tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Martin Straka

Martin Straka (s. 3. syyskuuta 1972 Plzeň, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen yli 1 000 NHL-ottelua pelannut jääkiekkoilija, joka päätti peliuransa vuonna 2014 kasvattajaseurassaan HC Plzeňissä. Hän pelasi seurassa viimeiset kuusi kautta ja on nykyään sen toimitusjohtaja ja omistaja.
Straka valittiin numerolla 19 Pittsburgh Penguinsiin , ja hän on pelannut lukuisissa joukkueissa 15 vuotta kestäneen NHL-uransa aikana. Hänet myytiin Ottawa Senatorsiin 1995, ja alle vuoden päästä uudelleen New York Islandersiin. Hän siirtyi vapaana pelaajana 1996 Florida Panthersiin, muttei saanut kauden 1995–96 jälkeen uutta sopimusta. Hän palasi Pittsburghiin 1997, ja vuonna 2003 hänet myytiin taas pois, tällä kertaa Los Angeles Kingsiin. Vuonna 2005 hän teki sopimuksen New York Rangersin kanssa.
Straka pelasi Tšekin joukkueessa, kun se voitti kultaa talviolympialaisissa 1998. Hän voitti kultaa myös jääkiekon MM-kisoissa 2005 Wienissä. Talviolympialaisissa 2006 Straka sai pronssia.
Heinäkuussa 2008 lopetettuaan NHL-uransa hän siirtyi pitkän tauon jälkeen kasvattajaseuraansa HC Plzeň 1929:iin, jossa pelasi vielä kuusi kautta ennen lopettamistaan.
Teknologian kulttuurinen tutkimus

Teknologian kulttuurinen tutkimus korostaa tekniikan ja kulttuurin yhteenkietoutumista, tekniikkaa ja kulttuuria muokkaavien prosessien moninaisuutta sekä ihmisen osuutta näissä prosesseissa. Tällainen tekniikan ja kulttuurin vuorovaikutus tekee ihmisistä aktiivisia toimijoita, jotka merkityksellistävät teknologioita.
Teknologian kulttuurinen tutkimus ymmärtää teknologiat kulttuurisina ilmiöinä. Kulttuuri ympäröi teknisiä artefakteja ja liittyy osaltaan niiden suunnitteluun, merkityksiin ja käyttöön. Teknologian tutkimuksessa etsitään usein erilaisia arjen käyttötapoja, symbolisia ilmauksia ja henkilökohtaista kiintymystä, jotka tekevät teknologian läheiseksi ja tutuksi. Kyse on siis teknologian tulemisesta osaksi arkielämää.
Teknologian kulttuurinen tutkimus asetetaan usein vastakkain teknologisen determinismin käsitteen kanssa. Teknologisen determinismin mukaan kehityskulku etenee selvästi siten, että teknologia muuttuu kovaa vauhtia ja siten ihmisten ja lopulta koko yhteiskunnan on sopeuduttava sen kehitykseen. Teknologinen determinismi pohjautuu ajatukseen, että teknologiset keksinnöt pystyvät muuttamaan yhteiskuntaa ja kulttuuria. Teknologian kulttuurinen tutkimus ei sitä vastoin ole syy–seuraus-suhteiden tutkimista, vaan se on pikemminkin anti-determinististä ja jatkuvuuden lisäksi otetaan huomioon yllätyksellisyys. Ihmisen eli teknologian käyttäjän rooli korostuu, kun tekniikka nähdään kulttuuristen ja sosiaalisten prosessien kautta. Toisin sanoen kulttuurintutkimuksen käsitteet siis siirtävät teknologian tutkimuksen painopisteen deterministisistä syy-seuraussuhteista ja teknologioiden itsensä seuraamisesta ihmisten toimijuuteen.
Teollistuneissa yhteiskunnissa tieto- ja viestintäteknologian merkitys on kasvanut yhä suuremmaksi. Tällainen kehityskulku on asettanut uudenlaisia haasteita myös yhteiskunnalliselle ja kulttuuriselle tutkimukselle. Tämän vuoksi on syntynyt kansainvälinen ja nopeasti kasvava teknologian yhteiskunnallisen ja kulttuurisen tutkimuksen ala, joka keskittyy teknologisiin prosesseihin ja niiden merkityksiin. Erityisesti Isossa-Britanniassa on kehitetty sen teorioita ja menetelmiä.
Alan keskeisiä tutkijoita.
Pohjoismaissa teknologian kulttuurisen tutkimuksen lähestymistapaa ovat hyödyntäneet tutkimuksessaan muun muassa:
Teknologian kulttuurisen tutkimuksen alalla on useita eri suuntauksia. Laajin ryhmä muodostuu erilaisista teknologian sosiaalisen muokkauksen lähestymistavoista. Näistä tunnetuimpia ovat teknologian sosiaalisen rakentumisen (SCOT) ja teknologian sosiaalisen muokkauksen teoriat sekä toimijaverkkoteoria (ANT). Näissä lähestymistavoissa teknologia ymmärretään sosiaalisena ja kulttuurisena kokonaisuutena ja yhteiskunnan ja teknologian nähdään olevan jatkuvassa vuorovaikutuksessa toistensa kanssa.
Evert Hokkanen

Evert Hokkanen (synt. Vitikka, 7. heinäkuuta 1864 Urjala – 26. kesäkuuta 1918 Hämeenlinna) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1910. Hän kuoli sisällissodan jälkeen Hämeenlinnan vankileirillä.
Elämä.
Urjalan Perhossa syntyneen Evert Hokkasen vanhemmat olivat torppari Kalle Kustaa Vitikka (s. 1827) ja Kalvolassa syntynyt Ulla Eliaantytär Paakkonen (1826−1910). Hokkanen hankki elantonsa työmiehenä muun muassa Liedossa ja Prunkkalassa, kunnes palasi kotiseudulleen muonarengiksi ja vuokrasi Huhdin kylän laitamilla Jokikulmalla sijainneen mäkituvan.
Turun seudulla työväenaatteen omaksunut Hokkanen ryhtyi Urjalassa organisoimaan paikkakunnan työväenliikettä. Hänestä tuli vuonna 1902 perustetun Urjalan työväenyhdistyksen ensimmäinen puheenjohtaja. Hokkanen osallistui sen edustajana muun muassa Forssan kokoukseen sekä Tampereen torpparikokoukseen. Työväenyhdistyksen johdossa vaikutti myös hänen veljensä puuseppä Kustaa Edvard Hokkanen (s. 1869). Kouluja käymätön Hokkanen hankki tietonsa itseopiskelulla. Hän kirjoitti Urjalan asioista Turussa ilmestyneeseen "Länsisuomen Työmieheen" nimimerkeillä ”Eppu” ja ”Hieppa-Eetu”. Poliittisen toimintansa vuoksi Hokkanen erotettiin työpaikastaan ja häädettiin torpastaan lokakuussa 1903. Vuoden 1905 verotusluetteloon hänet oli merkitty joutomieheksi. Suurlakon jälkeen Hokkanen toimi sosialidemokraattisen puolueen agitaattorina ja perusti useita työväenyhdistyksiä Urjalan ympäristökuntiin.
Vuonna 1907 Hokkanen valittiin kansanedustajaksi Suomen ensimmäisissä yksikamarisen eduskunnan vaaleissa. Työväenperinteessä muistetaan erityisesti hänen kansanomaiset puheenvuoronsa, joita on luonnehdittu jopa huvittaviksi. Viimeisen kansanedustajakautensa aikana Hokkanen ajautui erimielisyyksiin eduskuntaryhmän ja puolueen kenttäväen kanssa. Joulukuussa 1909 hän sai piirikokoukselta varoituksen oltuaan poissa tärkeänä pidetystä sotilasmiljoonia koskevasta äänestyksestä. Hokkanen putosi eduskunnasta seuraavissa vaaleissa ja joutui vetäytymään myös paikallistason johtotehtävistä.
Eduskuntatyönsä jälkeen Hokkanen muutti Akaaseen ja asui myöhemmin Kylmäkoskella. Sisällissodan aikana Hokkanen kuului punakaartiin, mutta hänen toiminnastaan ei ole tarkempaa tietoa. Hokkanen vangittiin sodan loppuvaiheessa, mutta säästyi teloitukselta ja kuulustelujen jälkeen valtiorikosoikeus esitti häntä vapautettavaksi. Kylmäkosken suojeluskunta ei kuitenkaan suostunut tähän, vaan piti Hokkasta ”suurena roistona, jonka paikkakuntalaiset ovat tuominneet kuolemaan”. Hokkanen kuoli Hämeenlinnan vankileirillä tuntemattomasta syystä kesäkuussa 1918.
Perhe.
Hokkasen puoliso oli Prunkkalasta kotoisin ollut Amanda Juhontytär (s. 1866). Pariskunnalle syntyi yhdeksän lasta.
Scott Gorham

