tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Arolammin työväentalo

Arolammin työväentalo oli Riihimäen kaupungin Arolammin kylässä sijainnut työväentalo. Aiemmin Arolampi oli osa Hausjärveä.
Historiaa.
Arolammin työväenyhdistys perustettiin vuonna 1910. Syksyllä 1917 yhdistys osti tontin ja alkoi kerätä rakennusrahastoa. Sisällissota kuitenkin keskeytti suunnitelmat. Sodan alla yhdistyksen jäsenmäärä nousi jopa sataan, mutta sodan seurauksena yhdistystoiminta keskeytyi. Toiminta aloitettiin jälleen syksyllä 1919. Yhdistyksen sisällä oli 1920-luvun alussa suuntariitoja sosialidemokraattien ja kommunistien kesken, ja se erosi hetkellisesti sosialidemokraattisesta puolueesta. Kesällä 1924 talohanketta päästiin jatkamaan, ja talo valmistui saman vuoden syksyllä. Jäsenmäärä lähti kuitenkin laskuun, ja vuonna 1931 se oli vain 12.
Vuonna 1977 Arolammin työväenyhdistys yhdistyi Herajoen työväenyhdistykseen. Työväentalo tontteineen myytiin vuonna 1981, ja nykyisin paikalla on asuintalo.
Toimintaa työväentalolla.
Kesäisin talo oli suosittu tanssipaikka; siinä ei ollut lämmitystä, joten se oli talvisin käyttämättömänä. 1920-luvun aikana taloon murtauduttiin useampana talvena ja sieltä vietiin irtaimistoa. Ainakin yhdellä kerralla talossa tehtiin myös ilkivaltaa, kun näyttämön esirippu revittiin. 
Vuonna 1936 Arolammin työväenyhdistys vietti 25-vuotisjuhlaansa talollaan. Päiväjuhla pidettiin ulkona, tosin se piti sateen vuoksi siirtää sisälle. Yleisöä oli noin 150 henkeä, ja ohjelmaan kuului muun muassa puhe, lausuntaa ja kisällittärien lauluja. Illalla pidettiin iltamat, joissa myös oli toistasataa vierasta. Seuraavana vuonna talolla järjestettiin Hausjärven ja Riihimäen sosialidemokraattisten kunnallisjärjestöjen kesäjuhla, jossa ministeri Väinö Voionmaa ja kansanedustaja Väinö Kivisalo pitivät juhlapuheet, ja lisäksi esiintyivät muun muassa Riihimäen työväenyhdistyksen torvisoittokunta ja voimistelu- ja urheiluseura Kiistaveikot. Arolammin työväenyhdistyksen näytelmäseura esiintyi iltamassa. Lisäksi oli yleisölle erilaisia urheilukilpailuja.
Rakennus.
Talo oli kevytrakenteinen eikä siinä ollut lämmitystä. Vuonna 1936 talon sanottiin olevan yhä keskeneräinen, joten suunnitelmissa lienee ollut tehdä siitä talvikäyttöinen.
Aitonevan turvemuseo

Kihniön Aitonevan turvemuseon näyttely kertoo turvetuotannon historiasta, turpeen tuotannosta ja sen käytöstä, alan kehityksestä ja ympäristönhoidosta sekä siitä, millainen merkitys soilla on ollut Suomelle. 
Aitoneva on ollut turvetuotantokäytössä 1940-luvulta. Museon pihalla on laaja konenäyttely sen historian ajalta. 
Museokokonaisuuteen kuuluu myös ympäristöpolku, jolla on nähtävissä turvetuotantoalueen ennallistuminen sekä harvinainen laahakauha joka on ollut käytössä palaturpeen tuotannossa. Alueella oleva kosteikko toimii turvetuotantoalueen jälkikäyttömuotona sekä vesienkäsittelyrakenteena. Aitoneva on osa Unescon Lauhanvuori-Hämeenkangas-geoparkia.
Original Buff

Original Buff S.A. on espanjalainen retkeilyvaateita suunnitteleva ja valmistava yritys. Sen putkihuivit ovat tunnettuja.
Les 2 Alpes Cross Park

Les 2 Alpes Cross Park on Glacier de Mont-de-Lans -jäätikölle tehty laskettelupuisto Les Deux Alpesin talviurheilukeskuksessa Saint-Christophe-en-Oisansissa Ranskassa.
Laskettelupuisto toimi ensimmäistä kertaa lumilautailun maailmancupin lumilautacrosskilpailujen isäntäpaikkana joulukuussa 2022. Siinä oli tarkoitus järjestää myös freestylehiihdon maailmancupin skicrosskilpailut kuukautta aikaisemmin.
Jämijärven työväentalo

Jämijärven työväentalo Torppa sijaitsee Jämijärvellä. Jämijärven työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906. Talo rakennettiin vuonna 1907, ja sen omistaa Jämijärven työväenyhdistys ry.
Rakennus.
Talo on rakennettu vuonna 1907. Talossa on ravintola, keittiö ja wc-tilat. Tanssi-, juhla- ja kokoustilat on 240 hengelle. Taloa on vuosien varrella laajennettu ja korjattu useaan kertaan. Viimeksi talo on uusittu vuonna 1988.
Talon käyttö.
Torppa on Jämijärven työväenyhdistyksen käytössä. Tiloja vuokrataan myös ulkopuolille. Tilat soveltuvat sekä kesä- että talvikäyttöön erilaisiin perhejuhliin, häihin, myyjäisiin, tansseihin, huutokauppoihin ja huonekalumyyntiin.
Kihniön esinemuseo

Kihniön esinemuseo, joka on Kihniön kunnan omistama ja sivistystoimen ylläpitämä, on perustettu vuonna 1945 ja se sijaitsee kirkon lähellä olevassa lainajyvästömakasiinissa, makasiini on rakennettu 1921 ja se on Museoviraston suojelukohde. Museon kokoelmissa on yli 2500 esinettä pääasiassa 1800-luvulta, joitain esineitä on aina kivikaudelta saakka, ja ne ovat suurimmilta osin kauppias Tarmo Markkulan keräämiä, valtaosa esineistä onkin Markkulan kotiseudulta Satakunnasta. Kokoelmista löytyy muun muassa Matti Haapojan käsikalenteri, Kihniön kirkon alttaritaulu ja kello, maanviljelys- ja kotitalous esineistöä, aseita ja isovihanaikainen Kuivaston sänky. Pääosa Markkulan kokoelmasta liittyy paikalliseen maanviljelys,-metsästys,- ja kalastusvälineisiin.
Kuhmoisten kotiseutumuseo

Kuhmoisten kotiseutumuseo sijaitsee Kuhmoisissa, vuonna 1873 valmistuneessa viljamakasiinissa, joka muutettiin museoksi vuonna 1953. Kolmikerroksinen museo esittelee paikkakunnan historiaa ja esillä on runsaasti muun muassa maatalouteen ja maanviljelyyn liittyvää vanhaa esineistöä.
Turkhaudan työväentalo

