tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Szeletan kulttuuri

Szeletan kulttuuri oli Neandertalin ihmisen ja nykyihmisen siirtymävaihe Itä-Euroopassa noin 42 000–32 000 eaa. Tähän kulttuuriin liittyi suurriistan metsästystä. Tätä kulttuuria ylläpitivät alkuvaiheessa neandertalilaiset, loppuvaiheessa nykyihmiset. Nykyihmistä varhaisemmat neandertalilaiset näyttävät Mladecin löytöjen mukaan katoavan kerrostumasarjasta vuosituhansien kuluessa. Nykyihmiselle oli tyypillistä muun muassa pehmyt taltta, jolla voitiin työstää kivisiä veitsiä. Veitsi olikin nykyihmisen tuoma uutuuskeksintö, jolla oli kätevä käsitellä saaliseläimiä. Tämä kulttuuri vallitsi Puolassa sekä Karpaattien alueella Unkarissa, Slovakiassa ja Tšekin Määrissä.
Joidenkin uusien ajoitusten mukaan Szeletan kulttuuri oliskin Aurignacin kulttuuria nuorempi. Szeletan kulttuuri levisi Eurooppaan jääkauden lämpimän jakson aikana. Tämän lämpimän ns Hengelo-interstadiaalin aikana Szeletan kulttuuri ulottui Slovakiasta Keski-Eurooppaan ja koko Tonavan varrelle. 
Tämä myöhäispaleoliittinen kulttuuri on nimetty Bükk-vuorten Szeleta-luolan mukaan. Kulttuuri on luultavimmin kehittynyt keskipaleoliittisesta Micoquien-kulttuurista. Tämä kulttuuri valmisti 2-puolisesti iskettyjä, litteitä laakerinlehtimäisiä keihäänkärkiä, ja myös kiekkomaisia litteitä piikivityökaluja, ehkä veitsiä, samoin kuin suurehkoja käyriä, litteitä piikiviveitsiä. Se oli sinne tuohon aikoihin levinneen nykyihmisen luoma, ja oli suunnilleen ranskalaisen Aurignacin kulttuurin aikalainen. 
Hengelo-interstadiaalin aikoihin Slovakian seuduilla neandertalinihmisen Moustierin työkaluja, että uudempia nykyihmisen työkaluja. Neandertalin ihmisen työkalut kävivät esimerkiksi Mladecissa aikaa myöten yhä harvinaisemmiksi, ja myöhempänä lämpimänä Denekamp-interstadiaalina nykyihminen hallitsi aluetta. Neandertalin ihminen asutti Čertova Pecin luolaa 38 320 ± 2480 hiili-14-ajoituksen mukaan. Luolasta on löydetty Neandertalin ihmisen Moustierin kulttuurin karkeatekoisia esineitä, jotka ajan myötä vähenivät nykyihmisten kaivertimien yms yleistyessä.
Szeletan kulttuurin eräs aikaansaannos on taitavasti tehty Szeletan "Moravany-Dlhan" tyyppinen lehdenmuotoinen kärki, jota käytettiin keihäissä, ehkä jopa nuolissa. Luusta veistettiin koristeellisia esineitä. Nuorempaa Szeletan kulttuuria luonnehtii myös piikiven ja lasiporfyyrin (vulkaanista lasia, joka ei ole obsidiaania) tuonti kauempaa. Itäistä Szeletan kulttuuria on löydetty Buran-Kaya III:n kerrostumasta, noin ajalta 36000-27000 vuotta sitten, joka vastaa Kostenkin varhaista ja keskimmäistä vaihetta.
Szeletan Levallois-pohjaista traditiota Määrissä sanotaan Bohunicen kulttuuriksi ja hyvin varhainen Aurignacin kulttuuri Iberian niemimaalla ja muun muassa Bulgarian seuduilla Itä-Euroopassa.. Ranskan Chatelperron ja Italian Uluzzian tulivat myöhemmin, niissäkin oli runsaasti Moustierin tyyppisiä työkaluja.
Szeletan kulttuurin aikalaisia.
Nämä kulttuurit tuottivat litteitä, kaksipuolisesti iskettyjä keihäänkärkiä, jotka olivat nykyihmiselle tyypillisiä, ja myös Moustierin tyyppisiä kaapimia (racines)
Lain kumous

Lain kumous on suomalainen loitsu tai taikatemppu, jolla pyrittiin vaikuttamaan oikeudenkäynnin tai käräjien päätökseen. 
Lain kumouksen yhteydessä voitiin lausua lain syntysanat eli kertomus siitä, miten laki on syntynyt. Eräiden syntysanojen mukaan laki on saanut alkunsa siten, että Perkele teki pesänsä "tuomarin tuvan etehen, maaherran majan sisään, nimismiehen niskan päälle, lautamiehen lattialle, papin paian kaulukseen, pispan pitkään hihaan."
Samainen loitsu jatkuu:
Loitsussa manataan vielä kateiden silmät vuotamaan verta, kuiva kuusipuu tukkimaan tuomarin ja nimismiehen silmät, ja rautainen koira hyökkäämään tuomarin pihaan. Vielä jumalaa pyydetään pitämään pilvissä taivaalliset käräjät, joiden tulos kumoaisi maallisen oikeusistuimen päätöksen.
Linjataktiikka

Linjataktiikka on jalkaväen taktiikka, jossa sotilaat ryhmitetään linjaan, joka on kahdesta kuuteen miestä syvä. Väliä riveillä on noin puoli metriä, mutta vierekkäiset miehet seisovat lähes kiinni toisissaan. Linjataktiikka on syvyyden puutteen vuoksi erittäin haavoittuva selusta- ja sivustahyökkäyksille.
Linjataktiikka syntyi Länsi-Euroopassa 1600-luvulla, kun armeijat kehittivät edelleen Kustaa II Aadolfin ja Morits Oranialaisen taktisia, organisaatiollisia ja aseteknisiä uudistuksia.
1600-luvun aikana eurooppalaiset armeijat ottivat käyttöön kevyemmän ja tehokkaamman musketin. Myös ruutipanoksen ja luodin kietominen yhteen paperin sisään paperipanokseksi otettiin yleisesti käyttöön vuosisadan puolenvälin jälkeen. Vuosisadan lopulla tulivat vielä toimintavarmemmat piilukkomusketit. Samaan aikaan kaikki Länsi-Euroopan armeijat siirtyivät sulkeisilla ja kovalla sotilaskurilla hyvin harjoitettuun armeijaan, Ruotsin ja Alankomaiden mallin mukaan. Kaikki nämä muutokset yhdessä moninkertaistivat muskettimiehen tulinopeuden (noin 8-kertaiseksi), tappavuuden (haarniskat menettivät merkityksensä) ja kantomatkan (kolminkertaiseksi) vain sadassa vuodessa. Viimeinen uudistus jalkaväen tulivoimassa oli pistimen käyttöönotto 1600-luvun lopulla, joka poisti piikein aseistetut sotilaat lopullisesti 1700-luvun alkuvuosina lisämuskettien tieltä. 
Kaikki tämä johti taistelulinjan jatkuvaan ohenemiseen. Vuosina 1680–1720 eurooppalainen jalkaväki siirtyi kuudesta rivistä kolmeen tai neljään. Brittiläiset jatkoivat vielä kahden miehen syvyiseen linjaan Napoleonin sotien aikana. 
Linjataktiikka säilyi käytössä aina 1800-luvun loppupuolelle asti, jolloin yhä lisääntyvä jalkaväen tulivoima (takaaladattava- ja makasiinikivääri) teki siitä tarpeettoman ja lähes mahdottoman soveltaa käytännössä.
Panarabialaiset värit

