tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Five Miles Out

Five Miles Out on vuonna 1982 julkaistu Mike Oldfieldin albumi. 
Albumi jatkoi Platinum- ja QE 2 - albumien suuntaa sisältämällä lyhyempiä kappaleita Oldfieldin tyylille tunnusomaisten instrumentaalien lisäksi. Albumi antoi samalla suuntaa tulevalle, sillä se sisälsi selkeän, lauletun pop- kappaleen "Family Man", josta niin ikään lauluosuuksia sisältävän nimikappaleen ohella tuli albumin tunnetuin kappale sekä hitti. Nimikappaleella Reillyn kanssa toisena laulajana on Oldfield osaksi vokooderin kautta.
Yhdysvaltalainen Hall &amp; Oates -duo teki "Family Man"-kappaleesta version ja hitin.
Elite Ice Hockey League

Elite Ice Hockey League ("EIHL") on korkein Britanniassa pelattava jääkiekon sarjataso. Liiga muodostettiin vuonna 2003, ja se korvasi sitä edeltäneen British Ice Hockey Superleaguen (BISL).
Koska jääkiekko on pieni laji Britanniassa, on sarjalla ollut vaikeuksia pysyä suosiossa ja saada mediahuomiota. Sarjassa kilpailee kaudella 2019–2020 10 joukkuetta, ja sarjamestaruus on jakautunut näille vaihtelevasti eri kausina. Pelaajista suurin osa on ulkomaalaisia, etenkin pohjoisamerikkalaisia.
Sarjassa on voitettavana kolme eri palkintoa. Näistä arvostetuimpana pidetään runkosarjan voittoa, mikä on muihin maihin nähden melko epätavallista. Syynä onkin, että jalkapallohullussa maassa on totuttu pelkän perussarjan pelaamiseen. Runkosarjamestaruuden ratkettua pelataan kuitenkin vielä pudotuspelit, joiden huipennus on joka vuosi eri paikassa pelattava viikonlopputurnaus. Näiden lisäksi sarjan joukkueet kilpailevat myös vähemmän arvostettujen Challenge Cupin ja Knockout Cupin voitoista.
Elite Ice Hockey Leaguen joukkueet 2024–2025.
Joukkueista viisi on Englannista, kolme Skotlannista, yksi Pohjois-Irlannista ja sekä Walesista.
Varignonin lause (geometria)

Varignonin lause on geometriassa Pierre Varignon vuonna 1831 todistama tulos, jonka mukaan nelikulmion sivujen keskipisteitä yhdistävät janat muodostavat aina suunnikkaan, oli nelikulmio minkä muotoinen tahansa. Suunnikasta kutsutaan siksi Varignonin suunnikkaaksi ().
Erikoistapauksia.
Sekä yksinkertaisen että kompleksisen nelikulmion "Varignonin suunnikkaalla" on yleensä kahden pituiset sivut ja suuruiset kulmat. Silloin suunnikkaan lävistäjät ovat eri pituisia ja ne leikkaavat toisensa terävässä kulmassa.
Kun nelikulmio on yleinen nelikulmio, puolisuunnikas tai suunnikas, on "Varignonin suunnikas" aina yleinen suunnikas. Kun nelikulmio on tasakylkinen puolisuunnikas tai suorakulmio, on Varignonin suunnikas neljäkäs. Vielä, kun nelikulmio on neljäkäs tai leija, on "Varignonin suunnikas" aina suorakulmio. Nelikulmion ollessa neliö, on myös "Varignonin suunnikas" neliö.
Jos "Varignonin suunnikkaan" sisälle piirtää toisen "Vargnonin suunnikkaan", on myös se suunnikas. Lisäämällä toistuvasti uusien "Varignonin suunnikkaiden" piirtämistä sisempien "Varignonin suunnikkaiden" sisälle, syntyy loputon jono pieneneviä suunnikkaita. Näiden suunnikkaiden kuvioiden jono suppenee yhteen pisteeseen, joka on nelikulmion keskipiste. Lukuun ottamatta ensimmäistä nelikulmiota, ovat jonon parilliset jäsenet yhdenmuotoisia keskenään, ja jonon muut kuviot ovat taas yhdenmuotoisia vain keskenään.
Todistus.
Lause voidaan todistaa homotetian avulla: Soveltamalla homotetiaa keskipisteitä yhdistävään janaan homotetiakeskuksena neliön kärkipisteet kertoimella 2 nähdään, että nelikulmion keskipisteitä yhdistävät janat kuvautuvat nelikulmion lävistäjiksi. Koska homotetia säilyttää janojen yhdensuuntaisuuden, on keskipisteitä yhdistävät vastakkaiset janat yhdensuuntaiset, eli nelikulmio on suunnikas.
Yleistys.
Keskinen kolmio on vastaava tilanne kolmiolla. Jos merkitään monikulmion sivuille keskipisteet ja yhdistetään viereiset keskipisteet janoilla, saadaan muodostettua keskinen monikulmio mille monikulmiolle tahansa.
Veikko Litzen

Veikko Juhani Hjalmari Litzen (1. joulukuuta 1933 Helsinki – 17. tammikuuta 2011 Rooma, Italia) oli suomalainen filosofian tohtori ja kulttuurihistorian professori sekä (vuosina 1987–1996) Kansallisarkiston pääjohtaja. Hän oli erikoistunut keskiajan historiantutkimukseen.
Tausta.
Litzen syntyi keskiluokkaiseen perheeseen. Hänen isänsä oli työnjohtaja Harry Litzen ja äiti Aune Laitinen. Hänen puolisonsa vuodesta 1969 lähtien on ollut Aulikki Laitinen, ja heillä on yksi lapsi, Johanna (s. 1977). Litzen pääsi ylioppilaaksi vuonna 1953 ja valmistui filosofian maisteriksi 1961, lisensiaatiksi 1968, ja hän väitteli vuonna 1974 (Helsingin yliopisto). Hänen väitöskirjansa "A war of roses and lilies: The theme of succession in Sir John Fortescue’s works" käsitteli vallanperimyksen ongelmaa, jota hän oli tarkastellut jo aiemmin lisensiaatintyössään. Lisäksi hän on suorittanut arkistotutkinnon vuonna 1963.
Ura.
Veikko Litzen toimi pääasiassa arkistolaitoksen palveluksessa: Helsingin kaupunginarkistossa 1962–1963, valtionarkistossa avustajana ja arkistonhoitajana 1962–1972, Turun maakunta-arkiston hoitajan 1973, valtionarkiston tutkimusosaston johtajana ja arkistoneuvoksena 1973–1978 sekä Valtionarkiston tai myöhemmin Kansallisarkiston pääjohtajana eli valtionarkistonhoitajana 1987–1996. 
Vuonna 1978 hän aloitti Turun yliopiston ensimmäinen kulttuurihistorian professuurin ja tässä tehtävässä hän toimi vuoteen 1987 saakka. Tuona aikana hän käynnisti kehittämistyön, joka on johtanut nykyiseen, omaleimaiseen kulttuurihistorian oppiaineeseen. 
Lisäksi Veikko Litzen toimi akateemisella urallaan Suomen Rooman instituutin eli Villa Lanten johtajana vuosina 1983–1985. Hän oli toiminut dosenttina Helsingin, Turun ja Tampereen yliopistoissa ja opettajana Sibelius-akatemiassa ja Teknillisessä korkeakoulussa. Lisäksi hän oli mukana useiden kansainvälisten arkistojärjestöjen johtotehtävissä ja alan lehtien toimituskunnissa.
Veikko Litzen -luento.
Kun kulttuurihistorian professori Veikko Litzen täytti 60 vuotta 1.12.1993, merkkipäivän kunniaksi oppiaine päätti aloittaa vuosittaiset Veikko Litzen -luennot. Professori Litzen itse piti ensimmäisen luennon aiheesta "Konstantinus Suuri, Leni Riefenstahl ja minä". Tämä vuosittain Veikko Litzenin syntymäpäivään ajoittuva luento on määritelty kulttuurihistoriaan perustuvaksi kriittiseksi puheenvuoroksi jostakin ajankohdan keskeisestä kulttuurisesta ja yhteiskunnallisesta kysymyksestä.
Luennon ovat pitäneet:
Messukylän kirkko