Scott Gorham (s. 17. maaliskuuta 1951 Glendale, Kalifornia) on Thin Lizzyn kitaristina tunnetuksi tullut yhdysvaltalainen muusikko.
Gorham ei kuulunut Thin Lizzyn alkuperäiskokoonpanoon, mutta vaikutti siinä vuosina 1974–1983 – suurimman osan yhtyeen olemassaoloajasta. 
Gorham syntyi Glendalessa, Kalifornian osavaltiossa. Hän on jatkanut muusikonuraansa yhä Thin Lizzyn hajottua ja oli mm. mukana perustamassa 21 Guns -yhtyettä. Hän on lisäksi tehnyt yhteistyötä Asian ja Rollins Bandin kanssa.
Gorham käytti alun perin Gibson Les Paul -kitaraa minihumbuckerilla. Hänen pääinstrumenttinsa oli Thin Lizzyn hajoamiseen saakka '59 Les Paul. Nykyisin hän käyttää Fender Stratocaster -kitaraa 100-wattisella Marshall Amplification -vahvistimella. 
Scott on naimisissa Christine Gorhamin kanssa.
Jerry Wexler

Gerald "Jerry" Wexler (10. tammikuuta 1917 – 15. elokuuta 2008) oli yhdysvaltalainen äänilevytuottaja. Hän syntyi Bronxissa, New Yorkissa, juutalaiseen sukuun. 
Wexler opiskeli Kansasin valtionyliopistossa ja palveli toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltain laivastossa. Hän oli äänilevytuottajana menestyksekäs ja teki 1960-luvulla yhteistyötä mm. Wilson Pickettin, Aretha Franklinin ja Dusty Springfieldin kanssa. 
Wexler tuotti vuonna 1979 Columbia Records -levymerkille Bob Dylanin albumin "Slow Train Coming", jonka single "Gotta Serve Somebody" voitti Grammyn 1980. Wexler pääsi vuonna 1987 Rock and Roll Hall of Fameen.
Cam Ward

Cameron Kenneth ”Cam” Ward (s. 29. helmikuuta 1984 Saskatoon, Kanada) on kanadalainen uransa päättänyt jääkiekkomaalivahti. Hänen kotipaikkansa on Sherwood Park Albertassa. Hän nousi tunnetuksi, koska hän pelasi tulokkaana Stanley Cup -finaalissa 2006 – ensimmäisenä sitten Patrick Royn.
Ura.
Ward valittiin Carolina Hurricanesiin numerolla 25. Hän pelasi 2001–2004 Red Deer Rebelsissä WHL:ssä loistavasti vieden joukkueen finaalipeleihin kahdesti. Solmittuaan sopimuksen Hurricanesin kanssa hän pelasi kahtena kautena farmiliiga AHL:ssä.
Ensimmäisen ottelunsa hän pelasi 5. lokakuuta 2005, sillä maalivahti Martin Gerber oli loukkaantunut. Jo toisessa ottelussaan hän saavutti NHL-uransa ensimmäisen nollapelin. Gerberin toivuttua Wardista tuli varamaalivahti.
 pudotuspeleissä Carolina oli pudota Montreal Canadiensille ensimmäisellä kierroksella. Gerber siirrettiin syrjään huonojen esitysten vuoksi, ja Ward laitettiin maalille. Carolina pudotti Montrealin ensimmäisellä kierroksella, New Jersey Devilsin toisella kierroksella, sekä kolmannella kierroksella seitsemännessä ottelussa Buffalo Sabresin. Ward torjui loistavasti myös finaaleissa ollen 20 vuoteen ensimmäinen maalivahti, joka sai nollapelin finaaliottelussa. Carolina voitti Stanley Cupin. Ward sai Conn Smythe Trophyn pudotuspelien parhaana pelaajana ja oli näin ensimmäinen tulokas sitten Ron Hextallin 1987, joka sai kyseisen palkinnon.
Ward jatkaa yhä Carolina Hurricanesin ykkösmaalivahtina. Ward voitti myös maailmanmestaruuden Kanadan paidassa 2007. Kaudella Ward loukkaantui Rick Nashin luistimen viiltäessä häntä jalkaan. Kyseessä oli jo Wardin uran toinen kerta, kun hän loukkaantui vastustajan luistimesta.
Kaudeksi 2018-19 Ward siirtyi yksivuotisella sopimuksella NHL-seura Chicago Blackhawksin riveihin.
Ernest Borgnine

Ernest Borgnine (24. tammikuuta 1917 Hamden, Connecticut – 8. heinäkuuta 2012 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Oikealta nimeltään Ermes Effron Borgnino. 
Borgnine syntyi Hamdenissa, Connecticutissa italialaisten vanhempien perheeseen. Hänen vanhempansa erosivat hänen ollessaan kaksivuotias. Borgnine asui sen jälkeen muutaman vuoden Italiassa äitinsä kanssa, ennen kuin palasi synnyinmaahansa. 
Borgnine liittyi Yhdysvaltain laivastoon suoritettuaan high schoolin 1935. Hän voitti vuonna 1955 parhaan miespääosan Oscarin elokuvalla "Marty". Muita merkittäviä rooleja hänellä oli muun muassa elokuvissa "Johnny Guitar", "Täältä ikuisuuteen", "Likainen tusina", "Hurja joukko", "Länsirintamalta ei mitään uutta", "Aavikkolento", "Raivopäät", "Julmat, vahvat ja röyhkeät" ja "Pako New Yorkista" sekä televisiosarjoissa "McHale’s Navy" ja "Operaatio Airwolf". Hän teki sivuosaroolin Brandon Leen debyyttielokuvassa "Laser Mission". Hän oli äänenä "Paavo Pesusieni" -piirrossarjan hahmolle Merenneitomies.
Borgnine oli naimisissa viidesti. Hän oli vuodesta 1973 naimisissa Tova Traesnaesin kanssa. Borgninella on tähti Hollywood Walk of Famella. Hän kuoli heinäkuussa 2012 munuaisten vajaatoimintaan 95-vuotiaana.
Alan R. Moon

Alan R. Moon on Englannin Southamptonissa syntynyt ja nykyään Yhdysvalloissa asuva lautapelisuunnittelija. Kansalaisuudestaan huolimatta hänet tunnetaan yhtenä merkittävimmistä saksalaistyyppisten lautapelien suunnittelijoista. Monet hänen peleistään voidaan nähdä lautapeliversioina kauppamatkustajan ongelmasta.
Alan R. Moon työskenteli alun perin Avalon Hill -yhtiössä ja siirtyi myöhemmin Parker Brothersiin. Oman yhtiönsä White Windin hän perusti vuonna 1990. Nykyään hän julkaisee pelinsä pääasiassa muiden yhtiöiden, kuten Ravensburgerin ja Days of Wonderin kautta.
Moon on useissa peleissään tehnyt yhteistyötä tunnetun saksalaisen lautapelikuvittajan Doris Matthausin sekä lautapelisuunnittelija Aaron Weissblumin kanssa.
Spiel des Jahres -palkinnon Moon on voittanut vuosina 1998 ja 2004 peleillään Elfenland ja Menolippu.
Hänen peleistään on suomenettu Menolippu, "Menolippu Eurooppa" ja "Menolippu USA 1910". Menolippu valittiin Suomessa Vuoden Peliksi vuonna 2005.
Googie Withers