Turkhaudan työväentalo on Hausjärven kunnan Turkhaudan kylässä sijaitseva entinen työväentalo, joka on nykyään yksityisomistuksessa. 
Historiaa.
Turkhaudan työväenyhdistys perustettiin joulukuussa 1905. Seuraavan vuoden kesällä yhdistys asetti rakennustoimikunnan, ja jo 21. lokakuuta 1906 vietettiin työväentalon vihkiäisjuhlaa. Alkuvuosina yhdistyksen jäsenmäärä nousi yli sadan, sittemmin se vakiintui 40–50 paikkeille.
Sisällissodan aikaan talo oli takavarikossa. Kun yhdistyksen toimintaa päästiin uudelleen aloittamaan, sen sisälle muodostui suuntariitoja sosialidemokraattien ja kommunistien välille. Yhdistys pysyi lopulta sosialidemokraattisen puolueen jäsenenä.
Talo on myöhemmin myyty yksityisomistukseen. Talolla on esimerkiksi säilytetty nettiantikvariaatin varastoa.
Toimintaa työväentalolla.
Torpparikysymys oli Turkhaudan työväenyhdistykselle ja sen jäsenille tärkeä, ja yhdistys lähetti edustajiaan yleisiin torpparikokouksiin. Yhdistyksellä oli myös aktiivista nuorisotoimintaa. Nuorisojaoston annettiin järjestää ohjelmallisia kokouksia ja iltamia, millä pyrittiin saamaan nuoret ”jalostavien” harrastusten pariin ”ala-arvoisten” sijaan. Alkuvuosina yhdistyksen yhteydessä toimi myös voimisteluosasto.
Ryttylän rakennustyöväen liiton osasto käytti Turkhaudan työväentaloa kokouspaikkanaan, vaikka sinne olikin neljän kilometrin matka. Myös Ryttylän työväenyhdistyksen kanssa tehtiin yhteistyötä: Ryttylän yhdistyksen naisjaosto ja Turkhaudan nuoriso-osasto järjestivät vuonna 1934 yhteisen äitienpäiväjuhlan Turkhaudan talolla, ja vuonna 1939 yhdistykset pitivät yhdessä vappujuhlan. Ryttylän työväenyhdistys sai oman talon vasta myöhemmin, joten se järjesti tapahtumansa alkuun Turkhaudan työväentalolla.
Vilppulan kotiseutu- ja koulumuseo

Vilppulan kotiseutu- ja koulumuseo sijaitsee Vilppulassa, Pappilan kivinavetassa, joka on ollut 1910-luvulta lähtien osittain kirkkoherran, osittain kunnan lainajyvästön käytössä. Vuonna 1981 kivinavettaa alettiin kunnostaa kotiseutumuseon tiloiksi Vilppula-Seuran toimesta ja museo avattiin yleisölle 1983. Kotiseutumuseossa pääsee tutustumaan entisaikojen työtapoihin, käsityötaitoon ja perinnerakentamiseen, esillä on paikallista maalaiselämään ja Valtion rautateihin liittyvää esineistöä sekä muun muassa palopumppuja. Pihapiirissä on nähtävillä Ala-Pynnösen talosta saatu tuulimoottori sekä Vilppulan maamieskoulun ja Metsämäen tilan yhteinen maitolaituri. Kesänäyttelytilana toimii varsinaisen museon taakse siirretty Akulan vanha aitta. Koulumuseo perustettiin 1988 ja museotoiminta alkoi Kolhon koululta, jonka tiloihin oli kerätty kokoelma pääasiassa ns. vanhan Kolhon koulun ja Vilppulan lakkautettujen koulujen esineitä.
Kyytitie

Kyytitie () on itä–länsi-suuntainen katu Vantaalla. Se on pääkatu, joka alkaa Hakunilantieltä Hakunilasta ja kulkee Hakkilan etelärajaa pitkin Heidehofintien ja Jokiniemenkadun kiertoliittymään Kuninkaalassa. Katu ylittää Lahdentien, alittaa Lahdenväylän ja risteää Vanhan Porvoontien kanssa. Kyytitien varrella ei juuri sijaitse rakennuksia, mutta siihen liittyy useita tonttikatuja. Kadun mukaan ei ole nimetty muita kiinteistöjä kuin Keskon keskusvarasto. Katualueen maisemaa määrittävät varaston lisäksi osittain meluaidoin suojatut Kuusikon ja Hakkilankallion pientaloalueet, Porttipuiston liikerakennukset sekä kadun itäpäässä Kaskelan asuinalueen kerrostalojen julkisivut.
Kyytitie rakentui 1970- ja 1980-luvuilla. Sitä ennen alue oli Vanhan Porvoontien itäpuolella pääasiassa peltotilkkuja ja länsipuolella tiheää kuusikkoa. Kadun nimi oli vielä 2010-luvun alussa Jokiniementie, ja se ulottui Tikkurilan lukiolle eli Valkoisenlähteentielle asti. Se kuitenkin jaettiin kahteen osaan: Kyytitieksi sekä Jokiniemeen kuuluvaksi kokoojakatu Jokiniemenkaduksi. Kyytitie-nimitys viittaa hevosaiheeseen, jonka mukaan muitakin Hakunilan katuja on nimetty, sekä Kaskelassa sijainneeseen bussivarikkoon ja Hakkilassa sijaitsevaan Keskon varastoon.
Liikenne.
Kyytitie on määritelty pyöräliikenteen laatukäytäväksi, ja se on osa Vantaan baanaverkkoa eli pyöräilyn tavoiteverkkoa. Vantaan pikaraitiotie on linjattu Kyytitielle koko kadun pituudelta. Kadulle sijoittuisi kolme pysäkkiä: Kaskela, Lahdenväylä ja Kuusikko.
Martin Magnusson

Martin Magnusson &amp; Co AB on ruotsalainen käsineitä suunnitteleva ja valmistava yritys. Se käyttää käsineillään tavaramerkkiä Hestra. Yrityksen perusti Martin Magnusson vuonna 1936. Yritys on tunnettu käsineistään ja etenkin niissä käytetystä kuorirakenteesta.
Hinttalan kotiseutumuseo

Hinttalan kotiseutumuseo on Nokian keskustassa sijaitseva museoalue. Se koostuu talonpoikaisesta pihapiiristä, joka sijaitsee alkuperäisellä paikallaan, ja sen vanhimmat rakennukset ovat 1800-luvun puolivälistä, Hinttala kuului Kankaantaan kylän taloihin. Hinttalan kotisutumuseo avattiin yleisölle vuonna 1954 käytyään läpi kunnostustyöt Nokia-Seuran toimesta. Hinttalan asukkaista löytyy tietoa jo 1400-luvulta, talon isännistä vanhin asiakirjatieto on 1540-luvulla käyttöön otetuissa ensimmäisissä maakirjoissa. Kotiseutumuseo esittelee 1800-luvun talonpoikaiskulttuuria ja kesäoppaat ovat paikalla kertomassa alueen historiasta museokävijöille.
Nokian kirkkomuseo

Nokian kirkkomuseo sijaitsee Nokian kirkon alakerrassa. Museo valmistui kirkon kellaritiloihin vuonna 1985 ja se esittelee alueen laajan seurakunnan esineistöä. Nokian kirkko on toiminut aikanaan Pirkkalan seurakunnan emäkirkkona, joten museossa pääsee tutustumaan Nokian viidestä kirkosta kerätyn esineistön lisäksi myös Harjun ja Pirkkalan vanhojen kirkkojen esineisiin. Itse näyttelytila on jaettu viiteen eri osastoon, joista kullakin on oma teemansa: kaste, ehtoollinen, jumalanpalvelus, kurinpito ja kasvatus. Esillä on monenlaisia esineitä, muun muassa tekstiilejä ja alttariesineistöä.
Nokian työläiskotimuseot

Nokian työläiskotimuseot sijaitsee Nokialla. Alueen rakennukset kertovat tarinaa paikallisen työväestön asuinoloista ja elämästä 1800-luvun ja 1900-luvun vaihteen molemmin puolin ja esittelevät myös työväenhistoriaa ja maatalous- ja maalaiselämää. Hirsistä rakennettu Sirenin mökki ja sen pihapiirissä oleva savusauna-mäkiuuni edustaa tsaarinaikaa. Mökin sisällä on esillä aikaan kuuluvaa esineistöä, ja erikoisuutena nähtävillä on nokialaista ”vilttikulttuuria”: paperikoneissa käytetyistä huovista valmistettiin Nokialla erilaisia käyttötekstiilejä kuten housuja, hameita, lapasia ja verhoja. Keltainen Isonkiven-Järvisen mökki pienine talousrakennuksineen kuvaa 1920-luvun asuinoloja ja elämää. Esillä on aikakauden käyttöesineitä ja huonekaluja.
BioLite

BioLite, Inc. on yhdysvaltalainen yritys, joka suunnittelee ja valmistaa energia tuottavia retkeilyyn ja kehittyville markkinoille. Yritys on tunnetuin puulämmitteisistä retkikeittimistään, jotka tuottavat tulesta saatavasta lämmöstä sähköä lämpösähköisen ilmiön avulla.
Oitin työväentalo Torppa

