tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sari Eero

Sari Marketta Eero (o.s. Keskitalo, s. 6. huhtikuuta 1985 Tornio) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen pikajuoksija, jonka kasvattajaseura on Pellon Ponsi. Hänen päälajejaan olivat 100 ja 200 metriä.
Eero oli mukana 2006 EM-kisoissa, joissa hän sijoittui 200 metrillä 16. sijalle ennätyksellään 23,55. Kalevan kisoissa Eero saavutti seitsemän Suomen mestaruutta vuosien 2006 (200 m: 23,85 s), 2007 (200 m: 23,71 s), 2008 (100 m: 11,49 s; 200 m: 23,59 s), 2009 (100 m: 11,90 s; ja 200 m: 24,34 s) ja 2010 (100 m: 12,02 s) kisoista. SM-hopeaa hän sai vuosien 2004 (100 m: 11,81 s), 2006 (100 m: 11,82 s), 2007 (100 m: 11,62 s) ja 2010 (200m: 24,50 s) kisoista. Sisäratojen Suomen-mestaruuden hän voitti 200 metrillä 2003, 2006, 2008 ja 2010 sekä sai hopeaa 2004 ja 2011. 60 metrin SM-kilpailussa hän sijoittui toiseksi 2006, 2007, 2008 ja 2009. Eero juoksi harvoin kilpaillun 150 metrin juoksun epävirallisen Suomen ennätyksen 17,47 s Rovaniemellä 29. heinäkuuta 2007. Ennätyksen rikkoi toukokuussa 2023 Aino Pulkkinen.
Eero lopetti uransa Lahden Kalevan kisoihin 2012, joissa hän karsiutui 100 metrin finaalista. Hänen valmentajanaan toimi hänen isänsä Aatos Keskitalo.
Pasi Hiekkanen

Pasi Hiekkanen (s. 3. lokakuuta 1977 Tornio) on suomalainen jääpallomaalivahti ja jalkapallomaalivahti. Suomen jääpallomaajoukkueessa Hiekkanen on pelannut yli 70 A-maaottelua. Hän oli muun muassa voittamassa Suomen ainoaa maailmanmestaruutta Ruotsissa vuonna 2004. Jalkapallossa hän on edustanut Pohjois-Ruotsin ja Pohjois-Suomen joukkueita.
Hiekkasen tämän hetken joukkue on Allsvenskanssa pelaava haaparantalainen HT Bandy. Jääpallouransa Hiekkanen aloitti LRK:n junioreissa. Ensimmäiset aikuisten ottelut hän pelasi Tornion Pallov-Veikoissa, jossa hän saavutti Suomen Bandyliigan mestaruuden kaudella 2000 ja kaksi hopeaa kausilla 1999 ja 2001. Sen jälkeen hän siirtyi Ruotsin pääsarjaan Brobergs IF:n riveihin. Brobergissa pelatut kuusi kautta olivatkin huippukausia Hiekkaselle. Syksyllä 2007 hän siirtyi pohjoiseen Kalix Bandyn riveihin, jossa hän pelasi kolme seuraavaa kautta. Syksystä 2010 alkaen hän siirtyi pelaamaan Elitserieniin nousseeseen HaparandaTornio Bandyn riveihin. HT Bandyn kausia kertyi tässä vaiheessa kolme. Syksyllä 2013 Hiekkanen teki hieman yllättävän siirron, kun hän siirtyi Elitserienin huippuseuran Sandvikenin maaliin. Kausi Sandvikenissä oli menestyksellinen, mutta juuri loppuottelun kynnyksellä hän loukkaantui., Vaikka hän ei ollut maalissa hän sai ensimmäisen Ruotsin mestaruutensa keväällä 2014. Hiekkanen palasi kuitenkin takaisin pohjoiseen ja siirtyi Allsvenskanissa pelaavan takaisin HaparandaTornio Bandyn riveihin.
Jalkapallo on ollut Hiekkaselle kakkoslaji. Uransa alussa hän pelasi kotikaupungissaan Torniossa TP-47:n riveissä. Siirryttyään Söderhamnin Brobergiin pelaamaan jääpalloa jalkapallo jäi syrjään. Mutta palattuaan pohjoiseen kesällä 2007 jalkapallo aktivoitui. Kaudella 2007 hän edusti muutaman ottelun Suomen Ykkösessä pelannutta OPS-jp:tä., Myöhemmin 2010-luvulla hän edusti ruotsalaisia jalkapalloseuroja ASSI IF:ää ja IFK Luleåta.
Saavutukset.
Maajoukkueessa
Seurajoukkueissa
Otto Addo

Otto Addo (s. 9. kesäkuuta 1975 Hampuri, Länsi-Saksa) on ghanalais-saksalainen jalkapalloilija. 188 senttimetriä pitkän Addon pelipaikka oli keskikentällä.
Addo edusti uransa aikana Bramfelderiä (1992–1993), VfL 93 Hamburgia (1993–1996), Hannoveria (1996–1999), Borussia Dortmundia (1999–2005), Mainzia (2005–2007) ja Hamburger Sport-Vereinia (2007–2008).
Ghanan maajoukkueessa vuonna 1999 debytoinut Addo on pelannut 15 A-maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin. Hän oli mukana maajoukkueessa MM-kisoissa 2006 ja pelasi kahdessa alkulohko-ottelussa.
Hahnenkamm

Hahnenkamm on 1 712 metriä merenpinnan tasosta kohoava vuori Itävallassa Kitzbühelin yläpuolella Kitzbühelin alpeilla.
Erityisesti Hahnenkamm tunnetaan perinteikkäiden Hahnenkammin alppihiihtokilpailujen suorituspaikkana. Kilpailuja on järjestetty vuodesta 1931 lähtien, ja ne ovat kuuluneet alppihiihdon maailmancupin ohjelmaan sen alusta saakka. Perjantaisin käydään supersuurpujottelu Streifalm-rinteessä, lauantaina syöksylasku Streif-rinteessä ja sunnuntaina pujottelu Ganslernhang-rinteessä.
Daniel Bergman

Daniel Sebastian Bergman (s. 7. syyskuuta 1962) on ruotsalainen elokuvaohjaaja. Ennen ohjaajanuraansa hän toimi kuvaajana muun muassa Jan Troellin elokuvassa "Il Capitano".
Bergman käänsi elämänsä uuteen suuntaan 2002, jolloin hän lähti opiskelemaan sairaanhoitajaksi. Valmistuttuaan hän on toiminut sairaankuljetuksessa.
Bergman on Ingmar Bergmanin ja Käbi Laretein poika.
Anatole Abragam

Anatole Abragam (15. joulukuuta 1914 – 8. kesäkuuta 2011) oli ranskalainen fyysikko.
Abragamin perhe oli venäläinen, mutta muutti vuonna 1925 Ranskaan. Hän opiskeli Pariisin yliopistossa vuosina 1933–1936 ja oli toisen maailmansodan veteraani. Sodan jälkeen hän jatkoi opintojaan École Supérieure d’Électricitéssä ja suoritti filosofian tohtorin tutkinnon Oxfordin yliopistossa 1950.
Abragam nimitettiin vuonna 1976 Oxfordin Merton Collegen ja Jesus Collegen kunniajäseneksi. Hän työskenteli vuosina 1960–1985 Collège de Francen professorina ja sai vuonna 1982 Lorentz-mitalin. Hän julkaisi mm. omaelämäkerran ja teki merkittävää työtä ydinmagneettisen resonanssin alalla.
Hän oli Royal Societyn ja 25. kesäkuuta 1973 alkaen Ranskan tiedeakatemian jäsen. Hän on oli Academia Europæan jäsen vuodesta 1990.
Postilla