Messukylän kirkko on luterilainen kirkko Tampereella. Se on Messukylän kaupunginosan kahdesta kirkosta uudempi. Puhtaaksi muurattu tiilikirkko rakennettiin korvaamaan huonokuntoinen Messukylän vanha kirkko, ja se valmistui vuonna 1879. Kirkko on Messukylän seurakunnan käytössä. 
Kirkon on suunnitellut Theodor Höijer. Se on rakenteeltaan suorakaiteen muotoinen päätytornillinen pitkäkirkko, jonka runkohuoneen keskiosasta ulkonee poikkilaiva. Alttaripäädystä ulkonee monikulmainen kuori, jota ympäröi matala monikulmainen sakaristo. Ulkoseiniä jäsentävät tukipilarit ja erittäin korkeat pyörökaariset ikkunat, joista tulee valoa itse kirkkosalin lisäksi myös lehtereille. Ulkoseinän tukipilarit ovat kuitenkin vain arkkitehtoninen yksityiskohta, sillä sisäkatteena on puupylväiden varassa lepäävä holvaamaton puukatto. Arkkitehtoniselta tyyliltään kirkko edustaa lähinnä myöhäistä uusgotiikkaa.
Messukylän uudessa kirkossa on keskuslämmitys ja istumapaikat 790 hengelle. Kirkon vuodelta 1888 peräisin oleva alttaritaulu on nimeltään "Kanaanilainen vaimo", ja sen tekijä on Alexandra Frosterus-Såltin. Kirkon kahdesta kellosta toinen on vuodelta 1839 ja toisen valmistusvuosi on tuntematon.
Kirjailija Kalle Päätalo on haudattu kirkon vieressä sijaitsevalle hautausmaalle.
Kuusaa (Haapajärvi)

Kuusaa on noin 250 asukkaan ja alle sadan talouden kylä Haapajärven kaupungissa Pohjois-Pohjanmaan maakunnassa. Se sijaitsee Kuusaanjärven rannalla kantatien 58 varrella noin 22 kilometrin päästä Haapajärven keskustaajamasta Kärsämäen suuntaan. 
Kuusaan Kylätoimikunta on perustettu vuonna 1989 ja toimintaan on yhdistynyt naapurikylä Jokela 1990-luvun puolessa välissä. 1990-luvun loppupuolella Kuusaanjärven ympäristön maamiesseura uudistettiin palvelemaan kylätoimintaa ja nimeksi muutettiin Jokuset kyläyhdistys ry. Kuusaa-Jokelan kylä tunnetaan Haapajärven aktiivisempana kylänä (Kaupunginjohtaja Järvinen). Muun muassa Kuusaan marathon on tunnettu kautta maan. Juoksija-lehden kyselyn mukaan Kuusaan marathon on Suomen parhaiten järjestetty maraton. Kuusaa-Jokelan kansainvälinen toiminta ja muun muassa työleirit ovat kannustaneet myös naapurikuntien kyliä aktiiviseen kansainväliseen toimintaan. Kuusaa-Jokelan väki on toteuttanut useita hankkeita, muiden muassa hankkeet Niityiltä nummille ja Maitolaiturilta maailmalle. Vuonna 2017 kylälle saatiin merkittävä, noin 180 000 euron Kehittyvä Kuusaa -hanke Keskipiste Leader:ltä. Suurin hanke on ollut Kuusaanjärven kunnostus vuonna 2006.
Kuusaan kylässä on SRK:n Kallion leirikeskus sekä vanhustenkoti ja muutama muu pienyritys. Kuusaalla on myös suuri suo, Hankilanneva, jonka Vapo Oy valjasti aikanaan turvetuotantoon. Turvetuotanto on sittemmin loppunut, ja alue on nykyisin laajalti viljelyskäytössä. Nuijunjärvi on alueen merkittävä lintujärvi. Nuijunjärvi on kunnostettu kosteikoksi, Haapajärven Pohjoisen metsästysseuran hankkeella. Kuusaan ala-aste lakkautettiin vuonna 2006, ja koulurakennus on helmikuussa 2007 siirtynyt kyläyhteisön omistukseen. Kyläntalossa (Eurola) järjestetään nykyisin kylää aktivoivaa toimintaa. Eurolan kunnostukseen saatiin rahoitus vuonna 2011. Talo maalattiin kauttaaltaan ulkoa ja sisältä ja keittiö remontoitiin kokonaan (2012). Kylä kehittyy edelleen, sillä kylälle on muuttanut jälleen (2011) perhe Oulusta. Uudistalo rakennetaan nelilapsiselle perheelle vuonna 2012. Jokelan kylään nousee samaan aikaan kaksi uutta omakotitaloa.
Kuitia

Kuitia () on 1400-luvulla rakennettu kartanolinna Paraisilla.
Historiaa.
Paraisten kaupungissa Lemlahdensaaren pohjoisosassa sijaitseva Kuitian linna on vanhin Suomessa säilynyt kartano. Sen rakentamisen pani alulle valtaneuvos Joachim Fleming oletettavasti 1480-luvulla. Jo aiemmin Kuitia mainitaan asuttuna kartanona 1400-luvun alussa. Sen varhaisin tunnettu omistaja oli Turun piispa Maunu Tavast. Vuonna 1439 hän lahjoitti kartanon veljelleen Jöns Olofinpojalle sekä tämän vaimolle Marta Klauntyttärelle, joka oli Turun linnan päällikön Klaus Lydekenpoika Djäknin tytär. Joachim Fleming oli Marta Klauntyttären tyttärenpoika, ja hän peri Kuitian vuonna 1477.
Maantieteellisesti Kuitia sijaitsee 400 metriä merestä, Pitosalmesta. Keskiajalla meri lainehti lähellä kartanoa, sillä lähimmät rantapellot ovat alle kymmenen metriä korkeammalla kuin nykyinen merenpinta. Kivilinna rakennettiin niinä levottomina aikoina, jolloin juutit purjehtivat ja ryöstivät Suomen rannikkoa. Sillä on varmasti ollut myös puolustuksellinen tarkoitus. Aivan lähellä on korkea mäki, meren puolelta jyrkkärinteinen Råbäckbergen, joka on saattanut olla muinainen linnavuori.
Kuitian linna on rakennettu luonnonkivistä muuraamalla. Tiiliä on käytetty ovien ja ikkunoiden pieliin sekä kellariholveihin. Linnassa on kellarikerroksen päällä kolme kerrosta, joihin pääsee keskellä taloa olevaa portaikkoa. Eteläpäässä on poikittain kivinen siipirakennus, joka on ilmeisesti rakennettu samaan aikaan päälinnan kanssa, mutta josta mahdollisesti on myöhemmin purettu kaksi ylintä kerrosta. Linnan rakennutti valmiiksi Joachimin poika, amiraali ja valtaneuvos Erik Fleming.
Tilan uusi, kivilinnan lähellä sijaitseva päärakennus, on rakennettu 1700- ja 1800-luvulla. Kartano on ollut jatkuvasti asuttuna, ja se oli af Heurlinin suvun omistuksessa 1800-luvulta 2010-luvulle. Viimeksi kartanon omistajana oli agronomi ja maatalousyrittäjä Anders af Heurlin. Vuonna 2014 kartanon osti Cargotecin hallituksen puheenjohtaja Ilkka Herlin ja ympäristövaikuttaja Saara Kankaanrinta. Kartano on suojeltu asemakaavalla vuonna 1997 ja sen viimeisin peruskorjaus valmistui vuonna 2022. Saneerauksen pääsunnittelijana toimi Saatsi arkkitehdit Oy.
Herlin ja Kankaanrinta ovat perustaneet Kuitiaan koetilan, jossa harjoitetaan mahdollisimman vähän Itämerta kuormittavaa maataloutta, tutkitaan hiilensidontaa ja kehitetään ympäristöystävällisiä lannoitteita. Maatilalla on yhteensä 250 hehtaaria viljelysmaata, jossa kasvaa tällä hetkellä vehnää, kauraa, ohraa ja sokerijuurikkaita. Tavoitteena on, että maatilalla kehitetään entistä parempia lannoitteita ja yhä tehokkaampia luonnonmukaisia viljelymenetelmiä. Tulevaisuudessa tilalla aletaan harjoittaa myös karjankasvatusta. Kartano on mukana CarbonToSoil -projektissa.
Vuonna 2009 Museovirasto määritteli Kuitian kartanolinnan valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. 
Vuonna 1951 ilmestyneen seikkailuelokuvan "Sadan miekan mies" ulkokuvaukset tehtiin Kuitian kartanon ympäristössä.
Vallikynsimö