Oitin työväentalo Torppa on Hausjärven kunnan Oitin kylässä sijaitseva työväentalo. Rakennuksella on historiallista ja maisemallista arvoa, mutta sitä ei ole suojeltu. Talon omistaa nykyään (2022) Hausjärven Demarit.
Historiaa.
Oitin työväenyhdistys perustettiin vuonna 1905. Keväällä 1906 yhdistys ryhtyi suunnittelemaan talon rakentamista. Varojen hankkimiseksi järjestettiin arpajaiset. Talon vihkiäisiä vietettiin saman vuoden joulukuussa.
Sisällissodan jälkeen yhdistys lakkautettiin ja sen omaisuus takavarikoitiin, mutta se pääsi aloittamaan toimintansa uudelleen jo loppuvuodesta 1918. Yhdistys sai talon takaisin kesällä 1919. Vuonna 1931 yhdistyksen jäsenluku oli noin 50, ja sen kuvailtiin olevan ”Hausjärven vanhin ja vaurain yhdistys”.
Toimintaa työväentalolla.
Yhdistyksen jäsenet osallistuvat voimakkaasti vuoden 1905 suurlakkoon ja sen vaatimuksiin. Suurlakkoliikehdinnän yhteydessä perustettiin myös punakaarti. Vuonna 1906 yhdistyksen yhteyteen perustettiin tiilitehtaalaisten ja kirvesmiesten ammattiosastot. Talolle perustettiin kirjasto vuonna 1907, ja seuraavana vuonna yhdistys ryhtyi toimittamaan omaa sanomalehteä "Oitin Voima". Myös voimistelu- ja urheiluseura Vesa perustettiin yhdistyksen alaisuuteen vuonna 1907. Se harjoitteli työväentalon salissa, minne hankittiin voimistelutelineitä. Seuran jäsenet esittivät iltamissa voimistelunäytöksiä. Vuonna 1909 perustettiin näytelmäseura ja vuonna 1912 nuoriso-osasto.
Jatkosodan aikaan työväentalolla toimi inkerinsuomalaisten pakolaisten vastaanottoleiri.
Rakennus.
Talon pinta-ala on 248 m². Rakennus on harjakattoinen, ja siinä on rungon sisäinen avokuisti kaarevilla aukoilla. Vuonna 2016 työväentalon näyttämön alkuperäiset, koivikkoa esittävät kulissit palautettiin kunnostettuna paikoilleen. Ne on maalattu 1930-luvulla. Kulissit oli siirretty aikanaan remonttien tieltä talon vintille, minne ne olivat unohtuneet pitkäksi aikaa.
Irja Aaltonen

Irja Lempi Aaltonen (myöhemmin "Martikainen"; 15. kesäkuuta 1907 Pietari – 18. syyskuuta 1953 Helsinki) oli suomalainen balettitanssija.
Aaltonen opiskeli Alexander Saxelinin ja George Gén johdolla. Hän työskenteli Suomalaisen oopperan baletin ensitanssijattarena vuosina 1928–1932. Vuonna 1929 Aaltonen esiintyi Adolphe Adamin baletin "Giselle" nimiroolissa teoksen Suomen-ensiesityksessä. Hänen kanssaan esiintyi tuolloin Arvo Martikainen Albrechtin roolissa. Koreografina toimi esityksiä varten George Gé. Muita baletteja, joissa Aaltonen urallaan esiintyi, olivat muiden muassa Pjotr Tšaikovskin teokset "Joutsenlampi" ja "Prinsessa Ruusunen" sekä Leevi Madetojan "Okon Fuoko".
Aaltosen puoliso oli lentokapteeni Reino Olavi Martikainen (1901–1966). Martikaiset on haudattu Hietaniemen Uurnalehtoon Helsingissä.
Hausjärven Haminankylän työväentalo

Haminankylän työväentalo Monttula oli Hausjärven kunnan Haminankylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa.
Haminankylän työväenyhdistys perustettiin ensimmäisen kerran vuonna 1907, mutta se lakkasi toimimasta vuonna 1914. Vuonna 1929 perustettiin uusi sosialidemokraattinen yhdistys. Seuraavana vuonna yhdistys kunnosti puheenjohtajaltaan ostetun autotallin väliaikaiseksi kokoushuoneeksi, joka sijoitettiin vuokratontille kylän keskustassa olleeseen hiekkakuoppaan, mistä talo sai nimekseen Monttula. 
Toimintaa työväentalolla.
1930-luvun alussa yhdistys toimi vilkkaasti, ja se järjesti niin kesäjuhlia, iltamia, tansseja kuin urheilukilpailuitakin. Yhdistyksen yhteyteen perustettiin myös soittokunta. Vuonna 1936 talolla järjestettiin vaalivalistusjuhla, jossa esitettiin vaalipuhe. Kuuntelemassa oli yhdistyksen "pienen huoneen" täydeltä väkeä, ja osa jäi huoneen ulkopuolellekin. 1930-luvun puolivälin jälkeen yhdistyksen toiminta laimeni. Talon myöhemmistä vaiheista ei ole tietoa.
Pierre Jean Georges Cabanis

Pierre Jean Georges Cabanis (5. kesäkuuta 1757 Cosnac, Corrèze, Ranska – 5. toukokuuta 1808 Meulan, Ranska) oli ranskalainen lääkäri ja filosofi. Hän oli psykofysiologian tieteenalan perustajia.
Elämä ja ura.
Cabanis lähetettiin kymmenvuotiaana Brivesin kouluun, jossa hän osoitti suurta kykyä, mutta hän kapinoi lähes jatkuvasti opettajiaan vastaan, ja lopulta hänet erotettiin koulusta. Tämän jälkeen isä vei hänet Pariisiin ja jätti hänet kahden vuoden ajaksi opiskelemaan oman harkintansa mukaan. Vuosina 1773–1775 hän matkusti Puolassa ja Saksassa, ja palattuaan Pariisiin hän omistautui pääasiassa runoudelle. Isänsä toivomuksesta hän kuitenkin luopui kirjallisista harrastuksista ja valitsi lääketieteen ammatikseen. Vuonna 1789 hänen "Observations sur les hopitaux" -teoksensa ansiosta Cabanis nimitettiin Pariisin sairaaloiden hoitajaksi, ja vuonna 1795 hänestä tuli Pariisin lääketieteellisen tiedekunnan hygienian professori, ja sai vuonna 1799 oikeuslääketieteen ja lääketieteen historian professuurin. Hän ei juurikaan harjoittanut lääkärin ammattia, vaan hänen kiinnostuksensa kohdistui lääketieteen ja fysiologian syvällisempiin ongelmiin.
Honoré Gabriel Riqueti de Mirabeaun kahden viimeisen elinvuoden aikana Cabanis oli hänen ystävänä ja yksityislääkärinä, ja hän kirjoitti hänelle kansanopetusta käsitteleviä artikkeleita. Sairauden aikana Mirabeau luotti täysin Cabanisin ammattitaitoon. Cabanis laati sairauden etenemisestä ja Mirabeaun kuolemaan liittyvistä olosuhteista yksityiskohtaisen kertomuksen. Cabanis kannatti innokkaasti Ranskan vallankumousta. Hän oli viidensadan neuvoston jäsen ja Napoleon I nimitti hänet sittemmin senaattoriksi. Hänen poliittinen uransa ei kuitenkaan kestänyt pitkään. Hän vastusti tyranniaa kaikissa muodoissaan, ja hän suhtautui Napoleonin politiikkaan vihamielisesti.
Cabanisin pääteos oli "Rapports du physique et du moral de l'homme" (1802), jossa selitettiin koko todellisuus, mukaan lukien ihmisen eri puolet, materialismin avulla. Ihmisen tietoisuus oli vain mekaanisten prosessien tulos, ja kaikki älylliset prosessit ovat lopulta vain hermoston ominaisuus. Sielua ei ole olemassa ruumista irrallisena. Aivan kuten vatsa ja suolisto vastaanottavat ruokaa ja sulattavat sitä, aivot vastaanottavat aistivaikutelmia, sulattavat niitä, ja niiden orgaanisena eritteenä on ajatus. Cabanis esittää ajatuksen erittyvän aivoista kuin sappi maksasta. Myöhemmässä teoksessaan "Lettre sur les causes premières" (1824) Cabanis teki pesäeron materialismiin, ja kannatti kuolematonta ja aineetonta egoa. Nämä ajatukset eivät Cabanisin mielestä olleet ristiriidassa hänen aikaisemman teoriansa kanssa.
Ryttylän työväentalo Koivupirtti