Postilla on tarkoittanut alun perin Raamatun evankeliumiperikooppeja, mutta myös epistolatekstejä seuraavaa selittävää saarnanomaista tekstiä. Postilla sisältää koko kirkkovuoden saarnat. Sana on lyhentynyt latinankielisestä ilmauksesta "Post illa verba textus" "näiden tekstisanojen jälkeen". Saarnakokoelman merkityksessä postilla-sanaa on käytetty 1200-luvulta alkaen. Monet papit ja muut uskonnolliset persoonat ovat laatineet postilloita, joita toiset papit ovat käyttäneet apuna saarnojensa valmistelussa. Maallikkoiden käytössä postilla on hartauskirja. Postillat ovat kuuluneet erityisesti luterilaiseen perinteeseen. 
Vanhimman suomenkielisen postillan on tehnyt Eerik Sorolainen. Suomessa paljon käytettyjen postillojen tekijöitä ovat muun muassa Martti Luther, Johan Arndt, Christian Scriver, Peter Olivarius Bugge, Anders Nohrborg, Antti Björkqvist, Juhana Wegelius nuorempi, Johan Fredrik Bergh, Lars Levi Laestadius, Aatu Laitinen ja Wilhelmi Malmivaara.
A. W. Ingman joka käänsi suomeksi Martti Lutherin postillan oli omien sanojensa mukaan itse varsin kokematon suomen kielen kirjoittamisessa ja käytti sen kääntämisessä 20 vuotta kolmen toverinsa kanssa. Ingman myös turvautui Awellanin apuun, joka oli sen ajan etevimpiä tutkijoita suomen kielen lauseopissa. Ongelmana koettiin myös ruotsin kielen lainasanat. Lutherin postilla pitää sisällään 110 evankeliumia..
Postillan kysyntä oli aikoinaan valtaisaa ja esimerkiksi vuonna 1875 Lutherin postillaa myytiin 2806 kappaletta.
Ote A.W.Ingmanin esipuheesta teoksessa postilla; "Ohjatkoon Jumala raamatullisen sanan kuuliaisuuteen syvästi nöyrtynyt ja alentunut Lutherus meidän kansaamme yhtä suuresti ja vilpittömästi raamattua rakastamaan kuin hän tämä ylevä opettajamme itse sitä on rakastanut. Eläköön Suomen kansamme aina Jumalan ilmoituksen puhtaudesta, taivaallisesta ilmasta ja oppikoon juuri Lutherukselta kammomaan teeskenneltyä kaava hengellisyyttä ja oman ihmisluonnon jumalallisuutta. Helsingissä, toukokuun 8. päivänä 1875. A.W. Ingman."
Douglas DC-1

Douglas DC-1 oli Douglas Aircraft Companyn valmistama kaksimoottorinen matkustajalentokone. Kone oli metallirakenteinen, alatasoinen ja varustettu sisäänvedettävillä laskutelineillä. Koneesta valmistui vain prototyyppi, jonka pohjalta kehitettiin menestyneet DC-2 ja DC-3 -koneet.
Historia.
DC-1:n kehityksen voidaan katsoa alkaneen 1931 tapahtuneesta TWA-lentoyhtiön kahdeksan ihmishenkeä vaatineesta onnettomuudesta, jossa Fokker Trimotor -tyyppinen kone hajosi ilmassa sen puisen siipisalon petettyä.
Onnettomuuden seurauksena Yhdysvaltojen ilmailuhallinto määräsi, ettei tulevissa koneissa tule olla puusta valmistettuja siipiä tai kantavia rakenteita. Kilpaileva Boeing-yhtiö kehitti uusien vaatimusten mukaisen modernin Boeing 247 -koneen, mutta rajallisen tuotantokapasiteetin takia kykeni valmistamaan koneita vain pääasiakkaalleen, United Airlines -lentoyhtiölle. TWA järjesti tarjouskilpailun vastaavasta koneesta.
Douglas ei aluksi ollut halukas vastaamaan, epäillen ettei koneelle löytyisi riittävästi markkinoita kattamaan kehityskulut. Hän hahmotteli kuitenkin 2-moottorisen, alatasoisen ja metallirakenteisen koneen, joka kykeni TWA:n vaatimusten mukaisesti lentämään ja laskeutumaan turvallisesti myös yhdellä moottorilla.
Koneesta valmistettiin yksi prototyyppi, joka suoritti ensilentonsa 1. heinäkuuta 1933. Kone osoittautui koelennoilla suorituskyvyltään ja lento-ominaisuuksiltaan ylivertaiseksi aikalaisiinsa Fokker Trimotoriin ja Ford Trimotoriin nähden. Se asetti myös uuden nopeusennätyksen lentäessään Yhdysvaltojen halki 13 tunnissa ja viidessä minuutissa.
TWA:n toivomusten mukaisesta kone varustettiin tehokkaammilla moottoreilla ja muutettiin 14-paikkaiseksi. Tätä Douglas DC-2:ksi nimettyä tuotantomallia yhtiö tilasi 20 kappaletta.
Alkuperäinen DC-1 myytiin Englantiin vuonna 1938, jossa se lensi yksityisomistuksessa joitakin kuukausia. Tämän jälkeen kone päätyi Ranskan kautta Espanjaan Líneas Aéreas Postales Españolas -lentoyhtiölle ja edelleen Iberialle. Kone tuhoutui lento-onnettomuudessa joulukuussa 1940.
Rotterdamin maraton

Rotterdamin maraton on vuosittainen Rotterdamissa, Alankomaissa järjestettävä maratonjuoksun tapahtuma. Ensimmäisen kerran se järjestettiin vuonna 1981.
Rotterdamin maraton järjestetään vuosittain huhtikuussa, ja se lukeutuu maailman korkeatasoisimpien maratonkilpailujen joukkoon. Juoksureitti on hyvin tasainen ja sääolosuhteet tavallisesti suosiolliset, minkä johdosta maratonilla on nähty usein kovatasoisia aikoja. 
Rotterdamin maratonin reittiennätys miehissä on belgialaisen Bashir Abdin vuonna 2021 juoksema 2.03.36 ja naisissa etiopialaisen Tiki Gelanan vuonna 2012 juoksema 2.18.58.
Kilpailun lähtö ja maali sijaitsevat ydinkeskustassa Coolsingelissä.
Douglas DC-5

Douglas DC-5 ("Douglas Commercial 5") on Douglas Aircraft Companyn 20. helmikuuta vuonna 1939 ensilentonsa lentänyt lentokonemalli. Kaksimoottorisessa ylätasokoneessa oli paikat 16 matkustajalle, ja se oli tarkoitettu DC-3 ja DC-4 -malleja lyhyemmille matkoille.
Konetta valmistettiin vain 12 kappaletta, näistäkin yli puolet sotilasversioita. Ilmavoimille kone oli C-110, merivoimien ja merijalkaväen luetteloissa R3D.
Rotterdamin metro

Rotterdamin metro () on Alankomaiden toiseksi väkirikkaimman kaupungin Rotterdamin metrojärjestelmä. Ensimmäinen linja, jotka kutsuttiin Pohjois-Etelälinjaksi, avattiin 8. helmikuuta 1968. Linja kulki Centraal Stationilta Zuidpleinille alittaen Niuwe Maas -joen tunnelissa. Tämä oli Alankomaiden ensimmäinen metrolinja. Samaan aikaan se oli myös yksi maailman lyhimmistä metrolinjoista pituuden ollessa vain 5,9 kilometriä.
Vuonna 1982 avattiin toinen linja nimeltään Itä-Länsi-linja, joka kulki Capelsebrugista Coolhaveniin. 1990-luvun lopulla linjat nimettiin kahden historiallisesti merkittävän rotterdamilaisen henkilön mukaan, Erasmus-linja (Pohjois-Etelä) Erasmus Rotterdamilaisen mukaan ja Caland-linja (Itä-Länsi) Pieter Calandin mukaan. Näistä nimistä luovuttiin kuitenkin joulukuussa 2009, jolloin otettiin käyttöön linjojen kirjaimet sekä värit. Tällä haluttiin selkeyttää alkuperäisestä huomattavasti laajentuneen metroverkon linjoja, varsinkin entisen Itä-Länsi-linjan osalta.
Kevytraitiotie.
Rotterdamin metron tekee poikkeukselliseksi sen kulku pikaraitiotien kaltaisesti muun liikenteen seassa osassa rataverkkoa. Pääsääntöisesti metrojunat käyttävät radan vieressä kulkevaa virtakiskoa, mutta Capelsebrugin aseman jälkeen linjojen A (Binnehof) ja B (Nesselande) metrojunien yläpuolella nostetaan virroittimet, jonka jälkeen virta saadaan metrojuniin niiden yläpuolisesta ajojohtimesta. Tämän jälkeen metrojunat (sarja 5200 ja 5400) kulkevat maan tasalla pikaraitiotien tapaisesti ohittaen useita vartioituja tasoristeyksiä. Tällä rataosuudella kulkevat metrojunat on varustettu myös suuntavilkuilla, aivan kuten muut maantieajoneuvot.
Huomioitavaa on myös, että linjan B metrojunat laskevat virroittimen alas De Tochenin aseman jälkeen ja jatkavat matkaansa Nesselandiin käyttämällä radan vieressä kulkevaa virtakiskoa. Lisäksi linja E, joka kulkee Slingestä Rotterdamin päärautatieaseman kautta Haagiin, käyttää junan yläpuolista ajojohdinta. Junan yläpuolinen virroitin otetaan käyttöön metrojunan poistuessa tunnelista Blijdorpin ja Melanchtonwegin asemien välillä.
Belayneh Densamo