Vallikynsimö eli vallikynsikkö ("Draba muralis") on yksivuotinen, lähinnä Euroopassa tavattava ristikukkainen kasvi. Suomessa vallikynsimö on luokiteltu silmälläpidettäväksi, mutta aiemmin se on luonnonsuojeluasetuksessa määritelty uhanalaiseksi lajiksi.
Ulkonäkö ja koko.
Vallikynsimö kasvaa 15–30 cm korkeaksi. Varsi on hoikka, haaraton tai haarova ja tähtikarvainen. Varren tyvellä on lehtiruusuke. Varren puoliväliin saakka vuorottain kasvavat lehdet ovat ruusukelehtiä pienempiä. Lehtiä kasvaa myös haarojen tyvillä. Lehdet ovat leveän herttamaisia, sepiviä ja hammaslaitaisia. Valkoiset kukat, jotka ovat halkaisijaltaan 2–4 mm, ovat kukintona latvassa melko pitkien perien päässä. Punertava kukkapohjus erottuu selvästi. Suomessa vallikynsimö kukkii touko-kesäkuussa. Kuihduttuaan kukat muuttuvat soikeiksi, sirottaviksi siemenkodiksi, liduiksi.
Vallikynsimö muistuttaa suuresti samoilla kasvupaikoilla viihtyvää keltakynsimöä ("Draba nemorosa").
Levinneisyys.
Vallikynsimöä tavataan lähes ainoastaan Euroopasta, jossa sen levinneisyysalue ulottuu etelässä Portugalista Bulgariaan, pohjoisessa Britteinsaarille, Fennoskandian eteläosiin ja Viroon. Yleisin laji on Etelä-Euroopassa. Euroopan ulkopuolella laji kasvaa harvinaisena Pohjois-Afrikassa, Lähi-idässä ja Keski-Aasiassa. Suomessa vallikynsimö on harvinainen ja lajia tavataan satunnaisesti lounaissaaristossa ja Ahvenanmaalla. Lajista on havainto myös Keski-Pohjanmaan rannikolta.
Elinympäristö.
Vallikynsimö viihtyy paahteisilla kalliokedoilla ja hakamailla kalkkipitoisella alustalla, ja muureilla ja valleilla. Se hyötyy laidunnuksesta, joka pitää kasvupaikkoja avoimina. Se on harvinaistunut laidunnuksen loputtua.
Valkopärskäjuuri

Valkopärskäjuuri ("Veratrum album") on Euraasiassa laajalti tavattava komea, valkokukkainen kasvi, joka kuuluu sudenmarjakasveihin (Melanthiaceae). Lajista on runsaasti muunnoksia, eikä toisistaan poikkeavien kantojen asema ole selvä. Kasvi on myrkyllinen. Suomessa lajia tavataan vain yhdeltä kasvupaikalta, ja se onkin rauhoitettu. Kasvin pääasiallisia kasvupaikkoja ovat kosteat niityt ja jokien rannat.
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotisen valkopärskäjuuren jämäkkä varsi kasvaa 60–120 cm korkeaksi ja 1,5–2 cm paksuksi. Leveänsoikeita, kielomaisia ja voimakassuonisia lehtiä on runsaasti. Lehdet ovat alapuoleltaan hienokarvaisia. Lehtilapa on 10–20 cm pitkä ja 5–10 cm leveä. Kukinto on runsaskukkainen, kerrannainen latvaterttu, joka muodostuu vihertävän- tai kellanvalkeista, noin 2 cm leveistä kukista. Valkopärskäjuuri kukkii kesäkuun lopusta elokuuhun.
Valkopärskäjuuri on runsaasti muunteleva kasvi, minkä takia toisistaan poikkeavien kantojen taksonominen asema on epäselvä. Pohjoismaissa esiintyvä kanta luokitellaan kuuluvaksi alalajiin ssp. "lobelianum".
Koko valkopärskäjuuri on vahvasti myrkyllinen, sillä sen kaikki osat, erityisesti maavarsi ja mukulat, sisältävät steroidialkaloideja (mm. protovertriiniä, gemeriiniä ja glykoalkaloideja).
Levinneisyys.
Valkopärskäjuurta esiintyy laajalla mutta laikukkaalla alueella Euraasiassa Etelä- ja Keski-Euroopasta Pohjois-Norjaan ja Kuolan niemimaalle sekä Pohjois-Venäjälle. Norjassa lajia tavataan pääasiassa Ruijan alueella. Suomessa valkopärskäjuurta on tavattu vain yhdeltä kasvupaikalta Utsjoella syrjäiseltä erämaa-alueelta Vaisjoen varrelta läheltä Norjan rajaa, josta laji löydettiin ensimmäisen kerran vasta vuonna 1971.
Elinympäristö.
Valkopärskäjuurta tavataan hyvin monenlaisissa ympäristöissä. Etelä- ja Keski-Euroopassa se on vuoristoseutujen kasvi, pohjoisessa sitä tavataan yleensä merenrannikoiden läheisyydestä. Kasvupaikat ovat tyypillisesti kosteita niittyjä ja joenrantoja. Suomen ainoa kasvupaikka on jokivarsipensaikossa.
Käyttö.
Euroopassa valkopärskäjuuresta on aikoinaan tehty aivastuspulveria, mikä lieneekin syynä kasvin erikoiselle nimelle. 
Lajin vaaleampikukkaista muotoa etelänpärskäjuurta (ssp. "album") kasvatetaan myös puutarhakasvina.
Peseytyminen avaruudessa

Peseytyminen avaruudessa on tärkeää, sillä bakteerit lisääntyvät nopeammin avaruudessa. Peseytyminen eroaa olennaisesti Maassa peseytymisestä, sillä avaruudessa vesi asettuu painottomassa tilassa tyypillisesti saksanpähkinän kokoisiksi pisaroiksi, mikä vaikeuttaa peseytymistä.
Kansainvälinen avaruusasema.
Peseytyminen.
Suihkussa astronautit Kansainvälisellä avaruusasemalle eivät suoraan sanoen käy, sillä he peseytyvät pyyhkeiden avulla. He käyttävät pesuvaahtoa, jota levitetään käsin tai pesusienellä, ja pyyhitään pois kosteuspyyhkeillä. Pyyhe tekee veden hallinnasta helpompaa, sillä se pitää veden paikoillaan ja käyttökelpoisena, kunnes se haihtuu. On myös sampoota, jota ei tarvitse huuhdella pois.
Kansainvälisellä avaruusasemalla on myös avaruussuihkut, mutta koska ne eivät toimi kovin hyvin, miehistö suosii sampoopesua ja kosteita pyyhkeitä. Astronauteilla on avaruudessa mukanaan henkilökohtainen hygieniapakkaus, joka sisältää hammasharjan, hammastahnaa, hammaslankaa, kamman ja karvanpoistohöylän.
Hiusten pesu.
Hiusten pesu avaruusasemalla on hankalampaa, jos henkilöllä on pidemmät hiukset. Hiukset pitää kastella ja vesi pitää harjata hiusten läpi, jotta se levittyy tasaisesti, ja sama pitää tehdä sampoon kanssa. Tämän jälkeen hiukset pyyhitään kostealla pyyhkeellä, ja veden annetaan haihtua] hiuksista pois. Haihtunut vesi menee avaruusaseman vedensuodatusjärjestelmään.
Hampaiden pesu.
Hampaiden pesussa avaruudessa ei ole juuri mitään epätavanomaista: astronautit käyttävät hammastahnaa ja hammasharjoja kuten Maassa. Astronautit saavat valita mukaan haluamansa tahnamerkin ja hammasharjan. 
Vaihtoehto hampaiden pesuun on hammastahnatabletit, mutta ne eivät ole yhtä tehokkaita hampaiden puhdistuksessa kuin perinteinen hammastahna ja -harja.
On myös olemassa avaruushammastahnaa, joka on nieltävää eikä vaahtoa. Vaahto on hankalaa avaruudessa, sillä se lähtee leijumaan pois suusta, jos suu on vähänkin raollaan. Se, että tahnan pystyy nielemään, tekee hampaiden pesusta avaruudessa helpompaa, sillä siitä ei jää jätettä, joka pitäisi hävittää.
Koliikki