Georgette Lizette ”Googie” Withers (12. maaliskuuta 1917 – 15. heinäkuuta 2011) oli brittiläinen näyttelijä.
Withers syntyi Karachissa, Pakistanissa. Hänen elokuviaan ovat muun muassa "One of Our Aircraft Is Missing" ("Yksi pommikoneistamme on kateissa", 1942) ja "Night and the City" ("Suurkaupungin laki", 1950). 
Withers meni vuonna 1948 naimisiin John McCallumin kanssa ja muutti 1950-luvulla Australiaan. Hän jatkoi uraansa siellä ja palasi Britanniaan 1980-luvulla. 
Withers oli vuodesta 2001 Brittiläisen imperiumin ritarikunnan komentaja (CBE).
Nahkiainen

Nahkiainen ("Lampetra fluviatilis") on ympyräsuisiin kuuluva leuaton kala, joka nousee loppukesällä tai syksyllä merestä jokiin kutemaan.
Ulkonäkö ja koko.
Nahkiainen kasvaa 25–35 cm pitkäksi. Se on soikeanliereä, matomainen ja suomuton kala. Sillä on pyöreä imukuppisuu ja kymmeniä pieniä hampaita. Hampaat ovat teräviä ja muodostavat yhtenäisen kehän. Selkäpuolelta nahkiainen on tasavärisen tumman harmaa, vatsa on vaalea, ja siinä on tummaa epäsäännöllistä pilkutusta. Silmän takana on seitsemän pientä kidusaukkoa. Parilliset evät puuttuvat, selkäpuolella on litteä evä lähellä pyrstöä.
Elintavat.
Elämänsä ensimmäiset 4–5 vuotta nahkiainen viettää joessa toukkana. Sen jälkeen aikuinen nahkiainen elää 1–3 vuotta meressä ennen paluutaan kutemaan jokeen. Nahkiainen ei ole jokiuskollinen, toisin kuin lohikaloihin kuuluvat vaelluskalat. Kutu tapahtuu keväällä ja sen jälkeen kuteneet nahkiaiset kuolevat.
Nahkiainen imeytyy saaliskalan kylkeen ja pureskelee siitä saaliin ihoa ja lihaksia.
Levinneisyys.
Nahkiaisia tavataan Euroopassa Alppien pohjoispuolella.
Nahkiaisia esiintyy yli 30:ssä Itämereen laskevassa joessa. Nahkiaisista on olemassa myös pelkästään sisävesissä eläviä kantoja. Ne nousevat järvistä pieniin virtaaviin vesiin. Näitä järvinahkiaisiksi kutsuttuja nahkiaisia esiintyy Vuoksen, Kymijoen ja Kokemäenjoen vesistöissä.
Elintarvikkeena.
Nahkiainen on melko rasvainen ja ruodoton. Sitä myydään usein paistettuna tai savustettuna. Se sopii mainiosti myös grillattavaksi ja erilaisiin muhennoksiin. Nahkiaisen maku jakaa mielipiteitä.
Suomessa nahkiainen valmistetaan yleensä niin, että se sotketaan voimakkaassa suolavedessä. Sekoittamisen aikana nahkiainen kuolee ja veri nousee vaahtona astian pintaan. Kuolleet nahkiaiset huuhdellaan runsaalla kylmällä vedellä, jotta kaikki veri valuu pois. Veren pois saaminen suojaa nahkiaisia pilaantumiselta. Sen jälkeen nahkiainen paistetaan leppähaloilla ritilän päällä uunissa tai halstaroidaan avotulella. Paistetun nahkiaisen 
on tutkittu säilyvän huoneenlämmössä kaksi vuorokautta, mutta +3°C:ssa jopa 24 vuorokautta.
Nahkiaisen pyynti.
Aikaisemmin nahkiaisia pyydettiin kokonaan puusta valmistetuilla varpumerroilla. Ne tehtiin noin puolen senttimetrin vahvuisista, sileiksi veistellyistä katajan varvuista. Ne sidottiin pehmeäksi vaivatuilla kuusen juurilla. Yhteen mertaan meni noin 300 varpua. Sisäpuolelle asennettiin 5 lujaa puuvyötä, jotka pitivät merran lujasti siinä kuuluvassa muodossa. Mertaan kuului vielä nielulaite ja kaksi pitkää keppiä eli korvaa, joiden avulla merta laskettiin koskeen tokeita vasten ja koettaessa taas nostettiin ylös. Pyyntikausi alkoi elokuun 15. päivän jälkeen. Merrat painettiin veteen illalla ja käytiin kokemassa seuraavana aamuna ennen auringon nousua.
Katajan lisäksi mertoja on tehty pajusta, ja nyttemmin muovitetusta metalliverkosta. Rysät ovat yleistyneet 1970-luvulta alkaen.
Nimityksiä.
Suomessa nahkiaisella on useita paikallisia tai murteellisia nimityksiä kuten silmu, toukka, likomato, laiskamato ja nahkapää.
Fredric March

Fredric March (syntymänimeltään Ernest Frederick McIntyre Bickel, 31. elokuuta 1897 Racine, Wisconsin – 14. huhtikuuta 1975 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen kahdesti Oscar-palkittu näyttelijä. Hän oli myös Tony-palkittu, ja hänellä on tähti Hollywood Walk of Famessa.
March syntyi Racinessa, Wisconsinissa. Hän voitti parhaan miespääosan Oscarin kahdesti: ensin roolillaan elokuvassa "Tohtori Jekyll ja Mr. Hyde" (1932) ja toistamiseen elokuvassa "Parhaat vuodet" (1946).
March sai vuonna 1972 leikkaushoitoa eturauhassyöpäänsä, mutta menehtyi sairauteen 77 vuoden ikäisenä Los Angelesissa, Kaliforniassa 1975. 
Fredric March oli vuodesta 1927 kuolemaansa asti naimisissa Florence Eldridgen kanssa.
Pikkunahkiainen

Pikkunahkiainen ("Lampetra planeri") on ympyräsuisiin kuuluva kala. Se kasvaa 12–18 senttimetrin pituiseksi ja elää koko ikänsä pienissä, virtaavissa vesissä. Pikkunahkiaisen ja nahkiaisen erottaminen toisistaan toukkavaiheessa on vaikeaa, mutta täysikasvuisena lajit erottaa siitä, että alle 18 senttimetrin pituisella nahkiaisella ei ole vielä täysin kehittynyttä mätiä tai maitia, mutta pikkunahkiaisella on. Toukkavaiheen jälkeen pikkunahkiainen ei enää syö, vaan kutee ja sen jälkeen kuolee.
Pikkunahkiaisia tavataan Britteinsaarilla, Pohjanmereen ja Itämereen virtaavissa vesistöissä, Ranskassa, Länsi-Italiassa, Volgan ja Tonavan yläjuoksulla sekä Pescaran valuma-alueella Pohjois-Italiassa. Suomessa pikkunahkiainen on yleinen sisävesissä Lappiin saakka.
Pikkunahkiainen kutee maalis-kesäkuussa. Naaras laskee mädin matalassa vedessä hiekka- tai sorapohjalle kutukuoppaan. Mäti on hieman nahkiaisen mätiä kookkaampaa, mutta kappalemäärä on vain noin 1500. Mäti kuoriutuu 3–4 päivässä, ja sokeat, hampaattomat toukat syövät 3–5 vuotta pieniä pohjaeläimiä, kunnes ne syksyllä muuttuvat aikuisiksi. Sukuelinten kehitys alkaa jo toukkakauden loppupuolella, ja muodonvaihdoksen aikana kehittyvät silmät ja hampaat, mutta suoli surkastuu. Keväällä muodonvaihdos on ohi, ja eläin on sukukypsä. Pikkunahkiaista käytetään joskus syöttinä, muuten sillä ei ole taloudellista merkitystä.
Emil Jannings