Panarabialaiset värit ovat punainen, musta, valkoinen ja vihreä. Värien merkityksille on useita toisistaan poikkeavia selityksiä, mutta niiden katsotaan pohjautuvan arabien kansannousun lippuun vuodelta 1916. Tuolloin värejä käytettiin ensimmäisen kerran yhdessä virallisemmassa yhteydessä.
Yhden selityksen mukaan värit viittaisivat islamin alkuajan kalifaatteihin. Tämän tulkinnan mukaan musta symboloi Rashidunin ja Abbasidien kalifaattia. Vihreä merkitsee Fatimidien kalifaattia ja valkoinen edustaa Umaijadien kalifaattia. Punainen väri tarkoittaa ilmeisesti Hashemitien kalifaattia. Väreillä on myös islamissa tärkeä merkitys. Vihreä voi viitata esimerkiksi Paratiisin puutarhoihin ja hedelmällisyyteen. Koraanit ovat usein vihreitä. Mustaa väriä on käytetty monesti surun symbolina kuin myös jihadistien sotasymbolina.
Toisen tulkinnan mukaan värit viittaavat Osmanien valtakunnan vastaiseen taisteluun. Tässä tulkinnassa musta symboloisi yön pimeyttä, vihreä toivoa, valkoinen tietoisuutta ja punainen marttyyrien verta. 1500-luvulla eläneen irakilaisen runoilijan Safi ad-Din al-Hillin runoissa samat värit esiintyvät niin ikään. Al-Hilli runoilee: 
Jotkut historioitsijat uskovat, että arabien kansannousun lipun olisi suunnitellut brittiläinen diplomaatti ja poliitikko Mark Sykes. Toisaalta panarabialaiset värit esiintyivät jossain muodossa jo aiemmin itsenäisyysmielisten nuorten arabien kirjallisuusklubeissa ja arabinuorten yhteisöissä.
Belgianpaimenkoira laekenois

Belgianpaimenkoira laekenois (, ) on belgialainen koirarotu, belgianpaimenkoiran karkeakarvainen muunnos. Se kuuluu FCI:n roturyhmään 1. Laekenois on belgianpaimenkoiramuunnoksista harvinaisin ja sitä kasvatetaan eniten Hollannissa. Se on yhdessä malinoisin kanssa onnistuttu - osittain karumman ulkonäkönsä ansiosta - säilyttämään puhtaammin työkoirana kuin nykyisin usein näyttelyä silmällä pitäen jalostetut, pitkäkarvaiset muunnokset tervueren ja groenendael.
Ulkonäkö.
Laekenoisin ulkonäkö tuo mieleen picardienpaimenkoiran ja ardennienkarjakoiran. Karkea, pörröinen ja hieman kihartuva, rungon alueella noin 6 cm pitkä karvapeite on rotumääritelmän mukaan aina punaruskea, mutta käytännössä sen sävy vaihtelee vaalean kellertävästä (fawn) punaiseen. Lisäksi ns. hiilikkoväriä ("charbonné") eli mustia karvankärkiä - joka vastaa joidenkin muiden rotujen seesamia, soopelia ja riistanväriä eli agoutia - esiintyy hännässä ja kuonossa harmaan maskin muodossa, joka on paljon heikommin erotettavissa kuin malinoisin ja tervuerenin musta maski. Säkäkorkeus on sama kuin muillakin belgianpaimenkoirilla: uroksilla noin 60–66 cm ja nartuilla 56–62 cm. Urokset painavat keskimäärin 25–30 kg ja nartut noin 20–25 kg. Laekenoisin rotumääritelmä on yhteinen kaikkien kolmen muun belgianpaimenkoiran kanssa, joten ainoat poikkeamat koskevat karvanlaatua ja väritystä.
Luonne.
Rodulla on saavutettu hyviä tuloksia muun muassa agility-kilpailuissa. Belgianpaimenkoira onkin palveluskoirana ehdottomasti onnellisin silloin kun sillä on jokin tehtävä, olkoon se sitten palveluskoiralaji, agility, vetoharrastus, pelastuskoiratoiminta tai mitä tahansa missä se saa toteuttaa itseään ja kuluttaa energiaansa ja käyttää älyään (aktivointi). Monipuolisena rotuna eri harrastusmahdollisuuksia belgianpaimenkoiran kanssa on runsaasti. Belgianpaimenkoiran kiintymys omaan perheeseen on suuri ja tämä on otettava huomioon koulutuksessa - omistajan pitää itse kouluttaa belgialaisensa.
Belgianpaimenkoira tarkkailee jatkuvasti mitä sen ympärillä tapahtuu ja se puolustaa tarvittaessa myös isäntäänsä. Se suhtautuu vieraisiin epäluuloisesti. Rodulla esiintyy kuitenkin myös heikkohermoisuutta, pehmeyttä sekä paukkuarkuutta.
Alkuperä.
Laekenois on kotoisin Brysselin esikaupunkialueella sijaitsevasta Laekenin kunnasta, josta se on saanut nimensä. Se muistuttaa ulkonäöltään enemmän ardennienkarjakoiraa kuin muita belgianpaimenkoiria, ja koska Ardennit sijaitsevat juuri Brysselin eteläpuolella, nämä kaksi rotua voivat hyvinkin olla sukua toisilleen. Alun perin muunnoksesta tunnettiin myös tuhkanharmaa väritys, mutta se kuoli sittemmin sukupuuttoon. Kaikki belgianpaimenkoiran eri muunnokset yhdistettiin vuonna 1892 virallisesti samaan rotuun kuuluviksi, joista laekenois tunnettiin alussa nimellä karkeakarvainen belgianpaimenkoira.
Nalle Virolainen

Keijo ”Nalle” Virolainen (s. 1958) on helsinkiläinen itseoppinut kuvataiteilija, joka on tullut tutuksi myös sarjakuvan tekijänä, tatuointien puolestapuhujana ja sadomasokismi-henkisistä performansseistaan.
Kuvataiteilijana Virolainen on erikoistunut etenkin akryylimaalausten tekemiseen. Nalleilla on niissäkin merkittävä osansa niin kuin koko hänen taiteessaan. Hän on pitänyt koko joukon taidenäyttelyitä muun muassa galleria Bakeliittibambissa.
Sarjakuvia Virolainen on julkaissut erityisesti omissa ja muiden pienlehdissä, joista tunnetuimpia lienee Tampereen sarjakuvaseuran julkaisema "Sarjari", jossa hänen sarjakuviaan on nähty lähes koko lehden historian. Hänen tunnetuimpia omakustanteitaan ovat "Nalleposti" ja "Nalleri". Sarjakuvat ovat usein olleet räikeän yliampuvaa splatter-henkistä ilotulista, sadomasokistisia perversioita tai hellyttäviä nalletarinoita, joissa usein punk-henkiset nallet filosoivat elämää. Hän on julkaissut toisen helsinkiläisen sarjakuvataiteilijan Petri Hiltusen kanssa yhteisen "Goretta"-nimisen sarjakuva-albumin.
Tatuointien puolestapuhujana Virolainen on esiintynyt omissa sekä muiden pienlehdissä kuten "Tattoo Freak". Parhaiten hänet kuitenkin muistetaan elävänä esimerkkinä, sillä hän on kauttaaltaan kasvoja lukuun ottamatta tatuoitu henkilö. Lukuisat tatuointinsa hän on tehnyt itse käyttämättä sähköisiä tatuointikoneita. Hän perusteli tatuointejaan aikoinaan "Ilta-Sanomissa" näin: ”Valmistaudun kuolemaan tietynnäköisenä.”
Sadomaso-henkisiä performanssejaan Virolainen esitti pääosin 1990-luvulla tyttöystävänsä kanssa. Osana esityksiä kuultiin usein klassista musiikkia ja nähtiin myös lävistysriittejä. Virolainen esiintyi myös sadomasokistisessa sivuroolissa Iiris Koistisen kanssa Christian Lindbladin ohjaamassa elokuvassa "Ripa ruostuu". Nalle esiintyi myös Seinäjoen Provinssirockissa.
Bergamonpaimenkoira