Koliikki tarkoittaa vauvan pitkäkestoisia itkujaksoja, joita eivät helpota vanhempien lohdutus, imetys tai muutkaan tavalliset itkuun auttavat keinot. Koliikin oireita on keskimäärin joka kymmenennellä lapsella. Koliikkiin ei ole hoitoa, eikä sen syytä tunneta. 
Lapsen itku alkaa yleensä lisääntyä 2-3 viikon iässä. Vaikka itku kuuluukin normaaliin vauvan kehitykseen ensimmäisten elinkuukausien aikana, lisääntynyt itkuisuus eli koliikki rasittaa usein lapsen vanhempia ja lähipiiriä. Koliikki-itku ei ole aina kovaäänistä huutoa, vaan suurimmaksi osaksi tyytymäntöntä ääntelyä, tai niin sanottua "kitinää". Se ei ole vahingollista lapselle ja häviää itsestään noin kolmen kuukauden iässä. Esimerkiksi tutkimuksissa käytetyn virallisen määritelmän mukaan koliikkilapsi itkee kolme tuntia päivässä, vähintään kolmena päivänä viikossa. Koliikista voidaan kuitenkin puhua jos lapsi itkee säännöllisesti useita tunteja päivässä.
Syitä koliikkiin ei tunneta. Sen epäillään johtuvan useista tekijöistä, jotka ovat yksilöllisiä. Usein arvellaan, että erityisesti suoliston oireilla on vaikutusta koliikin esiintymiseen.
KISS-periaate

 
KISS-periaate () on ajatusmalli, joka pyrkii yksinkertaisuuteen. Termin alkuperästä ei ole varmaa tietoa. Albert Einsteiniin on yhdistetty sanonta "everything should be made as simple as possible, but no simpler" (Kaikesta pitäisi tehdä niin yksinkertaista kuin mahdollista, mutta ei yksinkertaisempaa). Tämä vastaa KISS-periaatetta. Tämä periaate tunnetaan nimellä Einsteinin hiomakivi, ja sitä käytetään Occamin partaveitsen tarkastelussa.
Käyttö.
KISS-termiä käytetään usein järjestelmä- ja ohjelmistosuunnittelussa sekä viestinnässä.
Mikko Rahkamaa

Mikko Rahkamaa (s. 21. syyskuuta 1981 Oulu) on entinen suomalainen jalkapallomaalivahti.
Rahkamaa on Oulun Luistinseuran kasvatti. Hän siirtyi FC Jokereihin kaudeksi 2000 ja teki Veikkausliiga-debyyttinsä seuraavalla kaudella. Rahkamaa debytoi myös samana vuonna 20-vuotiaana UEFA Cupissa, kun FC Jokerit pelasi ensimmäisellä karsintakierroksella ukrainalaista TsSKA Kiovaa vastaan vieraissa. Rahkamaa pelasi molemmissa otteluissa, jotka päättyivät 2–0 TsSKA Kiovan voittoon ja täten ukrainalaiset selvisivät jatkoon 4–0 yhteismaalien turvin.
Joulukuussa 2001 Rahkamaa allekirjoitti sopimuksen alankomaalaisen FC Twenten kanssa ja hän siirtyi seuraan tammikuussa 2002. Kahden kauden aikana Rahkamaa pelasi kaksi sarjaottelua. Kaudeksi 2004–05 hän siirtyi sarjatasoa alemmaksi Go Ahead Eaglesin riveihin, jossa hän oli ykkösmaalivahtina kaksi seuraavaa vuotta. Kesällä 2006 Rahkamaan sopimusta ei kuitenkaan jatkettu, joten hän jäi ilman seuraa. Joulukuussa 2006 ilmoitettiin Rahkamaan siirtyvän Veikkausliigaan nousseen FC Viikinkeihin. Hän kuitenkin kärsi lukuisista loukkaantumista, jotka hankaloittivat kauteen valmistautumista, jättäen Rahkamaan kakkosmaalivahdiksi Luís Fernandon taakse.
Loppukaudeksi hänet lainattiin Ykkösessä pelanneeseen Gamlakarleby Bollklubbiin. Lainapesti jäi kuitenkin vain kahden pelin mittaiseksi Rahkamaan loukkaantuessa kauden loppuun asti. Useiden loukkaantumisten johdosta Rahkamaa lopetti uransa kauteen 2007.
Rahkamaa edusti Suomen maajoukkueita vuosina 1999–2003. Hän pelasi kolme poikamaaottelua ja viisi nuorten maaottelua.
Testivetoinen kehitys

Testivetoinen kehitys (, TDD) on ohjelmointia tukeva tekniikka, jossa luodaan ensin uusi testitapaus ja vasta sen jälkeen muokataan kehitettävää ohjelmaa niin, että se läpäisee uuden testin. Yksikkötestit siis kirjoitetaan pienissä osissa ennen varsinaista tuotantokoodia. Tällä pyritään paitsi parempaan rajapintasuunnitteluun, myös varmistumaan ohjelmiston oikeasta toiminnasta. Mikäli yksikkötestit aiottaisiin kirjoittaa tuotantokoodin jälkeen, ne jäisivät usein tekemättä. Jälkikäteen on vaikeampi nähdä yksikkötestien hyötyjä, joten sille ei yleensä osoiteta aikaa. 
Kun testikoodi kirjoitetaan etukäteen, tuloksena saadaan jatkuvasti kehittyvä testiverkosto jonka varassa uusien toimintojen kehittäminen ja virheiden korjaaminen on huomattavasti turvallisempaa, koska jo olemassa olevia testejä suorittamalla huomataan, mikäli virhettä korjatessa tulee tehneeksi uusia virheitä.
Testivetoinen kehitys yhdistetään usein johonkin ketterään ohjelmistoprosessiin. Erityisesti tulee huomata, että testivetoinen kehitys ei ole "testausmenetelmä", vaan "suunnittelumenetelmä", vaikka sivutuotteena syntyykin joukko käyttökelpoisia testejä.
Kehitystyyli.
Testivetoinen kehitys sisältää useita näkökulmia, kuten ”keep it simple, stupid” (KISS)- ja ”You aren’t gonna need it” (YAGNI) -periaatteet. Keskittymällä kirjoittamaan vain testit läpäisevää koodia suunnittelu voi usein olla siistimpää ja selkeämpää kuin muilla menetelmillä. Kent Beckin kirjassa "Test-Driven Development by Example" hän myös ehdottaa periaatetta ”Fake it till you make it” (suom. Jäljittele sitä, kunnes teet sen.).
Edistyneiden suunnittelukonseptien saavuttamiseksi, kuten suunnittelumallin, kirjoitetaan testejä, jotka generoivat kyseisen suunnitelman. Koodi voi pysyä yksinkertaisempana kuin tavoitesuunnitelma, mutta silti läpäistä kaikki tarvittavat testit. Tämä voi aluksi tuntua epävarmalta, mutta se mahdollistaa kehittäjän keskittymisen vain olennaiseen.
Testien kirjoittaminen ensin: Testit tulisi kirjoittaa ennen testattavaa toiminnallisuutta. Tämän on väitetty tuovan monia etuja. Se auttaa varmistamaan, että sovellus on kirjoitettu testattavaksi, koska kehittäjien on harkittava, miten sovellus testataan jo alusta asti eikä vasta myöhemmin. Se myös varmistaa, että testit kirjoitetaan jokaiselle ominaisuudelle. Lisäksi testien kirjoittaminen ensin johtaa syvempään ja aikaisempaan ymmärrykseen tuotteen vaatimuksista, varmistaa testikoodin tehokkuuden ja ylläpitää jatkuvaa keskittymistä ohjelmistolaadun parantamiseen. Kirjoitettaessa ensin ominaisuuskohtaista koodia kehittäjän ja organisaation on taipumus siirtää kehittäjä seuraavaan ominaisuuteen jopa laiminlyöden kokonaan testauksen. Ensimmäinen TDD-testi saattaa aluksi jopa olla kääntymätön, koska tarvittavia luokkia ja metodeja ei ehkä ole vielä olemassa. Silti kyseinen ensimmäinen testi toimii suoritettavan määrittelyn alkuunpanona.
Jokainen testitapaus epäonnistuu aluksi: Tämä varmistaa, että testi toimii oikein ja voi havaita virheen. Kun tämä on osoitettu, taustalla oleva toiminnallisuus voidaan toteuttaa.
Wim Jonk