Belayneh Densamo (s. 28. kesäkuuta 1965 Diramo Afarrara) on etiopialainen kestävyysjuoksija, jonka suurimmat saavutukset ovat tulleet maratonjuoksuissa.
Densamo juoksi vuoden 1988 Rotterdamin maratonilla uuden maailmanennätyksen 2.06.50. Tulos kesti lajin maailmanennätyksenä kolmanneksi pisimpään kautta aikojen; sen rikkoi Ronaldo da Costa vuonna 1998.
World Marathon Majors

World Marathon Majors on vuonna 2006 käynnistynyt maratonjuoksukilpailujen sarja. 
Sarjaan kuuluu kuusi maailman suurimpiin lukeutuvaa maratonkilpailua: Tokion, Bostonin, Lontoon, Berliinin, Chicagon ja New Yorkin maratonit. Lisäksi vuosina, jolloin käydään yleisurheilun MM-kisat tai kesäolympialaiset, kuuluvat näiden maratonkilpailut myös mukaan sarjaan. Yksi sarjan kausi koostuu maratonkilpailuista vuoden ajalta ja alkaa ja päättyy aina samaan maratoniin, ei kuitenkaan arvokilpailumaratoniin. Sarjan kahdestoista kausi alkoi syyskuussa 2018 Berliinistä ja päättyi samaan kilpailuun syyskuussa 2019. Ensimmäinen kausi käytiin vuosina 2006–2007. Alun perin sarjan kilpailukausi oli kahden vuoden pituinen ja ensimmäiset voittajat palkittiin marraskuussa 2007 ja sen jälkeen vuosittain. Vuonna 2015 kilpailukausi muuttui vuoden pituiseksi.
Kilpailuissa jaetaan viidelle parhaiten sijoittuneelle juoksijalle pisteitä seuraavasti: voittaja saa 25 pistettä, toiseksi sijoittunut 16, kolmas yhdeksän, neljäs neljä ja viides yhden pisteen. Sarjaan lasketaan mukaan juoksijan kaksi parasta sijoitusta. Tasatilanteessa ratkaisee keskinäiset sijoitukset ja tarvittaessa kilpailujärjestäjien äänestys. Sekä miesten että naisten sarjan voittajat saavat palkinnoksi puoli miljoonaa Yhdysvaltain dollaria.
Voittajat.
Sarjan neljännen (2009–2010) ja viidennen kauden (2010–2011) naisten kilpailun alkuperäinen voittaja Lilija Šobuhova jäi kiinni dopingin käytöstä ja menetti voittonsa vuonna 2015. Kahdeksannen kauden (2013–2014) naisten kilpailun voittaja varmistui vuonna 2016 kun alun perin eniten pisteitä keränneen Rita Jeptoon dopingkäry ja siitä johtuneet hylkäykset varmistuivat.
Chaconne

Chaconne (/ʃaˈkɔn/, myös ciaccona /tʃakˈko:na/) on sävellys, joka sisältää yleensä muunnelmia lyhyestä, toistetusta sointukulusta, sekä kolmijakoinen tanssi.
Chaconne ilmaantui Espanjaan 1600-luvun alussa ja levisi ympäri Eurooppaa. Monien aikalaisten, muun muassa Miguel de Cervantesin, Francisco Gómez de Quevedon ja Lope de Vegan mukaan tanssi on latinalaisamerikkalaista alkuperää. Levitessään ympäri Eurooppaa chaconne muuttui muuntelua sisältäväksi musiikin muodoksi, jossa basso continuo -kuviot toistuivat yhä uudelleen ylempien äänien vastatessa muuntelusta.
Eri puolilla Eurooppaa chaconnesta kehittyi monia eri tyylejä. Italiassa chaconne sisälsi usein tasaisen basso continuon, mutta myös muuttuvia bassokuvioita käytettiin. Ranskassa chaconnesta kehittyi arvokkaampi ja hitaampi ja tässä muodossa se levisi Englantiin ja Saksaan. Saksassa italialainen ja ranskalainen tyyli lähenivät toisiaan.
Yksi tunnetuimmista – ellei tunnetuin – esimerkki chaconnesta on Johann Sebastian Bachin Partitan d-molli sooloviululle viimeinen osa. Tämä 12–14 minuutin kestoinen teos koostuu 64 muunnelmasta, jotka pohjautuvat samaan neljän tahdin sointukulkuun. Muunnelmat seuraavat chaconnelle tyypilliseen tapaan toisiaan ilman taukoja. Bachin chaconne on keskeinen osa sooloviulun repertuaaria ja se on myös sovitettu monille eri soittimille, kuten pianolle (Ferruccio Busoni, Johannes Brahms), klassiselle kitaralle (muun muassa Andrés Segovia), uruille, orkesterille ja fagotille (Arthur Weisberg).
Barokin jälkeen chaconnen suosio hiipui, joskin Ludwig van Beethovenin "32 muunnelmaa c-molli" on chaconne. Myöhemmät säveltäjät, kuten Johannes Brahms ("Neljäs sinfonia", viimeinen osa), elvyttivät chaconne-muodon. Nykyaikana chaconneja ovat säveltäneet muun muassa John Adams, Philip Glass, Gustav Holst ja Benjamin Britten.
Tyypillinen chaconne on duurisävellajissa ja tahtilaji on kolmijakoinen. Se alkaa yleensä tahdin toisella iskulla. Teema on tyypillisesti neljän tahdin mittainen. Nykyajan chaconne on vapaamuotoisempi eikä tahtilajin tarvitse olla kolmijakoinen.
Douglas DC-7

Douglas DC-7 on viimeisiä mäntämoottorein varustettuja suuria liikennekoneita. Se laskettiin markkinoille vain muutamia vuosia ennen Douglas DC-8 ja Boeing 707-koneita. Nelisenkymmentä kaiken kaikkiaan 338 koneesta on edelleen käytössä.
Historia.
Konetyyppiä suunniteltiin alun perin USAAF:n käyttöön nimellä C-74 Globemaster. Toinen maailmansota ehti kuitenkin päättyä, ja C-74-koneita valmistui vain 14 kappaletta. Niiden merkittävin käyttöaika oli Berliinin ilmasilta.
Douglas jatkoi rungon kehittämistä siviililiikenteeseen sopivaksi, ja DC-7 teki ensilennon 1953. DC-7 oli Douglasin koneista ensimmäinen, joka kykeni lentämään välilaskutta Lontoosta New Yorkiin tai vaihtoehtoisesti Yhdysvaltain rannikolta toiselle. Kilpailevan Boeingin mallistossa vastaava kone oli Boeing 377.
Suomen ilma-alusrekisterissä ei ole ollut yhtään DC-7 -konetta.
Onnettomuudet.
Valmistetuista DC-7-koneista 74 eli noin 21,8 prosenttia tuhoutui onnettomuuksissa, alasampumisissa ja muissa tapahtumissa. Vertailun vuoksi saman aikakauden ja kokoluokan koneista vastaava osuus Bristol Britannialla on 16,5 prosenttia ja Lockheed L-1049 Super Constellationilla 19,7 prosenttia.
Konetyypin pahin onnettomuus sattui 4. maaliskuuta 1962, kun Caledonian Airwaysin lento 153 alkoi menettää korkeutta pian lähdettyään lentoon Doualasta, osui puihin ja syöksyi maahan. Onnettomuuden syytä ei saatu varmuudella selvitettyä, mutta aiheuttajaksi epäiltiin jumiutunutta korkeusvakaimen jousilaippaa. Onnettomuuslennolla oli 111 ihmistä, jotka kaikki kuolivat maahansyöksyssä.
Reggie Miller