Bergamonpaimenkoira () on italialainen koirarotu, joka kuuluu FCI:n roturyhmään 1.
Ulkonäkö.
Bergamonpaimenkoira on massiivinen ja voimakas. Sillä on aikuisena koirana nyörimäinen tai laattamainen turkki kuten pulilla tai komondorilla. Rasvaiselta tuntuva turkki näyttää hoitamattomalta, mutta pitää koiran lämpöisenä ja kuivana.
Luonne ja käyttäytyminen.
Luonteeltaan bergamonpaimenkoira on älykäs, lapsirakas ja eloisa. Perheen ollessa läsnä se on kaikille avoin ja ystävällinen, mutta yksin ollessaan varovainen ja vieraita kohtaan epäluuloinen. Koira tekee mielellään töitä, mutta sitä on mahdoton kouluttaa pakottamalla. Koska bergamonpaimenkoiraa on kauan sitten käytetty paimenena ja vahtina vuoristossa, sillä on voimakas suojeluvaisto. Se vaatii paljon liikuntaa, vaikkakaan ei välttämättä juosten.
Alkuperä.
Bergamonpaimenkoira on ikivanha, pohjoisen Italian Alppialueilla lampaiden vartioimiseen käytetty rotu, jonka esi-isät lienevät olleet samoja aasialaisia koiria kuin komondorin ja pulin esi-isät. Nykyisen nimensä se on saanut lombardialaisesta Bergamon kaupungista, jonka laaksoissa sen tiedetään olevan todella yleinen. Se esiintyy jo 1500-luvulta peräisin olevassa maalauksessa. Italiassa rotu rekisteröitiin ensi kerran vuonna 1891.
Itävallan vaakuna

Itävallan vaakuna on Itävallan tunnus lipun ja kansallislaulun ohella. Se otettiin käyttöön nykyistä vastaavassa muodossa vuonna 1919, poistettiin käytöstä vuonna 1934, ja palautettiin käyttöön vähäisin muutoksin vuonna 1945. Aiemmassa Itävalta-Unkarin keisarikunnan vaakunassa kotkalla oli kaksi päätä, samankaltainen versio oli käytössä myös austrofasistisen diktatuurin aikana vuodesta 1934 vuoteen 1938.
Vaakunan keskellä on vanha Itävallan ruhtinaskunnan kilpi, joka on toiminut pohjana myös Itävallan lipulle. Suvereniteettia ilmentävä kotka pitelee jaloissaan sirppiä ja vasaraa, jotka symboloivat maanviljelijöitä ja työläisiä. Kotkan päässä on muurikruunu edustamassa porvaristoa. Katkennut ketju lisättiin vaakunaan toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1945 kuvaamaan vapautumista kansallissosialistisesta diktatuurista.
La Grande Écurie et la Chambre du Roy

La Grande Écurie et la Chambre du Roy on vuonna 1966 perustettu kamarimusiikkiyhtye, joka on keskittynyt pääsääntöisesti soittamaan barokkimusiikkia aikakauden soittimia käyttäen. Orkesterin perustamisen keskeisenä voimahahmona oli ranskalainen oboensoittaja Jean-Claude Malgoire ja hänen muusikkoystävänsä.
Tausta.
Orkesterin perustaja ja hänen ystävänsä kysyivät toisiltaan, miten ”autenttista” 1600- ja 1700-lukujen musiikin tulkinta oikein oli. Vastauksena kysymykseen oboen- ja englannintorven soittaja Jean-Claude Malgoire saattoi lisätä ansioluetteloonsa kapellimestarin ja musikologin ammatit sekä teatterin ja orkesterin vetäjänä toimimisen, sillä kysymykset johtivat hänen johdollaan toimivan ”La Grand Écurie et la Chambre du Roy” -kamariorkesterin perustamiseen.
Orkesterin ohjelmana on noudattaa aina Frans I:n aikoihin asti ulottuvaa perinnettä, mutta luonnollisesti keskeinen paino on barokkimusiikissa. Voidaan jopa leikkisästi sanoa, orkesterin kaksiosaisen nimityksen perusteella, että "La Grande Écurie" koostuu instrumenteista, jotka pitävät melua (trumpetit ja tamburiinit), ja vastaavasti "La Chambre du Royn" instrumentit ovat miellyttäviä kuunnella (oboet ja viulut).
Aluksi orkesteri oli kiinnostunut 1600- ja 1700-luvun säveltäjien teoksista kuten Jean-Baptiste Lullyn, Jean-Philippe Rameaun tai Georg Friedrich Händelin oopperoista. Kuitenkin orkesterin 20-vuotisjulaa vietettäessä sen ohjelmistoon kuului kaksi "Alcaste"-oopperaa, Lullyn ja Cluckin. Molempia esitettiin orkesterin "Théâtre des Champs-Elysées" -teatterissa. Myös Camparan motetit esitettiin Versaillesin linnan kuninkaallisessa kappelissa sekä Händelin ooppera Amadeo "Opéra Clmique" -teatterissa. Perustamisensa jälkeen orkesteri on soittanut reilusti yli 1 500 konserttia eri puolilla maailmaa. Useista konserteista on tehty myös niiden ensimmäisiä äänityksiä, näin on laita myös Händelin" Rinaldo"-, Lullyn "Alceste"- ja Marc-Antoine Charpentierin "Les Vêpres Solennelles" -oopperoiden kanssa.
Orkesteri saa tukea Ranskan valtion opetusministeriön budjettivaroista.
Hyperpyreksia

Hyperpyreksia tarkoittaa poikkeuksellisen korkeaa kuumetta, joka voi pahimmillaan aiheuttaa pysyviä elinvaurioita tai kuoleman. Pahanlaatuinen hyperpyreksia on erillinen oireyhtymänsä, jossa kuume voi nousta peräti 42–45 asteeseen.
Hyperpyreksian voi aiheuttaa muun muassa vakava-asteinen serotoniinisyndrooma, verenmyrkytys, mononukleoosi, lämpöhalvaus ja tiettyjen lääke- ja huumausaineiden väärinkäyttö. Yleisten virus- ja bakteeri-infektioiden aiheuttama kuume nousee vain harvoin vaarallisen korkeaksi. 
Hyperpyrektisessa tilassa oleva potilas on saatava välittömästi hoitoon: yli 42 asteen lämpötila voi aiheuttaa potilaalla aivovaurion tai jopa kuoleman.
PARTECO

PARTECO on lyhenne suomalaisesta tutkimus- ja kehityshankkeesta nimeltä "Participatory Economy and Beyond: Developing tools and processes for open and participatory knowledge creation and content production". Hankkeessa tutkitaan sosiaalista mediaa, ideamarkkinoita ja osallistumistaloutta.
PARTECO-hanketta johtaa Tampereen yliopiston hypermedialaboratorio, ja tutkimuskumppaneina ovat Journalismin tutkimusyksikkö sekä Tampereen ammattikorkeakoulu. Tutkimusta rahoittavat Tekes, Aina Group, A-lehdet, Ericsson, Tuotantoyhtiö Energia, Professia ja Mediamaisteri Group.
Hankkeen ensimmäisenä tuloksena syntyi kirja nimeltä "Community Created Content. Law, Business and Policy". Kirjan kirjoittivat Herkko Hietanen, Ville Oksanen ja Mikko Välimäki Turre Legal Oy:stä. Sosiaalisen median liiketoimintamallien pohdiskelua jatkoivat Cai Melakoski, Helena Tirronen ja Sohvi Sirkesalo Tampereen ammattikorkeakoulusta. Heidän tekemänsä selvitys ""Himottaa, mutta pelottaa?" Suomalaisen sisältötuotantoalan näkemyksiä osallistumistaloudesta ja sosiaalisesta mediasta" julkaistiin 29. huhtikuuta 2007.
PARTECO on kaksivuotinen hanke. Se päättyy kesällä 2008.
PARTECO on myös PARTECO-niminen italialaisyritys, joka valmistaa elementtejä puhdashuoneisiin. Yrityksen toimipiste on Milanossa, ja se on harjoittanut liiketoimintaa jo parikymmentä vuotta.
Aaron Kanter