Wilhelmus Maria "Wim" Jonk (s. 12. lokakuuta 1966, Volendam, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Jonk edusti urallaan seuratasolla kotimaassaan FC Volendamia, Ajaxia ja PSV Eindhovenia, Italiassa Inter Milanoa sekä Englannissa Sheffield Wednesdayta.
Jonk pelasi myös Alankomaiden maajoukkueessa. Hän kuului Alankomaiden joukkueeseen vuoden 1992 EM-kisoissa, vuoden 1994 MM-kisoissa ja vuoden 1998 MM-kisoissa.
Alentejonkoira

Alentejonkoira () on portugalilainen laumanvartija koirarotu. Se oli vuonna 2019 kotimaassaan seitsemänneksi suosituin portugalilainen rotu. Suomeen on tuotu tähän mennessä kaksi yksilöä Portugalista.
Ulkonäkö.
Alentejonkoira on suurin portugalilaisista koiraroduista. Se on massiivinen, voimakas ja vaikuttavanoloinen. Sen pää muistuttaa karhun päätä. Uros on 66–74 cm korkea ja painaa 45-60 kg; nartulla vastaavat mitat ovat 64–70 cm ja 35 - 50 kg. Karvapeite on mieluiten puolipitkä, mutta voi olla myös lyhyt. Hyväksyttyjä värejä ovat kellanruskea, punainen, brindle, sudenharmaa ja musta, joissa kaikissa tulee aina olla valkoiset merkit (toista väriä voi olla joko enemmän kuin valkoista tai väritys voi olla valkovoittoinen). Brindlen sävy vaihtelee, sillä sen pohjavärinä voi esiintyä mikä tahansa edellä mainituista.
Luonne ja käyttäytyminen.
Alentejonkoira on hyvin itsenäinen, vahvatahtoinen, omapäinen ja vartioviettinen. Se on erinomainen vahtikoira ja karjan vartija paitsi voimiensa, myös itsevarmuutensa ja valppautensa ansiosta.
Alkuperä.
Alentejonkoira on kotoisin Etelä-Portugalin Alentejosta. Se on vanha laumanvartija, joka polveutuu estrelanvuoristokoirasta ja espanjanmastiffista, sekä mahdollisesti joistain paikallisroduista.
Kuuluisia rodunedustajia.
Maailman vanhin koira oli 31-vuotiaaksi elänyt ja vuonna 2023 kuollut alentejonkoira Bobi.
Pommerinvirna

Pommerinvirna (kašubianvirna) ("Vicia cassubica") on pääasiassa Euroopassa kasvava hernekasvi. Suomessa laji on hyvin harvinainen ja rauhoitettu.
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotisen pommerinvirnan varret kasvavat 30–60 cm pitkiksi. Varret ovat pystyjä ja pehmeäkarvaisia. Lehdet ovat 5–13 cm pitkiä ja niissä on pareittain 6–12 paria kapeansoikeita tai suikeita lehdyköitä. Kukkavarsi on noin viisisenttinen. Huulimaisten kukkien teriö on punavioletti ja venho valkoinen. Kukat kasvavat 10–12 kukan kukintoina. Hedelmä on kellertävä, kalju ja pari senttiä pitkä palko. Pommerinvirna kukkii heinäkuussa. Muista Suomessa tavattavista virnalajeista pommerinvirna muistuttaa lähinnä aitovirnaa ("V. sepium").
Levinneisyys.
Pommerinvirnan pääesiintymisalue ulottuu Saksasta ja Italiasta Balkanin ja Puolan kautta Keski-Venäjälle. Pohjoisessa kasvualue ulottuu eteläiseen Skandinaviaan, Baltiaan ja Etelä-Suomeen. Lajia tavataan myös paikoin Ranskassa, Kaukasiassa ja Vähässä-Aasiassa. Suomessa pommerinvirna kasvaa vain maan lounaisosissa. Ensimmäisenä laji löydettiin vuonna 1936 Tenholasta ja myöhemmin myös Kiskosta. Suomessa pommerinvirna on levinneisyysalueensa pohjoisrajalla, minkä takia sen leviämiskyky on esiintymisalueella varsin heikko.
Elinympäristö.
Suomessa pommerinvirna kasvaa kivisillä, kuivahkoilla metsärinteillä, hakkuuaukioilla ja pellon- ja metsänreunoilla. Lajin kasvupaikkoja uhkaavat lähinnä niiden umpeenkasvu ja metsittyminen. Ilmeisesti metsäpalojen torjunta on yksi syy lajin taantumiseen.
Aidi

Aidi () on marokkolainen vuoristokoirarotu, joka tunnetaan myös atlaksenkoirana ().
Ulkonäkö.
Aidi on vahvarakenteinen ja lihaksikas molossikoira. Karvapeite on pitkää ja muodostaa niskassa kauluksen. Väriltään se voi olla fawn, ruskea, musta tai valkoinen. Se voi olla myös valkoinen ruskein, mustin tai kellertävänruskein (fawn) merkein. Tavallisimpia värejä ovat puhtaanvalkoinen ja valkoinen mustin merkein. Vuoristossa työskenteleviltä koirilta on perinteisesti typistetty korvat. Rotua tavataan jonkin verran myös Ranskassa, mutta Suomessa sitä ei ollut rekisteröity ennen vuotta 2011.
Luonne ja käyttäytyminen.
Aidi on palvellut Atlas-vuoristossa jo vuosisatojen ajan omistajaansa karjan ja omaisuuden vartijana, sitkeänä työkoirana, jolla on ollut sisua ja voimia hyökätä petoja vastaan. Sittemmin myös Marokon poliisi on käyttänyt sitä palveluksiinsa. Se on vahvaluonteinen ja peloton, eikä sovellu pelkäksi seurakoiraksi.
Alkuperä.
Aidi on alkuperäinen pohjoisafrikkalainen laumanvartija, ja afrikkalaisen paariakoiran kookkaampi, jalostuneempi versio. Se on säilynyt vuoristossa tyypiltään muuttumattomana ja sekoittumatta muihin rotuihin. Jotkut tutkijat jopa arvelevat sen olevan pyreneittenkoiran kantamuoto. Aidi on Marokon kansallisrotu.
Etymologia.
Pohjois-Afrikassa paikallisia berberikoiria kutsutaan eri alueiden heimojen mukaan – vaikka ne kaikki kuuluvatkin käytännössä samaan rotuun. Aidi nimitys on käytössä Marokossa, kun taas "Shawia", "Ouled Naïl" ja "Kabyle" ovat vastaavasti Algeriassa.
Rotu Suomessa.
Suomeen tuotiin ensimmäinen aidi, narttu, Ranskasta vuonna 2011. Vuonna 2017 tuotiin ensimmäinen uros, niinikään Ranskasta. Kolmas koira, narttu, tuotiin Suomeen vuonna 2019.
Akbash