Reginald Wayne ”Reggie” Miller (s. 24. elokuuta 1965 Riverside, Kalifornia) on yhdysvaltalainen aktiiviuransa lopettanut NBA-koripalloilija. Miller pelasi koko 18-vuotisen uransa Indiana Pacersissa. Hänet tunnettiin erityisesti kolmen pisteen heitoistaan. Hän oli vuosina 1998–2011 NBA:n kolmen pisteen heittojen tilaston kärjessä ja vielä tammikuussa 2022 hän oli kolmanneksi eniten kolmosia NBA:ssa heittänyt pelaaja (2560).
Maajoukkueessa Miller voitti olympiakultaa Atlantassa 1996 sekä maailmanmestaruuden Kanadassa pelatuissa vuoden 1994 MM-kisoissa. Jälkimmäisissä hänet valittiin kisojen tähtiviisikkoon.
Miller valittiin vuonna 2012 Basketball Hall of Famen jäseneksi. Hänen isosiskonsa Cheryl Miller valittiin Basketball Hall of Fameen vuonna 1995 ja voitti olympiakultaa Los Angelesissa 1984.
Harri Huhtala

Harri Hilmer Huhtala (s. 13. elokuuta 1952 Paattinen) on suomalainen moukarinheittäjä. Urheilu-uran päätyttyä hän on toiminut nuorten moukarinheittäjien valmentajana. Hän on ammatiltaan poliisi.
Huhtala edusti moukarinheittäjänä Suomea kolmissa olympiakisoissa, kaksissa MM-kisoissa ja kolmissa EM-kisoissa. Hänen paras arvokisasijoituksensa oli viides Ateenan EM-kisoissa 1982.
Kotimaassa Harri Huhtala edusti Tampereen Pyrintöä. Hän voitti yhdeksän Suomen-mestaruutta, mikä oli moukarinheittäjien ennätys vuoteen 2007, jolloin Olli-Pekka Karjalainen voitti kymmenennen mestaruutensa. Huhtala sai Kalevan kisoissa 17 mitalia. 1980-luvulla Suomen-mestaruuksia Huhtalan lisäksi voitti ainoastaan Juha Tiainen (kolme). 
Vuoden 1980 Kalevan kisoissa Huhtala heitti Suomen ennätyksen 75,28 metriä. Hän paransi tulosta vielä samana vuonna Kotkassa 75,94 metriin. Uransa pisimmän heiton Huhtala heitti 78,74 metriä Turussa kesäkuussa 1984. Hän päätti aktiiviuransa vuoden 1989 jälkeen, mutta voitti vielä 1990-luvulla muun muassa viisi poliisien Suomen-mestaruutta. 
Huhtala paransi tulostaan 17 vuotta peräkkäin 1968–1984. Kalevan kisoihin Huhtala osallistui 21 kertaa.
Villaviciosa de Odón

Villaviciosa de Odón on kunta Madridin itsehallintoalueella Espanjassa. Se sijaitsee metropolialueella noin 20 kilometriä lounaaseen itsehallintoalueen ja maan pääkaupungista Madridista. Kunnan pinta-ala on 68 neliökilometriä ja vuonna 2016 siellä oli 27 276 asukasta. 
Villaviciosa de Odónin nähtävyyksiin kuuluu 1400-luvun lopussa rakennettu linna ("Castillo de Villaviciosa de Odón"), joka toimii nykyään ilmavoimien museona. Kunnan läpi virtaa Guadarramajoki.
Kunnan alueella on kuvattu useita suosittuja espanjalaisia televisiosarjoja, kuten "Al salir de clase", "El comisario" ja "Serranon perhe".
ItaloBrothers

ItaloBrothers (myös Italobrothers) on saksalainen dance-yhtye. Yhtyeeseen kuuluu kolme jäsentä: Zacharias Adrian (DJ ja tuottaja), Kristian Sandberg (sanoittaja ja säveltäjä) ja Matthias Metten (laulaja).
Bruno Metsu

Bruno Metsu (28. tammikuuta 1954 Coudekerque-Village, Dunkerque – 14. lokakuuta 2013 Coudekerque-Village, Dunkerque) oli ranskalainen jalkapallovalmentaja ja keskikenttäpelaaja. 
Metsu kääntyi islaminuskoon vuonna 2002. Sen seurauksena hän otti käyttöön musliminimen Abdul Karim.
Pelaajaura.
Metsu pelasi urallaan Ranskassa ja Belgiassa. 17 vuotta kestäneellä ammattilaisurallaan Metsu pelasi 250 ottelua Ranskan pääsarjassa ja 152 ottelua toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. 
Ura valmentajana.
Valmennusuransa Metsu aloitti AS Beauvaisen organisaatiossa 1985 ja nousi päävalmentajaksi lopetettuaan pelaajauransa 1987. Metsu valmensi ranskalaisseuroja toukokuuhun 1999 saakka, jolloin hän jätti ASOA Valencen päävalmentajan tehtävät. Tämän jälkeen hän toimi lyhyen aikaa Guinean maajoukkuevalmentajana, kunnes nousi marraskuussa 2000 Senegalin maajoukkueen päävalmentajaksi. Metsu johdatti Senegalin maan historian ensimmäisiin MM-kisoihin Japaniin ja Etelä-Koreaan 2002. Senegal eteni aina puolivälieriin saakka, joissa se hävisi Turkille.
Jätettyään Senegalin maajoukkueen MM-kisojen päätteeksi, Metsu siirtyi Arabiemiraatteihin ja Al Ayn Clubin päävalmentajaksi. Metsu valmensi Al Aynin kahteen Arabiemiraattien mestaruuteen sekä Aasian mestarienliigan voittoon. Hän siirtyi 2004 qatarilaisen Al Gharrafa Dohan päävalmentajaksi. Tuplamestaruuteen päättyneen kauden jälkeen Metsu jatkoi uraansa Saudi-Arabiassa Al Ittihad Jeddan joukkueessa. Kesäkuusta 2006 lähtien hän valmensi Arabiemiirikuntien maajoukkuetta. Metsu johdatti Arabiemiraatit Coupe de Golfen voittoon tammikuussa 2007.
Syyskuussa 2008 Metsu siirtyi Qatarin maajoukkuevalmentajaksi. Hänen johdollaan Qatar ei selvinnyt MM-kisoihin 2010, mutta hän sai silti jatkaa tehtävässään. Metsu luotsasi Qatarin Gulf Cupin välieriin 2009, mutta seuraavana vuonna tie katkesi jo lohkovaiheeseen. Metsun viimeiseksi turnaukseksi Qatarin valmentajana jäi maassa pelatut Aasian mestaruuskisat tammikuussa 2011. Qatarin tie katkesi puolivälierätappioon Japanille ja kisojen jälkeen Metsu sai potkut.
Maaliskuussa 2011 Metsusta tuli Qatar Stars Leaguessa pelaavan Al-Gharrafan uusi päävalmentaja. Metsu sai potkut tehtävästään vuoden urakoinnin jälkeen maaliskuussa 2012.
Huhtikuussa 2012 Metsu oli ehdolla Senegalin maajoukkueen päävalmentajaksi, muttei lopulta tullut valituksi tehtävään. 
Heinäkuussa 2012 Metsu palasi valmennustehtäviin, kun dubailaisseura Al Wasl FC palkkasi hänet erotetun Diego Maradonan seuraajaksi. Metsu jätti seuran henkilökohtaisten syiden vuoksi jo lokakuussa 2012.
Metsulla todettiin paksusuolen syöpä kesällä 2012, ja hän kuoli kotikaupungissaan 14. lokakuuta 2013.
Michelle Burgher

Michelle Burgher (s. 12. maaliskuuta 1977) on jamaikalainen 400 metrin juoksija.
Burgher kilpaili Budapestin sisäratojen MM-kisoissa 2004, mutta karsiutui 400 metrin alkuerissä ajalla 54,18. Myöhemmin samana vuonna Ateenan olympialaisissa hän oli mukana Jamaikan joukkueessa, joka voitti olympiapronssia 4 × 400 metrin viestijuoksussa.
MM-kilpailuissa hän sai 4 × 400 metrin viestijuoksussa kultaa Edmontonissa 2001 ja pronssia Pariisissa 2003 vaikka juoksi molemmilla kerroilla vain alkuerässä.
Väinö Kokko