Ryttylän työväentalo Koivupirtti on Hausjärven kunnan Ryttylän taajamassa sijaitseva työväentalo.
Historiaa.
Ryttylän työväenyhdistys perustettiin vuonna 1928. Alkuun se järjesti iltamiaan esimerkiksi Turkhaudan työväentalolla, missä vietettiin myös yhdistyksen 10-vuotisjuhlat vuonna 1938. Ryttyläläiset olivat myös ennen oman yhdistyksen perustamista osallistuneet Turkhaudan yhdistyksen toimintaan, mutta ryttyläläisten mielestä Turkhaudassa oli keskitytty lähinnä maataloustyöväestön ongelmiin. Ryttylässä taas toimi lasi-, tiili- ja huonekalutehtaat, joten Ryttylän työväenyhdistykseen liittyi paljon tehdastyöläisiä.
Vuonna 1939 yhdistyksen hallussa oli jo tontti Ryttylän keskustassa, ja se suunnitteli talon rakentamista siihen. Talo valmistui mahdollisesti 1940-luvun aikana. Vuosien 2011–2012 aikana se peruskorjattiin EU-rahoituksen turvin. Muun muassa keittiö uusittiin täysin, terassille avattiin uusi ovi, tiloja maalattiin ja piha uusittiin.
Toimintaa työväentalolla.
Vuonna 1950 vappujuhlassa Ryttylän työväentalolla oli väkeä noin 200 henkeä.
Myöhemmin Hausjärven kunta on vuokrannut työväentaloa nuorisotilaksi. MLL ja eläkeläisyhdistys kokoontuivat 2010-luvun alussa talossa viikoittain. Kyläläiset ovat vuokranneet tiloja kokouksiin, syntymäpäiviin ja muihin perhejuhliin.
Eskon koulu

Eskon koulu on luokat 1–6 käsittävä peruskoulu Hausjärven Hikiällä. Koulu aloitti toimintansa lukuvuoden 2010 alussa. Koulu sijaitsee osoitteessa Hikiäntie 223. Koulun rehtori on Niina Arola.
Eskon kouluksi kutsuttiin myös Hausjärven Erkylään perustettua, Suomen ensimmäistä kansakoulua. Se perustettiin noin kymmenen vuotta ennenkuin Suomen kansakoululaitos.
Joentaan koulu

Joentaan koulu on kyläkoulu Lopen Joentakana. Koulussa on 28 oppilasta ja kaksi opettajaa. Oppilaita opetetaan kahdessa yhdysluokassa 1.-3. ja 4.–6.
Kormun koulu

Kormun koulu on peruskoulu Lopella lähellä Riihimäkeä. Koulussa on kolme opettajaa ja 57 oppilasta. Koulussa toimii kolme yhdysluokkaa 1–2, 3–4 ja 5–6. Koulun rehtori on Susanna Eljaala-Ojala.
Pilpalan koulu

Pilpalan koulu on peruskoulu Lopella. Peruskoulussa opetetaan yhtätoista 2–6-luokkalaista yhdysluokissa 2–3 ja 4–6. Koulun aluerehtori on Susanna Eljaala-Ojala.
Lopen sivistyslautakunta on aloittanut valmistelun Pilpalan koulun lakkauttamiseksi. Valmistelun aikana päätetään, jatketaanko opetusta, vai lakkautetaanko koulu vuoden 2023 elokuussa. Kunnanvaltuusto tekee koulun lakkauttamisesta lopullisen päätöksen.
Britzelmayria

Britzelmayria on Psathyrellaceae-heimoon kuuluva sienisuku. Se sisältää kaksi lajia, jotka aiemmin luokiteltiin haprakkaisiin ("Psathyrella"). Ne kasvavat maassa suurina tuppaina. Sienten jalka on juurehtiva.
Kuvaus.
Itiöemät ovat keskikokoisia ja kasvavat suurina tuppaina maassa. Jalat ovat juurehtivat ja sulautuvat usein yhteen. Suojus on heikosti kehittynyt, eikä näkyviä suojusjäänteitä tyypillisesti ole. Itiöt ovat suuret tai keskikokoiset.
Levinneisyys.
"Britzelmayria"-sukua tavataan ainakin Euroopassa, Pohjois-Amerikassa ja Aasiassa. Pitkäjalkahaprakas ("Britzelmayria multipedata") on Suomessa harvinainen, eteläinen laji.
Taksonomia.
"Britzelmayria" on nimetty saksalaisen sienitieteilijän Max Britzelmayrin mukaan. Suku sisältää kaksi lajia, jotka erotettiin haprakkaista ("Psathyrella") vuonna 2020:
Virvakukat

Virvakukat ("Linanthus") on sinilatvakasveihin kuuluva kasvisuku, jossa on 26 lajia. Virvakukkia esiintyy Pohjois-Amerikassa, pääosin länsiosassa Kanadan Brittiläisessä Kolumbiassa, Länsi-Yhdysvalloissa ja Meksikon Kaliforniassa.
Lajeja.
Ainakin mainitut neljä lajia tunnetaan yksivuotisina kesäkukkina.
Suprikit

Suprikit ("Ipomopsis") on sinilatvakasveihin kuuluva kasvisuku, jossa on 29 lajia. Suprikkeja esiintyy Amerikassa: 28 lajia Pohjois-Amerikassa Kanadan Brittiläisessä Kolumbiassa ja Ontariossa, Yhdysvalloissa ja Meksikossa. Etelä-Amerikassa esiintyy yksi laji ("Ipomopsis gossypifera") Boliviassa, Chilessä ja Argentiinassa.
Sukuun kuuluvat yksivuotisina koristekukkina tunnetut tulisuprikki ("Ipomopsis aggregata") ja liekkisuprikki eli suprikki ("Ipomopsis rubra").
Neidonlikusteri

Neidonlikusteri ("Ligustrum tschonoskii") on oliivikasvien (Oleaceae) heimoon, likusterien ("Ligustrum") sukuun kuuluva kasvilaji. Siitä voidaan erottaa kaksi osittain päällekkäin menevää muunnosta: "Ligustrum tschonoskii" var. "tschonoskii" ja "Ligustrum tschonoskii" var. "kiyozumianum".
Neidonlikusteri on tavallisesti yhdestä kolmeen tai joskus neljäkin metriä korkeaksi kasvava pensas. Laji on kausivihanta tai osittain ainavihanta. Lehdet ovat soikeita tai lähes soikeita, 2–6 cm pitkiä ja 1,3–3 cm leveitä. Lehtien kärjet ovat yleensä teräviä, mutta joskus tylppiä. Kukinto on 3–5 cm pitkä ja muodoltaan lieriömäinen tai pyramidimainen. Neidonlikusteri kukkii kesä–heinäkuussa. Hedelminä olevat luumarjat ovat halkaisijaltaan 6–8 mm, joskus harvoin jopa 12 mm, ja niissä on yleensä yksi kovakuorinen siemen, mutta joskus kaksi.
Neidonlikusteri kasvaa luontaisena Japanissa ja Korean niemimaalla. Sitä on kuitenkin havaittu tulokaslajina myös Pohjois-Amerikassa.
Neidonlikusteria voidaan kasvattaa koristekasvina.
Suomen Saksofoniseura