 
Emil Jannings (oikealta nimeltään Theodor Friedrich Emil Janenz; 23. heinäkuuta 1884 Rorschach, Sveitsi – 2. tammikuuta 1950 Strobl, Itävalta) oli saksalainen näyttelijä, joka voitti kaikkien aikojen ensimmäisen parhaan miespääosan Oscarin vuonna 1928. Hän sai sen rooleistaan kahdessa elokuvassa: "Kiusaus" ja "Viimeinen määräys".
Jannings syntyi Sveitsissä saksalaiselle äidille ja yhdysvaltalaiselle isälle. Janningsilla oli lupaava ura Hollywoodissa, mutta hän palasi myöhemmin Eurooppaan. Hänellä oli rooli muun muassa elokuvassa "Sininen enkeli" (1930). 
Janningsilla oli myöhemmällä urallaan merkittävä osa natsi-Saksan kulttuurielämässä, ja propagandaministeri Joseph Goebbels nimesi hänet vuonna 1941 ”valtakunnantaiteilijaksi”. Jannings vetäytyi Itävaltaan ja kuoli Salzburgin lähellä Stroblissa syöpään vuonna 1950. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Central Hockey League

Central Hockey League eli CHL oli vuosina 1992–2014 pelattu jääkiekon keskitason ammattilaisliiga Pohjois-Amerikassa. Monet CHL:n joukkueista olivat NHL-joukkueiden farmijoukkueita.
Sarja lakkautettiin, kun kesällä 2014 kaksi seuraa lopetti toimintansa ja seitsemän jäljelle jäänyttä seuraa siirtyivät ECHL-liigaan. Kaudella 2010–2011 sarjassa oli pelannut 18 joukkuetta, mutta joukkuemäärä alkoi sen jälkeen nopeasti laskea. Viimeisen mestaruuden voitti Allen Americans.
Historia.
Bill Levins, Ray Miron ja Monte Miron perustivat Central Hockey League vuonna 1992. Edellinen CHL oli lopetettanut toimintansa 1984. Ensimmäisellä kaudella 1992–1993 liigassa oli vain kuusi joukkuetta: Oklahoma City Blazers, Tulsa Oilers, Wichita Thunder, Memphis RiverKings, Dallas Freeze ja Fort Worth Fire.
Kaudelle 1994–1995 mukaan liittyi San Antonio Iguanas, mutta Dallas Freeze vetäytyi sarjasta kauden päätteeksi ja sarjaa jatkettiin taas kuudella joukkueella. Vuonna 1996 SHL-liiga lopetti toimintansa ja sen jäljelle jääneet joukkueet liittyivät CHL:ään nostaen joukkuemäärän kymmeneen.
Liigan mestaruuspalkinnon nimi oli alun perin Levins Cup. Ray Miron myytyä osuutensa sarjan omistuksesta palkinnon nimeksi tuli Ray Mirons President’s Cup. CHL kilpaili pelaajista, katsojista ja joukkueista WPHL-liigan kanssa ja joukkueita vaihtui sarjassa vuosittain, kunnes vuonna 2001 WPHL yhdistyi CHL:n kanssa.
Kaudella 2001–2002 sarjassa pelasi 16 joukkuetta. CHL kasvoi entisestään, kun vuonna 2010 IHL-liiga lakkautettiin. Liigasta siirtyi viisi joukkuetta CHL:ään samalla kun sarjan omia joukkueita lopetti toimintansa. Kaudella 2010–2011 sarjassa pelasi ennätykselliset 18 joukkuetta.
Joukkueiden määrä laski tasaisesti ja sarjan viimeisellä kaudella 2013–2014 joukkueita oli jäljellä kymmenen. Heti kauden runkosarjan päätteeksi St. Charles Chill ilmoitti lopettavan toimintansa. Kesän aikana Denver Cutthroats ja Arizona Sundogs ilmoittivat pistävänsä toimintansa tauolle, ja lopulta jäljelle jääneet seitsemän joukkuetta päättivät liittyä ECHL-sarjaan samalla kun CHL lakkautettiin.
Joukkueet 2013–2014.
Viimeisellä kaudella sarjassa pelasi kymmenen joukkuetta.
Sarjassa pelanneet joukkueet.
Kaiken kaikkiaan sarjassa pelasi 44 eri joukkuetta eri aikoina.
Palkinnot.
Sarjassa jaettiin useita palkintoja. Liiga palkitsi runkosarjan maali- ja pistepörssin voittajat, parhaan tulokkaan, parhaan puolustajan, maalivahdin ja valmentajan. Merkittävämmät palkinnot olivat liigan arvokkaimman pelaajan palkinto sekä sarjan mestaruuspalkinto Ray Miron President’s Cup.
Warner Baxter

Warner Baxter (29. maaliskuuta 1889 Columbus, Ohio – 7. toukokuuta 1951) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Baxter voitti parhaan miespääosan Oscarin elokuvasta "In Old Arizona" vuonna 1929. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella. 
Elämä.
Baxter muutti 9-vuotiaana Ohiosta San Franciscoon Kaliforniaan, jossa hän selvisi huhtikuussa 1906 sattuneesta 7,8 richterin maanjäristyksestä.
Baxter kärsi niveltulehduksesta, ja hänelle suoritettiin kivunlievittämiseksi lobotomia. Hän kuitenkin kuoli keuhkokuumeeseen vain 62-vuotiaana pian tämän jälkeen.
Pescovegetarismi

Pescovegetarismi (lat. "piscis" ’kala’) on kasvissyönnin eli vegetarismin suuntaus, jossa syödään kasvikunnan tuotteita ja kalaa. Runsaan kasvikunnan tuotteiden käytön lisäksi pescovegetaristit nauttivat kalaa tyypillisesti päivittäin tai ainakin useasti viikossa. Pescovegetaristit voivat myös syödä maitotuotteita ja kananmunaa.
Historia.
Moneen uskonnolliseen ruokaperinteeseen on kuulunut kalan syönnin salliminen mutta maaeläinten lihan syönnin kieltäminen. Kalansyönti sallittiin myös 1800-luvun englantilaisessa ”eettisessä kasvissyönnissä”. Pescovegetarismin teoria ja käytäntö on kuitenkin uudempaa perua, ja termiä käytettiin ensimmäisen kerran vasta vuonna 1991.
Koostumus ja terveysvaikutukset.
Pescovegetaarinen ruokavalio sisältää melko vähän tyydyttyneitä rasvoja mutta runsaasti omega-3-rasvahappoja ja antioksidantteja. Kala tuo ruokavalioon laadukasta proteiinia sekä monipuolisesti kivennäisaineita.
Pescovegetaarisen ruokavalion puolestapuhujien mielestä pescovegetarismi on terveellinen ruokavalio, joka suojaa noudattajaansa sydänsairauksilta, lihavuudelta, diabetekseltä, dementialta ja masennukselta. Joitain kalalajeja suositellaan kuitenkin vältettävän niiden korkean raskasmetallipitoisuuden vuoksi.
Mika Pantzar

Mika Pantzar (s. 10. toukokuuta 1956 Helsinki) on suomalainen kauppatieteiden tohtori. Hän on Kuluttajatutkimuskeskuksen tutkimusjohtaja ja Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulun dosentti.
Pantzar väitteli tohtoriksi vuonna 1991. Hän on erikoistunut teknologiatutkimukseen ja käyttäjäläheisten innovaatioiden tutkimukseen. 
Pantzarin sai vuonna 1997 valtion tiedonjulkistamispalkinnon kirjastaan "Kuinka teknologia kesytetään" ja Tieteellisten seurojen neuvottelukunnan Vuoden tiedekirja -kunniamaininnan.
Pantzar on toiminut Radio Suomen "Pyöreä pöytä" -keskusteluohjelman vakiopanelistina vuodesta 2007.
António Egas Moniz

