen YUP Instrumentalin studioalbumi, jonka julkaisi Kaskelotti Records 26. huhtikuuta 2024. Albumin jakelusta vastaa Playground Music. Albumin sävellystyöstä on vastannut bassokitaristi Valtteri Tynkkynen. Albumi on äänitetty syksyllä 2023 Jaba-studiolla Hankasalmella. Äänittäjänä toimi Samuli Erkkilä ja levyn on miksannut Riku Mattila. Albumi julkaistaan vinyylinä ja digitaalisesti. Kappaleeseen ”Presto Ma Non Troppo” on julkaistu Jouni Kallion ohjaama video.
Kuoleman kauppiaat (Taylor Caldwellin romaani)

 
Kuoleman kauppiaat ("Dynasty of death") on Taylor Caldwellin 1938 ilmestynyt esikoisromaani, jonka on suomentanut Aune Brotherus. Suomennos ilmestyi WSOY:n kustantamana 1939. Kirja kertoo yhdysvaltalaisesta asekauppiasperheestä. Teos on sukuromaani, ja päähenkilönä on amerikkalainen teollisuuden Napoleon. Aiheena on asetehtailijan taistelu maailmanvallasta.
Helle Kannila arvioi kirjan tuoreeltaan 1939 suomennoksen ilmestyttyä. Hänen arvionsa mukaan aihe ei juuri houkuttele laajaa kirjaa lukemaan, vaikka kustantajan mukaan kyseessä on "ajankohtainen, jännittävä ja voimakas romaani", joka oli ollut suuri menestys englanninkielisessä maailmassa. Kannila kuitenkin myöntää, että kun alkuun pääsee, kirja vie mukanaan, "sillä tekijällä on kertomataitoa ja hän pystyy saamaan eloa teoksen lukuisiin henkilöihin".
Bernardino Molinari

Bernardino Molinari (11. huhtikuuta 1880 Rooma – 25. joulukuuta 1952 Rooma) oli italialainen kapellimestari.
Molinari opiskeli Accademia Nazionale di Santa Ceciliassa ja valmistui vuonna 1902. Hänen opettajiensa joukossa olivat Stanislao Falchi ja Remigio Renzi. Molinari oli Rooman Orchestra dell'Augusteon taiteellinen johtaja vuosina 1912–1943. Hän teki esiintymisiä myös eri puolilla Eurooppaa, Etelä-Amerikassa ja Yhdysvalloissa. Yhdysvaltain-debyyttinsä hän teki New Yorkin filharmonikkojen johdossa vuonna 1928.
Molinari johti edistyneen orkesterinjohdon luokkaa Accademia Nazionale di Santa Ceciliassa vuodesta 1936 ja oli akatemian professori vuodesta 1939. Hän kantaesitti oman aikansa italialaisten säveltäjien teoksia. Molinari myös julkaisi uusia editioita ja transkriptioita vanhoista teoksista. Lisäksi hän orkestroi Claude Debussyn teoksen "L'isle joyeuse".
Salvatore Meluzzi

Salvatore Meluzzi (22. heinäkuuta 1813 Rooma – 17. huhtikuuta 1897 Rooma) oli italialainen säveltäjä ja kirkkomuusikko.
Meluzzi oli Vatikaanin Pietarinkirkon "maestro di cappella" ja toimi 45 vuoden ajan Cappella Giulia -kuoron johtajana. Hän sävelsi muun muassa messuja, requiemeja ja motetteja. Meluzzin teosten joukossa ovat "Stabat Mater" ja "Miserere".
Vahdon seurakunta

Vahdon seurakunta oli itsenäinen evankelis-luterilainen seurakunta entisessä Vahdon kunnassa Varsinais-Suomen maakunnassa. Seurakunnan pääkirkkona toimi vuonna 1803 rakennettu Vahdon kirkko. Vahdon ja Ruskon kunnat yhdistyivät vuoden 2009 alussa, jonka jälkeen Vahdon seurakunnasta tuli Ruskon seurakunnan alainen kappeliseurakunta.
Historia.
Vahdon seurakunta erotettiin Ruskon seurakunnasta ja liitettiin Maskun seurakuntaan saarnahuonekuntana vuonna 1638. Vuonna 1866 Vahdosta tuli Maskun kappeli ja vuonna 1893 seurakunta itsenäistyi. Paattisten kappeliseurakunta, joka oli osa Maarian seurakuntaa, liitettiin myös Vahtoon. Paattisten seurakunnan itsenäistymisestä Vahdosta päätettiin vuonna 1901, mutta itsenäistyminen tapahtui vastta 1937.
16. heinäkuuta 1938 Vahdon pappilaan iski salama, joka sytytti rakennuksen tuleen. Tuli saatiin sammumaan kuitenkin nopeasti.
Mario Aspa