Suomen Saksofoniseura ry on vuonna 1995 toimintansa aloittanut suomalainen soitinyhdistys, joka edustaa sekä klassista musiikkia että jazzia esittäviä ammattimaisia saksofonisteja ja saksofoninsoiton harrastajia.
Suomen Saksofoniseuran perustava kokous järjestettiin 4. helmikuuta 1995 Jumo Jazz Clubilla. Tapahtumaan osallistui sekä klassisen musiikin että jazzin parissa toimineita saksofonisteja. Suomen Saksofoniseuran ensimmäisenä puheenjohtajana toimi Seppo "Paroni" Paakkunainen ja varapuheenjohtajana Pekka Savijoki. Kymmenen vuoden ajan seuraa johti Olli Jaakkola. Vuonna 2010 puheenjohtajana toimimisen aloitti Olli-Pekka Tuomisalo.
Suomen Saksofoniseura on järjestänyt perinteisesti kevätkonsertteja, jotka käynnistyivät 23. helmikuuta 1995 Kanneltalossa pidetyn konsertin myötä. Konsertissa esitettiin sekä jazzia että klassista musiikkia erilaisilla saksofonistien kokoonpanoilla. Suomen Saksofoniseura alkoi vuonna 1995 julkaista "Saksofani"-lehteä, joka ilmestyy noin kaksi kertaa vuodessa. Lehden päätoimittajia ovat olleet Olli Jaakkola (1996–2007), Saara Koskipää (2007–2011) ja Jari Eskola (2011–2018). Vuoden 2019 alussa päätoimittajan tehtävässä toimimisen aloitti Jaakko Martikainen. Saksofoniseura on myös julkaissut useita levytyksiä, joiden joukossa on ollut historiallisia äänityksiä.
Josef Kaartinen -palkinto.
Suomen Saksofoniseura aloitti Josef Kaartisen mukaan nimetyn palkinnon myöntämisen saksofonisteille vuonna 1996. Sen saajia ovat olleet seuraavat soittajat:
Constantin François de Chassebœuf

Constantin François de Chassebœuf, Volneyn kreivi (3. helmikuuta 1757 Craon, Ranskan kuningaskunta – 25. huhtikuuta 1820 Pariisi, Bourbon-restauraatio) oli ranskalainen aatelinen, tutkimusmatkailija, filosofi ja historioitsija. Volneyn ajattelu edusti materialismia ja liberalismia.
Elämä ja ura.
Hän sai nimen Boisgirais aatelisen isänsä kartanon mukaan, mutta myöhemmin hän otti nimekseen Volney. Hän opiskeli Pariisissa juridiikkaa, lääketiedettä ja historiaa. Paroni d’Holbach ja muut materialistiset ajattelijat kannustivat häntä, ja vuosina 1782–1786 hän teki matkan Lähi-itään luodakseen tieteellisen perustan kronologialle ja kumotakseen Raamatun kertomukset. Opiskeltuaan arabiaa Libanonin luostarissa hän asui arabien keskuudessa, kulki Syyrian ja Egyptin halki ja esitti kulttuurilliset ja yhteiskunnalliset havaintonsa teoksessa "Voyage en Syrie et en Égypte" (1787). Teoksessaan "Considérations sur la guerre des turcs et de la Russie" (1788) hän kehotti Ranskaa ottamaan Egypti haltuunsa.
Volney teki ensimmäisen aloitteen katolisen kirkon omaisuuden takavarikoimisesta vuoden 1789 säätyjen yleiskokouksessa ja sen jälkeen perustuslakia säätävässä kansalliskokouksessa. Hän yritti toteuttaa poliittis-taloudellisia teorioitaan käytännössä Korsikalla, jossa hän osti vuonna 1792 tilan ja yritti viljellä sokeriruokoa ja indigokasvia. Hänet vangittiin terrorin aikana, mutta hän välttyi giljotiinilta ja vapautui Robespierren kaatumisen jälkeen. Volney toimi jonkin aikaa historian professorina vastaperustetussa École normale supérieure -yliopistossa. Vuonna 1795 hän teki matkan Yhdysvaltoihin, jossa häntä syytettiin ranskalaiseksi vakoojaksi, joka oli lähetetty valmistelemaan Louisianan takaisinvaltausta Ranskalle. Palattuaan Ranskaan vuonna 1798 Napoleon I nimitti hänet senaattoriksi vuonna 1799 ja korotti hänet kreivin arvoon vuonna 1808. Vuonna 1814 Volney nimitettiin Ranskan pääriksi. Volney tuli Ranskan instituutin jäseneksi sen perustamisen yhteydessä vuonna 1795.
Volneyn tunnetuin teos oli historianfilosofiaa käsitellyt "Les Ruines, ou méditations sur les révolutions des empires" (1791), jossa hän asetti kulttuurien kehityksen materialistisen filosofian valoon ja pyrki muun muassa osoittamaan, että kaikki uskonnot olivat pelon ja pappien luomuksia. Teoksessa ennustetaan kaikkien uskontojen lopullista yhdistymistä tunnustamalla niiden kaikkien taustalla oleva yhteinen totuus. Volneyn muita teoksia ovat "La loi naturelle ou Catéchisme du Citoyen français" (1793), yritys materialistiseen moraaliteoriaan, " Tableau du climat et du sol des États-Unis d'Amérique" (1803), "Recherches nouvelles sur l'histoire ancienne" (1814) ja "Simplification des langues orientales" (1795) ja "L'alfabet européen appliqué aux langues asiatiques" (1818).
Révay

Révay on unkarilainen kreivillinen aatelissuku. Eräs sukulinja tuli Ruotsiin vuonna 1956.
Denis Lavant

Denis Lavant (s. 17. kesäkuuta 1961 Neuilly-sur-Seine) on ranskalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa "Boy Meets Girl", "Levoton veri" (1986), "Pont-Neufin rakastavaiset" (1991), "Beau travail" (1999) ja "Holy Motors" (2012). Lavant on myös näytellyt ruotsalais-ranskalaisessa tv-sarjassa "Midnight Sun".
Lavant tunnetaan mieleenpainuvista kasvonpiirteistään sekä intensiivisestä, fyysisestä ja akrobaattisesta näyttelytyylistään. Hän on lisäksi näytellyt useissa Leos Caraxin elokuvissa.
Neidonkranssit

Neidonkranssit ("Francoa") on Etelä-Amerikassa Chilessä esiintyvä pieni kasvisuku. Siihen kuuluu yksi tai kolme lajia. Tyyppilaji on espanjalaisen Antonio José Cavanillesin vuonna 1801 kuvaama "Francoa appendiculata", jonka muunnoksiksi kaksi muuta lajia voidaan sijoittaa.
Sininupit

Sininupit ("Trachelium") on kellokasveihin kuuluva pieni kasvisuku, jossa on kaksi lajia. Sininuppeja esiintyy Lounais-Euroopassa ja Luoteis-Afrikassa Algeriassa, Azoreilla, Italiassa, Madeiralla, Marokossa, Portugalissa, Sisiliassa ja Espanjassa.
Josef Miner