António Caetano de Abreu Freire Egas Moniz (29. marraskuuta 1874 – 13. joulukuuta 1955 Lissabon) oli portugalilainen neurologi. Hänelle myönnettiin Nobelin lääketieteen palkinto vuonna 1949 lobotomian kehittämisestä (palkinto jaettiin Walter Rudolf Hessin kanssa). 
Moniz opiskeli lääketiedettä Coimbran yliopistossa ja myöhemmin neurologiaa Bordeaux’ssa ja Pariisissa. Hänet muistetaan ensimmäisen lobotomian suorittajana (1936). Moniz kutsui leikkausta "etuotsalohkon leukotomiaksi". Hän suoritti leikkauksen 20 potilaalle, joista joillakin oli ahdistusta ja masennusta, joillakin krooninen skitsofrenia.
Tulokset, joita Moniz väitti saaneensa, herättivät suurta kiinnostusta hänen kirjansa julkaisuvuonna 1936. Hänen epätarkkuutensa, törkeä huolimattomuutensa ja mahdollinen epärehellisyytensä ohitettiin terapeuttisen innostuksen huumassa. Monizin työ johti "psykokirurgian" (hänen itsensä keksimä termi) räjähdysmäiseen kasvuun kaikkialla maailmassa, muun muassa Brasiliassa, Isossa-Britanniassa ja erityisesti Italiassa. Suurinta vastakaikua psykokirurgia sai Yhdysvalloissa, missä neurologi Walter Freeman keksi uuden kirurgisen menetelmän, jota hän kutsui transorbitaaliseksi lobotomiaksi. Vuoteen 1949 mennessä Yhdysvalloissa oli tehty yli 10 000 tällaista leikkausta, ja seuraavat 10 000 tehtiin seuraavan kahden vuoden aikana.
Monizilla oli myös poliittinen ura. Hän istui Portugalin parlamentissa 1903–1917 ja toimi muun muassa ulkoministerinä 1918 sekä suurlähettiläänä Espanjassa. Jätettyään politiikan hän toimi vuosina 1921–1944 neurologian professorina Lissabonin yliopistossa. 
Psykiatrinen potilas ampui Monizia vuonna 1949, mutta hän selvisi hengissä ja kuoli vasta vuonna 1955.
George Arliss

George Arliss (10. huhtikuuta 1868 Lontoo – 5. helmikuuta 1946 Lontoo) oli brittiläinen Oscar-palkittu näyttelijä.
Arliss syntyi Lontoossa ja voitti vuonna 1930 parhaan miespääosan Oscarin elokuvasta "Disraeli". 
Arliss oli syyskuusta 1899 kuolemaansa naimisissa Florence Arlissin kanssa. Parilla oli poika Leslie. George Arliss julkaisi kaksi omaelämäkertateosta ennen kuolemaansa Lontoossa 1946. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Maximilian Schell

Maximilian Schell (8. joulukuuta 1930 Wien – 1. helmikuuta 2014 Innsbruck) oli itävaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä.
Schell syntyi Wienissä ja vietti lapsuutensa Sveitsissä Zürichissä. Myös hänen edesmennyt vanhempi siskonsa Maria Schell oli näyttelijä. 
Schell aloitti 1952 Baselin teatterissa näyttelijänä, ohjaajana ja dramaturgina. Teatteriuran ohella hän teki runsaasti rooleja elokuvassa. Hollywoodissa hän teki ensimmäisen elokuvansa vuonna 1958. Vuonna 1961 hänelle myönnettiin parhaan miespääosan Oscar roolista historiallisessa elokuvassa "Nürnbergin tuomio".Sam Peckinpahin 1977 ohjaamassa Rautaristi-elokuvassa Maximilian Schell näyttelee aristokraattista kapteeni Stranskyä, jonka pakkomielteenä on saada Rautaristi sodasta Saksan itärintamalla. Stranskyn nimityksen esteenä on kuitenkin joukkueenjohtaja, kersantti Rolf Steiner, joka ei kuitenkaan tule elokuvan alussa toimeen kapteeni Stranskyn kanssa ja jopa halveksii Stranskyä heittäen oman Rautaristinsä Stranskyn eteen. 
Schell oli naimisissa Natasha Andreitšenkon kanssa, ja he saivat vuonna 1989 tyttären. Schell kärsi diabeteksesta ja sairastui vuonna 2000 vakavasti akuuttiin haimatulehdukseen. Hän menehtyi oltuaan hoidettavana keuhkokuumeen takia
Philippe Noiret

Philippe Noiret (1. lokakuuta 1930 Lille – 23. marraskuuta 2006 Pariisi) oli ranskalainen näyttelijä. Hän esiintyi yli sadassa elokuvassa 1950-luvulta lähtien.
Noiret aloitti 1953 Théâtre National Populairessa. Hän ehti esittää kymmeniä klassisia lavarooleja ennen elokuvaan siirtymistä. Elokuvauransa hän avasi Agnès Vardan Ranskan uutta aaltoa ennakoineessa työssä "La Pointe Courte" 1956.
Noiret näytteli muun muassa elokuvissa "Juhla voi alkaa" (1974) ja "Auringonpimennys" (1981). Hän voitti kaikkien aikojen ensimmäisen parhaan miespääosan César-palkinnon vuonna 1976, ja sai vielä toisen 1990. 
Noiret menehtyi vuonna 2006 syöpään Pariisissa 76-vuotiaana.
Michel Galabru

Michel Galabru (27. lokakuuta 1922 Safi, Marokko – 4. tammikuuta 2016) oli ranskalainen näyttelijä. Hän esiintyi sadoissa elokuvissa ja teki yhteistyötä muun muassa sellaisten ohjaajien kuin Bertrand Blierin, Costa-Gavrasin, Luc Bessonin ja Jean-Luc Godardin kanssa.
Michel Galabru voitti vuonna 1977 parhaan miespääosan César-palkinnon roolistaan elokuvassa "Tuomari ja salamurhaaja". Hän oli ehdolla César-palkinnon saajaksi vielä vuosina 1986 ja 1991.
Näyttelijät Emmanuelle ja Jean Galabru ovat Michelin lapsia.
Risto Taulo

Risto Kalevi Taulo (19. kesäkuuta 1931 Hollola – 3. lokakuuta 1999 Riihimäki) oli suomalainen näyttelijä. Taulo teki 45 vuotta jatkuneen uran Lahden kaupunginteatterissa ja Riihimäen Teatterissa. Hänen tunnetuin elokuvaroolinsa on "Täällä Pohjantähden alla" -trilogian Jussi Koskela. Hän näytteli myös noin kymmenessä tv-näytelmässä.
Risto Taulo syntyi 1931 hollolalaiseen työläisperheeseen. Taitava piirtäjä olisi halunnut mainosalalle, muttei päässyt alan kouluun kun ei osannut ruotsia. Hän työskenteli päivisin varastomiehenä ja lisäksi iltanäyttelijänä Lahden Kaupunginteatterissa 1946–1958. Hän sai puheilmaisun koulutusta Niilo Kuukalta. Teatterille hän laati myös julisteita, käsiohjelmia ja näyttelijöiden karikatyyrimuotokuvia.
Riihimäen Teatterissa Risto Taulo teki vuosina 1963–1991 monipuolisia rooleja sekä puhe- että musiikkinäytelmissä ja toimi myös lavastajana sekä 1966–1973 teatterin taloudenhoitajana. Hän esitti pääosia muun muassa näytelmissä "Särkelä itte" (Särkelä), "Jeppe Niilonpoika" (Jeppe), "Zorbas" (Zorbas), "Lapualaisooppera" (Kosola) ja "Windsorin iloiset rouvat" (Falstaff).
Jussi Koskelan roolia varten Edvin Laineen ohjauksessa "Täällä Pohjantähden alla" (1968) Taulon oli laihdutettava parikymmentä kiloa. Hän jatkoi roolia elokuvassa "Akseli ja Elina" (1970), jonka tarinassa Jussi kuolee jo alkupuolella. Risto Taulon muut teatterielokuvaroolit olivat "Viimeisessä savotassa" (1977, metsänvartija Aatsinki) ja "Ihmemiehessä" (1979, talonmies). Tärkeimmät televisioroolit olivat presidentti Kyösti Kallio tv-sarjoissa "Mummoni ja Mannerheim" (MTV 1971) ja "Sodan ja rauhan miehet" (Yle TV2 1979) sekä K.-A. Fagerholm televisioelokuvassa "Presidentti" (Yle TV1 1982). Taulo kuoli 68-vuotiaana sairauskohtaukseen Riihimäellä.
Olevisten kirkko

