tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Triboluminesenssi

Triboluminesenssi on valoilmiö, joka esiintyy, kun epäsymmetrisiä sidoksia sisältäviä kiteisiä aineita naarmutetaan, hierotaan tai murskataan.
Triboluminenssin voi huomata muun muassa timanteissa, jotka saattavat alkaa hehkua, kun niitä hierotaan. Tämä ilmiö nähdään myös timantin leikkausprosessissa. Luminesenssia havaitaan myös sokerikiteitä murskatessa.
Triboluminesenssin tarkkaa mekanismia ei tunneta, mutta on esitetty, että mekaanisessa ärsytyksessä rikkoutuvat epäsymmetriset sidokset aiheuttavat varausten eriytymistä. Nämä pienet jännite-erot pyrkivät tasaantumaan ja muodostavat täten elektronivirran, joka ionisoi ilmaa ja saa aikaan pienen välähdyksen. Triboluminesenssin välähdys on siis kuin pienikokoinen salama.
Triboluminesenssi-sanan alkuosa tulee kreikankielen sanasta "tribein", joka tarkoittaa hioa tai hangata, ja loppuosa latinankielen valoa tarkoittavasta "lumen"-sanasta. 
Historia.
Triboluminesenssi-ilmiö huomattiin vahingossa 1700-luvun loppupuolella, kun suuria sokerikiteitä murskattiin hienommaksi sokeriksi. Ensimmäiset kirjalliset muistiinpanot ilmiöstä teki kuitenkin englantilainen Francis Bacon jo vuonna 1620.
Liisa Linko-Malmio

Liisa Elina Linko-Malmio (28. toukokuuta 1917 Käkisalmi – 8. joulukuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja (sopraano) ja Sibelius-Akatemian laulun lehtori vuosina 1963–1984. Hänet tunnetaan Karita Mattilan opettajana.
Linko-Malmio opiskeli Suomen lisäksi Tukholmassa ja Lontoossa. Hän oli kiinnitettynä Kansallisoopperaan 1940–1943 ja 1945–1951 (Suomalainen ooppera) sekä 1955–1960 (Suomen kansallisooppera). Bremenin oopperaan hän oli kiinnitettynä 1943 ja Kööpenhaminan kuninkaalliseen teatteriin 1951–1955.
Linko-Malmion isä oli säveltäjä ja pianisti Ernst Linko ja äiti laulaja Lahja Linko. Hänen puolisonsa vuodesta 1943 oli arkkitehti Veikko Malmio.
Liisa Linko-Malmion lauluoppilaita ovat olleet Karita Mattilan ohella muiden muassa Merja Wirkkala, Marjatta Airas, Satu Vihavainen, Margareta Haverinen, Raita Karpo, Kirsi Tiihonen ja Laura Pyrrö. Linko-Malmio sai professorin arvonimen vuonna 1977.
Linko-Malmio palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1957. Hänen mukaansa on nimetty Liisa Linko-Malmio -palkinto, jota on jaettu vuodesta 2003.
Paul Pelliot

Paul Pelliot (28. toukokuuta 1878 – 26. lokakuuta 1945) oli ranskalainen sinologi ja Keski-Aasian tutkimusmatkailija. Hän teki vain yhden tutkimusretken Keski-Aasiaan.
Pelliot työskenteli Hanoissa ranskalaisessa Itä-Aasian tutkimusinstituutissa École française d'Extrême-Orient'ssa, josta hänet lähetettiin vuonna 1900 Pekingiin etsimään instituutille kiinankielisiä kirjoja. Siellä hän joutui boksarikapinan keskelle ja jäi loukkuun kaupungin piiritykseen. Pelliot teki kaksi retkeä vihollisen maaperälle, toisella kertaa kaapatakseen vihollislipun ja toisella kertaa tuodakseen tuoreita hedelmiä piiritysrenkaan sisään. Hän sai urheudesta Kunnialegioonan jäsenyyden. 22-vuotiaana Pelliot palasi Hanoihin, jossa hänestä tuli Écolen kiinan kielen professori.
Tutkimusretki.
Pelliotin retkikunta lähti Pariisista 17. kesäkuuta 1906. Seurue matkusti rautateitse Moskovan ja Taškentin kautta Kiinan Turkestaniin. Ryhmä saapui Kašgariin elokuun lopussa ja asui venäläisen kenraalikonsulin luona. Matkalla Taškentista Kašgariin oli mukana myös C. G. E. Mannerheim Venäjän lähettämänä tiedustelutehtävissä. Myöhemmin Mannerheimin ja Pelliotin välit kiristyivät ja Mannerheim erosi Pelliotin retkikunnasta.
Pelliot ihastutti paikallisia kiinalaisia viranomaisia sujuvalla kiinan kielellään, ja ryhmä sai aiemmin vaikeasti saatavissa olleita tarvikkeita, kuten jurttia. Kašgarista ryhmä siirtyi Kutshaan, josta Pelliot löysi kadonneella tokaarilaisella kielellä kirjoitettuja tekstejä. Ne käänsi myöhemmin Sylvain Levi, Pelliotin entinen opettaja. Seuraava etappi oli Ürümqi, jossa ryhmä tapasi boksarikapinan johtajan karkotetun veljen.
Retken päätepiste oli Dunhuang. Siellä Pelliot pääsi Mogao-luoliin apotti Wangin salaiseen kirjastoon, joka sisälsi valtavan kokoelman vuosien 406–1002 väliin ajoitettuja tekstejä. Kuten jurttien tapauksessa, on tässäkin uskottu, että Pelliotia auttoi sujuva kiinan taito. Tutkittuaan tekstejä kolme viikkoa, Pelliot suostutteli Wangin myymään hänelle kokoelman tärkeimmiksi katsomiaan. Wang halusi jatkaa luostarin kunnostusta ja suostui myymään tekstit halpaan hintaan. Vaikka Pelliotin kokoelma oli huomattavasti suppeampi kuin kirjaston alun perin keksineen Aurel Steinin aiemmin viemä, se osoittautui tieteellisesti arvokkaammaksi. Stein ei osannut kiinaa ja valitsi kääröt summittain, jolloin mukaan tuli useita vähempiarvoisia ja kaksoiskappaleita, kun taas Pelliot pystyi asiantuntijana valikoimaan vain arvokkaimmat.
Pelliot palasi Pariisiin lokakuussa 1909 ja joutui epäsuosioon. Häntä syytettiin julkisten rahojen tuhlaamisesta ja muinaisten tekstien väärentämisestä. Aurel Stein vapautti lopulta Pelliotin syytteistä kertomalla vuonna 1912 ilmestyneessä kirjassaan jättäneensä tekstejä kirjastoon. Pelliot palveli Ranskan sotilasattaseana Pekingissä ensimmäisen maailmansodan aikana. Hän kuoli syöpään 1945.
Ferrari 248 F1

Ferrari 248 F1 oli Rory Byrnen ja Aldo Costan suunnittelema auto, jolla Ferrari-talli kilpaili kaudella 2006. Autoa ajoivat saksalainen seitsenkertainen maailmanmestari Michael Schumacher ja brasilialainen kokematon Felipe Massa.
Autossa oli Bridgestonen renkaat ja Brembon jarrut.
Schumacher lähti hakemaan kahdeksatta mestaruutta erittäin kilpailukykyisellä autolla. Kausi alkoi varsin hyvin Schumacherin ajettua toiseksi paalupaikalta kauden avauskilpailussa Bahrainin GP:ssä. Seuraavassa osakilpailussa Malesian GP:ssä molemmat kuljettajat olivat pisteillä. Australian GP:stä saldoksi jäi kaksi keskeytystä. San Marinon GP:stä Saksaan palasi tyytyväinen kuljettaja, kun Schumacher ajoi kilpailun voittoon. 
Formula 1 -tulokset.
Lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa, "kursivointi" kilpailun nopeinta kierrosta.
Karmøy