Josef Miner (15. heinäkuuta 1914 Breslau, Ala-Sleesia, Saksan keisarikunta – 1944 Huși, Romania) oli saksalainen nyrkkeilyn olympiamitalisti ja kolminkertainen maansa mestari.
Josef Miner kasvoi Breslaussa, missä hän aloitti nyrkkeilyn teini-ikäisenä, ja vuoden 1933 loppuun mennessä hän oli edennyt sarjassaan Saksan amatöörinyrkkeilijöiden kärkijoukkoon. Heinäkuussa 1934 hänestä tuli ensimmäisen kerran Saksan mestari.
Vuoden 1935 alussa Josef Miner siirtyi höyhensarjaan. Tässä painoluokassa hän saavutti samana vuonna myös Saksan mestaruuden. Vuonna 1936 Josef Miner tuli Saksan mestariksi toisen kerran ja sai edustaa maataan olympianyrkkeilyssä Berliinissä. Nyrkkeilyn olympiaturnauksessa hän voitti höyhensarjassa Egyptin Khalil Amira El-Maghrabin, Belgian Remi Lescrauwaertin ja Ison-Britannian Jack Tredawayn. Välierissä hän hävisi pisteillä Etelä-Afrikan Charles Catterallille. Sitten hän voitti ottelun olympiapronssista unkarilaista Dezső Frigyesiä vastaan ​​pistein. Vuonna 1937 Josef Miner voitti jälleen Saksan höyhensarjan mestaruuden. Milanon EM-kisoissa vuonna 1937 ei kuitenkaan käytetty hän ei pääsyt esiintymään, vaan Düsseldorfin Heinrich Heese pääsi edustamaan Saksaa. Vuoden 1938 jälkeen Miner ei enää esiintynyt nyrkkeilykehässä. Kaikkiaan hän esiintyi 10 maaottelussa Saksan edustajana. Otteluista hän voitti seitsemän yhden päättyessä ratkaisemattomaan ja tappioita ollessa kaksi. Suomea vastaan Miner otteli joulukuussa 1937 Stettinissä suomalaisvastustajan ollessa Arvo Siponen. Ottelu päättyi Minerin pistevoittoon.
Josef Miner oli sotilaana Saksan joukoissa käynnistyneessä toisessa maailmansodassa itärintamalla. Hän kaatui vuoden 1944 aikana Romanian Hușissa.
Znamjanka

Znamjanka () on kaupunki Ukrainan Kirovohradin alueen Kropyvnytskyin piirissä. Znamjanka sijaitsee noin 40 kilometriä alue- ja piirikeskus Kropyvnytskyiista koilliseen. Eurooppatie (valtatie M04) kulkee kaupungin kautta. Znamjanka (yhdessä länsipuolisen Znamjanka Druhan kaupunkityyppisen taajaman kanssa) on myös rautateiden risteysasemapaikkakunta. Sinne johtavat päärataverkon ratayhteydet etelästä Mykolajivista, koillisesta Krementšukista ja lännestä Bohdanivkan risteysasemalta.
Ukrainan vuonna 2020 tehdyn aluehallintouudistuksen jälkeen kaupunki siirtyi osaksi Kropyvnytskyin piiriä.
Historia.
Znamjanka perustettiin vuonna 1869 asemakyläksi osana Odesa-Harkova rautatien rakentamista ja sai nimensä naapurikylästä, jonka perustivat vuonna 1730 Keski-Venäjältä (nykyisin Znamjanka Druha). Vuonna 1886 143 asukasta. Vuonna 1913 täällä asui noin 6 000 ihmistä.
Venäjän valtakunnan romahtamisen ja Neuvostoliiton ja Ukrainan välisen sodan (1917–1921) alkamisen jälkeen kaupunki joutui Ukrainan kansantasavallan ja Kholodnojarskin tasavallan hallintaan. Vuonna 1920 Neuvostoliiton joukot lopulta valloittivat kaupungin kolmannella yrityksellä. 
Holodomorin (1932–1933) ja poliittisten sortotoimien aikana ainakin 891 Znamjankan asukasta kuoli. Sillä on ollut kaupungin asema vuodesta 1938.
Toisen maailmansodan aikana natsit miehittivät kaupungin 5. elokuuta 1941 - 9. joulukuuta 1943. Saksalaiset ampuivat 753 ja kiduttivat 188 siviiliä, 1121 ihmistä vietiin Saksaan pakkotyöhön. Kaupungin laidalla sijaitsevassa metsässä oli alueen suurin partisaaniliikkeen keskus. Paikallisten asukkaiden keskuudessa tunnetaan sankaritar Lukija Stachenko (1879-1973), joka siviilihenkilönä auttoi partisaaneja ja pelasti satoja ihmishenkiä miehittäjiltä.
1960-luvulla rakennettiin 5-kerroksisia asuinrakennuksia, vuonna 1977 - Kaupungin kulttuuripalatsi, 1980-luvulla - 9-kerroksisia asuinrakennuksia.
Itä-Ukrainan sodan aikana yli tuhat kaupungin asukasta osallistui vihollisuuksiin. 12 kuoli, kaupungin keskuskatu on nimetty yhden heistä (Viktor Golyi).
Vuonna 2020 muodostettiin Znamjanka-yhteisö, johon kuului 1 kaupunki, 1 kaupunkityyppinen asutus - Znamjanka Druha ja 4 kylää: Vodyane, Petrove, Sokilnyky ja Novooleksandrivka.
Venäjän hyökkäyksen aikana Ukrainaan Znamjankasta tuli turvapaikka useille tuhansille pakolaisille maan kaakkoisosasta.
Fernando Sansegundo

Fernando Sansegundo (s. 1957 Madrid) on espanjalainen näyttelijä, teatteriohjaaja ja dramaturgi. Monipuolisen teatteriuran lisäksi Sansegundo on näytellyt televisiotuotannoissa ja kokoillan elokuvissa.
Ura.
Sansegundo on työskennellyt teatterissa vuodesta 1977 asti. Hän on näytellyt muun muassa teoksissa "Las bicicletas son para el verano", "El mercader de Venecia", "Hamlet" ja "Navidad en casa de los Cupiello". Dramaturgina hän on toiminut muun muassa teoksissa "Rey Lear", "Julio César", "Donde hay agravios no hay celos" ja "El ángel exterminador". Sansegundon teatteriohjauksia ovat muun muassa "El amante", "La Cumbre" ja "Quién teme a Virginia Woolf".
Sansegundo on näytellyt myös useissa televisiosarjoissa, kuten "El comisario", "Aída", "Pulsaciones", "Vis a Vis: el Oasis" ja "Paratiisi". Hän on näytellyt niin ikään erinäisissä elokuvissa, kuten "Tranvía a la Malvarrosa", "Airbag", "Entre las piernas", "El corazón del guerrero", "Lope" ja "Historias lamentables".
Antoine Louis Claude Destutt de Tracy

Antoine Louis Claude Destutt, comte de Tracy (kreivi Tracy) (20. heinäkuuta 1754 Bourbonnais, Ranska – 9. maaliskuuta 1836 Pariisi) oli ranskalainen upseeri ja filosofi, joka ennen kaikkea muistetaan "ideologia"-käsitteen keksijänä.
Elämä ja ura.
Tracy kuului skotlantilaistaustaiseen aatelissukuun. Hän sai koulutuksen kotonaan ja Strassburgin yliopistossa, jossa hänet huomattiin ennen kaikkea urheilullisista taidoistaan. Hän lähti sotilasuralle, ja Ranskan vallankumouksen puhjettua hän osallistui aktiivisesti Bourbonnais'n maakuntakokoukseen. Hänet valittiin aateliston edustajaksi säätyjen yleiskokoukseen, jossa hän istui ystävänsä Gilbert du Motier de Lafayetten rinnalla. Keväällä 1792 hän sai "maréchal de camp" -sotilasarvon pohjoisen armeijan ratsuväen komentajana, mutta vallankumouksen edetessä otti toistaiseksi virkavapaata ja asettui Auteuiliin, jossa hän Nicolas de Condorcet'n ja Pierre Jean Georges Cabanisin kanssa omistautui tieteellisille tutkimuksille. Terrorin aikana hänet vangittiin lähes vuodeksi, jonka aikana hän opiskeli Étienne Bonnot de Condillacia ja John Lockea ja luopui luonnontieteistä filosofian hyväksi. Cabanisin esityksestä hänet nimitettiin Ranskan instituutin jäseneksi. Ranskan keisarikunnan aikana Tracy oli senaatin jäsen, mutta osallistui vain vähän sen keskusteluihin ja vastusti Napoleonin valtaa. Bourbon-restauraation aikana hänestä tuli Ranskan pääri, mutta hän vastusti hallituksen taantumuksellisuutta ja pysyi oppositiossa. Vuonna 1808 hänet valittiin Ranskan akatemian jäseneksi Cabanisin tilalle. 
Tracy herätti aluksi huomiota muistelmillaan, jotka muodostivat ensimmäisen luonnoksen hänen kattavasta ideologiaa käsittelevästä teoksestaan. Destutt de Tracy keksi sanan "idéologie" (suomeksi "ideologia") vuonna 1796 nimeksi omalle "ideatieteelleen". Hänen pääteoksensa ovat "Elements d'ideologie" (1817–1818), jossa hän esitti aikaisempien monografioidensa täydellisen selostuksen, ja joka on yritys soveltaa puhtaasti tieteellistä lähestymistapaa henkisen toiminnan selittämiseen, "Commentaire sur l'esprit des lois de Montesquieu" (1806) js "Essai sur le genie et les ouvrages de Montesquieu" (1808). Tracyn tekstejä käänsin englanniksi hänen ihailijansa Thomas Jefferson. Auteuilin "ideologien" seuraan kuuluivat Cabanisin ja Tracyn lisäksi Constantin François de Chassebœuf ja Dominique Joseph Garat. Tracy oli täysin samaa mieltä Cabanisin materialististen näkemysten kanssa, joskin jälkimmäisen huomio kiinnittyi enemmän fysiologiseen, Tracyn taas ihmisen psykologiseen tai "ideologiseen" puoleen. Tracy korosti inhimillisten aistimusten merkitystä tiedon muodostumisessa ja aistimusten fysiologista luonnetta. Hänen mukaansa ihmisen ajattelu ei ole muuta kuin hermoston toimintaa. Ihmisen käyttäytymisen neljä aluetta - havaitseminen, muisti, arvostelukyky ja tahto - käyttävät kaikki erilaisia aistimusten yhdistelmiä. Tiedon todentaminen on täysin riippuvainen aisteista.
Suomen Klarinettiseura