Olevisten kirkko () on kirkkorakennus Tallinnassa, Viron pääkaupungissa. Ensimmäinen maininta Olevisten eli Pyhän Olavin kirkosta on vuodelta 1267, mutta nykyisessä ulkoasussaan se on rakennettu vuonna 1330. Kirkon korkea kirkontorni oli aikanaan keskiaikaisen Euroopan toiseksi korkein rakennus. Nykyisin kirkkoa käyttää Viron evankelisten kristittyjen ja baptistiseurakuntien liitto.
Historia.
Norjan kuningas Olavi II Pyhään liitetty Pyhän Olavin kultti levisi levisi kauppaiden mukana Skandinaviasta Suomeen, Novgorodiin ja Tallinnaan. Pyhän Olavin kultin mukana levisi myös Pyhän Olavin kilta. Tallinnassa kilta juurtui Toompean alapuolella olevan kaupungin alueelle, jolla on vanhastaan ollut skandinaavisten kauppiaiden asutusta ja tälle alueelle rakentui myös Olevisten kirkko. Ensimmäinen maininta Pyhän Olavin kirkosta historiallisissa lähteissä on vuodelta 1267, mutta alkuperäisen kirkon sijaintipaikkaa ei tunneta. Nykyinen kirkko valmistui todennäköisesti vuonna 1330. Nykyisenlaisen goottilaisen ulkomuotonsa se sai 1400-luvulla. Kirkko oli roomalaiskatolilainen vuoteen 1524 saakka, jolloin siellä pidettiin Viron ensimmäiset protestanttiset saarnat uskonpuhdistukseen liittyen. Kirkon korkean tornin rakentaminen liittyy myöhäiskeskiajan taloudelliseen nousuun. Alun perin 159 metrin korkeuteen kohonnut torni oli oman aikansa eurooppalaisista rakennuksista luultavasti toiseksi korkein. Salama sytytti tulipalon vuonna 1625, minkä jälkeen Kirkon tornin pituutta lyhennettiin kahdellakymmenellä metrillä. Toisen salaman aiheuttama tulipalo teki hävityksiään vuonna 1820 ja tulipalon loimun sanotaan näkyneen aina Suomenlahden toiselle puolelle Helsinkiin saakka. Kirkko korjattiin ja vihittiin uudelleen käyttöön kaksikymmentä vuotta myöhemmin. Kirkko kuului saksalaiseen seurakuntaan vuoteen 1940 saakka ja vuodesta 1950 se on ollut Viron evankelisten kristittyjen ja baptistiseurakuntien liiton käytössä.
Rakennus.
Alun perin 159 metriä korkea kirkon torni teki siitä omana aikanaan Euroopan toiseksi suurimman rakennuksen, mutta tulipalon takia sen nykyinen korkeus on 123,7 metriä. Kirkon sisätilan korkeus on 31 metriä. Kirkon tornin näköalatasanne on avoin yleisölle. Kirkkoon kuuluu myös Pyhän Marian kappeli, joka on rakennettu alun perin vuonna 1404, mutta on nykymuodossaan peräisin vuosilta 1513-1523. Kappeliin kuuluu myös sen rakentamista tukeneen kauppiaan Hans Pawelsin kenotafi.
Cry Wolf

Cry Wolf on vuonna 2005 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen kauhuelokuva. Sen on ohjannut Jeff Wadlow, joka voitti elokuvantekoa varten miljoona dollaria Chryslerin järjestämässä kilpailussa.
Elokuva kertoo nuoresta Owenista, joka aloittaa uudessa koulussa ja tutustuu siellä porukkaan, joka kokoontuu öisin pelaamaan outoa peliä koulun kappeliin. Pian Owenin tulon jälkeen metsästä löydetään raa’asti murhattu nuori nainen. Owen keksii ystävineen huhun, jonka mukaan koulussa on The Wolf -niminen sarjamurhaaja. He myös listaavat internetiin tämän seuraavat uhrit. Sen jälkeen koululta alkaa kadota listalla olleita ihmisiä.
Ӓ

Ӓ on kyrillinen kirjain. Se sisältyy hantin, kiltinänsaamen ja vuorimarin aakkosiin. Se kuului myös vuosina 1957–1996 käytössä olleeseen gagauzin kyrilliseen aakkostoon. Kirjain on muodostettu kyrillisestä kirjaimesta а lisäämällä siihen treema. Se on samannäköinen kuin latinalaisen kirjaimiston ä.
Ääntäminen.
Ӓ ääntyy hantissa vokaalina //, kiltinänsaamessa vokaalina // ja vuorimarissa vokaalina //. Gagauzissa sillä merkittiin vokaaleja [] ja [].
Rita Nightingale

Rita Nightingale (s. 1953) on brittiläinen kirjailija. Rita Nightingale on muun muassa kirjoittanut kirjat "Elinkautinen vapaus" ("Freed for life") ja Free. Hän kertoo kirjoissaan omasta elämästään.
Mats Lillrank

Mats Henrik Lillrank (s. 1961 Kärsämäki) on suomalainen muusikko ja lauluntekijä, joka on vaikuttanut lastenmusiikkia soittavassa Fröbelin Palikat -yhtyeessä.
Lillrank opiskeli aluksi viulunsoittoa mutta vaihtoi 13-vuotiaana viulun kitaraan. Lillrank soitti ja lauloi ennen Fröbelin Palikoita eri kellariyhtyeissä. Hän valmistui lastentarhanopettajaksi vuonna 1983 ja erityislastentarhanopettajaksi kahdeksan vuotta myöhemmin.
Lillrank kirjoitti ensimmäisen laulutekstinsä, ”Pumppulaulun”, vuonna 1988, ja edellisenä vuonna hän oli perustanut Timo Nuutisen, Ari Bergströmin ja Hannu Mäkelän kanssa Fröbelin Palikat -yhtyeen. Kokopäiväiseksi muusikoksi Lillrank ryhtyi vuonna 1995. Hän on tehnyt yli kuusikymmentä omaa laulua, kymmenisen käännöstekstiä sekä muutamia uudelleensanoituksia vanhoista lauluista. Lillrank kuvailee musiikkiaan perusrockiksi ja -popiksi, jossa on selkeät rytmit ja suoraviivaiset sävelmät.
Lillrank on nimennyt suurimmiksi musiikillisiksi vaikuttajikseen muun muassa John Fogertyn, Juice Leskisen sekä Hurriganesin. 
Musiikin lisäksi Lillrank on dubannut piirrossarjoja.
Mats Lillrankin serkku on Silva Lillrank.
Kvanttiteleportaatio

Kvanttiteleportaatio on kvantti-informaatiossa tekniikka, jossa kvanttitila voidaan kvanttitilojen lomittumisen avulla siirtää toiseen paikkaan. Siinä ei liiku ainetta tai energiaa mutta se on hyödyllinen kvanttitiedonsiirtossa ja laskennassa.
Teleportaatio valosta atomiin.
Valon avulla voidaan siirtää tietoa atomeihin ja päinvastoin. Atomeihin voidaan tallentaa tietoa kvanttitietokoneessa. Tämä saatiin selville kun Fyysikko Eugine Polzikin tutkijaryhmä siirsi kvanttikoodattua informaatiota valosta atomien muodostamaan kaasuun vuonna 2006. Tavallisen arkiymmärryksen hallitsemassa elämässä kulkeminen teleportin eli kaukosiirtimen kautta paikasta toiseen ei onnistu, mutta kvanttimekaniikan lakien hallitsemassa atomien maailmassa se on jo mahdollista. Varsinaista fyysistä ainetta, atomeja, tosin ei ole vielä siirretty. Sen sijaan tutkijat ovat tuhonneet lasersäteen yhdessä paikassa ja luoneet siitä täydellisen kopion toisessa paikassa siirtämällä alkuperäisen säteen kvantti-informaation valon avulla toiseen paikkaan.
Kvanttitietokone.
Tavallisen tietokoneen tavoin kvanttitietokoneessakin on muistiyksikkö, johon tietoa talletetaan, ja kanavia, joita pitkin tieto liikkuu muistiyksikössä. Atomeja pidetään loogisena tiedontallennusvälineenä, koska kvantti-informaatio säilyy atomeissa huomattavasti kauemmin kuin valossa. Valo sen sijaan sopii hyvin tiedon tallentamiseen atomimuistiin ja sen lukemiseen sieltä.
Hellyeah