Mario Aspa (17. lokakuuta 1797 Messina – 14. joulukuuta 1868 Messina) oli italialainen säveltäjä.
Aspa opiskeli Napolissa. Hänen opettajiensa joukossa oli Niccolò Antonio Zingarelli. Aspan sävellystuotantoon kuuluu yli neljäkymmentä oopperaa. Niistä suurimman suosion saavuttivat "Paolo e Virginia" (1843) ja "Il Muratore di Napoli" (1850).
Orazio Michi

Orazio Michi (n. 1595 Alife – 26. lokakuuta 1641 Rooma) oli italialainen harpisti ja säveltäjä. Hänestä käytettiin nimitystä "dell'Arpa" virtuoosin taitojensa johdosta.
Michi työskenteli vuosina 1614–1623 Roomassa ja oli sen jälkeen Savoijin Maurizion palveluksessa. Vuoteen 1914 mennessä hänen sävellystuotannostaan tunnettiin vain kuusi aariaa. Vuonna 1914 Alberto Cametti julkaisi "Rivista Musicale Italianassa" kuvauksen ja luettelon Michin kymmenistä kantaateista, jotka hän oli löytänyt Italian kirjastoista.
Camlannin taistelu

Camlannin taistelu oli legendojen mukaan kuningas Arthurin viimeinen taistelu. Taistelu mainitaan ensimmäisen kerran "Annales Cambriae" -teoksessa. Näiden Walesin aikakirjojen mukaan taistelu olisi käyty vuonna 539, ja sekä Arthur että Medraut (Mordred) kaatuvat taistelussa. Teoksessa ei kuitenkaan mainita, että he olisivat käyneet kaksintaistelun tai tappaneet toisensa.
Camlannin taisteluun viitataan myös walesilaisissa tarinoissa Culhwch ja Olwen sekä Rhonabwyn uni. Walesilaisissa triadeissa puolestaan kerrotaan Medrawdin eli Mordredin petoksesta ja Camlannin taistelusta, jossa Medrawd ja Arthur saavat surmansa.
Mahdollisesta taistelupaikasta on ollut eri käsityksiä. Historiotsija Geoffrey Monmouthilainen sijoittaa sen Camblan-joelle ja vuoteen 542. Taistelussa Mordred saa surmansa, ja haavoittunut Arthur viedään Avalonin saarelle, jossa hänen haavojaan hoidetaan. Wace sen sijaan sijoittaa taistelun Cornwallin Camel-joen varrelle. Layamonin mukaan Arthur ja Mordred taistelivat Camelfordin Tamar-joen varrella Cornwallissa. Thomas Malory seuraa Vulgataa ja sijoittaa Arthurin viimeisen taistelun Salisburyn tasangolle.
Sétifin maakunta

Sétifin maakunta () eli wilaya on hallintoalue Algerian pohjoisosassa. Sen keskus on Sétifin kaupunki. Maakunnan pinta-ala on 6 549 neliökilometriä. Asukkaita on 2 021 700 henkeä (vuonna 2021, arvio).
Sétifin maakunta rajoittuu pohjoisessa Béjaïan ja Jijelin, idässä Milan, etelässä Batnan ja M’Silan sekä lännessä Bordj Bou Arreridjin maakuntiin. Maisemaa leimaavat pohjoisen ja etelän vuoret, keskiosan ylätasangot ja etelän suolajärvien täyttämät syvängöt. Ilmasto on mannermainen ja semiaridi. Kesät ovat kuumia ja kuivia ja talvet viileitä ja sateisia. Vuotuinen sademäärä on 300–700 millimetriä.
Maakunta jakautuu hallinnollisesti 20 piirikuntaan eli daïraan, joihin kuuluu 60 kuntaa. Piirikuntien keskukset ovat Aïn Arnat, Aïn Azel, Aïn El Kebira, Aïn Oulmene, Amoucha, Babor, Beni Aziz, Beni Ourtilane, Bir El Arch, Bouandas, Bougaa, Djemila, El Eulma, Guidjel, Guenzet, Hammam Guergour, Hammam Soukhna, Maoklane, Salah Bey ja Sétif.
Sétifin kautta kulkee Algerista itään johtava valtatie A1 sekä Algerin ja Constantinen välinen rautatie. Aïn Arnatissa on kansainvälinen lentoasema.
Maakunnan pääelinkeinoja ovat muovi-, sähkölaite- ja kemian teollisuus sekä maatalous, joka tuottaa viljaa, vihanneksia, lihaa ja maitoa. Sétifissä toimii kaksi yliopistoa. Nähtävyyksiä ovat roomalais- ja Bysantin ajan rauniot, Sétifin ja Djemilan museot, Baborin luonnonsuojelualue sekä kuumat lähteet, joista tunnetuin on Hammam Guergour.
Taka-Keljon kansakoulu