Aaron Kanter on yhdysvaltalainen pokerinpelaaja. Kanter tuli tunnetuksi World Series of Pokerin vuoden 2005 pääturnauksen nelostilan myötä. Nettisatelliitin kautta turnaukseen päässyt Kanter ansaitsi palkintorahoina 2 miljoonaa dollaria. Lokakuussa 2005 Kanter voitti Bay 101 Openin 1 000 dollarin sisäänoston limit hold'em -turnauksen.
Kanter asuu Elk Grovessa, Kaliforniassa. Elokuussa 2007 hänen pokeriuransa turnausansiot ylittivät 2,1 miljoonaa dollaria.
Johannes Svenonis Raumannus

Johannes Svenonis Raumannus (s. todennäköisesti Suomessa noin 1570, k. 1614) oli teologian tohtori, matematiikan ja teologian professori ja Uppsalan yliopiston rehtori vuosina 1610–1613.
Reformaation jälkeen Raumannus oli ensimmäinen teologian tohtorin arvon saanut suomalaistaustainen. Hän opiskeli useassa yliopistossa Saksassa. Ulkomaisten opiskelujensa välillä hän toimi Uppsalan yliopiston matematiikan ja teologian professorina. Hän sai nimityksen Tukholman pääkirkkoherraksi palattuaan tohtorina Ruotsiin. Kuningas Kaarle IX siirsi hänet tästä virasta erityisvaltuuksin Uppsalan yliopiston rehtoriksi ja teologian professoriksi vuonna 1610, joissa viroissa hän toimi vuoteen 1613.
Perhetaustaa.
Raumannus vietti lapsuutensa Raumalla. Hänen isänsä oli nimeltään Sven Bertilsson ja oli Rauman kaupungin varakkain mies. Raumannuksen äiti oli nimeltään Kerstin. Kerstinin äiti oli Anna Christersdotter (Jägerhorn af Spurila), joka eli 1595 ja oli naimisissa porvari Eskil Krämerin kanssa. Oletettavasti Eskil Krämer oli siis Kerstinin isä. Anna Christersdotter oli menettänyt perintönsä veljensä vaatimuksesta koska oli nainut aatelittoman.
Krimin rintama

Krimin rintama oli puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka muodostettiin 28. tammikuuta 1942 Kaukasuksen rintamasta. Se hajotettiin 19. toukokuuta 1945. Rintaman komentajana toimi kenraaliluutnantti Dimitri Kozlov. Perustamishetkellä rintamaan kuuluivat 44., 47. ja 51 armeija.
Krimin rintama osallistui kevättalvella 1942 Krimin taisteluun valloittamalla sillanpääaseman Kertšistä. Puna-armeijan aloitettua 30. tammikuuta hyökkäyksen Izjumin alueella siirrettiin Krimiltä kaksi Luftwaffen pommikoneryhmää tuolle alueelle ja Krimin saksalaisten joukkojen komentaja Erich von Manstein päätti viivyttää hyökkäystä Krimin rintamaa vastaan. Saksalaisten hyökkäys alkoi vasta 8. toukokuuta ja ne löivät nopeasti neuvostoliittolaiset joukot, vaikka Krimin rintamalla oli kaksi kertaa enemmän joukoja kuin saksalaisilla. Tässä "operaatio Trappenjagdissa" puna-armeija menetti 162 282 sotilasta, lähes kaikki rintaman raskaat aseet ja 417 lentokonetta.
Kaukasuksen rintama

Kaukasuksen rintama oli Puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka muodostettiin 30. joulukuuta 1941 Transkaukasuksen rintamasta. Se jaettiin 28. tammikuuta 1942 Transkaukasuksen sotilaspiiriksi ja Krimin rintamaksi. Rintaman komentajana toimi kenraaliluutnantti Dimitri Kozlov. Perustamishetkellä rintamaan kuuluivat 44., 47. ja 51. armeijat.
Tutkija (televisiosarja)

Tutkija () on saksalainen television rikossarja, jota Suomessa esitti Yle TV2. 
Sarjan tapahtumat sijoittuvat Hampuriin. Päähenkilönä on rikosylikomisario Paul Zorn, jota esittää Oliver Stokowski.
Toiminnan sijasta sarjassa keskitytään enemmän Zorniin ja hänen tapaansa ratkaista rikoksia. Vaikka Zornin isä ja isoisä olivat poliiseja, Zorn ryhtyi poliisiksi omasta kiinnostuksestaan. Zorn työskentelee mieluiten yksin ja käyttää hyvää huomiokykyään, vaistoaan ja ihmistuntemustaan.
Sarjaa valmistettiin vuosina 2000–2005. Kakkonen esitti saksalaissarjasta kaikki 29 jaksoa. Viimeinen jakso nähtiin Suomessa 3. helmikuuta 2007.
Sarja palkittiin parhaana sarjana ja parhaan miesnäyttelijän palkinnolla Saksassa vuonna 2001.
Pohjois-Kaukasuksen rintama

Pohjois-Kaukasuksen rintama oli puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka muodostettiin ensimmäisen kerran 20. toukokuuta 1942 Krimin rintaman joukoista ja sai lisäjoukkoja lakkautetusta Etelän rintamasta 28. heinäkuuta 1942. 3. syyskuuta se uudelleenjärjestettiin Mustanmeren joukko-osastoksi ja asetettiin Transkaukasuksen rintaman alaisuuteen. Rintama muodostettiin uudelleen 24. tammikuuta 1943 Transkaukasuksen rintaman pohjoisen ryhmän joukoista. 20. marraskuuta 1943 siitä tehtiin erityinen rannikkoarmeija ja se nimettiin reservijoukoksi. 
Saksalaisten aloitettua vuoden 1942 kesäoffensiivin armeijaryhmä A:lla kohti Kaukasian öljykenttiä se sai vastaansa ensin Pohjois-Kaukasuksen rintaman ja syyskuusta 1942 Transkaukasuksen rintaman. Neuvostoliiton myöhempi johtaja Leonid Brežnev palveli Pohjois-Kaukasuksen rintamassa poliittisena upseerina.
Prešerenin aukio

Prešerenin aukio () on Slovenian pääkaupungin Ljubljanan pääaukio. Aukio on nimetty Slovenian kansallisrunoilijan France Prešerenin mukaan. Siellä sijaitsee myös kansalliskirjailijan patsas. Aukion pohjoisosaa reunustaa barokkia edustava Fransiskaanikirkko. 
Aukion läheisyydessä sijaitsee myös Tromostovje, kaupungin kuuluisin silta.
Ljubljanica

Ljubljanica on joki Sloveniassa. Se on Savajoen sivujoki ja noin 41 kilometriä pitkä. Slovenian pääkaupunki Ljubljana sijaitsee Ljubljanican varrella. Joen valuma-alue on noin 1 860 neliökilometrin suuruinen. Ljubljanican sivujokia ovat Gradaščica, Iška ja Pivka.
Varjakan saha