Karmøy on Norjan kunta Rogalandin läänissä. Vuonna 2023 Karmøyssä oli 42 903 asukasta ja kunta oli koko Norjan 20. suurin vuonna 2020. Kunnan alueeseen kuuluu kolme kaupunkia: Kopervik, Skudeneshavn ja Åkrehamn. Karmøy muodostuu suuresta Karmøyn saaresta, mantereen niemimaasta ja joukosta pieniä saaria. Pääsaarella on useita valkohiekkaisia rantoja, ja se on surffaajien suosiossa. Karmoyn pääsaarella sijaitseva Haugesundin lentoasema palvelee ennen kaikkea kotimaanliikennettä, mutta Ryanair on aloittanut sieltä lennot Lontooseen. 
Karmøystä on löytynyt jäänteitä kivi- ja pronssikauden asutuksesta. Avaldsnesin nimellä on muinaisaikainen asutuspaikka, jossa kuningas Harald Kaunotukka asui 800-luvulla. Niemellä on edelleen keskiaikainen kirkko.
Karmøyn Visnesissä oli ennen tärkeä kuparikaivos, jonka metallia tiettävästi käytettiin New Yorkin Vapaudenpatsaan materiaalina. Nykyisin suurin työllistäjä on Norsk Hydron alumiinitehdas ja muut saman konsernin yritykset. Karmøyn edustalta pumpataan maakaasua. Kaupungin kalasatama on yksi Norjan suurimmista ja nykyaikaisimmista.
Heikkilän kasarmi

Heikkilän kasarmi on Turussa Pihlajaniemessä, pohjoisilta osiltaan osin Vähä-Heikkilässä sijaitseva kasarmialue.
Historia.
Kasarmialueen rakentaminen aloitettiin syyskesällä 1915 ja se ehdittiin tehdä miltei valmiiksi ennen kuin venäläiset joukot poistuivat Suomesta. 
Alueella toimi ensimmäisen maailmansodan aikana Venäjän Itämeren laivaston 2. Ilmailuprikaatin 5. lentodivisioonan toinen merilentoasema syksyyn 1917 saakka. Samana vuonna valmistunut kasarmialueen päärakennus rakennettiin Venäjän Itämeren laivaston viestipalvelun esikunta- ja kasarmirakennukseksi.
Venäjän vallankumouksen jälkeen ja Suomen itsenäistymisen myötä merilentoasema otettiin toukokuussa 1918 vastaperustettujen Suomen ilmavoimien käyttöön lentäjien, tähystäjien ja mekaanikkojen koulutuspaikaksi. Lokakuussa 1918 Lentokoulu kuitenkin siirrettiin Santahaminaan. 
Kesäkuussa 1918 kasarmialueelle koottiin myös jalkaväkijoukko, joka sai myöhemmin nimen Porin rykmentti. Rykmentin yksiköitä oli sijoitettu Turun alueella myös Sirkkalan ja Turun kasarmeille. Jatkosodan aikana Porin Rykmentin lähdettyä rintamalle kasarmialueella koulutettiin laivastojoukkoja, mukaan lukien hieman yli 400 virolaista vapaaehtoisia. 
Porin rykmentin nimi muuttui vuonna 1957 Porin prikaatiksi (PorPr), jonka viimeiset osat siirtyivät vuonna 1966 Heikkilästä Säkylään. Turun ilmatorjuntapatteristo (TurItPsto) muutti Pääskyvuoren kasarmilta alueelle vuonna 1963. Vuonna 1989 patteristo yhdistyi Toisen Erillisen Autokomppanian (2.ErAK) ja Toisen Erillisen Viestikomppanian (2.ErVK) kanssa Varsinais-Suomen ilmatorjuntarykmentiksi (VSItR), joka lakkautettiin vuoden 2002 lopussa. Alueella toimi myös Turun rannikkorykmentin esikunta (TurRRE) vuosina 1986–1998 sekä Turun ja Porin sotilasläänin esikunta vuosina 2003–2007. 
Muutaman vuoden hiljaiselon jälkeen Heikkilän kasarmialueen päärakennuksen tilat peruskorjattiin vuosien 2006–2007 aikana Merivoimien esikunnan (MERIVE) tarpeita vastaaviksi. Merivoimien esikunta siirtyi Heikkilän kasarmialueelle vuoden 2007 joulukuussa Helsingin Lauttasaaresta, ja se aloitti toimintansa päärakennuksessa vuoden 2008 alussa. 
Nykyiset käyttäjät.
Puolustusvoimien logistiikkalaitoksen 2. logistiikkarykmentin esikunta, Merivoimien esikunta, Puolustusvoimien logistiikkalaitoksen Järjestelmäkeskuksen merijärjestelmäosasto, Lounais-Suomen aluetoimisto ja Puolustuskiinteistöjen Turun palveluyksikkö toimivat Heikkilän kasarmialueen päärakennuksen tiloissa. Myös eräiden maanpuolustus- ja reserviläisjärjestöjen tilat sijaitsevat Heikkilän kasarmialueella.
Alkuperäisiä Venäjän vallan aikaisia rakennuksia on alueella säilynyt viisi tiilirunkoista rakennusta: pääkasarmi, viestiasema, kaksikerroksinen entinen asuinrakennus, huoltorakennus sekä hevos/autotalli.
Museovirasto on määritellyt Heikkilän kasarmialueen yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Arrows A19

Arrows A19 oli John Barnardin suunnittelema auto, jolla Arrows-talli kilpaili Formula 1 -kaudella 1998. Autoa ajoivat toista vuotta tallissa ollut Pedro Diniz ja Tyrrelliltä siirtynyt Mika Salo.
Auto oli selvästi erottuva mustan ulkokuorensa takia. Auton suurin heikkous oli sen moottori. Arrowsin tallipäällikkö Tom Walkinshaw oli ostanut Hart-moottoriyhtiön, ja näin Arrowsista tuli ensimmäinen omat moottorinsa tuottanut brittiläinen talli sitten BRM:n kaudella 1977. Hartin budjetti ei kuitenkaan ollut riittävä, jotta olisi voitu kilpailla talleja vastaan, joilla oli isot moottoritoimittajat.
A19 oli melko epäluotettava koko kauden ajan, varsinkin ensimmäisissä kilpailuissa. Erityisesti Espanjan Grand Prix, jossa sekä Diniz että Salo keskeyttivät moottoririkon takia, oli erityisen nolo tilanne tallille. Espanjaa seurannut Monacon Grand Prix oli kuitenkin menestyksekäs, sillä molemmat kuljettajat ajoivat pisteillä. Monacon lisäksi pisteille ajettiin Belgiassa, jossa Diniz ajoi viidenneksi.
Talli sijoittui valmistajien MM-sarjassa seitsemänneksi kuudella pisteellä.
Williams FW28

Williams FW28 oli Sam Michaelin, Jörg Zanderin ja Loïc Bigoisin suunnittelema auto, jolla Williams-talli kilpaili Formula 1 -sarjassa kaudella 2006. Autoa ajoivat toista kautta tallissa oleva australialainen Mark Webber, sekä GP2-sarjasta siirtynyt saksalainen Nico Rosberg. Testikuljettajana toimi Alexander Wurz. 
FW28 julkistettiin 27. tammikuuta 2006. Autolla ei saavutettu yhtään paalupaikkaa, mutta yksi kilpailun nopein kierros. Voittoja tai palkintosijoja ei saavutettu ainuttakaan. Pisteitä autolla kerättiin 11 ja ne oikeuttivat valmistajien MM-sarjassa kahdeksanteen sijaan.
Tekniset tiedot.
Autossa oli Bridgestonen renkaat ja se käytti Petrobrasin ja Castrolin valmistamia poltto- ja voiteluöljyjä. Autossa oli Cosworthin moottorit, koska Williams menetti moottorit.
Axelle Red

