Vesiapinahypoteesi

Vesiapinahypoteesi on brittiläisen meribiologi Alister Hardyn esittämä teoria, jonka mukaan ihmisestä on kehittynyt huomattavan erinäköinen kuin ihmisapinoista siksi, että ihmisen kantamuoto joutui jossain evoluution vaiheessa sopeutumaan osittaiseen vesielämään. Hardy kiinnitti erityisesti huomiota siihen, että ihmisellä on lähes karvaton iho mutta muihin kädellisiin verrattuna poikkeuksellisen paksu ihonalainen rasvakerros. Näitä ominaisuuksia esiintyy lähinnä merissä elävillä nisäkkäillä, kuten delfiineillä, mursuilla ja sireenieläimillä, ja niitä pidetään sopeumina lämmönsäätelyyn vedessä. Vesiapinahypoteesin avulla voidaan selittää monia muitakin ihmisen eroavaisuuksia muihin maanisäkkäisiin verrattuna, kuten pystykävely, suuret aivot, runsas hikoilu ja viehtymys veteen. Hypoteesi ei kuitenkaan ole saavuttanut suosiota paleoantropologien keskuudessa.
Historia.
Saksalainen patologi Max Westenhöfer oli ilmeisesti ensimmäinen moderni tutkija, joka esitti, että ihmisen evoluutiossa on voinut olla veteen sopeutumisen vaihe. Hän mainitsi asiasta lyhyesti vuonna 1942 ilmestyneessä kirjassa.
Brittiläinen meribiologi Alister Hardy oli saanut saman ajatuksen jo vuonna 1929. Hän kuitenkin arveli, että ajatus herättäisi suurta vastustusta, ja pelkäsi sen esittämisen haittaavan urakehitystään. Siksi hän ei tuonut ajatustaan julki ennen kuin vuonna 1960, jolloin hän piti esitelmän paikallisen sukelluskerhon kokouksessa. Esitelmä herätti suurta huomiota, ja sanomalehdissä sitä kommentoitiin mm. otsikolla "Professori Hardy esittää että ihmiset polveutuvat delfiineistä". Oikaistakseen tällaisia väärinymmärryksiä Hardy julkaisi pian New Scientist -lehdessä artikkelin, jonka otsikossa hän kysyi, viettikö ihminen aikaisemmin enemmän aikaa vedessä. Artikkelissaan hän käytti termiä "vesiapina" (alkukielellä "aquatic ape"). Alkukohun jälkeen Hardyn ajatus käytännössä unohdettiin. Desmond Morris omisti sille pari sivua vuonna 1967 ilmestyneessä kirjassaan "Alaston apina" (suom. 1968). Morris piti teoriaa mahdollisena mutta todistamattomana. Walesilainen kirjailija Elaine Morgan huomasi vesiapina-ajatuksen Morrisin kirjassa ja vakuuttui sen selitysvoimasta. Morgan kehitti ajatusta edelleen ja antoi sille merkittävän roolin vuonna 1972 ilmestyneessä kirjassaan "Naisen esihistoria" (suom. 1973). 
Suomalainen paleontologi Björn Kurtén esitteli vesiapinahypoteesin vuonna 1986 ilmestyneessä kirjassaan "Våra äldsta förfäder", ja totesi sen olevan uskottavin esitetyistä selityksistä ihmisen ja simpanssien välisille eroille. Vuonna 1987 pidettiin Alankomaiden Valkenburgissa tieteellinen kokous, jossa 22 aiheesta kiinnostunutta (useimmat biologian tai ihmisen fysiologian asiantuntijoita) kokoontui väittelemään vesiapinahypoteesin uskottavuudesta. Yhteistä johtopäätöstä ei syntynyt, mutta 1991 julkaistiin kirja, jossa kokouksen esitelmöitsijät toivat esiin näkemyksensä.
Paleoantropologien keskuudessa vesiapinahypoteesi ei ole koskaan saavuttanut suosiota. On esitetty, että vesiapinahypoteesin saama nuiva vastaanotto johtuu osittain siitä, että ajatusta ei alun perin esittänyt paleoantropologi tieteellisessä julkaisussa vaan biologi suurelle yleisölle tarkoitetussa lehtijutussa. Varsinaisissa tieteellisissä sarjoissa on ilmestynyt vain muutamia vesiapinahypoteesia käsitteleviä artikkeleita.