Varjakan saha oli Varjakansaarella Oulunsalon Varjakassa vuosina 1900–1928 toiminut sahalaitos, joka oli aikanaan Pohjoismaiden suurin. Sahan rakennutti vuonna 1898 perustettu Varjakka Trävaru Aktiebolaget. Vuonna 1912 saha siirtyi vastaperustetun Ab Uleå Oy:n hallintaan. Enimmillään sahan palveluksessa oli noin 700 henkilöä. Varjakan saarella oli sahan pääkonttori, työntekijöiden asuntoja, ruokala, kaksi kauppaa, elokuvateatteri ja oma palokunta. Varjakan saarelta päästiin mantereelle Hulinaksi ristityn kapulalossin avulla.
18. lokakuuta 1907 Varjakan sahan lähellä sattui onnettomuus, jossa hukkui 20 sahalla norjalaista "Haugesund"-parkkia lastaamassa ollutta oulunsalolaista naista, kun heitä kuljettanut hinaajan vetämä purjevene kaatui. Vain neljä naista ja proomun peräsimessä roikkunut venemies pelastuivat.
Saha paloi vuonna 1919, mutta se rakennettiin uudelleen entistä suurempana. Vuonna 1928 sahan pääakseli katkesi, ja koska sahatavaran menekki oli sillä hetkellä heikentynyt, ei sahan omistanut Uleå-yhtiö ryhtynyt kalliisiin korjaustöihin, vaan lopetti laitoksen toiminnan. Sahan laitteet siirrettiin yhtiön Pateniemen sahalle ja saharakennus purettiin Oulu Oy:n Nuottasaaren tehtaan rakennustarvikkeiksi.
Varjakan alue siirtyi Oulunsalon kunnalle vuonna 1987.
Varjakan sahan kapearaiteinen rata.
Saaren halki kulki noin kahden kilometrin pituinen kapearaiteinen rautatie. Rata kulki Varjakan sahalta Pyydyskarin telakan satamaan, josta sahatavara kuljetettiin eteenpäin maailmalle.
Tromostovje

Tromostovje ("Kolmoissilta") on silta Slovenian pääkaupungissa Ljubljanassa. Se on yksi kaupungin symboleista. Sillan vanhin osa valmistui vuonna 1842, ja sen suunnitteli italialainen arkkitehti Giovanni Picco. Tuolloin silta tunnettiin vielä nimellä "Francev most" (Frantzin silta) Itävallan arkkiherttuan Karl Frantzin mukaan. Kolmoissilta-nimitystä alettiin käyttää sen jälkeen, kun slovenialaisen arkkitehdin Jože Plečnikin suunnittelemat lisäkävelysillat valmistuivat vanhan sillan molemmille puolille vuonna 1932. Silta peruskorjattiin vuonna 1992.
Ljubljanan kaupungintalo

Ljubljanan kaupungintalo on rakennus Slovenian pääkaupungissa Ljubljanassa. Se rakennettiin alun perin 1400-luvun loppupuoliskolla. Nykyisen ulkoasunsa se sai vuosina 1717–1719. Rakennus on uudelleenrakennettu useaan otteeseen, laajimmin vuonna 1963. Tuolloin uudelleenrakennussuunnitelman teki arkkitehti Svetozar Križaj. Kaupungintalon julkisivu on venetsialaissävytteinen.
Ylösnousemuskappeli

Ylösnousemuskappeli on Turun hautausmaalla sijaitseva kirkkorakennus. Sen on suunnitellut turkulainen funkisarkkitehti Erik Bryggman. Kappelin suunnittelussa ja toteutuksessa on piirteitä ainakin italialaisesta kansanrakentamisesta, suomalaisesta kivikirkkoperinteestä, pohjoismaisesta 1920-luvun klassismista sekä funktionalismista. Ylösnousemuskappeli on yksi Erik Bryggmanin päätöistä. Kappelin rakentaminen aloitettiin keväällä 1939 ja se valmistui huhtikuussa 1941.
Ylösnousemuskappeli on suunniteltu sulautumaan ympäristöönsä, mikä ilmenee myös sisätiloissa, kun suuren salin yhtenäinen lasiseinä tuo mäntymetsän latvuston siivilöimää valoa kirkkosaliin. Kappeli on täynnä monikerroksellista symboliikkaa. Kappelin hiekkakivireliefit ja muut kuvanveistotyöt ovat tehneet turkulaiset taiteilijat Jussi Vikainen ja Ennu Oka. Ylösnousemuskappelia on pidetty Pohjoismaiden kauneimpana kappelina ja yhtenä myöhäisen funktionalismin hienoimmista teoksista koko Euroopassa.
Ylösnousemuskappelissa on hyvä akustiikka ja suomalaiset urut vuodelta 1958.
Anatoli Kinah’

Anatoli Kyrylovytš Kinah’ (, s. 4. elokuuta 1954) on ukrainalainen poliitikko. Hän oli pääministeri 2001–2002 ja valtiovarainministerinä Viktor Janukovytšin hallituksessa 21. maaliskuuta 2007 alkaen. Hän on teollisuuden ja yrittäjien puolueen (Партія промисловців і підприємців України, PPPU) johtaja.
Kinah’ syntyi Bratušanyn kylässä Moldavian SNT:ssa ja opiskeli Leningradin laivanrakennusinstituutissa, josta valmistui 1978. Hän työskenteli Tallinnan telakalla ja vuodesta 1981 Mykolajivissa.
Huhtikuussa 1990 Kinah’ valittiin Ukrainan parlamenttiin ja nimitettiin 1992 presidentin edustajaksi Mykolajivin alueelle. Vuonna 1995 hänet nimitettiin varapääministeriksi vastuuseen teollisuuspolitiikasta. Hän oli pääministerinä 2001–2002, kunnes Kutšma erotti hänen hallituksensa. Hänet valittiin vuonna 2000 teollisuuden ja yrittäjien puolueen puheenjohtajaksi ja parlamenttiin vuonna 2002 Yhtenäisen Ukrainan puolesta! -listalta. Hän oli presidenttiehdokkaana 2004 vaaleissa teollisuuden ja yrittäjien puolueen ehdokkaana. Vaalikampanjan aikana hän rikkoi välinsä Viktor Janukovytšiin julistamalla ”ettei rikollisesta voi tulla Ukrainan presidenttiä”, ja oli aktiivisesti mukana vastaehdokas Viktor Juštšenkon oranssissa vallankumouksessa yhtenä sen viidestä johtajasta. Hänet valittiin maaliskuussa 2006 parlamenttiin presidentti Juštšenkoa tukevan Meidän Ukrainamme -listan kakkospaikalta. Hän oli kansallisen turvallisuuden ja puolustusneuvoston sihteerinä.
Maaliskuussa 2007 Kinah’ liittyi Janukovytšin II hallitukseen talousministeriksi Arseni Jatsenjukin ryhdyttyä ulkoasiainministeriksi. Hänen mukanaan kymmenen edustajaa siirtyi hallituksen taakse. Nimitys oli pettymys Juštšenkolle, joka nimitti sitä ”moraaliseksi häpeäksi”.
Brjanskin rintama

Brjanskin rintama oli Neuvostoliiton puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka muodostettiin ensimmäisen kerran 16. elokuuta 1941 kahdesta armeijasta. Rintama hajotettiin 10. marraskuuta 1941 ja se muodostettiin 24. joulukuuta 1941 uudelleen kolmesta armeijasta. Se nimettiin 12. maaliskuuta 1943 uudelleen Reservirintamaksi. Se luotiin jälleen 28. maaliskuuta 1943 Orjolin rintamasta ja rintama nimettiin 10. lokakuuta 1943 Baltian rintamaksi.
Historia.
Elokuussa 1941 rintaman, joka koostui vakavia tappioita kärsineistä 13. ja 50. armeijasta, komentajaksi nimitettiin Andrei Jerjomenko. Se osallistui Lännen rintaman ja Reservirintaman kanssa epäonnistuneeseen vastahyökkäykseen Smolenskissa, jonka tarkoituksena oli pysäyttää Saksan Keskustan armeijaryhmän eteneminen kohti Moskovaa.
Syyskuussa 1941 Saksan 2. panssariarmeija aloitti operaatio Taifuuniksi nimetyn hyökkäyksen kohti Moskovaa Orjolin ja Brjanskin kautta. 6. lokakuuta saksalaiset tunkeutuivat Brjanskin rintaman linjojen läpi ja sen 3., 13. ja 50. armeija jäivät mottiin. 23. lokakuuta rintaman joukkojen onnistui kuitenkin murtauta motista ja pysäyttää 2. panssariarmeijan eteneminen kohti Orjolia ja hidastaa myös saksalaisten etenemistä Tulaan antaen lisäaikaa Moskovan puolustuksen järjestämiseen.
Kurskin taistelun aikaan vuonna 1943 rintama luotiin uudelleen 3., 61. ja 64. armeijasta ja 63. panssariarmeijasta. Se vapautti Brjanskin kaupungin kenraalieversti Markian Popovin komennossa elo-syyskuussa 1943.
25 (luku)