Akbaş ("Akbaş Çoban Köpeği"), tunnetaan myös nimellä akbash, on turkkilainen laumanvartija koirarotu. FCI ei ole tunnustanut sitä, mutta Turkin kennelliitto "Köpek Irkları ve Kinoloji Federasyonu" (KIF) sitä vastoin on. Sen mukaan rodun virallinen englanninkielinen nimi on "Akbash Shepherd Dog". Rotu on saavuttanut suosiota Pohjois-Amerikassa karjatilojen vartiokoirana – toisinaan myös kojoottia vastaan – minkä lisäksi Suomeen on tuotu pari akbaş-tyyppistä kangalinkoiraa.
Ulkonäkö.
Akbaş on laumanvartija, joka on väriltään valkoinen ja muistuttaa ulkonäöltään etäisesti kuvaszia ja muita isoja valkoisia vuoristokoiria. Siitä on olemassa kaksi muunnosta: lyhyt- ja pitkäkarvainen. Valkoinen väritys auttaa paimenia erottamaan sen sudesta.
Luonne ja käyttäytyminen.
Rotu on rauhallinen ja tasapainoinen. Se leimautuu vartioimiinsa lampaisiin varhaisella iällä.
Alkuperä.
Akbaş on kotoisin Turkin länsiosista, missä se on perinteisesti vartioinut lammas- ja vuohilaumoja. Se on yksi kolmesta perinteisestä turkkilaisesta laumanvartijasta - kangalinkoiran ja karsinkoiran ohella. Se on sukua valkoisille itä- ja eteläeurooppalaisille laumanvartijaroduille. Koska laumanvartijat ovat alun perin kulkeutuneet Eurooppaan Aasiasta, se lienee valkoisten eurooppalaisten laumanvartijarotujen – kuten kuvaszin ja pyreneittenkoiran – esi-isä ja alkuperäinen kantamuoto. Vaikka pyreneittenkoira on jo selvästi rakenteeltaan ja tyypiltään erilainen, sekä kuvasz että slovakiancuvac muistuttavat yhä huomattavasti tätä turkkilaista rotua. Lisäksi jotkin teoriat uskovat kuvaszin kulkeutuneen Unkariin juuri turkkilaisten heimojen mukana.
Etymologia.
"Akbaş" tarkoittaa sananmukaisesti "valkopäätä". "Akkush" - joksi rotua on toisinaan kutsuttu - puolestaan merkitsee "valkoista lintua".
Nykytilanne.
Rotu on nykyisin erityisen suosittu Länsi-Anatolian alueella. Toiset pitävät sitä kangalinkoiran paikallismuunnoksena, mutta KIF:n lisäksi esimerkiksi Yhdysvalloissa jotkin järjestöt rekisteröivät sen erillisenä rotuna. Vuonna 1996 Konyassa pidetyssä turkkilaisia paimenkoiria koskevassa eläinlääketieteellisen tiedekunnan kansainvälisessä konferenssissa päätettiin hylätä ajatus yhdestä ainoasta turkkilaisesta laumanvartijarodusta. Siellä tultiin siihen tulokseen, että maan läntisessä, keskisessä ja itäisessä osassa on jokaisessa oma erillinen rotunsa.
Turkissa rodun kattojärjestö on "Akbaş Çoban Köpeğini Koruma ve Araştırma Derneği" (AKAD), ja Yhdysvalloissa toimii nykyisin "Akbash Dog Association International". KIF on paraikaa valmistelemassa vasta ensimmäistä rotumääritelmää, joten ei ole kovin todennäköistä että FCI:n kaltaiset kansainväliset tahot tulisivat hyväksymään sen omana rotunaan ainakaan vielä vuosiin.
Ed (editori)

ed ("EDitor") on Unix-käyttöjärjestelmän alkuperäinen tekstieditori, jonka Ken Thompson kehitti vuonna 1969. ed on rivieditori, joka edeltää näyttöpohjaisia tekstieditoreita kuten vi.
edin käyttöliittymä on hyvin pelkistetty, ja sen käyttö on mahdollista yksinkertaisellakin päätelaitteella kuten kaukokirjoittimella. Käyttöliittymä perustuu kahteen tilaan: kirjoitustilaan, jossa voi lisätä uutta tekstiä, sekä komentotilaan, jossa voi muokata olemassa olevaa tekstiä. Muokkauskomennot voidaan kohdistaa yhteen tai useampaan riviin. Ohjelma ilmoittaa virheistä kysymysmerkillä, ja tämän jälkeen komennolla h saa lisätietoa.
edin mullistavin ominaisuus oli säännöllisten lausekkeiden tuki. Myöhemmin syntyneet Unix-ohjelmat kuten grep ja sed perustuvat edin syntaksiin. edin vaikutus on nähtävissä myös ohjelmointikielissä kuten Perl.
Käyttöliittymänsä vuoksi ed ei ole suosittu interaktiivisessa käytössä, mutta ilmaisuvoimaisuutensa takia sitä saatetaan käyttää eräajopohjaisiin muokkauksiin skripteissä.
Microsoftin MS-DOS-käyttöjärjestelmässä oli ennen versiota 5.0 mukana edin kaltainen editori edlin, josta kuitenkin puuttui eräitä ominaisuuksia, kuten säännölliset lausekkeet.
Ex (tekstieditori)

ex ("Extended") on Bill Joyn kehittämä tekstieditori. Joy kehitti exin edin laajennuksena.
Ex on yksi ensimmäisiä BSD-haaraan tehtyjä laajennuksia alkuperäiseen Unixiin. Toiminnallisuudeltaan ex on kuten ed, mutta käyttöliittymää parannettiin helpottamaan vuorovaikutteista käyttöä.
Myöhemmin exiin lisättiin kehittyneimpien päätteiden mahdollistama ruutueditori, joka käynnistettiin komennolla vi ("VIsual"). Vi:stä kehittyi itsenäinen ohjelma, mutta suuri osa vi:n komennoista ovat itse asiassa ex:n komentoja (kaikki kaksoispisteellä alkavat komennot).
Nvi

nvi ("New VI") on neljättä BSD-jakelua varten uudelleenkirjoitettu vi- ja ex-toteutus. nvi:n on kirjoittanut Keith Bostic. 
nvi syntyi, kun osia BSD-järjestelmästä jouduttiin kirjoittamaan uudelleen lakiteknisten epäselvyyksien takia, jotka liittyivät AT&amp;T:n omistamaan alkuperäiseen Unix-lähdekoodiin. Bostic alkoi kirjoittamaan nvi:ta 1990-luvun alussa ottamalla pohjaksi "Elvis" nimisen vi-kloonin ja alkoi uudelleenkirjoittamaan siitä mahdollisimman "bugi-yhteensopivaa" korvaajaa alkuperäiselle vi:lle.
nvi on oletuksena mukana FreeBSD-, NetBSD- ja OpenBSD-järjestelmissä. BSD-pohjainen Mac OS X sisälsi nvi:n versioon 10.2 asti ja myöhemmin sen korvasi vim .
Högsåra