Taka-Keljon kansakoulu oli Jyväskylän Taka-Keljossa toiminut kansakoulu.
Taka-Keljo kuului alun perin Vesangan rajalla sijaitsevaa Perälää myöten vuonna 1896 perustettuun Keljon koulupiiriin. Koulumatkojen pituuden takia Taka-Keljo erotettiin erilliseksi koulupiiriksi vuonna 1920. Piirissä toimi aluksi ainoastaan alakoulu, mutta vuonna 1929 sinne perustettiin myös yläkoulu. Nykyinen päärakennus valmistui vuonna 1930.
Taka-Keljon koulupiiri siirtyi Jyväskylän maalaiskunnalta kaupungille vuoden 1965 alueliitoksessa. Koulu oli liitoksen jälkeen vielä toiminnassa kahden vuoden ajan, jonka jälkeen se lakkautettiin ja oppilaat siirrettiin Valkolan kouluun. Vuonna 1977 Taka-Keljo siirrettiin Valkolan koulupiiristä vastaperustetun Keltinmäen koulun piiriin. Vanhassa koulurakennuksessa toimii nykyään Jyväskylän Katulähetyksen tukikeskus Etappi.
Herman Vedel

Herman Albert Gude Vedel (1875–1948) oli tanskalainen taidemaalari. Hän opiskeli Kristian Zahrtmannin johdolla ja sai sittemmin vaikutteita varsinkin italialaisilta renessanssimestareilta. Hän sai huomiota maalauksellaan "Nuori tyttö" (1900) ja kuusi vuotta myöhemmin maalauksellaan "Värejä jauhava mies". Hän maalasi paljon myös muotokuvia.
Hei sokoly

Hei sokoly (, , ) on etenkin Ukrainassa ja Puolassa tunnettu isänmaallinen laulu. Se kertoo kasakasta, joka jättää hyvästit rakastamalleen nuorelle neidolle.
Laulun sanoittajasta ei ole täyttä varmuutta, mutta sellaiseksi mainitaan toisinaan Tymko Padura. Toisten lähteiden mukaan laulun on sanoittanut Maciej Kamieński.
Suosio.
Neuvostoliitto tai sen sateliittivaltiot esim. Puolassa eivät koskaan virallisesti kieltäneet laulua, mutta käytännössä kaikki ammattimuusikot jättivät sen esittämättä. Kommunismin romahdettua laulua alettiin kuulla myös ammattilaisten esittämänä. Laulu on säilyttänyt suosionsa myös nykyaikana ja siitä tehdään uusia tulkintoja niin Puolassa, Ukrainassa kuin muuallakin. 
Venäjän aloitettua täysimittaisen hyökkäyksensä Ukrainaan vuonna 2022 laulusta on tullut jälleen suosittu. Se esitettiin mm. Slovakian sotilassoittokunnan esittämänä, kun maa luovutti Ukrainalle Slovakian ilmavoimien kaikki MiG-29 -hävittäjät.
Torkel

Torkel on alkuperältään muinaisskandinaavinen miehen etunimi. Nimi johtuu Tor-jumalan nimestä ja kypärää merkitsevästä sanasta "kittel".&gt;
Nimen vanhempi kirjoitusasu on Thorkel. Norjassa ja Tanskassa nimi esiintyy muodossa Torkil, Thorkil tai Thorkild. Sen lyhentymänä on käytössä myös "Toke".
Nimi on ollut Suomessakin käytössä jo 1300-luvulla. Sen tunnetuin kantaja on ollut kolmanteen ristiretkeen osallistunut valtaneuvos Torkkeli Knuutinpoika, joka tunnetaan myös Viipurin linnan perustajana. Nykyään nimi on kuitenkin jäänyt harvinaiseksi, ja 1900-luvun alusta maaliskuuhun 2025 mennessä se on annettu alle sadalle henkilölle. Nimeä ei esiinny suomenkielisessä nimipäiväkalenteirssa, mutta Suomen ruotsinkielisen kalenterin mukaan Torkelin nimipäivä on 11. maaliskuuta.
Tunnettuja henkilöitä.
Tunnettuja henkilöitä, joiden etunimenä on Torkel tai jokin sen muunnelma, ovat:
Pietro Carlo Guglielmi