25 (kaksikymmentäviisi) on luonnollinen luku, jota edeltää luku 24 ja seuraa luku 26.
Erkki Haukipuro

Erkki Antero Haukipuro (18. helmikuuta 1921 Raahe – 27. syyskuuta 2001 Oulu) oli suomalainen poliitikko ja maanviljelijä. Haukipuro toimi Oulun läänin maaherrana, kansanedustajana ja ministerinä.
Ennen maaherranimitystään maanviljelijänä Merijärvellä toiminut Haukipuro oli käynyt kansakoulun ja kansankorkeakoulun Alkio-opistossa. Kunnallispoliittisen uransa hän aloitti 1951 Merijärven kunnanvaltuutettuna ja vuodesta 1954 kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Eduskunnan jäseneksi hänet valittiin 1966 ja uudelleen 1970, ja maa- ja metsätalousministeriksi hän tuli Sorsan I hallitukseen 1972, josta tehtävästä hän 1973 siirtyi Oulun läänin maaherraksi toimien siinä tehtävässä aina eläkkeelle siirtymiseen eli vuoteen 1986 asti. Presidentin valitsijamieheksi hänet valittiin 1968.
Tampereen yliopiston hypermedialaboratorio

Tampereen yliopiston hypermedialaboratorio teki vuorovaikutteisen median tutkimusta, kohteenaan mm. digitaaliset pelit ja Internet. Yksikkö oli osa Tampereen yliopiston informaatiotieteiden tiedekuntaa, ja tutkimuspalvelujen lisäksi se tarjosi uusmediaan, Internetiin ja tietoyhteiskuntaan liittyviä opintoja.
Tampereen yliopiston hypermedialaboratorio yhdistyi informaatiotutkimuksen laitokseen vuoden 2009 alussa. 
Tutkimus.
Tampereen yliopiston hypermedialaboratoriossa tutkittiin, mitä digitaalinen media merkitsee yhteiskunnan, kulttuurin, yhteisöjen ja yksilöiden näkökulmasta. Tutkimus perustui ihmistieteisiin, ja tutkittavia aiheita ovat muun muassa avoin lähdekoodi, oppimisympäristöt, sosiaalinen media, digitaaliset pelit, pelisuunnittelu ja osallistuva suunnittelu. Enemmistö tutkimus- ja kehityshankkeista toteutettiin yritysten ja muiden tutkimusorganisaatioiden kanssa yhteistyössä.
Koulutus.
Tampereen yliopiston opiskelijat saattoivat valita hypermedian sivuaineekseen. Perusopinnot perehdyttivät digitaaliseen viestintään ja hypermediasovellusten käytännön toteuttamiseen. Aineopinnoissa opiskelijat harjoittelivat, miten hypermediaa voidaan suunnitella, arvioida, tutkia ja soveltaa.
Grazin raatihuone

Grazin raatihuone () on rakennus Grazin kaupungissa, Itävallassa. Sen ovat suunnitelleet arkkitehdit Alexander Wielemans ja Theodor Reuter. Heidät valittiin tehtävään arkkitehtuurikilpailun jälkeen, joka pidettiin vuonna 1886. Rakennus valmistui lopulta vuonna 1893. Vanhaa saksalaistyyliä mukailevan rakennuksen tieltä raivattiin pois lähes kokonainen kortteli: vain kolme kapeahkoa taloa jäi jäljelle.
Grazin ensimmäinen raatihuone, nimeltään "Alte Kanzlei", rakennettiin Judengasselle vuonna 1450. Se kävi nopeasti kuitenkin liian pieneksi, ja nykyisen raatihuoneen paikalle rakennettiin vuonna 1550 uusi, renessanssiasuinen raatihuone. Se purettiin vuonna 1803 ja korvattiin klassistisella Christoph Stadlerin suunnittelemalla rakennuksella, joka rakennettiin vuosina 1805–1807. Stadlerin rakennus on nykyisen raatihuoneen edeltäjä.
V150

V150 on erityisesti muokattu TGV POS -juna, joka rikkoi tavanomaisten junien nopeusennätyksen 3. huhtikuuta 2007. Juna on valmistettu Ranskassa ja se saavutti nopeuden 574,8 km/h LGV Est-radalla.
Japanilainen Maglev-juna (JR-Maglev) on kulkenut magneettista levitaatiota käyttäen vielä suuremmalla nopeudella.
Vitali Masol

Vitali Andrijovytš Masol (, 14. marraskuuta 1928 – 21. syyskuuta 2018), oli ukrainalainen poliitikko, Ukrainan sosialistisen neuvostotasavallan ministerineuvoston puheenjohtaja 1987–1990 ja uudelleen vastaavassa tehtävässä Ukrainan pääministerinä 16. kesäkuuta 1994 – 1. maaliskuuta 1995.
Hän valmistui 1951 Kiovan polyteknisestä instituutista. Hänestä tuli 1972 Ukrainan kommunistisen puolueen varapuhemies ja 1979 varapääministeri ja Ukrainan valtion suunnittelukomitean puhemies.
Masol vastusti Ukrainan kommunistisen puolueen 28. kokouksen päätöstä Ukrainan suvereniteetista ja siirtymisestä säänneltyyn markkinatalouteen, sekä vaatimuksia Neuvostoliiton hajauttamisesta uudelleen liittosopimuksella. Masolin hallitus kaatui lokakuussa 1990 opiskelijaprotesteihin ja lakkoihin ruoan puutteen vuoksi. 
Hän muodosti hallituksen uudelleen 1994. Hänen hallituksensa 24 ministeristä vain neljä oli ensikertalaisia. Masolin hallitus kesti vuoteen 1995, jonka jälkeen hän jäi eläkkeelle.
Grazin kellotorni

Grazin kellotorni () on rakennus Grazin kaupungissa, Itävallassa. Se sai nykyisen ilmeensä 1500-luvun puolivälissä. Kellotornin nykyinen koneisto on peräisin vuodelta 1712, ja niiden rakennuksesta on vastannut Sylvester Funck. Kellotornissa on myös Grazin vanhin kello, vuodelta 1385. Rakennus yltää 28 metrin korkeuteen.
Grazin oopperatalo

Grazin oopperatalo () on Itävallan toiseksi suurin oopperatalo. 
Oopperan rakennus ei alun perin kuitenkaan toiminut oopperana vaan teatterina. Sen ensimmäinen esitys oli Friedrich Schillerin draamanäytelmä "Wilhelm Tell", joka esitettiin 16. syyskuuta h1899. Rakennuksen suunnittelivat wieniläiset arkkitehdit Ferdinand Fellner ja Herman Helmer, jotka kaupunginvaltuuston pyynnöstä suunnittelivat rakennuksen grazilaisen barokkiarkkitehdin Johann Bernhard Fischer von Erlachin tyyliin, sillä Fischer von Erlach itse ei ollut suunnitellut kotikaupunkiinsa Graziin ainoatakaan rakennusta. 
Toisessa maailmansodassa tapahtuneen pommiräjähdyksen jälkeen oopperatalon alkuperäinen pylväskäytävä purettiin ja rakennuksen julkisivua yksinkertaistettiin. 1980-luvun keskivaiheilla valmistui oopperatalon hillitty laajennusosa. Sen on suunnitellut arkkitehti Gunther Wawrik.
Nestor (mytologia)