Axelle Red (oik. Fabienne Demal, s. 15. helmikuuta 1968 Hasseltissa, Flanderissa, Belgiassa) on belgialainen laulaja-lauluntekijä. Huolimatta flaamilaisista sukujuuristaan hän laulaa ranskaksi ja on tehnyt myös yhden espanjankielisen albumin. Red on saavuttanut suurta suosiota etenkin Belgiassa ja Ranskassa. Hänen musiikkityylinsä vaihtelee jazzista pianoballadeihin. Vuonna 2006 Ranskan kulttuuriministeriö myönsi Redille "Ordre des Arts et des Lettres" -kunniamerkin.
Axelle Red on koulutukseltaan lakimies isänsä tavoin, mutta tunsi enemmän vetoa musiikkiin, joka oli hänen pianistiäitinsä intohimo. Redin ensimmäinen albumi "Sans plus attendre" myi 500 000 kappaletta pelkästään Belgiassa, ja kappaleesta "Sensualité" tuli läpimurtohitti Ranskassa.
Axelle Redin ja Youssou N'Dourin esittämä "Do You Mind If I Play?", englanninkielinen versio kappaleesta "La cour des grands", oli vuoden 1998 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuiden virallinen kappale.
Ahokirkiruoho

Ahokirkiruoho ("Gymnadenia conopsea" subsp. "conopsea", aiemmin var. "conopsea") Euroopassa ja Aasiassa tavattava kämmekkäkasvi. Suomessa sitä tavataan Etelä- ja Keski-Suomessa. Kasvi on taantunut Suomessa voimakkaasti ja on rauhoitettu Pohjois-Pohjanmaan eteläpuolella.
Ahokirkiruoho on punakirkiruohon yksi alalaji tai aiemmin muunnos. Toinen Suomessa tavattava lajin alalaji on hennompikokoinen lettokirkiruoho (subsp. "alpina", syn. var. "lapponica").
Ulkonäkö ja koko.
Tanakkavartinen ahokirkiruoho kasvaa 30–50 cm korkeaksi. Kasvin juurimukulat ovat liuskaisia. Lehdet ovat vajaan senttimetrin levyisiä, 5–20 cm pitkiä, tasasoukkia ja täplättömiä. Kukinto on tasapaksu, tiheä tähkä, jossa kukkia on 30–50 kappaletta. Kukat ovat tuoksuvia, aniliininpunaisia tai harvoin valkoisia. Kukan huuli on matalaan kolmiliuskainen, kannus pitkä ja hoikka. Ahokirkiruoho kukkii kesä-elokuussa.
Muista Suomessa kasvavista kämmekkälajeista ahokirkiruoho muistuttaa maariankämmekkää, mutta sen kukista ja lehdistä puuttuvat maariankämmekälle ominaiset pilkut.
Ahokirkiruohon pölyttäjinä toimivat kimalaiset ja perhoset.
Levinneisyys.
Punakirkiruohon muunnoksia tavataan laajalla alueella, joka ulottuu Irlannista ja Ranskasta itään läpi Euroopan ja Venäjän keskiosien Kiinaan ja Japaniin saakka. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Italiaan ja Kreikkaan, ja pohjoisessa Pohjois-Skandinaviaan. Punakirkiruohon muunnosten esiintymien levinneisyyttä Suomessa ei tunneta tarkkaan. Yleisesti voi kuitenkin todeta, että ahokirkiruohoa tavataan Etelä- ja Keski-Suomessa lettokirkiruohon levinneisyysalueen painottuessa Pohjois-Suomeen. Aikaisemmin varsin yleinen ahokirkiruoho on tavallinen enää paikoin Ahvenanmaalla ja Itä-Suomessa.
Elinympäristö.
Ahokirkiruoho kasvaa kalkkipitoisessa maassa valoisilla paikoilla. Tyypillisiä kasvupaikkoja ovat ahot ja laitumet sekä kuivahkot niityt. Vielä 1800–1900-lukujen taitteessa ahokirkiruoho oli yleinen kämmekkä. Alalaji on sittemmin voimakkaasti taantunut ahojen ja muiden kasvupaikkojen vähennyttyä perinteisen laidunnuksen, niiton ja kaskeamisen loppumisen myötä.
Kiikeli

Kiikeli on saari Oulujoen suiston etelärannalla Oulun Kauppatorin rannassa. Se sijaitsee Oulun kaupunginkirjaston ja Oulun kaupunginteatterin päärakennusten eteläpuolella Meritullin osa-alueella Pokkisen kaupunginosassa.
Saaressa sijaitsee nykyisin Kiikelinrannan asuinalue sekä vuonna 1999 perustettu Meritullin venesatama. Venesatamaan johtaa Kiikelinsilta-niminen katu. Saaren pohjoisosa sekä sen pohjoispuolella sijaitseva Elban pikkusaari ovat Kiikelinpuistoa, joka valittiin Vuoden ympäristörakenteeksi 2002. Kiikelinsaarta ja mannerta erottava kanava on ruopattu Kiikelinrannan asuinalueen rakennustöiden yhteydessä 1900-luvun lopulla.
Aiemmin Kiikelissä sijaitsi Oulun Merenkävijäin ja Oulun Purjehdusseuran purjehduskeskus. Purjehduskeskuksen venehalli veneineen tuhoutui tulipalossa vuonna 1972. Venehalli oli rakennettu saarelle vuonna 1960. Saarella on sijainnut myös kaupungin omistama, vuonna 1889 käyttöön otettu höyrykonekäyttöinen sähkövoimalaitos, joka tuotti sähköä kaupungin katuvalaistukseen.
Kiikelin saaren rannasta on löydetty 1600–1700-lukujen vaihteessa uponnut laivanhylky, niin sanottu Kiikelin hylky.
Keväällä 2007 Kiikeli nousi otsikoihin Oulun kaupungin Teknisen lautakunnan ilmoitettua kaavailuistaan sulkea saarella sijaitseva julkinen Kiikelipuisto kesäaikana lähinnä viikonloppuöiksi. Hanke herätti laajaa keskustelua lehdistössä ja Internetin keskustelupalstoilla. Kiikeli on nykyäänkin tunnettu nuorten ajanviettopaikkana.
Lettokirkiruoho

Lettokirkiruoho ("Gymnadenia conopsea" subsp. "alpina") Euroopan ja Aasian pohjoisilla alueilla ja vuoristoseuduilla tavattava kämmekkäkasvi. Suomessa se on rauhoitettu Pohjois-Pohjanmaan eteläpuolella.
Lettokirkiruoho on punakirkiruohon ("Gymnadenia conopsea") alalaji, joka aiemmin tulkittiin muunnokseksi. Toinen Suomessa tavattava alalaji on suurempikokoinen ja runsaskukkaisempi ahokirkiruoho (subsp. "conopsea").
Ulkonäkö ja koko.
Lettokirkiruoho on pienempi ja hennompi kuin ahokirkiruoho, ja kasvaa 15–30 senttimetriä korkeaksi. Kasvin juurimukulat ovat liuskaisia. Lehdet ovat tasasoukkia, vajaan senttimetrin levyisiä, 5–20 cm pitkiä ja täplättömiä. Kukinto on tiheä, tasapaksu tähkä, jossa on kukkia 15–20 kappaletta. Kukat ovat tuoksuvia, vaaleanpunaisia tai harvoin valkoisia. Kukan huuli on lähes ehyt, kannus pitkä ja hoikka. Lettokirkiruoho kukkii kesä-elokuussa.
Muista Suomessa kasvavista kämmekkälajeista lettokirkiruoho muistuttaa maariankämmekkää, mutta sen kukista ja lehdistä puuttuvat maariankämmekälle ominaiset pilkut.
Muiden kirkiruohojen tapaan lettokirkiruohon pölyttäjinä toimivat kimalaiset ja perhoset.
Levinneisyys.
Punakirkiruohon muunnoksia tavataan laajalla alueella, joka ulottuu Irlannista ja Ranskasta itään läpi Euroopan ja Venäjän keskiosien Kiinaan ja Japaniin saakka. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Italiaan ja Kreikkaan, ja pohjoisessa Pohjois-Skandinaviaan. Punakirkiruohon muunnosten esiintymien levinneisyyttä Suomessa ei tunneta tarkkaan. Yleisesti voi kuitenkin todeta että lettokirkiruohoa tavataan Pohjois-Suomessa, kun taas ahokirkiruohon levinneisyysalue painottuu Pohjois-Suomeen. Pohjois-Pohjanmaan ja Lapin maakunnissa lettokirkiruoho on paikoin yleinen.
Elinympäristö.
Lettokirkiruoho kasvaa kalkkipitoisessa maassa kosteilla, valoisilla paikoilla kuten letoilla ja tunturi- ja puronvarsiniityillä.
Fransman