Väinö Wilhelm Kokko (27. syyskuuta 1880 Oulu – 5. joulukuuta 1943 Oulu) oli jääkäriliikkeen perustamiseen keskeisesti vaikuttanut suomalainen aktivisti, lehtimies, kansanedustaja ja pankinjohtaja. 
Maisteri Kokko oli Pohjois-Pohjalaisen Osakunnan kuraattori. Hän kuului vuoden 1914 filosofisen tiedekunnan promootiotoimikuntaan promootion gratistina. Promootiossa esitettiin ajatuksia Suomen itsenäistymisen mahdollisuuksista. Promootiotoimikunnan jäsenistä moni muukin oli sittemmin itsenäisyysliikettä johtaneen keskuskomitean jäsen. 
Oululainen Kokko valmistui ylioppilaaksi Oulun lyseosta vuonna 1901, filosofian kandidaatiksi 1911 ja promovoitiin filosofian maisteriksi 1914. Opintojensa ohessa hän toimi Uusmaalainen-lehden toimittajana ja taloudenhoitajana vuosina 1905–1907. Nuori Suomi -lehden päätoimittajaksi hänet valittiin 1907. Länsi-Uusimaa -lehden päätoimittajana Hangossa hän toimi vuosina 1916–1928. 
Kokko toimi 1914 puheenjohtajana Pohjalaisten osakuntatalossa järjestetyssä kokouksessa, jota pidetään jääkäriliikkeen alkuna. Hän edusti Ylioppilaiden keskuskomiteassa eli jääkäreiden ensimmäisessä värväysorganisaatiossa Pohjois-Pohjalaista osakuntaa. Väinö Kokko opetti Hangon suomalaisessa yhteiskoulussa luonnonhistoriaa ja maantietoa sekä toimi koulun johtajana vuosina 1915–1919 ja uudelleen vuosina 1925–1926.
Vuonna 1931 Kokko palasi takaisin kotiseudulleen Ouluun tullessaan Säästöpankki Sammon toimitusjohtajaksi. Tätä tehtävää hän hoiti kuolemaansa asti kansanedustajuuden rinnalla. Kokko oli ensin Kokoomuksen kaupunginvaltuutettu Oulussa vuosina 1934–1936 ja sen jälkeen kansanedustaja vuosina 1936–1943.
Helteen tukaluus

Helteen tukaluus tai kosteusindeksi on lämpötilan ja kosteuden yhteisvaikutusta kuvaava luku. Korkea ilman kosteus lisää helteen tukaluutta, koska se hidastaa hien haihtumista.
Tukaluuden arvioimista varten järjestettiin kokeita, joissa joukko ihmisiä kuvaili kokemiaan lämmön ja epämukavuuden tunteita säädellyissä olosuhteissa. Näin laskettiin paljonko kosteus lisää tukaluutta kussakin lämpötilassa. Esimerkiksi lämpötila +25 °C ja suhteellinen kosteus 90 % koetaan yhtä tukalaksi kuin +34 °C:n lämpötila, jos kosteus on vain 10 %.
Helteen tukaluutta kuvaavan luvun kehittivät 1970-luvulla J. M. Masterton ja F. A. Richardson. Heidän "humidex"-nimellä kutsumaansa mittalukua käytetään sellaisenaan Kanadassa, mutta siitä on paikallisia versioita eri puolilla maailmaa. Kanadan ilmatieteen laitos ei käytä humidexin perässä asteen merkkiä koska se on indeksi, ei lämpötilaluku.
Raja-arvoja.
Humidex-mittaluku:
Lämpötila:
Laskeminen.
Humidex lasketaan lisäämällä lämpötilaan kosteudesta riippuva luku h, joka määriteltiin alkujaan vesihöyryn osapaineesta e:
formula_1
Tästä voidaan johtaa helppokäyttöisempiä kaavoja, kun vesihöyryn osapaine ratkaistaan yleisemmin mitattavista kosteussuureista kuten kastepisteestä tai suhteellisesta kosteudesta. 
Yhdysvalloissa NOAA ja kansallinen sääpalvelu NWS käyttävät samantyyppistä indeksiä, mutta käyttävät sen yksikkönä Fahrenheitiä.
Taulukoita.
T1.
Kastepisteen ja lämpötilan mukaan.
Käbi Laretei

Käbi Alma Laretei (14. heinäkuuta 1922 Tartto – 31. lokakuuta 2014 Tukholma) oli virolais-ruotsalainen pianisti ja kirjailija. Hän opiskeli pianonsoittoa Tallinnan konservatoriossa ja pakeni vuonna 1940 Ruotsiin, jossa hänen isänsä Heinrich Laretei (1892–1973) työskenteli Viron suurlähettiläänä ja sittemmin asianajajana. Hän jatkoi pianonsoiton opiskelua Ruotsissa ja Sveitsissä. Laretei teki kansainvälisen uran ja järjesti varsinkin luentokonsertteja, esiintyi myös televisiossa ja levytti muun muassa Eduard Tubinan musiikkia sekä julkaisi kirjoja. Hän teki yhteistyötä Paul Hindemithin ja Igor Stravinskin kanssa. Vuodesta 1968 hän oli Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäsen.
Käbi Laretei saattoi palata synnyinmaahansa vasta vuonna 1988, ja Viron itsenäistyttyä uudelleen hän konsertoi Tallinnassa ja Tartossa.
Laretei oli vuosina 1959–1969 naimisissa Ingmar Bergmanin kanssa. Heidän poikansa on ohjaaja Daniel Bergman.
Konrad Winkler

Konrad Winkler (s. 17. helmikuuta 1955 Neuhausen) on saksalainen yhdistetyn hiihtäjä ja maailmanmestari. Hän edusti aktiiviurallaan Saksan demokraattista tasavaltaa.
Winkler sai 20-vuotiaana yhdistetyn hiihdon olympiapronssia Innsbruckissa 1976. Kaksi vuotta myöhemmin hän voitti maailmanmestaruuden Lahden kisoissa. Kaksissa seuraavissakin arvokisoissa hän oli mitaleilla (olympiapronssia Lake Placidissa 1980 ja MM-hopeaa 0,04 pistettä Norjan Tom Sandbergille hävinneenä Oslossa 1982). Oslon kisoissa hän voitti yhdessä Uwe Dotzauerin ja Günther Schmiederin kanssa kaikkien aikojen ensimmäisen yhdistetyn hiihdon joukkuemaailmanmestaruuden.
Sergei Obuhov

Sergei Gennadjevitš Obuhov (s. 29. kesäkuuta 1974) on venäläinen jääpalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Kirovin Rodinaa. Hän lukeutui lähes 20 vuotta Venäjän maajoukkueen tärkeimpiin pelaajiin.
Obuhovin kasvattajaseura on Rodina, missä hän pelasi viiden kauden ajan vuosina 1990–1995 ennen siirtoaan Ruotsiin Falu BS:n riveihin kaudeksi 1995–1996. Falunissa hän pelasi kaikkiaan seitsemän kauden ajan, käytyään välissä kaudella 2002–2003 Arkangelin Vodnikissa, jonka jälkeen palasi vielä yhdeksi kaudeksi Faluniin. Kauden 2004–2005 hän vietti vielä Arkangelissa ennen siirtymistään Moskovan Dynamoon, jossa hän pelasi viisi menestyksekästä kautta ennen siirtymistään kahdeksi kaudeksi Dynamo Kazaniin. Syksyllä 2012 Obuhov palasi kasvattajaseuraansa Kirovin Rodinaan, josta hän oli lähtenyt 17 vuotta aikaisemmin. 
Vuonna 2001 "Obbe" valittiin Ruotsissa vuoden jääpalloilijaksi. Ruotsin liigan maalikuninkuuden hän voitti kolmena viimeisenä kautenaan Falu BS:ssä. Venäjän mestaruuden hän on voittanut Vodnikin riveissä vuosina 2003 ja 2005, ja Dynamon paidassa vuosina 2006 ja 2007. Venäjän cupin hän on voittanut vuosina 2004/05 (Vodnik) ja 2005/06 (Dynamo), ja jääpallon maailmancupin vuosina 1998 (Falun), 2003, 2004 (Vodnik) ja 2006 (Dynamo). Venäjän liigan maalikuninkuuden hän on voittanut kuusi kertaa ja valittu vuoden pelaajaksi Venäjällä kolme kertaa.
Venäjän maajoukkueessa Obuhov debytoi kaudella 1993–1994. Hän on ollut voittamassa viidesti maailmanmestaruutta: 1999, 2001, 2006, 2007 ja 2008. Hän on myös MM-kisojen kaikkien aikojen maalikuningas 58 MM-kisaottelulla ja 121 maalia.
Obuhovin arvostusta kotimaassaan kuvaa se, että hän tullee olemaan Sotšin talviolympialaisten soihtuviestin viejä kotiseudullaan Kirovin alueella.
Saavutukset.
Seurajoukkueissa
Maajoukkueessa
Henkilökohtaisesti.
Richard Dreyfuss