Nestor () oli kreikkalaisessa mytologiassa Pyloksen kuninkaan Neleuksen ja Khloriin poika. Hänestä tuli kuningas Herakleen surmattua Neleuksen ja kaikki Nestorin veljet ja sisaret. Hänen vaimonsa oli joko Eurydike tai Anaksibia, ja heidän lapsiaan olivat Perseus, Peisistratos, Aretos, Thrasymedes, Pisidike, Polykaste, Stratikhos, Ekhefron ja Antilokhos.
Nestor oli argonautti, joka auttoi taistelussa kentaureja vastaan ja osallistui Kalydonin metsäkarjun metsästykseen. Myöhemmin hän ja hänen poikansa Antilokhos ja Thrasymedes taistelivat akhaialaisten puolella Troijan sodassa. Vaikka Nestor oli jo vanha mies sodan alkaessa, hänet tunnettiin edelleen rohkeudestaan ja puhetaidoistaan. "Iliaassa" hänet kuvataan antamassa usein neuvoja nuoremmille sotureille; hän kehotti myös Agamemnonia ja Akhilleusta sopimaan erimielisyytensä. Vanhuus esti häntä osallistumasta varsinaiseen taisteluun, mutta hänen johtaessaan Pyloksen joukkoja Paris surmasi yhden hänen valjakkonsa hevosista jousensa nuolella. Patrokloksen hautajaisissa Nestor neuvoi poikaansa Antilokhosta, kuinka hän voisi voittaa kilpa-ajot. Antilokhos joutui pian tämän jälkeen Memnonin surmaamaksi.
"Odysseiassa" Nestor oli jo palannut turvallisesti takaisin Pylokseen, ja Odysseuksen poika Telemakhos matkusti sinne kysyäkseen isänsä kohtaloa. Nestor otti Telemakhoksen vieraanvaraisesti vastaan mutta ei pystynyt auttamaan Odysseuksen kohtalon selvittämisessä millään tavoin.
Nestorin palatsiksi kutsuttu mykeneläisaikaisen palatsin arkeologinen kohde sijaitsee nykyisen Pýloksen kaupungin pohjoispuolella. Pýloksen lähellä sijaitsee myös Nestorista nimensä saanut Nestorin luola. Homeroksen Nestorilla oli tunnettu malja, niin kutsuttu Nestorin malja, ja nimi on kytketty myös kahteen myöhempään arkeologiseen löytöön.
Eggenbergin linna

Eggenbergin linna () on linna Grazissa, Itävallassa. Se edustaa barokin tyylisuuntaa, ja rakennettiin vuosina 1625–1656. Sen rakennutti keisari Ferdinand II:n poliittinen neuvonantaja Hans Ulrich von Eggenberg. Linnan suunnittelusta vastasi arkkitehti Giovanni Pietro de Pomis. Sen arkkitehtonisia esikuvia olivat Madridin El Escorial ja Toledon Alcázarin linnoitus. Nykyisin linnaa käytetään kulttuurisissa tarkoituksissa, ja siellä sijaitsee muun muassa Joanneumin museon kokoelmia.
Eggenbergin linna valittiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2010. Se hyväksyttiin Grazin historiallisen keskustan laajennukseksi.
Heta Välimäki

Heta Välimäki (s. 22. kesäkuuta 1981 Espoo) on helsinkiläinen valtiotieteiden kandidaatti, joka toimi Demarinuorten puheenjohtajana vuosina 2006–2010. Ennen valintaansa Välimäki toimi kolme vuotta kansanedustaja Risto Kuisman eduskunta-avustajana.
Välimäen oli ehdolla kevään 2007 eduskuntavaaleissa muttei tullut valituksi. 
Välimäki on työskennellyt Ehkäisevän päihdetyön yhdistyksen viestintä- ja yhteiskuntasuhdevastaavana sekä tupakkayhtiö Philip Morris Finlandin viestintä- ja yhteiskuntasuhdejohtajana. Hänen isänsä on sosiaali- ja terveysministeriön entinen kansliapäällikkö ja sosiaali- ja terveysalan vaikuttaja Kari Välimäki.
Malaccamax

Malaccamax on laivanrakennukseen liittyvä nimitys, joka tarkoittaa suurinta laivaa, joka voi kulkea Malakan salmen läpi. Malaccamaxiksi määritellään laiva, joka kuljettaa kontteja 18 000 TEU, on kantavuudeltaan 300 000 tonnia, pituudeltaan 470 metriä, leveydeltään 60 metriä tai syväykseltään 20 metriä. Laivan kokoa rajoittaa salmen matalin kohta, jossa on syvyyttä vain 25 metriä.
Post-Malaccamax-laiva, eli Malaccamaxia suurempi, joutuu kiertämään Australian tai käyttämään Lombokinsalmea, joka on Balin ja Lombokin saarten välissä.
Unto Kupiainen

Unto Aulis Kupiainen (8. huhtikuuta 1909 Helsinki – 4. heinäkuuta 1961 Savonlinna) oli suomalainen runoilija, kääntäjä ja kirjallisuudentutkija.
Elämä.
Unto Kupiaisen vanhemmat olivat toimittaja Alpo Kupiainen ja Aune Kaihovaara. Unto Kupiainen kävi koulunsa Viipurissa ja tuli ylioppilaaksi Viipurin klassillisesta lyseosta vuonna 1927. Lukuvuoden 1927−28 hän toimi kansakoulunopettajana Viipurin mlk:n Kilpeenjoen koulussa. Käytyään Reserviupseerikoulun 21. kurssin hän työskenteli valistusohjaajana suojeluskuntajärjestössä talvisodan syttymiseen saakka. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1931 ja lisensiaatiksi 1940 sekä väitteli tohtoriksi 1947.
Kupiainen opetti kirjallisuutta Pohjois-Karjalan Opistossa Niittylahdessa 1947–49. Hän toimi vuodesta 1950 kotimaisen kirjallisuuden professorina Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa sekä vuodesta 1955 korkeakoulun vararehtorina.
Unto Kupiainen oli naimisissa kaksi kertaa, vuosina 1934–41 Salme Hietamiehen kanssa ja vuodesta 1947 Kerttu Sihvosen kanssa.
Kirjoittajana.
Kupiainen kirjoitti salanimillä ”Kakkonen” ja ”Mikko Naula” humoristisia ajanvieteromaaneja ja -kertomuksia. Kupiaisen nimimerkillä "Haavi" kirjoittamia pakinoita julkaistiin useissa aikakauslehdissä, kuten "Kansan Kuvalehdessä" ja "Taiteen maailmassa". Pakinoissaan Kupiainen ruoti kotimaisen kulttuurin ja kirjallisuuden ilmiöitä ja virtauksia, jolloin ne lähenivät esseetyyliä. Tosin kirjallisuusaiheetkin saattoivat saada hulvattoman käsittelyn, kuten hassuttelu siitä, miten Elämänpuu-nimistä romaania valmisteleva kirjoittaja huomaa nimen muuttuneen painovaiheessa Elämänpuuroksi. 
Kupiaisen ensimmäinen runokokoelma "Lyyra ja miekka" ilmestyi 1935 ja viimeiseksi jäänyt runokokoelma "Polaris" 1961. Kupiainen oli jatkosodan aikana kirjoittanut runokokoelman "Kuolemaan vihityt", josta Olavi Paavolainen sai antaa lausunnon sotavuonna 1942. Se oli joutunut sotasensuurin huomion kohteeksi, ja Paavolainen kommentoi: ”– – kokoelma uhkuu synkintä sotaväsymystä ja morbidia kauhunkuvausta.” Kokoelma ei ainakaan sellaisenaan ilmestynyt; mahdollisesti joitakin runoja oli kahdessa seuraavassa kokoelmassa "Mustan linnun puu" (1942) ja "Vangittu laulu" (1944).
FK Šahtjor Karaganda