Suomen Klarinettiseura ry on suomalainen soitinyhdistys, jonka perustamiskokous pidettiin Helsingissä 28. syyskuuta 1980. Perustajajäseniä oli kymmenen. Yhdistyksen tarkoituksina ovat muun muassa klarinetinsoiton perinteiden vaaliminen, suomalaisten klarinetinsoittajien yhdyssiteenä toimiminen, klarinetistien kansainvälisen verkostoitumisen tukeminen, klarinettia koskevan tutkimuksen edistäminen ja klarinetin tunnetuksi tekeminen sen erinäisissä käyttöyhteyksissä.
Suomen Klarinettiseura on muun toimintansa ohella julkaissut levytyksiä. Sillä on oma klarinettikuoronsa, Suomalainen klarinettiyhtye (Finnish Clarinet Ensemble). Suomen Klarinettiseuran pitkäaikaisena puheenjohtajana toimi Kullervo Kojo, joka kutsuttiin järjestön kunniajäseneksi vuonna 2000. Kojo kuului myös alkuperäisiin perustajajäseniin. Suomen Klarinettiseuran lokakuussa 2022 alkaneella 42. toimintakaudella puheenjohtajaksi tuli Mikko Raasakka.
Johan Strøm

Johan Niels Alexander Strøm (21. joulukuuta 1898 Aalborg – 11. joulukuuta 1958) oli tanskalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Hän istui kansankäräjillä vuosina 1932–1958 ja toimi Tanskan sosiaaliministerinä 1947–1950 sekä 1953–1957. Hän oli myös työministeri yhden vuorokauden ajan 1953.
Aarni Soivio

Aarni Juhani Soivio (s. 14. tammikuuta 1997) on suomalainen muusikko, lauluntekijä, graafinen suunnittelija, ja valokuvaaja. 
Soivio on pop-yhtye KUUMAAN basisti. Hän on ollut kirjoittamassa useita Emma-palkitun yhtyeen kappaleita, muun muassa singlejä "Edelleen sua" ja "Ylivoimainen". ”"Ylivoimaisen"” yhtye esitti vuoden 2023 Uuden musiikin kilpailussa ja sijoittui kisassa lopulta viidenneksi. Kappaletta on striimattu Spotifyssa yli 30 miljoonaa kertaa, ja se nousi toukokuussa 2023 Suomen virallisen radiolistan kärkeen.
Soivio vastaa Kuumaan visuaalisesta ilmeestä. Hän on suunnitellut muun muassa yhtyeen logot, levynkannet ja oheistuotteet. 
Soivio on myös suunnitellut oheistuotteita muille artisteille, kuten yhtyeelle Emma &amp; Matilda. Soivio loi heille ”hahmot”- nimisen painotuote sarjan.
Christian Christiansen

Jens Carl Christian Marinus Christiansen (14. syyskuuta 1895 Hjortshøj – 6. helmikuuta 1963) oli tanskalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Hän istui kansankäräjillä vuosina 1932 ja 1935–1963 sekä toimi Tanskan kalastusministerinä 1947–1950 ja 1953–1957. Hän oli myös Tanskan sosiaalidemokraattisten nuorten ensimmäinen puheenjohtaja 1920–1927.
Jussi Kannaste

Jussi Kannaste (s. 1976 Juva) on suomalainen jazzmusiikin saksofonisti ja säveltäjä.
Kannaste aloitti saksofoninsoiton käydessään koulua Juvalla. Hän jatkoi sitä Savonlinnan taidelukiota käydessään, opiskeli sitten parin lukuvuoden ajan Pop &amp; Jazz Konservatoriossa ja aloitti vuonna 1998 opintonsa Sibelius-Akatemian jazzosastolla. Kannaste sai vuonna 2001 Suomen Saksofoniseura ry:n Josef Kaartinen -palkinnon. Syksyllä 2001 hän lähti opiskelijavaihtoon Pariisin konservatorioon. Hänen opettajiaan olivat Jari Perkiömäki, Kari "Sonny" Heinilä, Manuel Dunkel, Jukkis Uotila, Jukka Perko, Lee Konitz, Juhani Aaltonen ja monet mestarikurssien pitäjät. Kannaste valmistui Sibelius-Akatemiasta maisterin arvolla vuonna 2005.
Vuonna 2004 Kannaste ja hänen tapaansa kokoonpanossa tenorisaksofonia soittanut Olli Ojajärvi perustivat rumpali Jussi Lehtosen ja basisti Ville Huolmanin kanssa Kannaste-Ojajärvi Quartetin (K/O/Q). Kvartetti esitti pitkälti Kannasteen omia sävellyksiä. Se esiintyi myös Belgiassa sekä Ranskassa, ja vuonna 2005 ilmestyi sen Terravox-levy-yhtiön kautta julkaistu debyyttialbumi "First Draft", josta tuli Jazz Emma -ehdokkuus. Vuonna 2005 Kannasteelle myönnettiin Sony Finlandin ja Suomen Jazzliiton Sony Jazzpalkinto. Lisäksi hänen saamiinsa palkintoihin kuuluivat Jukka Perko -saksofonikilpailun jaettu toinen palkinto (Huittinen, 2001) ja ensimmäinen palkinto (Huittinen, 2004).
Vuonna 2005 Kannaste oli perustamassa Kannaste-Viinikainen-Riippa-trioa (KVR-trio) uutena yhtyeenä Jazzliiton kiertuetta varten. Yhtyeen esikuvana oli Joe Lovanon, Paul Motianin ja Bill Frisellin maineikas trio. Sen ensimmäinen albumi julkaistiin Jaskaa-levymerkillä tammikuussa 2013. Tämä trio on muodostunut keskeisimmäksi Kannasteen omista kokoonpanoista. Hänen hankkeidensa joukossa on ollut myös vuonna 2002 ruotsalaisen kitaristi Hans Oldingin kanssa perustettu Kannaste-Olding 4 -kokoonpano. Kannaste on soittanut omien yhtyeidensä ohella monissa muissa suomalaisisa jazzkokoonpanoissa, joihin ovat kuuluneet Jaska Lukkarinen Trio, Antti Lötjönen Quartet East, Espoo Big Band ja Ricky-Tick Big Band. Merkittävistä suomalaisista ja ulkomaalaisista jazzmuusikoista Kannasteen yhteistyökumppaneihin ovat kuuluneet Dave Liebman, Jason Moran, Billy Hart, John Scofield, Olli Ahvenlahti, Juhani Aaltonen ja Heikki Sarmanto.
Vuonna 2007 Kannaste aloitti työskentelyn Sibelius-Akatemian opettajana. Vuonna 2009 hänestä tuli siellä jazzmusiikin aineryhmän johtaja.
Nekorin emiraatti