Högsåra (vanhastaan "Haukisaari") on kylä Kemiönsaaren kunnassa Hiittisten saaristossa. Kylä oli aiemmin tunnettu luotsiasemana, ja tätä perinnettä jatkaa kylässä sijaitseva Merenkulkulaitoksen väyläasema. Kylän vanhat tilat ovat suurimmaksi osaksi vanhoja luotsitiloja 1700-luvulta. Kylässä on noin 50 ympärivuotista asukasta. Högsåraan pääsee Kasnäsin saarelta lossilla.
Keisarilliset vierailut.
Suuriruhtinas Aleksanteri III vietti osan kesistä 1885-1894 perheineen ja hoveineen Högsåran pohjoispoukamassa, joka sai näistä vierailuista nimekseen Keisarinsatama ("Kejsarhamn"). Saarella he tutustuivat paikalliseen kalastajaeukko Serafinaan, joka sai myöhemmin lempinimekseen Kejsar-Fina.
Myöhemmin suuriruhtinas Nikolai II:n 4338-tonninen keisarijahti Standard - suurin huvijahti maailmassa - ajoi 11.9.1907 matkalla Hangosta Rikalaan karille Högsåran lähellä. Jahti vedettiin irti kahdeksan päivää myöhemmin ja jahtia ohjannut luotsi todettiin syyttömäksi tapahtuneeseen, sillä hän oli varoittanut etenemästä niin suurella aluksella. Joka tapauksessa venäläiset käyttivät tapahtumaa hyväkseen venäläistäessään Suomen luotsilaitosta.
Nimen historia.
Kylän nimi on tutkijoiden mukaan alun perin suomenkielinen "Haukisaari" tai "Haukkasaari", josta ajan myötä muuntunut nykyiseksi, kun seutu on saanut ruotsalaisen asutuksen.
Clara Henriksdotter-Puranen kirjoittaa kirjassaan "Högsåra" seuraavasti: "Vanhimmista lähteistä vuoden 1538 veroluetteloista löytyvät muodot Höckesar, Hökesure, Houcksur ja Höcksor. Vuoden 1540 maakirjassa puhutaan Houttsoorista ja Höuttsoorista. Lisäksi löytyvät Högsore (1553), Houcksåår (1555), Hökesår (1558), Hökesåår (1560), Houcksår (1566), Högsåår (1570), Högsar (1571), Hocksåår (1571), Hougesår (1601), Höcksåår (1611), Haucksår (1615), Höttsår (1632), Högsare (1638), Högsari (1650), Högsar (1659), Högsahr (1674), Högsaar (1684), Hyxora (1787) ja Högsår (1674 ja 1874) ... näin ollen nimi on voinut kehittyä Haukisaaresta tai Haukkasaaresta." Haukisaari nimisenä saari tunnetaan vielä vuoden 1775 isojako kartassa ja pöytäkirjassa.
Ja hän kirjoittaa vielä: "Voidaan olettaa että Högsåra oli asuttu ennen ruotsalaisten muuttoa, sillä saarella oli paljon maatiloja, 1530-luvulla peräti viisitoista. Tuskin niin suuri saari tärkeän väylän varrella oli asumaton 300 vuotta aikaisemminkaan, jos siellä 1500-luvulla tuli toimeen yli tusina tilaa...Jos Högsåra oli asuttu tuhat vuotta sitten, tukee tutkimus sitä olettamusta, että väestö puhui jonkinlaista suomea, mahdollisesti virolaisvaikutteista kieltä."
Tuulivoimalat.
Högsårassa valmistui syyskuussa 2007 ja vihittiin 15. kesäkuuta 2008 kolmen tuulivoimalaitoksen Högsåran tuulivoimapuisto. Tuulipuiston omistaa espoolainen Via Wind, jonka tuottaman sähköenergian myy Turku Energia. Tuulisina päivinä voimalat tuottavat täydet 6 MW sähköenergiaa.
AEC Armoured Command Vehicle

AEC Armoured Command Vehicle (ACV) oli brittiläisen AEC:n ("Associated Equipment Company") toisen maailmansodan aikana Yhdistyneen kuningaskunnan armeijalle rakentama panssaroitu komentoajoneuvo.
Historia.
Yleisin brittiarmeijan käyttämistä komentoajoneuvoista oli vuonna 1941 valmistukseen otettu AEC 4x4 ACV, AEC Matador -kuorma-auton alustalle rakennettu nelivetoinen panssaroitu bussi. Niitä rakennettiin 415 kappaletta.
AEC 4x4 ACV tuli palveluskäyttöön Pohjois-Afrikan rintamalla ja niitä käytettiin sodan loppuun asti. Suuret ja mukavat ajoneuvot saivat liikanimen ”Dorchester” lontoolaisen The Dorchester -loistohotellin mukaan.
Tunnetuimmat tämän malliset ACV:t olivat Afrika Korpsin sotasaaliikseen saamat kolme ajokkia, joista kaksi, saksalaisilta "Max"- ja "Moritz"-nimet saaneet päätyivät Rommelin ja hänen esikuntansa käyttöön. Rommel käytti ensin ”Mammuteiksi” nimeämistään autoista Moritz-nimen saanutta yksilöä. Myös Rommelin aavikolla käyttämät brittiläiset kaasusuojalasit olivat peräisin kaapatusta komentoautosta.
Vuonna 1944 tuotantoon tuli AEC 6x6 ACV, joka oli rakennettu AEC 0857 -kuorma-auton alustalle. Kuusipyörävetoisessa ajoneuvossa oli 150 hevosvoimainen AEC 198 150 -moottori, sen kori oli 9 mm terästä. 17 tonnia painanutta autoa rakennettiin 151 kappaletta.
Molempia malleja rakennettiin kahtena eri versiona; LP (Low Power) ja HP (High Power) mallit erosivat toisistaan radiokalustoltaan.
Elephas

Elephas eli aasiannorsut on suku norsujen heimossa. Suvussa on vain yksi nykyajalle selviytynyt laji, aasiannorsu ("Elephas maximus"), mutta sukuun on varmistettu kuuluneen ainakin kymmenen hävinnyttä lajia. Suvun viimeinenkin elossa oleva laji on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi.
"Elephas"-suvun lajit ovat geeneiltään hyvin lähellä sukupuuttoon kuolleita mammutteja.
Joel Melasniemi

Joel Jesse Antero Melasniemi (s. 19. tammikuuta 1975) on kitaristi, graafinen suunnittelija ja säveltäjä. Hänet tunnetaan Ultra Bra- ja Scandinavian Music Group (SMG) -yhtyeiden kitaristina ja SMG:ssä myös pääasiallisena säveltäjänä. Hän on yksi Folkhem-yhtyeen perustajajäsenistä sekä Mauron Maiden -tribuuttiyhtyeen kitaristi.
Melasniemi on suorittanut taiteen kandidaatin tutkinnon Taideteollisessa korkeakoulussa. Vuonna 1994 hän voitti Kemin sarjakuvakeskuksen järjestämän sarjakuvakilpailun.
Vuonna 2011 Melasniemi sävelsi ensimmäisen elokuvamusiikkinsa Oskari Sipolan ohjaamaan elokuvaan "Elokuu".
Yksityiselämä.
Melasniemi asuu perheineen Helsingissä ja harrastaa banjonsoittoa, uintia ja kirjallisuutta. Hänen vanhempansa ovat näyttelijät Kristiina Halkola ja Eero Melasniemi. Melasniemellä on kolme sisarusta, joista sisko Vilma on näyttelijä. Melasniemi on seurustellut Terhi Kokkosen kanssa.
Melasniemi on naimisissa ja pariskunnalla on kaksi lasta, poika ja tyttö. Perhe asuu Helsingin keskustassa.
ISI

ISI (englanninkielisestä nimestä Inter-Services Intelligence; aselajien välinen tiedustelupalvelu) on merkittävin Pakistanin tiedustelupalveluista.
Muita Pakistaniin tiedusteluun kuuluvia osastoja ovat sisäministeriön tiedustelupalvelu (IB) ja armeijan tiedustelupalvelu (MI). ISI perustettiin 1948 Intian ja Pakistanin vuonna 1947 käymän sodan jälkeen, koska MI ei pystynyt jakamaan tiedustelutietoja riittävän tehokkaasti puolustusvoimien päähaarojen välillä. ISI vastaa koti- ja ulkomaan tiedustelusta sekä Pakistanin puolustusvoimien päähaarojen maa-, ilma- ja merivoimien välisestä tiedustelutiedon koordinoinnista.
ISI:n päämaja sijaitsee Islamabadissa ja sen palveluksessa on arveltu työskentelevän 25 000 henkeä.
ISI on jaettu 6–8 osastoon.
Afganistanin sodan aikana Neuvostoliiton miehitysjoukkoja ja sen valtaan nostamaa Afganistanin demokraattisen tasavallan kommunistihallitusta vastaan taisteli mujahideen -sissiliike. Yhdysvallat ja Saudi-Arabia tukivat kumpikin mujahideen-taistelijoita kolmella miljardilla dollarilla, josta pääosa kanavoitiin ISI:n kautta.
Aiheesta muualla.
Pakistanin puolustusministeriön sivut
Moonstone

Moonstone: A Hard Day's Knight (lyhyesti Moonstone) on Mindscapen kehittämä ja julkaisema toimintapeli. Peli julkaistiin vuonna Amigalle, mutta se käännettiin vuotta myöhemmin DOS:lle. 
Vastaanotto.
CU Amiga -lehti antoi pelille arvosanaksi 81% arvostelussaan.
Pelit-lehti jätti pelin arvostelematta, koska heille toimitetusta pakkauksesta puuttuivat levykkeet. Myöhemmin lehdessä DOS-versiosta ilmestyi lyhyt, varsin suopea arvostelu.
The Memory of Trees