Hellyeah on metallivaikutteista southern rockia ja groove metalia soittava yhtye. Yhtyeessä on mukana jäseniä useista yhtyeistä.
Bändi julkaisi debyyttinsä, nimeltä Hellyeah 10. huhtikuuta 2007.
Kuitenkin bändille kerkisi tulla alamäkiä ennen "Fire It Up" -kiertuetta, sillä Jerry Montano erosi yhtyeestä henkilökohtaisista syistä. Jerry kuitenkin korvattiin pian Damageplanista tutulla Bob "Zilla" Kakahalla virallisesti. Paulille tämä oli hyvä asia, sillä nämä olivat aiemmin luvanneet soittavansa jälleen jossain bändissä kaikesta huolimatta, ja muutenkin Bob ja Paul ovat kuin veljiä.
Vuonna 2007 Hellyeah oli Fire It Up -kiertueella ja samalla KoRnin johtamalla "Family Values" -kiertueella jossa esiintyvät myös esimerkiksi Trivium ja Evanescence. 13. heinäkuuta julkaistiin Hellyeahin uusi levy "Stampede". Hellyeahin piti käydä Suomessa Provinssirockissa esiintymässä, mutta keikka peruuntui.
Yhtyeen rumpali Vinnie Paul kuoli sydänkohtaukseen kesäkuussa 2018.
Yksin kotona 3

Yksin kotona 3 () on Raja Gosnellin ohjaama ja John Hughesin käsikirjoittama "Yksin kotona" -elokuvasarjan kolmas elokuva. Elokuvan ensi-ilta oli 12. joulukuuta 1997.
Juoni.
Nuori poika Alex Pruitt saa naapurintädiltä lahjaksi leikkiauton, kun täti oli erehdyksissään ottanut oman muovikassin sijaan toisen samanlaisen lentokentän turvatarkastuksessa. Samaan aikaan tuon kyseisen muovikassin omistajat, neljä Pohjois-Korean terroristijärjestön jäsentä yrittävät löytää Alexin leluautoa, jonka sisällä on arvokas siru. Alex sairastuu vesirokkoon ja hänen äitinsä joutuu lähtemään töihin. Alex jää kotiin ja alkaa saada selville, ettei naapurustossa ole kaikki kohdallaan terroristien käydessä naapuruston talot läpi leikkiautoa metsästäessään. Hän soittaa poliisille ja kertoo, mitä on nähnyt. Poliisit saapuvat pian paikalle, mutta rikolliset ovat kerenneet jo karata. Kukaan ei usko Alexia.
Muutaman päivän päästä Alex alkaa tarkkailla rikollisia, jotka ovat palanneet. Tällä kertaa hän on aivan varma, että saa rikolliset kiinni. Hän soittaa taas poliisille, jotka tulevat, mutta puhelu osoittautuu pilapuheluksi. Alexin koti on seuraava kohde, jonne rikolliset aikovat tunkeutua. Alex päättää tehdä suunnitelman, jonka avulla hän voittaa rikolliset.
Saksan XXXVI vuoristoarmeijakunta

XXXVI vuoristoarmeijakunta () oli Saksan maavoimien yhtymä toisessa maailmansodassa. Se taisteli muun muassa Suomen Lapissa osallistuen jatkosodan taisteluihin sekä Lapin sotaan.
Perustaminen.
Keskustan rajanvalvonta-alue () perustettiin 19. lokakuuta 1939 Breslaussa raja-alue 14:stä. Yhtymä nimettiin 11. toukokuuta 1940 uudelleen erilliseksi johtoportaaksi XXXVI ().
Palvelus.
Yhtymä osallistui Puolan offensiiviin. Se siirrettiin toukokuussa 1940 Trieriin ja edelleen Lothringeniin. Yhtymä otti osaa Ranskan valtaukseen osana 16. armeijaa, joka kuului ensin armeijaryhmä A:han ja myöhemmin armeijaryhmä C:hen. Elokuussa 1940 yhtymä siirrettiin Etelä-Norjaan (operaatio Weserübung), jossa se liitettiin ryhmä XXI:een. Yhtymä nimettiin 18. marraskuuta 1941 Norjassa XXXVI vuoristoarmeijakunnaksi.
Armeijakunta siirrettiin Suomen Lappiin helmikuussa 1942 ja se oli edelleen Suomessa Lapin sodan alkaessa. Armeijakunnan joukot vetäytyivät Norjaan, jossa ne antautuivat Saksan antauduttua liittoutuneille.
Komentajat.
Armeijakunnankomentajina olivat:
Musta tusina

Musta tusina on epävirallinen nimitys 1970-luvun alkupuolella K-linjan vastavoimaksi syntyneelle Keskustapuolueen poliitikkojen ryhmälle. K-linja piti ryhmää Suomen virallisen ulkopolitiikan kannalta epäluotettavana.
Ryhmään kuuluivat muun muassa Veikko Pihlajamäki, Sulo Suorttanen, Mikko Kaarna, Esko Härkönen, Heimo Linna, Einari Nieminen, Marjatta Väänänen, Taisto Tähkämaa, Väinö Raudaskoski ja Johannes Virolainen.
Ryhmän johtohenkilöitä oli Tähkämaa, joka onnistui saamaan Väänäsen Miettusen III hallitukseen vuoden 1976 hallitusneuvotteluissa huolimatta K-linjan pyrkimyksistä estää se.
Kuurin kynnäs

Kuurin kynnäs tai Kuurinkynnäs (, , "Kuršskaja kosa", ) on 98 kilometrin pituinen kapea niemimaa eli kynnäs, jonka pohjoisosa kuuluu Liettuaan ja eteläosa Venäjän Kaliningradin alueeseen. 
Maantiede.
Hiekkadyynien luonnehtima Kuurin kynnäs erottaa Kuurinhaffin Itämerestä. Kynnään leveys vaihtelee noin 400 metristä 3,8 kilometriin. Aikanaan Kuurin kynnäs kuului Saksan Itä-Preussiin.
Niemi työntyy etelästä pohjoiseen. Pohjoispäässä kapea salmi yhdistää Kuurinhaffin Itämereen Klaipėdan kaupungin kohdalla. Klaipėdasta on niemelle kaksi lauttayhteyttä, uusi ja vanha.
Kuurin kynnäällä sijaitsee Kuurin kynnään kansallispuisto. Kynnäs hyväksyttiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2000. Se on Liettuan ja Venäjän yhteinen kohde, joka on suojeltu luonnon- ja kulttuuriarvojensa takia esimerkkinä alueesta, jolla ihminen on vaikuttanut maisemaan.
Liettuan-puoleinen osa.
Kuurin kynnään pohjoinen eli Liettuan-puoleinen osa on yhteydessä mantereeseen Venäjän-puoleisen osan kautta. Koko kynnään suurin taajama on Nida, entinen kalastajakylä, joka elää nykyään pääasiassa turismista. Toinen matkailukylä on Juodkrantė. Niemen muut entiset kalastajakylät eivät ole yhtä kaupallistuneita.
Liettuan puolella kynnäs kuuluu kahteen kuntaan: Klaipėdan kaupunkiin ja Neringan kuntaan. Kylistä pohjoisin on Klaipėdaan kuuluva Smiltynė. Kylän nähtävyyksiä ovat delfinaario, Liettuan merimuseo, saksalaisen rannikkotykistön linnoitusmuseo, kalastusalusten näyttely ja kalastajakylää esittelevä ulkomuseo.
Noin 10 kilometriä etelään on Neringan kuntaan kuuluva Alksnynėn kylä ja kahdeksan kilometrin päässä suurehko Juodkrantė, sitten Agila. Sieltä 15 kilometriä etelään sijaitsevat Pervalka, Karvaičiai, Nagliai ja Preila. Kuuden kilometrin päässä ovat Neringan kuntakeskukseen Nidaan kuuluva Purvynė ja Skruzdynė. Nidassa on esimerkiksi Nobel-kirjailija Thomas Mannin huvila, jossa hän vietti kesää kolmena vuonna 1930–1932.
Venäjän-puoleinen osa.
Venäjän puoleinen kynnäs kuuluu Kaliningradin alueen Zelenogradskin piirin Kuršskaja kosan maalaiskuntaan. Tässä maalaiskunnassa asui väestönlaskennan 2010 mukaan yhteensä 1 309 henkeä. Siellä on kolme taajamaa: Morskoje (ent. Pillkoppen), Rybatši (Rossitten) ja Lesnoi (Sarkau). Myös kynnään Venäjän-puoleinen osa on kansallispuistoa.
Günther (laulaja)