FK Šahtjor Karaganda (, ) on jalkapalloseura Karagandasta, Kazakstanista. Joukkue pelaa maan pääsarjassa Superliigassa. 
Historia.
Šahtjor perustettiin vuonna 1958. Seura on pelannut Kazakstanin Superliigassa sarjan perustamisesta (1992) lähtien.
Neuvostoaikana Šahtjor oli yksi johtavista kazakstanilaisseuroista. Kazakstanin Superliigan mestaruuden se on voittanut vuosina 2011 ja 2012. Šahtjor pääsi ensimmäisen kerran eurokentille vuoden 2006 Intertoto-cupissa, jossa se kohtasi ensimmäisellä kierroksella valkovenäläisen FC MTZ-RIPOn häviten yhteismaalein 4–6.
Šahtjor pelasi kauden 2013–2014 Mestarien liigan karsinnoissa. Se pudotti valkovenäläisen BATEn ja albanialaisen Skënderbeun mutta hävisi viimeisellä karsintakierroksella skotlantilaiselle Celticille eikä näin selvinnyt lohkovaiheeseen. Häviö viimeisellä kierroksella oikeutti sekin kuitenkin Šahtjorin osallistumaan alempaan Eurooppa-liigaan historiallisesti ensimmäisenä kazakstanilaisjoukkueena.
Juha Malinen palkattiin seuran valmentajaksi helmikuussa 2007 kaksivuotisella sopimuksella. Hän ehti toimia seurassa 7 kuukautta, kunnes tiet erosivat. Malisen erottamishetkellä seura oli kolmannella tilalla kauden ollessa puolivälissä.
Kapitan Bukajev

Kapitan Bukajev on venäläinen jokijäänmurtaja. Se on yksi kuuden murtajan sarjasta, joka on tarkoitettu toimimaan Volgan ja Itämeren välisellä vesireitillä sekä Siperian joilla. Avoveden aikana murtajat toimivat hinaus- ja pelastusaluksina. Laivan nimi esiintyy myös muodossa Kapitan Bukayev. Murtajan sisaralukset ovat Kapitan Tšetškin (1977), Kapitan Plahin (1977), Kapitan Tšadajev (1978), Kapitan Krutov (1978) ja Kapitan Zarubin (1978).
Kapitan Bukajevin koneisto on dieselsähköinen ja sen dieselteho on 4 650 kilowattia ja akseliteho 3 300 kilowattia. Aluksessa on kolme Wärtsilä-Vaasa 12V22 -dieselmoottoria, kolme potkuria ja kolme peräsintä. AEG:n valmistamat potkurimoottorit toimivat tasavirralla ja niitä syötetään tyristorisiltojen kautta. Koneisto toimii voimalaitosperiaatteella, jossa pääkoneet tuottavat kaiken tarvittavan sähkötehon, joten apukoneita murtajassa ei ole. Konehuone on miehittämätön. Jäissäkulkua helpottamassa on Wärtsilän ilmapuhallusjärjestelmä ja siltojen alittamiseksi mastot, tutkamastot ja antennit voidaan kääntää alas.
Daniel Bovet

Daniel Bovet (23. maaliskuuta 1907 – 8. huhtikuuta 1992) oli sveitsiläissyntyinen italialainen farmakologi, jolle myönnettiin vuonna 1957 Nobelin lääketieteen palkinto.
Bovet syntyi tuli tunnetuksi muun muassa antihistamiinin, curare-tyyppisen lihasrelaksantin ja sulfoamidien löytämisestä tai kehittämisestä. Hän valmistui Geneven yliopistosta 1927 ja sai tohtorinarvon 1929. Hän työskenteli vuoteen 1947 saakka Pariisin Pasteur-instituutissa, mutta siirtyi sitten Roomaan.
Bovetista tuli mm. vuonna 1964 Sassarin yliopiston professori. Hän kuoli Italiassa 1992. Bovet puhui äidinkielenään esperantoa.
Ranskan merentakaiset alueet

Ranskan merentakaiset alueet () ovat Euroopassa sijaitsevan Ranskan alueet, jotka sijaitsevat manner-Ranskasta tai "Kuusikulmiosta" (valtion muoto kartalla) katsottuna valtameren takana. Alueet kuuluvat Euroopan unioniin, mutta eivät Schengen-alueeseen. Niiden rahayksikkönä on euro. Poikkeuksena ovat Ranskan Polynesia ja Uusi-Kaledonia, joiden rahayksikkö on CFP-frangi, jonka arvo on tosin myös sidottu euroon.
Yhteensä merentakaisilla alueilla asuu noin 2,6 miljoonaa asukasta ja niiden yhteenlaskettu pinta-ala 126 000 km2. Merentakaisille alueille on oma ministeriö ja ministeri Ranskan hallituksessa. Nykyisenä ministerinä toimii Manuel Valls. Merentakaisille alueille on myös kiintiöity vähintään yksi paikka sekä Ranskan kansalliskokouksessa ("députés") että senaatissa ("sénateur").
Ranskan perustuslaki ei nimeä muita virallisia lippuja kuin Ranskan trikolorin. Ranskan Polynesialla, Uudella-Kaledonialla sekä Wallis ja Futunalla on lupa muuhun viralliseen lippuun. Muiden merentakaisten alueiden liput ovat epävirallisia.
Merentakaiset departementit.
Lähteet:
Merentakaiset yhteisöt.
Ranskan Polynesiaan kuuluvat saaret: Luettelo Ranskan Polynesian saarista
Lähteet:
Erityisyhteisö.
Lähteet:
Asumattomat territoriot.
Lähteet:
Grazin tuomiokirkko

Grazin tuomiokirkko () on gotiikkaa edustava kirkkorakennus Itävallan toiseksi suurimmassa kaupungissa Grazissa. Se on rakennettu alun perin 1400-luvulla, mutta se on kokenut historiansa aikana monia muutoksia. 1600-luvulla lopulla ja 1700-luvun alussa sen toimiessa jesuiittakirkkona sisätilat sisustettiin uudelleen barokkia edustaviksi. Kirkon freskot ovat peräisin Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Fredrik III:n ajalta, ja alttarin on suunnitellut Georg Kraxner. Tuomiokirkkona kirkko on ollut vuodesta 1786. Sen nykyiset urut on rakennettu vuonna 1978.
Rautakeuhko

Rautakeuhko eli tankkirespiraattori oli ensimmäinen käyttökelpoinen hengityslaite. Sen kehitti 1929 Philip Drinker Yhdysvalloissa.
Rautakeuhko toimii alipaineperiaatteella. Potilas makaa teräksisen tankin sisällä niin, että vain pää tulee ulos. Kaulan kohdalla on ilmatiivis kumikalvo. Sähkömoottorin ja nokka-akselilla toimivan alipainepumpun avulla tankin sisään kehitetään alipainetta niin, että potilaan pallea vetää hengityselimiä alipaineen tahdissa ja alipaine aikaansaa normaalin hengitysrytmin.
Rautakeuhko pelasti monen poliopotilaan hengen 1940- ja 1950-lukujen suurissa polioepidemioissa. Vaikeimmissa paralyyttisissä poliotapauksissa potilaan hengityslihakset halvaantuvat ja ilman tekohengitystä hän kuolee tukehtumiseen: kun potilas sijoitettiin rautakeuhkoon, hänet saatiin pidettyä hengissä kriittisen vaiheen yli. Yleensä tekohengitystä tarvittiin muutamasta vuorokaudesta muutaman kuukauden ajaksi kunnes taudista selvinneet neuronit kehittivät uusia aksoneja ja potilas kykeni jälleen hengittämään omin voimin, mutta joissakin tapauksissa halvaus jäi pysyväksi. Ennen ylipainehengityslaitteen keksimistä rautakeuhko oli myös ainoa tapa pitää hengissä ALS-tautipotilas, jonka sairaus oli pitkälle edennyt.
Rautakeuhko jäi pois käytöstä 1950-luvun puolivälistä lähtien, kun tehokkaammat ja kevyemmät ylipainehengityslaitteet yleistyivät. Suomessa rautakeuhkoja oli 1950-luvulla käytössä Auroran sairaalassa, kunnes ne korvattiin ylipainehengityslaitteilla. Rautakeuhkon kaltaisia alipainehengityslaitteita käytetään kuitenkin yhä joissakin tilanteissa, kuten Ondinen syndrooman hoidossa, kun joko kurkkuavanteen tekeminen hengityslaitteen letkua varten on epäkäytännöllistä tai tekohengitystä tarvitaan vain vaikkapa yöajaksi.