Richard Stephen Dreyfuss (s. 29. lokakuuta 1947 New York) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä.
Nuoruus.
Dreyfuss (sukunimi tuolloin vielä ilman toista s-kirjainta) syntyi New Yorkin Brooklynissä amerikanjuutalaisille vanhemmille. Hän vietti lapsuutensa Brooklynissa ja Queensissa, kunnes perhe muutti Kaliforniaan. Siellä Dreyfuss alkoi näytellä Beverly Hillsin juutalaisessa keskuksessa ja sai roolin lyhytikäisessä televisiosarjassa "Karen" (1964).
Ura.
Dreyfuss kieltäytyi asepalveluksesta Vietnamin sodan aikana ja suoritti kahden vuoden siviilipalveluksen Los Angelesin sairaalassa. Samalla hän esitti pieniä rooleja televisiosarjoissa kuten "Peyton Place", "Gidget", "Vaimoni on noita" ja "The Big Valley". Lisäksi hän näytteli teatterissa Broadwaylla, off-Broadwaylla ja muualla.
Dreyfussin ensimmäiset elokuvaroolit olivat elokuvissa "Nukkelaakso" (1967) ja "Miehuuskoe" (1967). Hänen ensimmäinen iso roolinsa oli gangster Baby Face Nelsonina elokuvassa "Dillinger - maailman paras pankkirosvo" (1973).
Dreyfussin läpimurtorooli oli ylioppilas Curt Hendersonina elokuvassa "Svengijengi ’62" (1973). Sitä seurasivat kiitosta saaneet roolisuoritukset elokuvissa "Syntymäfiksu" (1974), "Tappajahai" (1975), "Kolmannen asteen yhteys" (1977) ja "Rakkaus ei sula sateessa" (1977), josta hän sai parhaan miespääosan Oscar-palkinnon nuorimpana palkinnon historiassa.
Dreyfussin menestys taantui 1980-luvun taitteessa, ja hän kärsi huumeriippuvuudesta. Hän palasi huipulle elokuvassa "Beverly Hillsin pummi" (1986), jota seurasi sarja menestyselokuvia kuten "Kyttäyskeikka" (1987), "Hullu" (1987) ja "Peltiheikit" (1987).
1990-luvulla Dreyfuss näytteli elokuvissa kuten "Rosencrantz ja Guildenstern ovat kuolleet" (1990), "Entäs Bob?" (1991) ja "Kerran vielä" (1991). Musiikinopettajan roolistaan elokuvassa "Mr Holland's opus – elämän sinfonia" (1995) hän sai Oscar-ehdokkuuden.
Dreyfus julkaisi vuonna 1996 yhteistyössä Harry Turtledoven kanssa humoristisen romaanin "The Two Georges".
2000-luvun taitteessa Dreyfuss esiintyi teatterielokuvien ohella myös televisioelokuvissa kuten "Lansky" (1999) ja "Fail Safe" (2000), sekä sarjoissa kuten "The Education of Max Bickford" (2001–2002). Vuonna 2016 hän esitti Bernard Madoffia minisarjassa "Madoff". Dreyfussin ura jatkuu edelleen.
Dreyfussilla on tähti Hollywood Walk of Famella.
Yksityiselämä.
Dreyfussin suku väittää näyttelijän olevan Alfred Dreyfusin kaukainen sukulainen. Dreyfuss sairastaa kaksisuuntaista mielialahäiriötä, ja Stephen Fry haastatteli häntä asian tiimoilta vuoden 2006 dokumentissaan.
Dreyfuss pidätettiin kokaiinin hallussapidosta hänen törmättyään autollaan puuhun vuonna 1982. 
Dreyfuss oli vuosina 1983–1995 naimisissa Jeramie Rainin kanssa ja sai tämän kanssa kolme lasta. Hän meni vuonna 1999 naimisiin Janelle Laceyn kanssa, erosi, ja solmi vuonna 2006 avioliiton Svetlana Erokhinin kanssa.
Masterplan (albumi)

Masterplan on saksalaisen power metal -yhtye Masterplanin ensimmäinen albumi. Se julkaistiin vuonna 2003 AFM Recordsin kautta.
Kappaleet.
Rajoitetun painoksen bonusraidat:
Kokoonpano.
Vierailevat muusikot.
Janne Wirman soitti suurimman osan albumin kosketinsoitinosuuksista, mutta ei voinut kuitenkaan jäädä Masterplaniin pääyhtyeensä Children of Bodomin vuoksi.
HK Vodnik Arkangeli

Vodnik () on arkangelilainen jääpalloseura, joka pelaa Venäjän pääsarjassa.
Vodnik on perustettu vuonna 1925. Seura pelasi useita kausia Neuvostoliiton mestaruussarjassa, mutta mitalisijoja se ei koskaan saavuttanut. Vodnikin suurimmat menestysvuodet ovat ajoittuneet vuosien 1996–2005 väliselle ajalle, jolloin se voitti yhdeksän Venäjän mestaruutta. Ainoastaan vuonna 2001 se jäi hopealle mestaruuden mentyä Kransnojarskin Jeniseille. Jääpallon maailmancupin Vodnik voitti vuosina 2003 ja 2004, ja oli hopealla vuonna 2002. Kaudeksi 2006 suuri osa huippujoukkueen tähtipelaajista siirtyi Moskovan Dynamoon, minkä seurauksena Vodnik vajosi sarjassa keskikastiin ja Dynamo nousi Venäjän uudeksi superjoukkueeksi.
Suomalaisista Venäjän Superliigaseurassa on pelannut Sami Laakkonen kaudella 2004-2005.
Saavutuksia.
Saavutuksia Venäjän liigassa
 2 Maailmancupin voittoa 2003, 2004
Flowing Tears

Flowing Tears oli saksalainen goottimetalliyhtye. Sen alkuperäistä nimeä Flowing Tears And Withered Flowers käytettiin kahdella ensimmäisellä albumilla.
Flowing Tearsilla oli uransa aikana kolme päälaulajaa. Debyyttialbumi "Swansongsilla" (1996) lauloi Manfred Bersin; vuosina 1998–2004 laulajana toimi Stefanie Duchêne ja vuoden 2004 jälkeen Helen Vogt.
20. lokakuuta 2004 kaksi jo yhtyeestä eronnutta alkuperäisjäsentä, Björn Lorson ja Cristian Zimmer, kuolivat liikenneonnettomuudessa.
Majgull Axelsson

Majgull Axelsson (oik. "Andersson", s. 1947 Landskrona) on ruotsalainen toimittaja ja kirjailija. Hän vietti lapsuutensa Nässjössä ja asuu Upplands Väsbyssä.
Axelsson on ollut toimittajana päivä- ja ammattilehdissä ja tehnyt reportaaseja katulapsista ja lapsiprostituutiosta. Hän on saanut Ruotsin Teollisuustyöntekijöiden liiton kulttuuristipendin 1998 siitä, että hän on ainutlaatuisella tavalla kuvannut todellisia työoloja ja syrjäytyneitä. 1997 hän sai August-palkinnon romaanistaan "Aprilhäxan" (suom. "Huhtikuun noita").
Maurilio De Zolt

Maurilio De Zolt (s. 29. syyskuuta 1950) on italialainen uransa lopettanut maastohiihtäjä. 
Maurilio De Zolt kilpaili jo Lahden MM-hiihdoissa 1978. Tuolloin hän sijoittui Italian viestijoukkueen jäsenenä 11:nneksi ja 30 km:llä 17:nneksi. 50 kilometrillä hän oli 42:s, ja häntä hitaammin maaliin hiihtivät vain Liechtensteinin Herbert Ritter ja Suomen Juha Mieto.
Maailman hiihtohuipulle Maurilio De Zolt nousi yli 30-vuotiaana. Ennen hänen menestyksiään vain kolme italialaista maastohiihtäjää oli saanut henkilökohtaisen arvokisamitalin ja Franco Nones oli ainoa arvokisavoittaja. De Zoltin vanavedessä muutkin italialaiset alkoivat menestyä, ja Italia nousi 1980-luvun lopulla yhdeksi maastohiihdon kärkimaista. Tämä osui yksiin luistelutyylin läpimurron kanssa, ja se olikin De Zoltin vahvempi tyyli. Viimeisen arvokisavoittonsa De Zolt sai Lillehammerin 1994 olympiakisojen viestistä, jossa hän 43-vuotiaana hiihti avausosuuden perinteisellä tyylillä.
De Zolt saavutti ensimmäiset arvokisamitalinsa Seefeldin MM-kisoissa 1985. Tuolloin menestyneimmät maastohiihtäjät käyttivät jo luistelutyyliä. Oberstdorfin MM-kisoissa 1987 luistelutyyli oli erotettu omaksi lajikseen, ja De Zolt vei uuden tyylin ainoan henkilökohtaisen kultamitalin, matkana 50 kilometriä. Hän aloitti kilpailun lujaa ja johti 5,6 kilometrin väliajoissa toisena olevaa maanmiestään Albert Walderia 24 sekunnilla. Alussa hankittu johto säilyi maaliin saakka: 16,7 kilometrin kohdalla eroa Walderiin oli 27 sekuntia, 33,3 kilometrin kohdalla eroa toiseksi nousseeseen Sveitsin Andi Grünenfelderiin oli 45,5 sekuntia, ja maaliin hopeamitalimies Thomas Wassberg saapui 22,3 sekuntia De Zoltia hitaampana.
Oberstdorfin 50 kilometrin kultamitali jäi De Zoltin ainoaksi henkilökohtaiseksi arvokisavoitoksi, mutta yhteensä hän sai yhdeksän arvokisamitalia.
Mihail Ippolitov-Ivanov

Mihail Mihailovitš Ippolitov-Ivanov (; 19. marraskuuta 1859 Hatsina – 28. tammikuuta 1935 Moskova, Neuvostoliitto) oli venäläinen säveltäjä.
Ippolitov-Ivanov syntyi Hatsinassa Pietarin lähellä ja aloitti vuonna 1875 opiskelun Pietarin konservatoriossa. Hän opiskeli säveltäjäksi opettajanaan Nikolai Rimski-Korsakov, jonka vaikutukset pysyivät vahvoina Ippolitov-Ivanovin myöhemmässäkin tuotannossa. Hän valmistui 1882. 
Ippolitov-Ivanov meni valmistuttuaan Tbilisiin musiikkiakatemian johtajaksi ja orkesterin kapellimestariksi. Vuonna 1905 hänestä tuli Moskovan konservatorion professori, ja hän johti konservatoriota kuolemaansa saakka. Hänen oppilaidensa joukkoon kuuluivat Reinhold Glière ja Sergei Vasilenko.
Ippolitov-Ivanovin tuotannossa on Rimski-Korsakovin sävellysten lisäksi vaikutteita muun muassa kansanmusiikista, varsinkin georgialaisesta. Hänen tunnetuimpiin orkesteriteoksiinsa kuuluu muun muassa sarja "Kaukasialaisia kuvia" ("Kavkazskije eskizy") nro 1 op. 10 vuodelta 1894. Lisäksi hän viimeisteli Modest Musorgskin keskeneräistä oopperaa "Ženitban".
Alkyone

Alkyone tai Halkyone (, ) oli kreikkalaisessa mytologiassa tuulten hallitsijan Aioloksen ja Enareten tytär. Hän meni naimisiin Keyksin, Hesperoksen pojan kanssa.
Alkyone ja Keyks elivät onnellisina yhdessä Trakhiissa, jopa niin onnellisina, että he vertasivat itseään Zeukseen ja Heraan. Tämä suututti Zeuksen, ja kun Keyks lähti merelle, jumala iski alukseen vasamallaan tappaen tämän. Keyksin haamu, itse asiassa unien jumala Morfeus ilmestyi Alkyonelle kertoen mitä hänelle oli tapahtunut, ja suruissan Alkyon heittäytyi mereen. Myötätunnosta jumalat muuttivat heidät molemmat jäälinnuiksi (, "halkyon"); tämä lintu yhdistetään usein kuningaskalastajaan.
Koska Alkyone pesi meren äärellä, tuulen nostama aallokko esti häntä hautomasta muniaan. Hänen isänsä Aiolos pidättäytyi puhaltamasta tuulia viikon ajaksi joka vuosi ennen talvipäivänseisausta, jotta hänen tyttärensä pesintä onnistuisi. Tarina selittää sanan alkuperän termille "jäälinnun päivät" (kreikaksi "Halkyonia"), joka tarkoittaa ensisijaisesti tätä tyvenen jaksoa, jolloin talvimyrskyjä ei koskaan esiinny, mutta myös yleensäkin rauhallista aikaa.
Alkyone, Atlaksen tytär.
Alkyone oli myös Atlaksen ja Pleionen tytär, plejadi. Orionin yritettyä ahdistella sisaruksia, Zeus muutti heidät tähdiksi tyynnytelläkseen heidän isäänsä; heidät voidaan edelleen nähdä taivaalla Seulasten tähtijoukkona.
Laulava muukalainen

Laulava muukalainen on Jarkko Even taiteilijanimellä Eve julkaistu sooloalbumi vuodelta 1986. 
Albumi julkaistiin alun perin vinyylilevynä, kasettina ja CD-levynä. "Laulava muukalainen" oli yksi ensimmäisiä CD-muodossa julkaistuja suomalaisia albumeja. Albumista julkaistiin uusi digitaalisesti remasteroitu CD-painos vuonna 2002.
Saura (albumi)

Saura on Jarkko Even Eve-taiteilijanimellä julkaistu albumi vuodelta 1987. Järjestyksessään se on Even kolmas sooloalbumi.
Albumi julkaistiin vuonna 1987 vinyylilevynä, kasettina ja CD-levynä. "Saurasta" ei ole sittemmin otettu uusia painoksia. 
"Saura" poikkesi tyyliltään Even kahdesta aiemmasta albumista eikä sen musiikki ollut yhtä kaupallista.
Albumi ei ylittänyt kultalevyrajaa.
Albumi jäi Even viimeiseksi julkaisuksi 1980-luvulla. "Sauran" julkaisua seuranneen kiertueen jälkeen Eve laittoi soolouransa tauolle ja lähti Intiaan.
Kuun poika Luca

Kuun poika Luca on Jarkko Even Eve-taiteilijanimellä julkaistu studioalbumi vuodelta 1995. Kyseessä on Even neljäs ja toistaiseksi viimeisin sooloalbumi.
"Kuun poika Luca" julkaistiin CD-levynä ja kasettina.
Albumin myyntiluvut jäivät vaatimattomiksi eikä se ylittänyt kultalevyrajaa. Eve on myöhemmin arvellut heikon myynnin johtuneen siitä, ettei suomenkielinen rock ollut suuressa suosiossa albumin julkaisun aikaan.
Muusikot.
Tuotanto.
Lähde:
Rankkasateessa

20 suosikkia – Rankkasateessa on Jarkko Even kokoelmalevy vuodelta 1998. Se sisältää musiikkia hänen neljältä studioalbumiltaan vuosilta 1985–1995. Kokoelmalevy ei sisältänyt yhtäkään uutta levytystä.
Eve (albumi)

Eve on Jarkko Even taiteilijanimellä Eve julkaisema debyyttialbumi vuodelta 1985.
Albumia on myyty 26 500 kappaletta. Se on Even sooloalbumeista ainoa, joka on ylittänyt kultalevyrajan.
Taustaa.
Jarkko Eve oli edellisenä vuonna tullut tunnetuksi Dingon bassokitaristina. Eve soitti bassokitaraosuudet yhtyeen esikoisalbumilla "Nimeni on Dingo". Albumilla oli mukana Even laulama kappale ”Lähden taas”, jonka Eve oli myös säveltänyt, sanoittanut ja sovittanut.
Eve erosi Dingosta heinäkuussa 1984 ja lähti soolouralle. Syynä oli musiikilliset erimielisyydet Even ja Neumannin välillä. Neumannin tavoin myös Eve halusi olla esillä ja laulaa kappaleita. Even mukaan soolouralle lähtö tapahtui luontevasti, sillä hänellä oli materiaali valmiina tulevaa soololevyä varten.
Painokset.
Albumi julkaistiin vuonna 1985 vinyylilevynä ja C-kasettina. Vuonna 2002 albumista julkaistuun digitaalisesti remasteroitu CD-painos.
Australian vihreät

Australian vihreät () on vihreää ideologiaa Australiassa edustava poliittinen puolue.
Australian vihreiden juuret ovat vuonna 1972 perustetussa United Tasmania Groupissa, jota pidetään maailman ensimmäisenä vihreänä puolueena. Puolue nykyisellään on perustettu 1992, ja sillä on yhdeksän paikkaa nykyisessä 76-jäsenisessä senaatissa:
Australian vihreiden puoluejohtaja huhtikuusta 2012 alkaen on Christine Milne sen jälkeen, kun puoluetta 16 vuoden ajan johtanut Bob Brown ilmoitti jäävänsä eläkkeelle. Puolueen varapuheenjohtajaksi Christine Milnen tilalle valittiin kansanedustaja Adam Bandt.
Vuoden 2010 parlamenttivaaleissa vihreät lisäsivät edustustaan senaatissa yhdeksään paikkaan ja saivat ensimmäisen kansanedustajansa parlamentin alahuoneeseen. Lakimies Adam Bandt valittiin vuonna 2010 kansanedustajaksi Melbournen vaalipiiristä, jota Australian työväenpuolue oli pitänyt hallussaan vuodesta 1906 alkaen. Vuoden 2022 edustajainhuoneen vaaleissa puolue nosti paikkamääränsä neljään.
Marit Bergman

Liv-Marit Bergman (s. 21. toukokuuta 1975) on ruotsalainen muusikko. Bergman on julkaissut kolme sooloalbumia, jotka ovat menestyneet erinomaisesti hänen kotimaassaan. 1990-luvulla Bergman soitti riot grrl punk -yhtye Candysuckissa. Lisäksi hän on esiintynyt ja levyttänyt muutamissa muissa musiikkiprojekteissa. Bergman on kotoisin Rättvikistä, mutta asuu nykyään Tukholmassa.
Marit Bergmanin soolodebyyttialbumi "3.00 A.M. Serenades" julkaistiin vuonna 2002 hänen oman levy-yhtiönsä Sugartoy Recordingsin kautta. Kriitikot ylistivät albumia ja BMG julkaisi sen uudelleen seuraavana vuonna. Bergman palkittiin vuoden naisartistina P3 Guld -gaalassa 2003.
Toinen albumi "Baby Dry Your Eye" ilmestyi maaliskuussa 2004. Se nousi suoraan Ruotsin albumilistan ykköseksi ja sai myös suurta suosiota kriitikoilta. Bergman sai viisi Grammis-ehdokkuutta ja voitti kaksi sarjaa: vuoden säveltäjä ja vuoden naisartisti. Lisäksi hän sai kaksi P3 Guld -palkintoa: vuoden naisartisti ja ”Guldmicken” eli vuoden live-esiintyjä.
Vuonna 2005 julkaistiin live-DVD "Live at Rival". Kolmas sooloalbumi "I Think It's a Rainbow" julkaistiin syyskuussa 2006. Tammikuussa 2007 "Elle"-lehti valitsi Bergmanin vuoden parhaiten pukeutuvaksi naiseksi.
Suomessa Bergman on konsertoinut kolmesti: The Cardigansin lämmittelijänä vuonna 2003, Tavastia-klubilla syksyllä 2006 sekä Pietarsaaressa kesällä 2007.
Bergman on aiemmin ollut toimittajana "Darling"-aikakauslehdessä. Lisäksi hän on kirjoittanut kirjaan "Pilluparvi" artikkelin tyttöbändeistä.
Luoma-ahon nuorisoseura

Luoma-ahon Nuorisoseura r.y. Alajärvellä Luoma-ahon kylässä toimiva nuorisoseura. Yhdistys kuuluu jäsenenä Etelä-Pohjanmaan Nuorisoseuraan. Yhdistyksen puheenjohtajana on Merja Hannulabacka-Mäki ja sihteerinä Mika Korkea-aho.
”== Historiaa ==
Yhdistyksen juuret ulottuvat vuonna 1912 Luoma-ahon kylään perustettuun lukurenkaaseen. Jo 1914 lukurengas muutettiin kirjastoseuraksi, jonka nimeksi tuli Luoma-ahon kylän kirjastoseura. Kirjastoseura liittyi jäseneksi Suomen Kirjastoseuraan. Varsinainen nuorisoseura perustettiin 1920 nimellä Luoma-ahon nuorisoseura. Nuorisoseura liittyi jäseneksi Etelä-Pohjanmaan Nuorisoseuraan ja myös Lappajärven aluepiiriin.
Yhdistys oli valtakunnallisesti esillä julkisuudessa 1983, koska maatalousministeriö otti kielteisen kannan Luoma-ahon nuorisoseuran ja Luoma-ahon maamiesseuran yhteisesti järjestämien kesäjuhlien sianjuoksukilpailu-tapahtumaan sioille aiheutuvan kohtuuttoman rasituksen vuoksi. Vastaava kilpailu oli järjestetty jo edellisenä vuonna, ja se oli ollut jo silloin yleisömenestys. Sianjuoksukilpailu kuitenkin pidettiin, eikä siitä jälkikäteen aiheutunut järjestäjille oikeudellisia seuraamuksia. Tapahtumaan osallistui lähes 5000 katsojaa ja järjestäjät saivat näin tapahtumasta tuloja toiminnalleen muutamien seuraavien vuosien aikana.
PlayStation Home

PlayStation Home (Home™) oli Sonyn kehittämä 3D-virtuaalimaailma yhteisöpalvelu PlayStation 3 -pelikonsolille.Sitä pidettiin alun perin kopiona Second Life pelistä, mutta siitä puuttui mahdollisuus käyttäjien luomaan sisältöön. Se oli osa PlayStation Networkia. Palvelun julkinen betatestaus alkoi 11. joulukuuta 2008 eli se oli vapaassa testikäytössä. 
Kuten virtuaalimaailmapeleissä yleensä käyttäjä pystyi luomaan pelikonsolilleen avatarin eli virtuaalihahmon. Hahmon mukana tuli oma huone, jota pystyi sisustamaan erilaisista saavutuksista saaduilla esineillä. Käyttäjät pystyivät puolestaan keskustelemaan ja kiertämään palvelun virtuaalimaailmoja keskenään.
Palvelusta pystyi suoraan siirtymään peleihin, joka mahdollisti turnausten ja muiden tapahtumien järjestämisen ystävien kanssa.
Palvelu esiteltiin Game Developers Conferencessa 7. maaliskuuta 2007. Se oli ilmainen ja sen asennuspaketin piti olla alle puolen gigatavun kokoinen. Home tuli ladattavaksi PlayStation 3:n käyttöjärjestelmäpäivityksen mukana.
Vuoden 2007 E3-pelitapahtumassa Homesta kerrottiin lisätietoa. Vaatevalikoimasta tuli runsas ja palvelun sisäisiin televisioihin pystyi pistämään pyörimään minkä tahansa videon tai pelin, jonka muut näkivät.
PlayStation Homessa oli myös paljon maksullista sisältöä. Käyttäjä pystyi vierailemaan pelin sisäisessä kauppakeskuksen (Shopping Centre) eri kaupoissa joissa oli myynnissä vaatteita ja huonekaluja, jota voi käyttää.
PlayStation Home suljettiin 1. huhtikuuta 2015, joten palvelua ei voi enää käyttää.