Mats Söderlund (s. 25. heinäkuuta 1967 Malmö) on ruotsalainen malli ja laulaja, joka tunnetaan taiteilijanimellä Günther. Hänen levyttämiään kappaleita ovat muun muassa vuonna 2004 ilmestyneet ”Ding Dong Song” ja ”Teeny Weeny String Bikini” sekä Samantha Foxin kanssa yhdessä levytetyt ”Touch Me” ja ”Famous”. Vuonna 2013 Mats Söderlund levytti kappaleen ”I’m Not Justin Bieber, Bitch”. Vuonna 2016 Günther osallistui yhdessä D’Sanzin kanssa Suomen euroviisukarsintana toimivaan vuoden 2017 Uuden Musiikin Kilpailuun kappaleella "Love Yourself" sijoittuen sen finaalissa viidenneksi. Günther on osallistunut aiemmin Ruotsin euroviisukarsintana toimivaan Melodifestivaleniin vuonna 2006, mutta karsiutui semifinaalissaan.
Ennen musiikkiuraa Söderlund työskenteli miesmallina Euroopassa, muun muassa 1980-luvulla ja 1990-luvun alkuun asti Pariisissa ja Milanossa. Malliuran jälkeen hän siirtyi yökerhomaailmaan ja omisti yökerhoja niin Malmössä kuin Tukholmassakin, mutta on myynyt ne. Söderlund on eronnut ja hänellä on kaksi tytärtä, joista toinen toimii mallina. Söderlundilla on myös lapsenlapsia.
Strofios

Strofios (, ) oli kreikkalaisessa mytologiassa Fokiin kuningas ja Pyladeen isä. Hänen puolisonsa oli Agamemnonin sisar Astyokhe, johon ilmeisesti viitataan myös nimellä "Anaksibia".
Oresteen sisar Elektra lähetti veljensä Strofioksen huomaan, kun Oresteen äiti Klytaimnestra, joka oli suhteessa Aigisthoksen kanssa, murhasi Agamemnonin tämä palatessa Troijan sodasta. Orestes oli kahdeksan vuotta Fokiissa, ja siinä ajassa hänestä ja Pyladeesta tuli parhaat ystävät Strofioksen kasvatettua häntä kuin omaa poikaansa.
Jade Empire

Jade Empire on kanadalaisen BioWaren kehittämä toimintaroolipeli, joka julkaistiin Xboxille 12. huhtikuuta 2005. Peli ilmestyi pari vuotta myöhemmin myös Microsoft Windowsille ”Special Editionina”. Se sisältää muun muassa yhden uuden hahmon sekä kaksi uutta taistelutyyliä. 
Xbox-version julkaisi Microsoft Game Studios ja Windows-version 2K Games. 
Peli sijoittuu kiinalaisten myyttien ja legendojen pohjalta kehitettyyn maailmaan. Pelaaja opettelee aseettomia ja aseellisia taistelulajeja sekä taikuutta, joiden avulla hän kamppailee pelin vihollisia vastaan. Pelin alussa pelaaja voi valita itselleen valmiiksi luodun hahmon tai muokata sitä itse mieleisekseen.
Spinozismi

Spinozismilla tarkoitetaan Baruch Spinozalle ominaista filosofiaa. Sillä viitataan usein ennen kaikkea Spinozan panteismiin, joka määritteli "Jumalan" yhdeksi itseriittoiseksi substanssiksi, ja sekä aineen että ajattelun tämän substanssin ominaisuuksiksi. Spinozan mukaan kolmas tiedon laji, intuitiolla saavutettu tieto, oli korkein saavutettavissa oleva totuus.
Spinozismissa henkilökohtaisella jumalasuhteella tarkoitetaan näin sitä, että ihminen on osa ääretöntä "organismia", jonka osat ovat keskinäisessä riippuvuussuhteessa. Spinozismia voidaan löytää muun muassa G. E. Lessingin ja Arthur Schopenhauerin ajattelusta.
"Natura naturans" ja "natura naturata".
"Natura naturans" ja "natura naturata" ovat keskiajalla kehitettyjä latinankielisiä termejä, joiden tunnetuin käyttäjä Spinoza on ollut. Ne ilmaisevat Jumalan ja luonnon, jotka Spinoza samaisti, kahta puolta.
Termi "natura naturans" tarkoittaa ”luonto luovana”, eli ”luova luonto”. Spinozan filosofiassa tämä viittasi Jumalaan aktiivisena, elävänä ja muuttuvana luojana, luovana toimintana. Latinankielisessä ilmaisussa on kyse preesensin partisiipista.
Termi "Natura naturata" tarkoittaa ”luonto luotuna”, eli ”luotu luonto”. Spinozalla tämä viittasi Jumalaan passiivisena, sellaisena jossa asiat ovat jo luotuja, eli samana kuin luonnonoliot. Latinankielisessä ilmaisussa on kyse imperfektin partisiipista.
Ilta

Ilta eli ehtoo on päivän loppuosa, tavallisesti kello 18:sta eteenpäin.
Salon seudun taideharrastajat

Salon seudun taideharrastajat on 1997 perustettu yhdistys joka koostuu Salon ja ympäristön taiteesta kiinnostuneista henkilöistä.
Yhdistys on pitänyt näyttelyitä vuosittain joissa jäsenet esittelevät taidettaan.
Lämmönläpäisykerroin

Lämmönläpäisykerroin eli U-arvo, aiemmin k-arvo, (tunnus "k" tai "U") on lämpövirran tiheys, joka jatkuvuustilassa läpäisee rakennusosan, kun lämpötilaero rakennusosan eri puolilla olevien ympäristöjen välillä on yksikön suuruinen. Lämmönläpäisykerroin on määritelty Suomen rakentamismääräyskokoelmassa osassa C3. Lämmönläpäisykerroin kuvaa, miten paljon tehoa tarvitaan pinta-alaa kohti, jotta saavutettaisiin tietty lämpötilaero eristerakenteen yli. Lämpötilaero on tässä seinämän erottamien väliaineiden välisten lämpötilojen ero.
Lämmönläpäisykerroin "k" on lämpötehon "P" suhde lämpötilaeroon "ΔT" ja pinta-alaan "A":
"k = P / (ΔT · A)".
Rakennustekniikassa lämmönläpäisykertoimen tarkoituksena on kuvata rakennuksen eri rakennusosien lämmöneristyskykyä. Mitä pienempi U-arvo, sitä parempi lämmöneristys. SI-järjestelmän mukaisesti lämmönläpäisykertoimen yksikkö on watti kelviniä ja neliömetriä kohti eli "W/(K·m²)".
Esimerkkejä rakennuksen U-arvoista:
Enimmäisarvot eri rakenneosille määritetään Suomen rakentamismääräyskokoelman osan C3 kohdasta 3.2. Määräykset kiristyivät vuoden 2010 alusta.
Katína Paxinoú

Katína Paxinoú (), syntyjään "Aikateríni Konstantopoúlou" (Αικατερίνη Κωνσταντοπούλου) (17. joulukuuta 1900 Pireus – 22. helmikuuta 1973 Ateena) oli kreikkalainen elokuva- ja teatterinäyttelijä. 
Paxinoú kouluttautui oopperalaulajaksi, mutta kiinnostui enemmän näyttelemisestä ja liittyi Kreikan kuninkaalliseen teatteriin 1929. Toisen maailmansodan syttyessä hän oli Lontoossa, josta hän muutti Yhdysvaltoihin.
Paxinoú esiintyi vuonna 1943 elokuvassa "Kenelle kellot soivat" ja sai tästä parhaan naissivuosan Oscarin ja Golden Globen.
Paxinoú oli naimisissa näyttelijä-ohjaaja Aléxis Minotíksen kanssa ja kuoli syöpään Ateenassa 1973. 
Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.