Fransman on seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
White Plainsin taistelu

White Plainsin taistelu käytiin Yhdysvaltain vapaussodassa 28. lokakuuta 1776 Yhdysvaltain armeijan ja Ison-Britannian armeijan välillä White Plainsissä 30 km New Yorkista koilliseen.
Taustaa.
Brittien ylipäällikkö, kenraali Howe oli Harlemin taistelun jälkeen vakiinnuttanut brittien asemat Manhattanilla ja sen välittömässä ympäristössä Washingtonin vetäytyessä kauemmaksi New Yorkista lähelle White Plainsin kylää. Amerikkalaisilla oli kuitenkin hallussaan Fort Washingtonin linnoitus Manhattanin rannalla ja Leen linnoitus Hudsonjoen vastarannalla, joissa oli yhteensä yli 6 000 sotilasta.
Taistelu.
Taistelussa britit hyökkäsivät jakautuneena kahteen hyökkäyskärkeen ja päivän kestäneiden taistelujen jälkeen amerikkalaisten oli peräydyttävä. Kenraali Howe ei kuitenkaan huonon sään vallitessa käyttänyt tilaisuutta hyväkseen ja amerikkalaiset vetäytyivät tykkitulen katveessa 1. marraskuuta 1776 pohjoiseen. Amerikkalaisten valmistautuessa uuteen, pahaenteiseltä vaikuttavaan taisteluun he hämmästyksekseen huomasivatkin brittien vetäytyvän takaisin Manhattania kohti.
Kummerin testi

Kummerin testillä voidaan matematiikassa tutkia annetun positiivitermisen sarjan hajaantumista. Olkoon formula_1 positiiviterminen sarja ja formula_2 jono positiivisia reaalilukuja. Olkoon
formula_3
Tällöin jos
Kummerin testi on yleisempi kuin Bertrandin testi, juuritesti, Gaussin testi ja Raaben testi.
Sääskenvalkku

Sääskenvalkku ("Malaxis monophyllos") on pienikokoinen ja vihreäkukkainen kämmekkälaji. Sitä tavataan laajalla alueella Euraasiassa. Suomessa laji on rauhoitettu koko maassa. Sääskenvalkku on Suomen luonnonsuojeluasetuksessa erityisesti suojeltava laji. Suomessa laji on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi (EN).
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotinen sääskenvalkku kasvaa 10–25 cm korkeaksi. Varren tyvessä on sipulinmuotoinen paksunnos. Leveänsoikeita, ohuita, monisuonisia ja 2–7 cm pitkiä lehtiä on yksi, joskus kaksi aivan maanrajassa. Kukinto on pitkä, tähkämäinen ja monikukkainen. Pienet kukat ovat kellanvihertävän valkeat, kukkien huulet ovat kääntyneet ylöspäin ja ne ovat kannuksettomia. Kukkien kehälehdet ovat kapeita. Sääskenvalkku kukkii kesä-heinäkuussa. Kukat pysyvät kukinnossa vielä kuihduttuaan, mutta muuttuvat solukon kuollessa melkein valkoisiksi.
Sääskenvalkun juurisienen on arveltu olevan myös lepän juurisieni tai loinen.
Sääskenvalkun voi sekoittaa pienempikokoiseen suovalkkuun ("Hammarbya paludosa"), jolla kuitenkin on yleensä kaksi paksua lusikkamaista lehteä.
Levinneisyys.
Sääskenvalkku on pohjoinen ja mantereinen kasvi. Hyvin hajanainen levinneisyysalue ulottuu Norjasta ja Alpeilta itään Japaniin saakka. Pohjois-Amerikassa tavataan sääskenvalkun muunnosta (var. "barchypoda"). Suomessa sääskenvalkkua on kasvanut harvinaisena siellä täällä Etelä-Lapista Ahvenanmaalle, mutta se on taantunut. Nykyisin sitä on Etelä- ja Keski-Suomessa toistakymmentä esiintymää. Vahvin keskittymä sääskenvalkulla Kemin, Keminmaan, Tervolan ja Tornion alueelta, jolta tunnetaan yli 50 esiintymää.
Elinympäristö.
Sääskenvalkku on kalkinvaatija. Suomessa se kasvaa kosteilla, runsasravinteisilla ja puolivarjoisilla lettosoilla, lähteiden luona, tervaleppäluhdissa ja kalkkikallioniityillä. Tilapäisesti lajia saattaa tavata kosteissa kaivannoissa kuten ojissa. Sääskenvalkun kasvupaikat ovat vähentyneet kosteikkojen kuivattamisen ja kallioiden louhinnan takia. Myös karjan metsälaiduntamisen loppumisen arvellaan vähentäneen lajin kasvupaikkoja, koska maapohja ei rikkoonnu laidunnuksen seurauksena.
Laitakarin hylky

Laitakarin hylky eli "Laitakarin malmihylky" on puurakenteisen purjealuksen hylky Oulun edustalla Hailuodon pohjoispuolella sijaitsevan Laitakarin saaren lähistöllä. Se tuli meriarkeologien tietoon vuonna 1980 oulunsalolaisen kalastajan ilmoitettua sukellusseura Oulun Vesimiehille troolien juuttuneen kiinni puisiin rakenteisiin. Hylky on muinaismuistolain suojelema niin kutsuttu museohylky ja sen tutkimisesta vastaa Pohjois-Pohjanmaan museo.
Hylky lepää noin kahdentoista metrin syvyydessä partaitaan myöten pohjamutaan hautautuneena, ainoastaan keulaosa kohoaa noin kaksi ja puoli metriä pohjan yläpuolelle. Löytöhetkellä hylky oli huonokuntoinen, muun muassa takila ja mahdolliset kansirakenteet puuttuivat kokonaan. Vesimiesten sukeltajat kartoittivat aluksen alustavasti jo löytökesänä, ja hylkyä on tutkittu Pohjois-Pohjanmaan museon meriarkeologisena pääkohteena vuosina 1986–1991. 
Aluksen kokonaispituus on ollut noin 22,5–23,0 metriä ja suurin leveys noin seitsemän metriä. Aluksen peräosa oli revennyt ja peräranka peräpeileineen katkennut ja kaatunut pohjalle. Takilaa tai mastoja ei ole paikannettu, mutta hylystä on löydetty takilan osia, muiden muassa pylpyröiden pyöriä. Aluksen majoitustilat ja keittiö ovat sijainneet aluksen peräosassa, josta on löydetty tiiliä sekä keittiöesineitä. Esinelöytöjä on tehty vain vähän, ja niihin kuuluvat muun muassa valurautainen kolmijalkapata sekä paistinpannu, pulloja, lasipikari, nappeja, sekä sahan ja kengän jäänteet. Hylystä on löydetty yksi ainoa raha, ruotsalainen neljänneskillingin kolikko vuodelta 1803.
Hylky on ollut uppoamishetkellä rautamalmilastissa, ja sieltä on löydetty runsaasti särmikkäitä kivenlohkareita muistuttavia malmilohkareita. Malmi on Oulun yliopiston kivimuseon arvion mukaan peräisin Keski-Ruotsin kaivoksista, josta sitä 1800-luvulla kuljetettiin Perämeren rannikolla sijaitseviin sulattamoihin.
1800-luvulla Pohjois-Suomessa ei tiettävästi ole ollut vuorimalmia käyttänyttä rautateollisuutta, joten tunnistamaton hylky lienee ruotsalainen alus, joka on joskus 1800-luvun puolivälissä harhautunut Pohjanlahden itärannalle ja uponnut.
Helsingin Aivotutkimuskeskus

Helsingin Aivotutkimuskeskus ( eli HBRC) oli Suomen Akatemian vuosiksi 2002–2007 nimeämä tieteen huippuyksikkö, jonka tarkoituksena oli selvittää oppimisen, muistin, tarkkaavaisuuden, emootioiden ja kielen perustaa aivoissa. Yksikköä johti akatemiaprofessori Risto Näätänen. Huippuyksikköön kuului kuusi laboratoriota Helsingin yliopistosta, TKK:lta ja HUS:sta. Sen keskeinen mittauspaikka oli Meilahden sairaalassa sijaitseva BioMag-laboratorio.
Thrashcore