Pietro Carlo Guglielmi (n. 1763 Rooma tai Napoli – 21. helmikuuta 1817 todennäköisesti Napoli) oli italialainen säveltäjä. Myös hänen isänsä Pietro Alessandro Guglielmi oli säveltäjä.
Guglielmi opiskeli konservatoriossa Napolissa laulua, kosketinsoittimen soittoa ja säveltämistä. Hän lähti Madridiin, jossa vietetyltä ajanjaksolta ovat hänen ensimmäiset oopperansa. Guglielmi palasi Italiaan vuonna 1795 ja sai oopperoitaan esitetyiksi eri kaupungeissa. Useat niistä olivat suosittuja aikanaan. Guglielmi oli Lontoossa vuosina 1809–1811. Noin vuodesta 1813 hän oli "maestro di cappella" arkkiherttuatar Maria Beatrice d'Esten hovissa. Guglielmin säveltämistä yli neljästäkymmenestä näyttämöteoksesta suurin osa on koomisia oopperoita. Hänen muuhun tuotantoonsa kuuluu oratorio "La distruzione di Gerusalemme" (1803).
Sami Tallberg

Sami Tallberg (s. 1976) on suomalainen keittiömestari, ravintoloitsija ja keittokirjailija. Hänet tunnetaan erityisesti villiyrttien, sienten ja muun villiruoan puolestapuhujana eri puolilla maailmaa.
Elämä ja ura.
Tallberg varttui yksinhuoltajaäidin poikana Helsingin Kampissa Lapinlahdenkadulla. Veljensä kanssa hän vietti iltapäivisin aikaa samassa talossa sijainneessa, reggaemusiikkiin erikoistuneessa Black Star -levyliikkeessä, jonka omistajasta Tero Kaskesta tuli hänelle eräänlainen isähahmo. Teini-iässä Tallberg pyöri muun muassa Lepakkoluolan musiikkipiireissä.
Peruskoulun jälkeen Tallberg opiskeli kokiksi Roihuvuoren ammattikoulussa, josta hänet ja Henri Alén lähetettiin vuonna 1995 kokkikilpailuihin Tšekin tasavaltaan. Tämän myötä ulkomailla työskentely ja asuminen alkoivat kiinnostaa. Kahta vuotta myöhemmin Tallberg ja Alén työskentelivät hotellissa Irlannin länsirannikolla. Tallbergin kokkiura lähti nousuun lontoolaisessa, kuuluisuuksien suosimassa The Ivy -ravintolassa, jossa hän eteni parin vuoden aikana työpisteeltä toiselle aina vaativampiin tehtäviin. Tallberg palasi Suomeen suorittamaan siviilipalvelusta ravintolakoulu Perhossa, jossa hän suoritti myös keittiömestarin tutkinnon ja työskentelikin jonkin aikaa. Pian The Ivy -aikojen kollega Des McDonald tarjosi 25-vuotiaalle Tallbergille töitä uudessa Rivington Grill Bar &amp; Deli -ravintolassa Lontoon Shoreditchissä, jossa Tallberg johti keittiömestarina 12 hengen monikansallista kokkitiimiä. Myöhemmin Tallberg perusti Jali Wahlstenin kanssa Lontoon Sohoon Nordic Bakery -kahvilan.
Lontoon-vuosinaan Tallberg kiinnostui merikaalien myötä villiyrteistä ja muista luonnon antimista ja kirjoitti aiheesta "Villiyrttikeittokirjan", josta on otettu toistakymmentä painosta ja tehty käännös englanniksi. Hän on luennoinut aiheesta parissa kymmenessä maassa. Suomeen jälleen palattuaan hän työskenteli muun muassa ravintola Careliassa ja hotelli Kämpissä Helsingissä.
Vuonna 2012 Tallbergille myönnettiin villiyrttityöstään Suomi-palkinto. Muoto 2015 -gaalassa hän sai Vuoden ruokateko -palkinnon.
Tallberg on asunut 2020-luvun taitteesta alkaen perheineen Turun Ruissalossa ja pyörittää siellä yksityistä tilausravintolaansa nimeltä Ateljé Sami Tallberg. Hän on työskennellyt Koneen Säätiön ylläpitämässä Saaren residenssissä vuodesta 2022. Vuonna 2023 hän osallistui Helsinki Biennaaliin yhteisteoksella puolisonsa taiteilija Lotta Petronellan ja muusikko Lau Naun kanssa.