Nekorin emiraatti oli 700-luvun Marokossa sijainnut Nekorin kaupungin ympäristöön sijoittuva beduiinien valtakeskus. Sen hallitsijasukuna kerrotaan olleen salihidit. Perimätiedon mukaan Idris oli perustanut kaupungin vuonna 761. Vuonna 859 viikingit hyökkäsivät Nekoriin.
Aleksander Mitt

Aleksander Mitt (8. helmikuuta 1903 Tartto – 18. huhtikuuta 1942 Kirov) oli virolainen pikaluistelija.
Mitt valmistui vuonna 1929 poliisikoulusta. Sen jälkeen hän opiskeli vielä oikeustiedettä Tarton yliopistossa. 
Mitt tuli kansainvälisesti tunnetuksi 1930-luvulla pikaluistelijana. Hän voitti peräti 11 kertaa maansa mestaruuden yhteispisteissä vuosien 1922-1941. Hän edusti Viroa yleisluistelun MM-kisoissa vuonna 1931 sijoittuen yhteispisteissä sijalle 20. Vuoden 1934 MM-kisoissa Mittin sijoitus oli hieman parempi eli 11.
Mitt oli luistellut jo vuoden 1928 St. Moritzin olympialaisissa saavuttaen sijat 22. 500 metrillä, 20. 1 500 metrillä ja 21. 5 000 metrillä. Vuoden 1936 Garmisch-Partenkirchenin olympiakisoissa hän luisteli kaikki matkat saavuttaen sijat jaettu 22. 500 metrillä, 22. 1 500 metrillä, jaettu 22. 5 000 metrillä. Mitt keskeytti 10 000 metrin luistelun. 
Urheilu-uran jälkeinen aika.
Neuvostoliiton miehitettyä Baltian maat ml. Viron kesällä 1940 Tarton poliisissa työskennellyt Aleksander Mitt vangittiin NKVD:n toimesta. Mitt kuljetettiin Kirovin vankileirille, jossa hänet ammuttiin 18. huhtikuuta 1942.
Manaranopalmut

Manaranopalmut ("Beccariophoenix") on palmukasvien heimoon kuuluva kasvisuku. Manaranopalmujen luonnollista esiintymisaluetta on Madagaskarin saari, ja palmusuku on evolutiivisesti läheistä sukua kookospalmulle. Suvun tieteellinen nimi "Beccariophoenix" perustuu kasvitieteilijä Odoardo Beccarin nimeen ja palmua tarkoittavaan sanaan "phoenix".
Koko ja ulkonäkö.
Manaranopalmujen lehdet ovat sulkasuonisia ja kahdesta viiteen metriä pitkiä. Englanninkielinen nimitys "windowpane" (suom. "ikkunaruutu") juontuu nuorista lehdistä, joiden lehdykät eivät ole vielä täysin eronneet toisistaan, luoden täten ikkunamaiset raot lehdykköjen väleihin. 
Palmu kestää melko hyvin kylmää, minkä takia manaranopalmut ovat hyvä korvike kookospalmuille kylmemmissä ilmastoissa.
Olli Ojajärvi

Olli Ojajärvi (s. 1971) on suomalainen jazzmusiikin saksofonisti ja säveltäjä.
Ojajärvi aloitti saksofonistin uransa jo varhaisina teini-iän vuosinaan nuorisolle suunnatuissa big bandeissa soittamalla. Hän opiskeli Pop &amp; Jazz Konservatoriossa sekä Sibelius-lukiossa ja vuodesta 1991 alkaen Sibelius-Akatemian jazzosastolla. Jo tuossa vaiheessa Ojajärvi oli aktiivinen toimija Helsingin musiikkielämässä; hän esimerkiksi osallistui Don Huonojen ja Samuli Edelmannin keikkoihin ja levytyskokoonpanoihin. 1990-luvun loppupuolella Ojajärvi soitti rumpali Mikko Hassisen kanssa Argus-kokoonpanossa ja esiintyi UMO Helsinki Jazz Orchestran nuorten solistien konsertissa (1997). Vuonna 2000 hän pääsi jakamaan UMO Helsinki Jazz Orchestran toisen tenorisaksofonistin paikan Manuel Dunkelin kanssa. 1990–2000-lukujen vaihteessa Ojajärvi myös perusti So So -kokoonpanon, joka alkoi ammentaa vaikutteitaan vaihtelevista aineksista ja myöhemmin kuvasi edustamaansa tyylilajia nimellä "drum'n'organ". Vuonna 2003 Ojajärvelle myönnettiin Suomen Saksofoniseuran Josef Kaartinen -palkinto.
Ojajärvi ja hänen tapaansa kokoonpanossa tenorisaksofonia soittanut Jussi Kannaste perustivat vuonna 2004 rumpali Jussi Lehtosen ja basisti Ville Huolmanin kanssa Kannaste-Ojajärvi Quartetin (K/O/Q). Kvartetti teki Suomen Jazzliiton kiertueen joulukuussa 2004 ja julkaisi debyyttialbuminsa "First Draft" Terravox-levymerkillä vuonna 2005. Ojajärven oma Olli Ojajärvi Trio julkaisi levytyksen "Out of Mind" Ricky-Tick Recordsilla vuonna 2009.
Ojajärvi on tehnyt saksofoninsoiton opettajan töitä Pop &amp; Jazz Konservatoriossa ja Sibelius-Akatemiassa.
Manaranopalmu

Manaranopalmu ("Beccariophoenix madagascariensis") on manaranopalmujen sukuun kuuluva palmulaji. Lajin alkuperäistä esiintymisaluetta on Madagaskarin saari, mihin myös lajiepiteetti "madagascariensis" viittaa.
Manaranopalmun uskottiin aikoinaan kuolleen sukupuuttoon, kunnes kasvitieteilijä John Dransfield löysi sen uudelleen vuonna 1986.
Ulkonäkö ja koko.
Manaranopalmu on luonnossa 12 metrin korkeuden saavuttava palmu, jonka varressa on ruskeita kuituja. Lähes ruodittomat, suoraan rungon yläosasta erkanevat lehdet ovat noin suuria, noin 4,5 metrin mittaisia, ja lehdykkäisiä. Lehdykät voivat olla jopa 90 senttimetrin mittaisia; nuorilla kasveilla ne ovat jäykkiä, mutta muuttuvat vanhemmiten roikkuviksi.
Manaranopalmun kukinto ilmestyy lehtien sekaan, ja sillä on 120 senttimetriä pitkä kukintovarsi. Kukintojen kypsyessä kuitumainen tukilehti aukeaa ja putoaa paljastaen kasvin kermankeltaiset kukat. Manaranopalmu on yksikotinen, ja hede- ja emikukat kasvavat tyypillisesti kolmen ryhmissä. Noin 2,5 senttimetrin mittaiset yksisiemeniset hedelmät ovat violetinruskeita, teräväkärkisiä.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Manaranopalmu kasvaa kotoperäisenä Madagaskarissa, missä sen elinympäristöä ovat Tolagnaron ja Mantadian väliset sademetsät saaren itäosassa, 1–1 200 metrin korkeudella merenpinnasta. Kasvi suosii hiekkapitoista maaperää. Levinneisyysalue on pahasti pirstoutunut, ja kaikkiaan lajista tunnetaan kolme erillistä populaatiota, joissa on yhteensä arviolta 900 täysikasvuista yksilöä.
Käyttö.
Manaranopalmun lehdistä valmistetaan hattuja ja palmun ydintä käytetään ravintona. Lisäksi lajia kasvatetaan koristekasvina.