Thrashcore (usein myös fastcore) on nopeatempoinen hardcore punkin alalaji, joka syntyi 1980-luvun alulla. Thrashcore on jonkinlainen hardcore punkin ja D-beatin yhdistelmä, jossa käytetään blast beatia. Kappaleet voivat olla hyvin lyhyitä ja thrashcore on monin eri tavoin epäsointuisempaa ja vähemmän metallisempaa, kuin grindcore. Kuten hardcore punkin, myös thrashcoren sanoitukset ovat useimmiten kantaa ottavaa ja antimilitaristisia. Thrashcore liitetään vahvasti rullalautailijoiden kulttuuriin.
Termin epäselvyys.
Thrashcore on kehittynyt hardcore punkista ja D-beatista. Thrashcoren syntyyn ovat vaikuttaneet vahvasti hardcore punk yhtyeet, kuten D.R.I. ja Lärm. Kuitenkin jo 1980-luvulla tiettyjä tavallista nopeampia ja aggressiivisempia hardcore punk -yhtyeitä kutsuttiin thrashcoreksi. Termiä "thrash" käytettiin myös hardcore punkin synonyyminä. Kun D.R.I.:n myötä hardcore punkista tuli nopeampaa, termit alkoivat erottua toisistaan. Thrashcore on lähellä hardcore punkia ja crossover thrashia.
Eskola (Kotka)

Eskola (aiemmin ruots. "Eskilsberg") on Kotkan kaupunginosa entisen Kymin kunnan ja Karhulan kauppalan keskustan Helilän pohjoispuolella. Pohjoisessa kaupunginosa rajoittuu Korkeakoskeen, lännessä Kymijoen Korkeakoskenhaaraan ja idässä Ristinkallioon. Eskola kuului Kymin kuntaan vuoteen 1950 saakka ja Karhulan kauppalaan vuoteen 1976 saakka. Asukkaista suurin osa (721) asuu Alahovin kerrostalo- ja rivitaloalueella, joka on rakennettu pääosin 1970-luvulla. Muilta osin Eskola on maaseutumaista, vanhaa omakotitaloaluetta. Alahovin ja muun Eskolan alueella on yhteensä 1 211 asukasta.
Palvelut ja vapaa-aika.
Eskolassa toimii päiväkoti sekä toinen Kotkan kunnallisista vanhusten laitoshoitopaikoista, Eskolan palvelukeskus. Alahovin alueella sijainneet lähikauppa ja kioski on lopetettu. Lähimmät vastaavat palvelut ovat saatavissa Karhulasta noin 1,5 kilometrin matkan päästä. Eskolan länsireunalla sijaitsevalla Kymijoen Korkeakoskenhaaralla on mahdollisuus kalastukseen soutu-uistelemalla.
Liikenneyhteydet.
Eskolan länsiosasta Karhulantien pysäkeiltä on päivittäiset paikallisliikenneyhteydet Kotkansaarelle ja Karhulaan, sekä arkipäivisin myös Laajakoskelle. Itäosasta Hurukselantien pysäkeiltä on arkisin paikallisliikenneyhteydet Karhulaan sekä kaukoliikenteen bussiyhteydet Hurukselan kautta Kouvolan Inkeroisiin. Suomen ainoa yksityinen rautatie, Karhulan–Sunilan rautatie, kulkee Eskolan halki.
BioMag-laboratorio

BioMag-laboratorio on TKK:n, Helsingin yliopiston ja HUS:n yhteinen tutkimusyksikkö.
Se on todennäköisesti maailman monipuolisimmin varustettu biomagneettisiin menetelmiin perustuva laboratorio. Laboratoriossa on Elekta Neuromag Oy:n valmistama 306-kanavainen MEG-laite aivotutkimusta varten, 99-kanavainen MKG-laite, Nexstim Oy:n kehittämä navigoitu aivostimulaatiolaite (Navigated Brain Stimulation eli NBS) sekä Aalto-yliopiston lääketieteellisen tekniikan ja laskennallisen tieteen laitoksen aivotutkimusta varten.
Megakaupunki

Megakaupunki on kaupunki, jossa on vähintään kymmenen miljoonaa asukasta. Vuonna 2022 megakaupunkeja oli maailmassa 31. Niiden määrä lisääntyy maailman väestön kasvaessa ja kaupungistumisen kiihtyessä, ja vuonna 2050 megakaupunkeja on ennustettu olevan jo 43.
Megakaupunkeja syntyy nykyisin etenkin Aasiaan ja Afrikkaan. Esimerkiksi Kiinassa ei ollut vuonna 1990 yhtään megakaupunkia, mutta vuonna 2025 niitä ennustetaan olevan jo 25. Euroopassa megakaupunkeja syntyy hitaammin kuin Aasiassa. Kehitysmaiden megakaupungit ovat tiiviimpiä kuin kehittyneiden maiden megakaupungit, ja niissä rakennetaan korkeammalle. Liikkuminen niissä perustuu joukkoliikenteeseen, jalankulkuun ja pyöräilyyn.
Polyteknikkojen urheiluseura

Polyteknikkojen urheiluseura (lyh. PUS, , vuodesta 2010 lähtien Aalto-yliopiston urheiluseura, lyh. AaltoUS) oli vuonna 1903 perustettu urheiluseura. Seura oli helsinkiläinen ja toimi Teknillisen korkeakoulun (vuodesta 2010 lähtein Aalto-yliopiston) urheiluseurana. Lajeina olivat vuosien varrella muun muassa voimistelu, hiihto, luistelu, jalkapallo, futsal, koripallo, salibandy, lentopallo ja jääpallo.
Historia.
Seuran nimi oli aluksi Polyteknikkojen voimistelu- ja urheiluseura, joka kuitenkin myöhemmin lyheni Polyteknikkojen urheiluseuraksi.
Jalkapallossa seura selvisi Suomen-mestaruuskilpailuissa vuonna 1908 loppuotteluun, jonka se hävisi Sportklubben Unitasille maalein 1–4. Seuraavana vuonna seura voitti SM-loppuottelussa HIFK:n lukemin 4–0. Jääpallossa seura saavutti kaksi ensimmäistä Suomen mestaruutta vuosina 1908 ja 1909. Vuonna 1908 se voitti loppuottelussa HIFK:n 8–3 ja seuraavana vuonna lukemin 6–4. Vuonna 1910 seura ylsi hopealle, kun se hävisi loppuottelun IFK:lle maalein 4–12. Seura voitti myös yleisurheilun SM-kisojen yhteydessä pidetyn jalkapalloturnauksen vuonna 1907.
Pesäpallossa PUS osallistui 1930-luvulla moniin turnauksiin, esimerkiksi ”Pikkumailaan”, joka oli tarkoitettu 2-luokan joukkueille eli ei-mestaruussarjalaisille. Joukkue voitti turnauksen 1930 ja 1931. Myös akateemisen Suomen mestaruuden Teknillinen korkeakoulu onnistui joitakin kertoja voittamaan. Amerikkalaisessa jalkapallossa seura tunnettiin nimellä Poli. Poli voitti lajin Suomen mestaruuden vuonna 1980. Amerikkalaisen jalkapallon toiminta eriytyi vähitellen omaksi urheiluseuraksi FT Scotchiksi.
Yhdistys purkautui 17. helmikuuta 2015.
PUS (täsmennyssivu)

PUS voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Pesäjuuri

Pesäjuuri ("Neottia nidus-avis") on eurooppalainen lehtivihreätön kämmekkälaji. Suomessa sitä tavataan harvinaisena maan eteläosista. Laji on rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksella.
Vanhassa kirjallisuudessa lajin suomalaiseksi nimeksi mainitaan usein linnunpesäjuuri.
Ulkonäkö ja koko.
Pesäjuuri on lehtivihreätön, väritykseltään yleensä vaaleanruskea tai kellertävä, joskus jopa lähes valkoinen. 10–30 senttimetrin korkuista tanakkaa vartta ympäröivät suomumaiset lehdet. Varren päässä olevassa tiiviissä kukinnossa on usein yli kymmenen ruskehtavaa kukkaa. Kukka on noin sentin levyinen ja kannukseton. Kukan tyvi on maljamainen ja kärki kaksiliuskainen. Pesäjuuri kukkii kesä-heinäkuussa. Kukat tuoksuvat melko voimakkaalle, makean ummehtuneelle. Kukinta on kuitenkin hyvin epäsäännöllistä, ja laji voi kukkia maansisäisenäkin.
Kasvi on saanut nimensä (sekä suomalaisen että tieteellisen) maan alla kasvavasta maavarresta, jota ympäröi tiuha versojuuristo, jonka voi kuvitella muistuttavan linnun pesää. Kasvin kukittua maavarsisto kuolee, mutta osa juurista voi jatkaa kasvin elämää muodostamalla kärkiinsä itusilmuja.
Koska pesäjuuri ei yhteytä, se elää täysin juurisienensä ("Rhizoctonia neottiae") avulla saamastaan ravinnosta. On epävarmaa, hyötyykö juurisieni tästä suhteesta vai onko pesäjuuri vain sienensä loinen. Kasvi kasvaa aina puiden läheisyydessä, ja ilmeisesti sen juurisieni elää symbioosissa puiden juurien kanssa.
Levinneisyys.
Maailmanlaajuisesti ajatellen pesäjuuri on lähinnä eurooppalainen laji, mutta sitä tavataan myös Kaukasuksen alueelta. Lajia tavataan melko yleisenä erityisesti Keski- ja Itä-Euroopan lehdoista. Itään päin lajia tavataan pitkälle Venäjälle. Pohjoisessa lajin esiintymisalue ulottuu Norjan, Ruotsin ja Suomen keskiosiin. Kaukoidässä esiintyy lajin muunnos "N. nidus-avis" var. "manshurica".
Suomessa pesäjuuri on eteläinen laji. Kasviin törmää useimmin Ahvenanmaalla, mutta sitä löytyy myös muun muassa useista paikoista Varsinais-Suomesta ja Uudeltamaalta. Esiintymisalueen pohjoisraja kulkee Pohjois-Hämeessä, Pohjois-Savossa ja Pohjois-Karjalassa. Pohjoisin tunnettu pesäjuuren kasvupaikka Suomessa on Kuopiossa, josta laji lienee kuitenkin hävinnyt. Pesäjuuri on luokiteltu Suomessa silmälläpidettäväksi vuodesta 2019 lähtien. Sitä ennen se luokiteltiin elinvoimaiseksi.
Elinympäristö.
Suomessa pesäjuurta tavataan multavissa ja ravinteisissa lehdoissa, lehtokorvissa ja lehtomaisissa metsissä, joihin kiertyy runsaasti kariketta. Etelämpänä Euroopassa sitä tavataan tyypillisesti hämärissä pyökkimetsissä, jossa se on usein ainoa kesällä kukkiva kasvi. Kasvi on kalkinsuosija.
Sophia Maria

Sophia Maria (myös kirjoitusasu Sofia Maria käytössä) oli hollantilainen koffitakiloitu purjealus, joka rakennettiin Friisinmaalla vuonna 1840 rotterdamilaiselle laivanvarustamolle. Alus siirtyi edelleen friisinmaalaiselle Zeilmaker &amp; Co. -yhtiölle vuonna 1857. Aluksen kotisatama oli Harlingen. Alus oli noin 27 metriä pitkä, hieman yli kuusi metriä leveä ja lähes viisi metriä syvä. Aluksen keula oli tylpänpyöreä.
30. kesäkuuta 1859 alus lähti Hullista Englannista painolastissa kohti Oulun satamaa, tarkoituksenaan noutaa oululaiselta Bergbomin kauppahuoneelta tervalasti. Alus saapui Perämerelle heinäkuun puolessa välissä ja joutui myrskyyn. Myrskyn vuoksi se ei saanut luotsia, ja luoviessaan myrskyssä Hailuodon pohjoispuolella 19. heinäkuuta se törmäsi karille lähellä Kattilankallan saarta ja upposi nopeasti. Aluksen seitsenhenkinen miehistö pelastui laivaveneellä, mutta joutui hylkäämään haaksirikkoutuneen aluksen niin nopeasti, ettei se ehtinyt pelastaa juurikaan esineistöä.
Aluksen hylky löytyi heinäkuussa 1973, kun kellolainen kalastaja ilmoitti troolin tarttuneen kiinni vedenalaiseen puurakenteiseen esteeseen. Paikka sijaitsi Kattilankallan saaren länsipuolella, ja väylätöissä olleet sukeltajat löysivät ilmoitetulta paikalta puisen laivanhylyn. Arkistojen perusteella alus tunnistettiin "Sophia Mariaksi".
Museovirasto antoi hylyn tutkimisoikeuden Pohjois-Pohjanmaan museolle, joka yhteistyössä Oulun Meripelastusseuran sukellusjaoksen sukeltajien kanssa aloitti hylyn tutkimukset. Myöhemmin sukellustutkimukset suoritti vasta perustettu Oulun Vesimiehet ry.
Koska alus oli uponnut nopeasti, hylystä löydettiin runsaasti esineistöä, muun muassa liitupiippuja, savi- ja lasipulloja, runsaasti astioita, keittiöesineistöä, merimiesten henkilökohtaisia tavaroita, laivan varusteita ja tarvikkeita, kupari- ja rautapatoja ja -pannuja. Merimiehille kuuluneita esinelöytöjä olivat muun muassa piiput, nuuskarasia, sateensuojan jäänteet, sinettileimasin, puinen kenkäpari sekä nahkajalkineiden jäänteet. Rahoja löydettiin yhdeksän kappaletta, eriarvoisia kupari- ja hopeakolikoita eri maista. Laivan tarvikkeita oli runsaasti, muun muassa laivakello, kompassi, kaukoputket, kaksi lyijyluotainta, tiimalasit, lyhdyt, työkalut, aseet ja takilan osat. Suurin osa tunnistetuista esineistä on peräisin aluksen reitin varrelta Alankomaista, Englannista ja Saksasta.
Pohjois-Pohjanmaan museossa on "Sophia Marian" hylystä nostetuista esineistä koottu pysyvä näyttely, johon kuuluu myös hylyn pienoismalli.
Kesällä 2009 Sofia Marialta nostettiin kaksi vuotta aikaisemmin löytyneitä kolikoita. Kolikoiden nostosta on video Youtubessa. Nostetut kolikot tuotiin konservoitavaksi Pohjois-Pohjanmaan museoon.
Lapatossu (elokuva)

Lapatossu on Toivo Särkän ohjaama vuonna 1937 ensi-iltansa saanut ensimmäinen Lapatossu-elokuva. Elokuva kertoo kansantarinoihin pohjautuvasta hahmosta Lapatossusta. 
Juoni.
Elokuvassa rakennetaan rautatietä Turusta, Tampereen kautta Vaasaan. Muuan työmies, Lapatossu nimeltään (Aku Korhonen), tuli kuuluisaksi kekseliäänä laiskajaakkona. Lapatossulla oli myös tomppeli aisapari Vinski (Kaarlo Kartio). Laurilan leskiemännän (Siiri Angerkoski) takia radan rakentaminen ei sujunutkaan hyvin, sillä hän ei antanut lupaa rakentamiseen. Mutta Lapatossu ehti juuri parahiksi hätiin. Samaan aikaan Laurilan tyttärellä Irjalla (Laila Rihte) on rakkaussuhteita Heikki Heloheimon (Jorma Nortimo) ja insinööri Tarkan (Eino Kaipainen) kanssa.
Arviot.
Jo aikalaisarvioissa todetaan Aku Korhosen ansiot elokuvan kantavana voimana. Myöhemmässä kritiikissä Pertti Avola (Helsingin Sanomat) toteaa, että Lapatossu-huumori ei toimisi enää vuosikymmeniä myöhemmin ilman Korhosta, joka on taitavin silloisista suomalaisista komedianäyttelijöistä. Yleisestikin on todettu "Lapatossu"-elokuvien toimivan Korhosen loistavien koomikonkykyjen varassa. Arto Pajukallio pitää kuitenkin ohjausta väkinäisenä, mutta Korhonen Lapatossuna saa häneltäkin kiitosta leppoisana, tarvittaessa nokkelana veijarina. Myös Lapatossun kaveria Vinskiä näyttelevä Kaarlo Kartio saa Avolalta luonnehdinnan "mainio".
Craig L. Thomas

Craig Lyle Thomas (17. helmikuuta 1933 – 4. kesäkuuta 2007) oli yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän istui Yhdysvaltain senaattorina Wyomingista vuodesta 1995. Hänet valittiin myöhemmin kahdesti uudelle kaudelle, ja kesken jäänyt kolmas kausi olisi päättynyt vuonna 2013.
Thomas syntyi Codyssä, Wyomingissa. Hän valmistui Wyomingin yliopistosta ja palveli vuosina 1955–1959 Yhdysvaltain merijalkaväessä saavuttaen kapteenin arvon. Hänellä oli erityisopettajavaimo Susan Thomas ja tämän kanssa neljä lasta. 
Thomas istui ennen senaattoriuraansa Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä vuodesta 1989. Hän sairastui vuonna 2006 leukemiaan ja kuoli sen komplikaatioihin seuraavana vuonna kesken kemoterapian Bethesdassa, Marylandissa.
Viorica Viscopoleanu

Viorica Viscopoleanu (o.s. Belmega; s. 8. elokuuta 1939 Budinet, Storojinet, Romanian kuningaskunta, kuuluu nykyisin Ukrainaan) on entinen romanialainen yleisurheilija, jonka päälajina oli pituushyppy.
Viscopoleanu osallistui olympialaisten pituushyppykilpailuun kolmasti. Tokiossa 1964 hän sijoittui viidenneksi tuloksella 635 cm. Méxicossa 1968 hän voitti olympiakultaa uudella maailmanennätystuloksella 682 cm. Münchenissä 1972 hän hyppäsi tuloksen 648 cm ja sijoittui seitsemänneksi.
Vuonna 1969 Viscopoleanu saavutti Ateenan EM-kilpailuissa hopeaa tuloksella 645 cm häviten Puolan Miroslawa Sarnalle neljä senttiä. Sisäratojen EM-kisoissa 1970 Wienissä hän voitti kultamitalin tasaisessa kisassa, jossa neljän ensimmäisen tulokset olivat yhden sentin välein. Sisäratojen EM-pronssia hän sai vuosina 1967, 1968 ja 1971.
Hendrick ter Brugghen

Hendrick Jansz ter Brugghen tai Terbrugghen (1588 – 9. marraskuuta 1629) oli alankomaalainen taidemaalari. Ter Brugghenia inspiroi erityisesti Caravaggio. Ter Brugghen nimestä käytetään useita erilaisia kirjoitusasuja. Etunimi voidaan kirjoittaa ilman c-kirjainta ja sukunimestä voidaan jättää h-kirjain pois.
Elämä.
Ter Brugghenin elämän alkuajoista ei tiedetä paljoa. Hän on saattanut syntyä Deventerissä, mutta perhe näyttäisi muuttaneen 1590-luvulla katolilaiseen Utrechtiin. Hän aloitti maalaamisen Utrechtissa 13-vuotiaana opiskelemalla Abraham Bloemaertin kanssa. Bloemaertilta hän oppi taiteen perustan. Ter Brugghen matkusti Italiaan vuoden 1604 tienoilla laajentamaan taitojansa, mikä ei ollut tuon ajan alankomaalaiselle kovin yleistä. Ter Brugghen saapui Roomaan vuonna 1604. Tämä mahdollisti suoran kontaktin Caravaggion kanssa.
Ter Brugghen kuoli vuonna 1629 Utrechtissa.
Eartha Kitt

Eartha Kitt (oik. Eartha Mae Keith, 17. tammikuuta 1927 North, Etelä-Carolina – 25. joulukuuta 2008 New York, New York) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, laulaja ja kabareetähti. 
Kittin menestyskappaleisiin kuuluvat muun muassa ”Let’s Do It”, ”Uska Dara” ja joululaulu ”Santa Baby”. Ensimmäisen elokuvaroolin hän teki vuonna 1948. Tunnettuja rooleja oli muun muassa televisiosarjassa "Batman" (Kissanainen) ja lukuisissa elokuvissa. Kitt menestyi myös ääninäyttelemisessä, josta hänet palkittiin kolme kertaa Anniella ja kaksi kertaa Daytime Emmylla Disneyn "Keisarin uusi koulu" -animaatiosarjasta. Hänellä oli Tony-, Grammy- ja Emmy-ehdokkuuksia. Sekä musiikki- että elokuvauraansa näihin päiviin jatkaneelle Kittille myönnettiin vuonna 1960 tähti Hollywood Walk of Famella. 
Kitt oli naimisissa Bill McDonaldin kanssa 1960–1965, ja he saivat tyttären.
Kitt kuoli joulukuussa 2008 paksusuolen syöpään 81-vuotiaana.
Venäjän avaruustutkimusinstituutti

Venäjän tiedeakatemian avaruustutkimusinstituutti (; lyhenne ИКИ РАН, IKI RAN) on Venäjän tiedeakatemian alainen avaruustutkimuksen johtava keskus Venäjällä. Se sijaitsee Moskovassa ja siinä työskentelee 290 tutkijaa.
Se perustettiin 15. toukokuuta 1965 Neuvostoliiton ministerineuvoston asetuksella #392-147, nimeksi tuli ИКИ АН СССР, IKI AN SSSR. Vuonna 1992 sen nimi vaihtui nykyiseksi.
Tutkimus.
Instituutti tekee tutkimusta seuraavilla aloilla
Rerum novarum

Rerum novarum (”Uusista asioista”, ) on paavi Leo XIII:n 15. toukokuuta 1891 antama kiertokirje. Se käsittelee työväenluokkien oloja, ja sitä pidetään tärkeänä julistuksena paaviuden historian kannalta. 
Kiertokirjeessä paavi tuomitsee sekä sosialismin että liberaalit talousaatteet, ja arvostelee aikansa talousjärjestelmää eriarvoistamisesta. Kirjeessä puolustetaan työläisten ihmisarvoa ja ihmisoikeuksia, ja näki perheen yhteiskunnan ja talousjärjestelmän luonnollisena lähtökohtana. Kiertokirjeessä kannatetaan työläisten oikeutta järjestyä poliittisesti ammattiliittoihin, ja todetaan työläisillä olevan oikeus kunnolliseen palkkaan. Paavi puolustaa oikeutta yksityiseen omaisuuteen ja kannattaa lepopäivän pitämistä sekä naisten ja lasten jäämistä kotiin raskaista työolosuhteista. Leo XIII:n mukaan valtion tulisi toimia siten, että sosiaalisen tasa-arvon olisi mahdollista toteutua.
Monet "Rerum novarumin" kannoista vahvistettiin myöhemmillä kiertokirjeillä, joita olivat esimerkiksi Pius XI:n "Quadragesimo Anno" vuodelta 1931, Johannes XXIII:n "Mater et Magistra" vuodelta 1961 ja Johannes Paavali II:n "Centesimus annus" vuodelta 1991.
"Rerum novarumin" voidaan katsoa synnyttäneen kristillisdemokratian itsenäisenä ideologiana.
Hans-Dietrich Genscher

Hans-Dietrich Genscher (21. maaliskuuta 1927 Reideburg, Weimarin tasavalta – 31. maaliskuuta 2016 Wachtberg-Pech, Saksa) oli saksalainen poliitikko. Hän edusti liberaalia Vapaata demokraattista puoluetta. 
Genscher syntyi Reideburgissa, lähellä Hallea. Hän liittyi nuorella iällä Hitler-Jugendiin ja toimi toisessa maailmansodassa Luftwaffen sotilaspoikana vuosina 1943–1945. Ennen sodan päättymistä Genscheristä tuli lyhyeksi aikaa Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen jäsen. Sodan jälkeen hän opiskeli lakia ja taloustieteitä Hallessa ja Leipzigissa ja liittyi Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä toimineeseen Saksan liberaalidemokraattiseen puolueeseen. 
Genscher pakeni vuonna 1952 Itä-Saksasta Länsi-Saksaan, jossa hänestä tuli Vapaan demokraattisen puolueen jäsen. Hän opiskeli lakia Hampurissa ja pääsi alan töihin Bremenissä. Hän istui parlamentin jäsenenä vuosina 1965–1998. Hänet nimitettiin sisäministeriksi vuonna 1969; vuosina 1974–1992 hän toimi Saksan ulkoministerinä ja varakanslerina. Hän jätti virat vuonna 1992 ja vetäytyi myöhemmin saman vuosikymmenen aikana myös parlamentista. 
Vielä poliittisen uransa jälkeen Genscher toimi lakimiehenä ja perusti vuonna 2000 Hans-Dietrich Genscher Consult GmbH:n.
Öljy-yhtiö

Öljy-yhtiö on yritys, jonka liiketoiminta perustuu esimerkiksi raakaöljyn tuottamiseen, jalostamiseen tai myymiseen. Maailman suurimmat öljy-yhtiöt ovat jopa useita maita varakkaampia. Esimerkiksi ExxonMobilin liikevaihto on pari sataa miljardia, kun taas Suomen valtion budjetti on noin 40-50 miljardia euroa. Viisi suurinta öljy-yhtiötä ovat Saudi Aramco, ExxonMobil, Royal Dutch Shell, Total ja BP.
Martin Walser

Martin Johannes Walser (24. maaliskuuta 1927 Wasserburg am Bodensee, Saksa – 28. heinäkuuta 2023 Überlingen, Saksa) oli saksalainen kirjailija, joka oli yksi Saksan sodanjälkeisen ajan merkittävimpiä kirjailijoita. Hänen tuotantonsa on laaja, ja hän kirjoitti aivan viimeiseen elinvuoteensa asti.
Walserin alkuperäinen kirjoituskieli oli saksa. Hänen kansainvälisesti menestyneimpiin romaaneihinsa lukeutuvat "Tyrsky" ("Brandung"), "Pakeneva hevonen" ("Ein fliehendes Pferd") ja "Rakkauden tuolla puolen" ("Jenseits der Liebe"). 
Walser opiskeli kirjallisuutta, historiaa ja filosofiaa Regensburgissa ja Tübingenissä sekä sai tohtorinarvonsa vuonna 1951. Opiskeluaikana Walser toimi radioasema Süddeutscher Rundfunkin toimittajana sekä kirjoitti joitakin radiokuunnelmia.
Walserin ensimmäinen romaani "Ehen in Philippsburg" ilmestyi 1957. Se kuvaa satiirisesti länsisaksalaista yhteiskuntaa niin kutsutun talousihmeen aikakaudella. Walserin myydyin teos "Pakeneva hevonen" julkaistiin 1978.
Walserin romaaneista monet sijoittuivat Saksan eteläosien maaseudulle ja kuvasivat länsisaksalaista sodanjälkeistä yhteiskuntaa ja konservatiivisen keskiluokan tekopyhyyttä. Hän ei saanut missään vaiheessa samanlaista kansainvälistä suosiota aikalaisensa Günter Grassin tavoin, mutta varsinkin 1960- ja 1970-luvuilla herätti huomiota Länsi-Saksassa sen asukkaiden tuntemusten ja sisäisten taistelujen kuvaajana.
Neuvostoliiton ministerineuvosto

Neuvostoliiton ministerineuvosto () oli Neuvostoliiton hallinnon nimellisesti ylin toimeenpaneva elin vuodesta 1946. Sitä edelsi vuosina 1918–1946 toiminut Kansankomissaarien neuvosto. Ministerineuvoston jäseniä olivat puheenjohtaja, ensimmäinen varapuheenjohtaja, varapuheenjohtajat, ministerit ja valtionkomiteoiden puheenjohtajat. Sen toimipaikka oli Moskovan Kremlin alueella Senaatin palatsissa. Tosiasiassa ylintä valtaa Neuvostoliitossa käyttivät Neuvostoliiton kommunistisen puolueen johtoelimet ja pääsihteeri.
Tehtävät.
Vuosien 1936 ja 1977 perustuslaeissa ministerineuvoston tehtäviksi määriteltiin talouden ja talouden kehityksen sekä sosiaalisen ja kulttuurisen kehityksen, mukaan lukien tiede ja teknologia, johtaminen, valtion budjetin laatiminen, suunnittelu, maanpuolustuksesta ja valtion turvallisuudesta huolehtiminen, asevoimien yleinen johtaminen, ulkopolitiikasta ja ulkomaankaupasta huolehtiminen sekä tiede- ja kulttuuriyhteistyö ulkomaiden kanssa.
Kylkiluuvesilisko

Kylkiluuvesilisko eli kylkiluumanteri ("Pleurodeles waltl") on melko suurikokoinen vedessä elävä salamanterilaji.
Koko ja ulkonäkö.
Kooltaan kylkiluuvesilisko on joko yli tai alle 20 cm. Sen selkäpuoli on harmaan ruskea ja siinä on tummia täpliä. Kylkiluuvesiliskon kyljissä on punertavan ruskeita pisteitä. Sillä on leveä ja litteä pää.
Levinneisyys.
Kylkiluuvesiliskoja tavataan Espanjan ja Portugalin alueilla. Ne elävät lammissa ja soissa yleensä koko aikuisikänsä.
Käyttäytyminen.
Kylkiluuvesilisko on päiväaktiivinen laji. Se kulkee veden pohjassa ja vesikasveissa kiipeillen. Joskus harvoin kylkiluuvesilisko voi kuitenkin siirtyä maalle asumaan. Tällöin se muuttuu hämäräaktiiviseksi ja se piilottelee suojaisissa piilopaikoissa.
Lemmikkieläimenä.
Kylkiluuvesiliskoja on myynnissä eläinkaupoissa ja kasvattajilla. 1-2 kylkiluuvesiliskoa voidaan asuttaa noin 120 litran akvaarioon. Akvaario laitetaan melkein täyteen vettä ja pinnalle tulisi liittää jonkinlainen maa-alue, jolle eläin voi halutessaan nousta. Maa-alueeksi sopii esimerkiksi korkkilautta, joka kelluu veden pinnalla. Pinnalle voi laittaa myös jotakin pintakasvia varjostamaan vettä ja veteen voi istuttaa vesikasveja. Akvaarioon pitäisi järjestää piilopaikkoja kylkiluuvesiliskoille. Sinne voi myös laittaa suodattimen helpottamaan veden puhdistamista. Akvaario tulee pitää puhtaana ja vettä pitää vaihtaa säännöllisesti.
Tubize

Tubize () on kunta Belgiassa Vallonian alueella Vallonian Brabantin provinssissa. Pinta-alaa Tubizella on 32,66 neliökilometriä. Kunnassa oli 1. tammikuuta 2008 22 945 asukasta, joista naisia oli 11 770 ja miehiä 11 175. Asukastiheys oli 703 as./km². Kunnan pormestarina toimii Raymond Langendries.
Tubize on saanut nimensä hollannin kielen sanoista ”"twee beken"” (). Tubize sijaitseekin Sennette- ja Senne-jokien yhtymäkohdassa. Nykyinen Tubizen kunta syntyi vuonna 1976, kun Clabecq (), Oisquercq (), Saintes () ja Tubize yhdistyivät. Tubizesta on matkaa pääkaupunki Brysseliin 25 kilometriä.
Tubizen ystävyyskaupungit ovat Mirande Ranskassa, Korntal-Münchingen Saksassa ja Scandiano Italiassa.
Jalkapalloseura AFC Tubize on kotoisin Tubizesta. Myös jalkapalloilija Walter Baseggio (s. 1978) on syntynyt Tubizen Clabecqissä.
Mitä yhdestä särkyneestä sydämestä

"Mitä yhdestä särkyneestä sydämestä" on alun perin Tero Vaaran säveltämä ja sanoittama, Mamban esittämä iskelmäkappale vuodelta 1984. Yhtye pääsi sillä Suomessa myydyimpien ja soitetuimpien listalle. Silloin yhtye ei ollut julkaissut edes esikois-LP-levyään. 
Kappaleen levytti myös Taikapeili-yhtye vuonna 1994.