Muiden alojen tutkijoissa vesiapinahypoteesin kannattajia sen sijaan on useita. Siitä ovat eri 
näkökulmista kirjoittaneet mm. lääkäri Mark Verhaegen, ravitsemustieteilijät Michael Crawford ja Stephen Cunnane sekä kädellisten tutkija Carsten Niemitz. Desmond Morris on esitellyt vesiapinahypoteesin TV-ohjelmassaan. Elaine Morgan on kuitenkin ollut vesiapinahypoteesin aktiivisin puolestapuhuja. Hän on kirjoittanut aiheesta kuusi kirjaa ja pitänyt siitä useita esitelmiä. Vesiapinahypoteesia onkin kritisoitu uskottavuuden puutteesta, koska sitä kannattavat lähinnä henkilöt, jotka eivät tutki ihmisen evoluutiota ammatikseen.
Teorian sisältö.
Perinteisesti on ajateltu, että ihmisen kehittyminen sai vauhtia, kun ihmisen esivanhemmat laskeutuivat puusta maahan ja siirtyivät elämään savannille. Vesiapinateorian kannattajien mukaan tämä ei kuitenkaan ole uskottavaa, koska monet ihmiselle tyypillisistä piirteistä ovat savannilla hyödyttömiä tai suorastaan haitallisia. Niinpä on vaikea nähdä, kuinka ne olisivat voineet kehittyä luonnonvalinnan avulla savannioloissa. Sen sijaan he esittävät, että nämä piirteet kehittyivät sopeumina joko vesielämään tai sen jälkeiseen maaelämään. Tällaisia piirteitä ovat Elaine Morganin mukaan mm. seuraavat:
Kritiikki.
Vesiapinahypoteesia on kritisoitu voimakkaasti, ja paleoantropologi John Hawks on vuoden 2009 tutkimustilantteessa pitänyt sitä näennäistieteenä, joka ei perustu tieteelliseen menetelmään vaan karismaattisiin henkilöihin. Jim Moore on syyttänyt vesiapinahypoteesin kannattajia todistusaineiston harhaanjohtavasta valikoinnista. Hänen mukaansa väite, että karvattomuus on lähinnä vedessä elävien nisäkkäiden ominaisuus on väärä, koska monet täysin tai osittain vedessä elävät nisäkkäät ovat karvaisia, kuten merileijonat, hylkeet, majavat, saukot ja jääkarhu. Lisäksi Moore sanoo, että olemassa olevien nisäkäslajien evoluutiohistoriassa vesielämään sopeutuminen on tapahtunut 31 kertaa, joista korkeintaan kolmessa tapauksessa se on johtanut karvattomuuteen (valaat, sireenieläimet ja virtahevot). Toisaalta vesiapinateoria ei perustu siihen, että kaikki vedessä elävät nisäkkäät olisivat karvattomia, vaan siihen, että lähes kaikki karvattomat nisäkkäät ovat vesieläimiä (poikkeuksena kaljurotta, joka elää koko elämänsä maanalaisissa tunneleissa).
Yleisimmin esitetyn käsityksen mukaan ihmisen karvattomuus johtuu karvattomuuden tuottamasta paremmasta hikoilukyvystä, joka on ollut avuksi juosten tapahtuvassa saaliseläinten takaa-ajossa kuivalla maalla trooppisessa ilmastossa. 
Vesiapinahypoteesia on kritisoitu siitä, että se olettaa evoluutioprosessin seurauksena syntyneiden piirteiden, kuten karvattomuuden, olevan aina eliön selviytymisen kannalta hyödyllisiä. Kriitikot ovat huomauttaneet, että seksuaalivalinta voi johtaa sellaisten piirteiden kehittymiseen, jotka ovat eliön selviytymiselle haitallisia, joten karvattomuus voisi olla seurausta seksuaalivalinnasta (samaan tapaan kuin riikinkukkokoiraiden pyrstö).