The Memory of Trees on irlantilaislaulajan Enyan vuonna 1995 julkaisema albumi. Se voitti Grammy-palkinnon parhaana New Age -albumina vuonna 1997. Kansikuvan innoittajana on ollut Maxfield Parrishin maalaus "The Young King of the Black Isles". Parrishin työt ovat vaikuttaneet myös moniin Enyan musiikkivideoihin.
Kappaleet.
kaikki kappaleet säv. Enya, san. Roma Ryan, sov. Enya ja Nicky Ryan
1 Tästä kappaleesta on julkaistu 3 versiota: album edit, the remix (singlellä), ja video remix.
Palkinnot.
Grammy-palkinto
Lähteet.
CD-levy 0630-12879-2 (Warner Music UK Ltd, 1995)
Agha

Agha (tai Aga) (nyky-turkiksi: "Ağa", persiaksi: آقا ) tulee turkin sanasta Agha, 'iso veli', 'johtaja', 'hallitsija'. Sanaa käytetään muun muassa virkamiehen tai sotilaan arvonimenä tai arvonimen osana. Nimi on myös arvonimi ja sukunimi Pakistanissa ja Afganistanissa. Persian kielessä sana tarkoittaa 'herra'. Nykyään Turkissa aghaa käytetään maanomistajista .
Osmanien valtakunnassa agha jäi yleensä arvon ansainneen henkilön nimen kiinteäksi osaksi. Agha oli mm. janitsaarien ylipäällikön virkanimi. Ei ole olemassa tarkkaa tietoa siitä, miten ja milloin aghaa ruvettiin käyttämään nykyisen tavan mukaan Turkissa maanomistajista, mutta taustalla on henkilön tärkeyttä korostava sana "ayan". Tapa oli kuitenkin jo käytössä Osmanien valtakunnan loppuaikoina.
Faust

Faust on fiktiivinen henkilöhahmo, joka myi sielunsa paholaiselle ja sai vastineeksi rajattoman tiedon sekä yliluonnollisia kykyjä maallisen elämänsä ajaksi, mutta alkoi myöhemmin katua kauppaansa. Tarinassa paholaisen edustajana esiintyy Mefistofeles-niminen hahmo. Tarinan eri versioissa on joko traaginen tai onnellinen loppu: Faust joko päätyy ikuiseen kadotukseen tai pelastuu katuvaisena Jumalan armon ansiosta.
Faustin tarina on peräisin tuntemattoman saksalaisen kirjailijan vuonna 1587 ilmestyneestä kirjasta "Kertomus tohtori Johann Faustenista, laajalti tunnetusta noidasta ja taikurista, miten hän tiettynä aikana myi itsensä paholaiselle, – – kunnes hän vihdoin sai hyvin ansaitun palkkansa". On arveltu, että Faust-hahmo perustuu todelliseen esikuvaan, vuosina 1480–1540 eläneeseen Johann Faustiin.
Faust kirjallisuudessa.
Englantilainen renessanssikirjailija Christopher Marlowe kirjoitti tarinasta uuden version, "The Tragicall History of Dr. Faustus" (1594). Kuuluisin aiheeseen perustuva teos on saksalaisen runoilija-kirjailija-hovimies-luonnonfilosofi Johann Wolfgang von Goethen runomuotoinen tragedia Faust, jonka ensiosa ilmestyi vuonna 1808 ja toinen 1832, pian runoilijan kuoleman jälkeen.
Aiheeseen tarttui myös runoilija Heinrich Heine, joka julkaisi vuonna 1851 teoksen "Der Doctor Faust". Thomas Mannin romaani "Tohtori Faustus: saksalaisen säveltäjän Adrian Leverkühnin elämä erään hänen ystävänsä kertomana" (1947) on oman aikamme merkkiteos.
Faustin hahmo näyttelee keskeistä osaa myös Paavo Rintalan viimeiseksi jääneessä romaanissa "Faustus" (1996), jossa nykyajan Faustit elävät paholaisen aikaa.
On olemassa grimoire eli loitsukirja, jota on väitetty Faustin kirjoittamaksi, mutta luultavasti joku on vain laittanut kirjan hänen nimiinsä.
Faust kansantarinoissa.
Suomalaisissa kansantarinoissa Faust eli "Vauhtus" oli uskonpuhdistaja Martti Lutherin veli. Veljekset olivat poppamiehiä ja matkustelivat ympäri maailmaa kierrellen myös Suomessa. Vauhtus oli tehnyt pirun kanssa sopimuksen, jonka mukaan piru saisi hänen ruumiinsa kuoleman jälkeen mutta Vauhtuksen eläessä pirun täytyi auttaa häntä kaikessa. Tarinoiden Vauhtus oli keksinyt pelikortit ja veljensä kanssa hän matkasi paholaisen vetämässä lasiarkussa pitkin merenpohjaa piirtäen samalla tarkat merikortit kaikista pohjoismeristä. 
Kansantarinoiden aiheet lienevät kulkeutuneet Suomeen merimiesten, kauppiaiden ja ulkomailla opiskelleiden suomalaisten välityksellä.
Faust klassisessa musiikissa.
Newyorkilainen Janet I. Wasserman on luetteloinut pelkästään musiikillisia Faust-aiheisia teoksia yli viisisataa – joista runsaat kuusikymmentä oopperoita, tragedioista koomisiin ja rock-oopperaan, tai operetteja – ja niitä syntyy jatkuvasti lisää. Valtaosa sävellyksistä perustuu Goethen teoksen ensimmäiseen osaan, joka päättyy Gretchenin kuolemaan.
Muun muassa seuraavat säveltäjät ovat säveltäneet Faust-aiheisia teoksia:
Kiusausta kajota aiheeseen ei voinut välttää myöskään 1800-luvun säveltäjä Karl Faust (pianoteokset Mefisto-galoppi, Gretchen-polkka, Famulus-kvadrilli).
Faust elokuvissa.
Kirjallisuuden lisäksi Faustista on tehty suuri määrä elokuvia, kuten F. W. Murnaun "Faust" (1926).
Ruutilaiva

Ruutilaiva, ruutiholkki oli erityisesti irrallisen ruudin kuljettamiseen suunniteltu purjeilla tai airoilla liikkuva kuljetusalus. Holkista laivatyyppinä tiedetään erittäin vähän.
Ruutiholkin kuljetustilojen seinät oli yleensä pehmustettu ja lastausluukut tiivistetty, sillä ruuti oli niin vedelle kuin tulellekin arkaa. Lastitilassa liikuttiin aina huopatossut jalassa, sillä kengänpohjien naulat saattoivat iskeä kipinää osuessaan metalliin. Tulenvaarasyistä aluksella ei ollut minkäänlaista tulta, ei edes lamppuja, vaan lastaaminen tapahtui päiväsaikaan. Ruuti kuljetettiin turvallisuussyistä aina tynnyreihin pakattuna, ja vasta käyttöpaikalla se pakattiin panospusseihin. Alustyyppi katosi käytöstä yhtaikaa irtoruudin myötä, kun takaa ladattaviin tykkeihin oli taloudellisempaa tehdä valmiita panoksia.
Helsingin yliopiston oikeustieteellinen tiedekunta

Oikeustieteellinen tiedekunta on yksi Helsingin yliopiston 11 tiedekunnasta. Tiedekunta sijaitsee pääosin yliopiston keskustakampuksella. Tiedekunta on perustettu vuonna 1640.
Tiedekunnan suomenkielisten opiskelijoiden ainejärjestö on Pykälä ry, ruotsinkielisten Juristklubben Codex r.f. ja Vaasan yksikön opiskelijoiden Justus Ry/Rf.
Tiedekunnan nykyisenä dekaanina toimii Johanna Niemi.
Tiedekunnan yksiköt.
Oikeustieteellinen tiedekunta on ollut 1. tammikuuta 2010 alkaen laitokseton. 
Tiedekunnassa oli tätä ennen seuraavat laitokset:
Tiedekuntaan kuuluvat seuraavat erilliset instituutit ja yksiköt: