tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Požega

Požega () on kaupunki Kroatiassa Slavonian alueella. Kaupungin asukasluku oli noin 19 500 vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan. Kunnassa puolestaan oli noin 23 600 asukasta vuoden 2018 arvioiden mukaan. Požega on Požega-Slavonian piirikunnan keskus. Kaupungista on hyvät kulkuyhteydet muihin Kroatian kaupunkeihin.
Dominikaanisen tasavallan Bogotan-suurlähetystön kaappaus

Dominikaanisen tasavallan Bogotan-suurlähetystön kaappaus tapahtui 27. helmikuuta 1980. Voimakkaasti aseistautunut M-19-sissijoukko syöksyi Bogotassa olevaan Dominikaanisen tasavallan suurlähetystöön.
Kaappaus oli ajoitettu hetkeen, jolloin melkein koko diplomaattikunta oli paikalla viettämässä tasavallan itsenäisyyspäivää. Yhteensä 60 ihmistä otettiin panttivangiksi, ja heistä 16 oli suurlähettiläitä. Kaapatut suurlähettiläät olivat seuraavista maista: Vatikaanivaltio, Itävalta, Brasilia, Costa Rica, Dominikaaninen tasavalta, Egypti, El Salvador, Guatemala, Haiti, Israel, Meksiko, Sveitsi, Yhdysvallat, Uruguay ja Venezuela. Muita diplomaatteja oli Boliviasta, Jamaikasta, Paraguaystä, ja Perusta. Myös Kolumbian suurlähetystön siviilityöntekijöitä otettiin panttivangiksi.
Terroristit, jotka kuuluivat kansallismieliseen bolivarianistiseen M-19-järjestöön, vaativat 50 miljoonan dollarin lunnaat ja vapauden 311 poliittiselle vangille ja vapaan pääsyn maasta. Poliisi ja terroristit kävivät kolmen tunnin välisen tulitaistelun. Yksi terroristi surmattiin, yksi loukkaantui. Paraguayn kunniakonsuli sai surmansa ja kaksi poliisia sekä kolme suurlätystön työntekijää.
Aluksi viranomaiset antoivat vuorokauden miettimisaikaa ja sitä pidennettiin, kun oli neuvotteluihin ryhdytty. Vähitellen vapautettiin muun muassa kaikki naiset. Heidän joukossaan olivat Costa Rican ja Itävallan suurlähettiläät, jotka vapautettiin 6. elokuuta.
Terroristit vähensivät 8. maaliskuuta lunnasrahojen määrää 10 miljoonaan dollariin. Uruguayan suurlähettiläs Fernando Gomez Fyns pakeni rakennuksesta 17. maaliskuuta aamulla hyppäämällä ikkunasta ulos ja juoksi poliiseja kohti. Samana päivänä Kuuban johtaja Fidel Castro tarjosi terroristeille turvapaikkaa Kuubasta.
Terroristit vapauttivat 10. maaliskuuta – 30. huhtikuuta välillä Costa Rican konsulin sekä kaikki henkilöt, joilla ei ollut diplomaattitaustaa. Heidät lennätettiin Panamaan, jossa he vetosivat Kolumbian hallitukseen kriisin lopettamiseen. Bogotan hallitus suostui maksamaan 2,5 miljoonaa dollaria muttei vapauttamaan vankeja.
Suurlähettiläät Venezuelasta, Dominikaanisesta tasavallasta, Israelista ja Egyptistä vaputettiin 27. huhtikuuta. Lisäksi vapautettiin kaksi kolumbialaista. Samalla 16 terroristia lähti Kuuban lähettilään kanssa suurlähetystöstä lentoasemalle, jossa 12 diplomaattia, jotka olivat panttivankeina Cubana de Aviaciónilla kohti Havannaa. Havannassa panttivangit vapautettiin ja palasivat kotimaahan. Terroristit saivat turvapaikan Kuubasta.
Jälkiseuraukset.
M-19-johtaja Rosemberg Pabón, joka oli kaappauksessa, sai maaliskuussa 1990 palata Kuubasta Kolumbiaan, kun M-19 ja Kolumbian hallitus tekivät rauhan. 
Viisi vuotta Bogotan kaappauksesta Bogotan korkeimman oikeuden oikeustalon työntekijät otettiin panttivangeiksi. Tässä kaappauksessa kuoli 120 ihmistä. Kaappaus heikensi M-19-järjestön mainetta.
Fezzan

Fezzan () on yksi Libyan kolmesta historiallisesta alueesta. Se sijaitsee maan lounaisosassa. Pohjoisessa Fezzan rajoittuu historialliseen Tripolitaniaan, idässä Kyrenaikaan, etelässä Tšadiin ja Nigeriin sekä lännessä Algeriaan. Nykyään alue on jaettu Al-Džufrahin, Al-Šatin, Awbarin, Ghatin, Murzuqin ja Sebhan piirikuntiin. Tärkein kaupunki on Sebha. Vuoden 2006 väestönlaskennan mukaan piirikunnissa on yhteensä 522 600 asukasta. 
Fezzan on osa Saharan autiomaata, joka etelässä ja lounaassa kohoaa kohti Tibestin ja Ahaggarin vuoristoja. Aluetta peittävät Awbarin hiekkameri pohjoisessa ja Murzuqin hiekkameri etelässä. Asutusta on vain idästä länteen ulottuvien painaumien muodostamissa keitaissa.
Historiallisesti Fezzan on ollut Välimeren ja Sudanin alueen välisen karavaanikaupan tärkeä välietappi. Sen keskus oli muurein varustettu Murzuqin keidaskaupunki. Tärkeimmät kauppareitit olivat 1800-luvun puoliväliin saakka Bornu–Kawar–Fezzan–Tripoli ja Kano–Aïr–Ghat–Ghadames. Yhteyksiä on ollut myös nykyisen Sudanin ja Tšadin alueelle. Fezzanin kulttuurissa on afrikkalaisia vaikutteita.
Alueen vanhimpia tunnettuja asukkaita olivat garamantit. Myöhemmin se joutui Rooman valtaan ja sai nimen "Phazania". Arabit valtasivat Fezzanin vuonna 668, mutta paikalliset hallitsijat säilyttivät huomattavan osan määräysvallastaan. Samalla alueelle levisi islam. 1200–1400-luvuilla Fezzan oli vasallisuhteessa Kanem-Bornun hallitsijoihin. Ottomaanit valtasivat alueen 1570-luvulla, mutta ajoittain sillä oli varsin itsenäinen asema. Libyalainen karamanlien dynastia teki sinne sotaretkiä 1700-luvulla ja 1800-luvun alussa. Ottomaanit onnistuivat alistamaan Fezzanin 1800-luvun puolivälissä. Vuosisadan lopulla siitä tuli yksi senusien muslimiveljeskunnan keskuksista. Italia sai alueen pysyvästi hallintaansa vasta vuosina 1929–1930. Ranskalaiset joukot miehittivät sen toisen maailmansodan aikana. Vuonna 1951 Fezzanista tuli yksi itsenäisen Libyan kuningaskunnan kolmesta osamaakunnasta. Ranska veti joukkonsa pois vuonna 1956.
Nykyään Fezzan on Libyan köyhin alue, joka on riippuvainen maan keskushallinnon tuesta. Alueen infrastruktuuria ja maataloutta on kehitetty Muammar Qaddafin aikana. Sieltä on löydetty huomattavia öljy- ja rautamalmiesiintymiä, jotka ovat toistaiseksi pääosin hyödyntämättä. Fezzanin matkailuvaltteja ovat Saharan maalaukselliset maisemat ja kalliomuodostelmat sekä esihistorialliset kalliopiirrokset ja -maalaukset.
Af Hällström

Af Hällström on suomalainen aatelissuku, eräs laajemman Hällström-suvun haara. Suku on lähtöisin Helsingborgista Skånesta, jossa kantaisä Olluff Thraebeen (nykykirjoituksella Olof Träben, eli Olavi Puujalka) toimi 1500-luvulla lautturina Juutinraumalla silloisten tanskalaisten kaupunkien Helsingborgin ja Helsingörin välillä. Hänen pojanpojan poikansa Petter Karlsson otti sukunimekseen Hällström kotikaupunkinsa (”Häll”) ja Juutinrauman (”ström” eli virta) mukaan, ennen kuin 1724 muutti Ilmajoelle, jossa toimi pitäjänräätälinä. Petterillä oli useita tyttäriä, mutta vain yksi poika, Carl, jolle sukunimi periytyi. Yksi Carlin pojista oli pappi, fyysikko ja Turun akatemian rehtori Gustaf Gabriel Hällström. Hänen lapsensa aateloitiin vuonna 1830 ja introdusoitiin ritarihuoneeseen vuonna 1831 aatelissukuna numero 190; koska ei pidetty sopivana että pappi itse aateloitaisiin. 
Carl Hällströmin jälkeläisistä ainoastaan af Hällström -suku käyttää missään muodossa nimeä Hällström. Muut suvun haarat suomensivat 1920–1930-luvuilla nimensä muotoihin Helasvuo ja Pankakoski.
Bodo Wartke

Bodo Wartke (s. 21. toukokuuta 1977 Hampuri) on saksalainen kabareetaiteilija, pianisti ja vetäjä.
Elämä.
Bodo Wartke syntyi lääkäriperheeseen ja vietti lapsuuttaan Reinbekissä ja Schwartaussa. Hän suoritti koulunsa loppuun vuonna 1996 Leibnizin lukiossa, minkä jälkeen hän suoritti siviilipalveluksen eräässä Etelä-Lyypekin sairaalassa. Siviilipalveluksen jälkeen hän meni Berliiniin, jossa hän aloitti fysiikan opiskelut vuonna 1997. Hieman opiskelun jälkeen hän siirtyi opiskelemaan musiikkia Taide-yliopistoon Berliiniin, jonka hän kuitenkin lopetti kesken. Vuodesta 1998 vuoteen 2004 hän oli SAGO:n jäsen ja kuuli "Celler"-koulussa Christof Stählinin runoutta sekä musiikkia. Bodo Wartke on naimaton ja asuu Berliinissä.
Taide.
Bodo tekee kabareeta pianolla. Musiikit ja sanoitukset niihin ovat hänen omiaan.
Kaunotar ja hirviö – Bellen lumottu maailma

Kaunotar ja hirviö – Bellen lumottu maailma ( ja myöhemmin "Beauty and the Beast: Belle's Magical World") on vuonna 1998 julkaistu Disney Television Animationin animaatioelokuva. Se on jatkoa vuonna 1991 julkaistulle "Kaunotar ja hirviö" -elokuville. Se on Kaunotar ja hirviö -elokuvasarjan kolmas ja viimeinen osa.
Alkuperäinen vuonna 1998 julkaistu versio sisältää tarinat "The Perfect Word", "Fifi's Folly" ja "The Broken Wing". Vuonna 2003 julkaistussa erikoisversiossa on lisänä neljäs tarina, "Mrs. Potts's Party".
Juoni.
Ensimmäisessä tarinasa Bellelle ja Hirviölle tulee riita, mutta lopulta he pyytävät toisiltaan anteeksi. Toisessa tarinassa kynttelikkö Lumière valmistelee yllätystä Pölyhuiskalle heidän tapaamisensa vuosipäivänä, mutta kaikki ei mene suunnitelmien mukaan. Kolmannessa tarinassa Belle löytää pienen vahingoittuneen linnunpoikasen, jota hän hoitaa, mutta Hirviö ei aluksi pidä siitä.
Neljännessä tarinassa huono sää saa Rouva Pannun alakuloiseksi ja Belle päättää auttaa järjestämällä yllätysjuhlat, joka ei ole ihan helppo työ.
Julkaisu.
"Kaunotar ja hirviö – Bellen lumottu maailma" julkaistiin suoraan videolle 16. helmikuuta 1998. Video julkaistiin Walt Disney Home Video Presents nimen alla kuten muutkin sen aikaiset animaatioelokuvat.
Alkuperäinen nimi "Belle's Magical World" muutettiin muotoon "Beauty and the Beast: Belle's Magical World" helmikuussa 2003 DVD:llä julkaistun erikoisversion myötä.
Lina Radke

Karoline ("Lina") Radke-Batschauer (s. 18. lokakuuta 1903 Baden-Baden – 14. helmikuuta 1983 Karlsruhe) oli saksalainen keskimatkojen juoksija ja olympiavoittaja Amsterdamissa 1928. 
Lina Radke, tyttönimeltään Batschauer, aloitti urheilun aikakautena, jolloin naisten kilpailuihin suhtauduttiin epäillen ja erityisesti kestävyysjuoksua pidettiin liian rasittavana naisille. Tätä mieltä olivat lukuisat urheiluvaikuttajat, myös olympialiikkeen isä Pierre de Coubertin. 
Yhdessä valmentaja-aviomiehensä Georg Radken kanssa Lina Radke oli yksi naisurheilun uranuurtajia 1920-luvulla. Naisten kilpailuja pidettiin harvoin, mutta Radke voitti silti useita alueellisia ja kansallisia mestaruuksia. Aluksi hän erikoistui 1 000 metrille, mutta vaihtoi 800 metrille, kun tämä matka hyväksyttiin olympiaohjelmaan vuoden 1928 kisoihin. Tällä matkalla Radke rikkoi maailmanennätyksen kolmesti.
Olympialaisissa Radke teki uransa parhaan ajan 2.16,8. Toiseksi tuli Japanin Kinue Hitomi, joka oli epävirallisen maailmanennätyksen omistaja sekä 400 metrillä että pituushypyssä, mutta joutui osallistumaan 800 metrille, koska nämä lajit eivät olleet olympiaohjelmassa. Maailmanennätys kesti vuoteen 1944 asti.
KOK poisti 800 metrin juoksun olympiaohjelmasta aina vuoteen 1960 asti. Radke lopetti juoksu-uransa vuonna 1934.
Giuseppe Costanzo

Giuseppe Costanzo (2. tammikuuta 1933 Carruba di Riposto – 2. syyskuuta 2025) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Acirealen hiippakuntaan 15. elokuuta 1955 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Mazacan titulaaripiispaksi 21. helmikuuta 1976. Piispaksi vihkiminen seurasi 4. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Salvatore Pappalardo, jota avustivat Pasquale Bacile ja Domenico Picchinenna.
6. elokuuta 1982 Costanzo sai nimityksen Nolan piispaksi ja 7. joulukuuta 1989 Siracusan arkkipiispaksi. Hän jäi eläkkeelle 12. syyskuuta 2008, jolloin hänen seuraajakseen nimitettiin Salvatore Pappalardo.
Marcello Mimmi

Marcello Mimmi (18. heinäkuuta 1882 – 6. maaliskuuta 1961) oli italialainen arkkipiispa ja yksi katolisen kirkon kardinaaleista. Hän sai vihkimyksensä papiksi 23. joulukuuta 1905 ja piispaksi 25. heinäkuuta 1930. 
Mimmi toimi Creman hiippakunnan piispana vuosina 1930–1933, Bari(-Canosa)n arkkipiispana 1933–1952 ja Napolin arkkipiispana 1952–1958. Kardinaali hän oli vuodesta 1953 – aluksi S. Calliston kardinaalipappi, sitten vuodesta 1958 Sabina e Poggio Mirteton kardinaalipiispa. Hän oli vuodesta 1957 kuolemaansa Piispainkongregaation sihteeri.
Lahti (lehti)

Lahti oli Lahdessa vuosina 1905–1963 ilmestynyt sanomalehti. 
Vanhasuomalainen "Lahti" perustettiin perustuslaillisen "Lahden Lehden" kilpailijaksi. Sen asema vahvistui, kun heinolalainen "Itä-Häme" lakkasi ilmestymästä vuonna 1906.
"Lahti" oli varakkaiden taustavoimiensa ja maaseutulevikkinsä ansiosta kaupungin johtava sanomalehti "Etelä-Suomen Sanomien" perustamiseen saakka vuonna 1914. Sisällissodan jälkeisessä hallitusmuototaistelussa se kannatti monarkiaa ja siirtyi vuonna 1918 uuden kokoomuspuolueen äänenkannattajaksi. "Lahden" kilpailija "Etelä-Suomen Sanomat" oli tasavaltalainen ja valitsi edistyspuolueen. Kolmesti viikossa ilmestyneet lehdet olivat 1920- ja 1930-luvuilla melko tasaveroisia, mutta kaupungin kasvava työväestö luki mieluummin edistyspuolueen kuin oikeiston lehteä.
Juuri ennen sotia tehdyt investoinnit rasittivat "Lahden" taloutta ja sodan jälkeen se alkoi menettää asemiaan lehtimarkkinoilla. Lehteä kustantaneen Lahden Kirjapaino- ja Sanomalehti Oy:n osake-enemmistö myytiin vuonna 1951 Viipurista muuttaneelle Karjalan Kirjapaino Oy:lle, joka sittemmin siirtyi "Karjala"-lehtineen Lappeenrantaan. "Etelä-Suomen Sanomien" taakse kakkoslehdeksi vajonnut "Lahti" lopetettiin vuonna 1963, mutta sen kirjapainoyhtiö jatkoi toimintaansa.
"Lahti" ilmestyi vuosina 1906–1919 neljästi, vuosina 1920–1939 kolmesti, vuosina 1940–1954 ja 1959–1961 kuudesti sekä vuosina 1955–1958 ja 1961–1963 seitsemän kertaa viikossa. Sen levikki oli 1900-luvun alussa noin 4 000 kappaletta ja kohosi sotavuosina yli 10 000:een. Päätoimittajina työskentelivät Akseli Rauanheimo (Järnefelt) (1905–1908), Otto Manner (1908), Frans Oskar Viitanen (1908–1915), Yrjö Leiwo (1915–1919), Knut Sarlin (1919–1923), Matti Klemola (1923–1940), Juho Partanen (1940, vastaava toimittaja 1942–1946 ja 1948–1951), Toivo Rasilainen (1940–1942), E. J. Toivonen (1942–1946), Jaakko Leppo (1947), Erkki Kalervo Hohteri (1947–1948), Ahti Mattila (1951–1956), Olli Järvinen (1956–1959), Seppo Vento (1959–1960) ja Sulo Vuorio (1960–1963).
Maaninkajärven koulu

Maaninkajärven koulu (entinen Maaningan koulukeskus) on Maaningan kirkonkylällä Kuopiossa toimiva yhtenäiskoulu. Vuonna 2016 koulua kävi 283 koululaista. 
Ala- ja yläkoulut yhdistettiin yhtenäiskouluksi yläasterakennuksen peruskorjauksessa vuosina 2006-2009.
Haisujumaltenpuu

Haisujumaltenpuu eli jumaltenpuu eli isojumaltenpuu ("Ailanthus altissima") on kvassiakasvien heimoon ja jumaltenpuiden sukuun kuuluva, koristekasvinakin käytetty puulaji. Se on EU:ssa luokiteltu haitalliseksi vieraslajiksi, sillä se leviää nopeasti ja hallitsemattomasti syrjäyttäen alkuperäispuut.
Ulkonäkö ja koko.
Jumaltenpuun kaarna on sileää ja tummanharmaata. Lehdet kasvavat pareittain ja niissä on nuolimaiset lehdykät, joiden alapinta on lähes valkea, yläpinta kiiltävän tummanvihreä. Lehtisuonet erottuvat selvästi vaaleampina. Lehden pituus on 30–90 cm. Lehtien muodon perusteella kasvin voi sekoittaa saksanpähkinään, jalopähkinöihin tai sumakkeihin, mutta kukinto on helpoo tuntomerkki. Kukat kasvavat vaaleankeltaisina terttuina; itse kukat ovat pieniä mutta kukinto voi olla 50 cm pitkä. Yksi puu voi tuottaa vuodessa 300 000 siementä.
Kasvin kaikissa osissa on sille ominainen, tympeä tuoksu, jonka on kuvailtu muistuttavan mätänevien maapähkinöiden hajua.
Jumaltenpuu voi kasvaa jopa 15–25 metriä korkeaksi. Se elää yleensä alle 50 vuotta, mutta jos sen kaataa, se vesoo voimakkaasti. Tämä vaikeuttaa lajin hävittämistä sellaisilta kasvupaikoilta, mihin sitä ei haluta.
Levinneisyys.
Jumaltenpuu kasvaa luonnonvaraisena Taiwanilla ja Kiinan pohjois- ja keskiosissa. Se on tuotu Eurooppaan jo 1740-luvulla. Toisin kuin muut jumaltenpuulajit, se ei ole trooppisen vaan lauhkean vyöhykkeen kasvi. Nykyisin se leviää tietyissa Australian ja Yhdysvaltojen osissa niin valtoimenaan, että sitä pidetään pahanlaatuisena rikkaruohona. Sen juuret voivat aiheuttaa tuhoja rakenteille ja viemäriputkistoille.
Käyttö.
Jumaltenpuun lehtiä ja siemeniä on käytetty kiinalaisessa lääketieteessä. Yhdysvalloissa puuainesta on käytetty myös polttopuuna ja rakennusmateriaalina.
Kestävyytensä vuoksi haisujumaltenpuuta käytetään monissa kaupungeissa liikennealueiden välisissä viheristutuksissa, vaikka sen monet kasvinosat ovat myrkyllisiä. Kasvin kaatamisessa ja karsimisessa on noudatettava varovaisuutta, sillä kasvin koskettaminen voi aiheuttaa allergisen reaktion.
Timothy F. Geithner

Timothy Franz Geithner (s. 18. elokuuta 1961, Brooklyn, New York) on Yhdysvaltain entinen valtiovarainministeri (2009–2013). Hän oli keskuspankki Fedin New Yorkin osaston pääjohtaja vuosina 2003–2009.
Senaatti vahvisti Geithnerin valinnan valtiovarainministeriksi 27. tammikuuta 2009. Äänestyksessä Geithner sai 60 puoltavaa ääntä ja 34 vastustavaa ääntä. Hänen kykyään toimia valtion johdossa pohdittiin henkilökohtaisten veroepäselvyyksien takia.
Puoluekannaltaan Geithner on itsenäinen ().
Geithner on ollut naimisissa Carole M. Sonnenfeldin kanssa vuodesta 1985 lähtien ja heillä on kaksi lasta. Sonnenfeld opiskeli Geithnerin kanssa yhtä aikaa Dartmouth Collegessa.
Topelius ja tulevaisuus

Topelius ja tulevaisuus on Jari Koposen kirja, joka tarkastelee Zachris Topeliuksen käsityksiä tulevaisuudesta, tieteestä ja tekniikasta. Kirjan on julkaissut Yliopistopaino vuonna 1998. 
Teos sisältää muun muassa artikkelin Topeliuksen tulevaisuusnovellista "Simeon Levis resa i Finland" (1860) ja kyseisen tarinan ruotsiksi. Alun perin kertomus julkaistiin jatkokertomuksena "Helsingfors Tidningar" -lehdessä vuonna 1860 huhtikuusta marraskuuhun 15 jaksona nimellä "Simeon Lewis resa till Finland år 5,870 efter werldens skapelse, efter de kristnes tideräkning det 1,900:de".
Luri (lintu)

Luri ("Lorius lory") eli aiemmalta nimeltään aitoluri on lurien sukuun kuuluva kirkasvärinen kaija.
Koko ja ulkonäkö.
Lurin pituus on noin 31 cm ja paino 200–260 g. Sen höyhenpuvun yleisväri on punainen. Päälaki, otsa ja niska ovat mustat, etuselkä ja pyrstön kärkiosa tummansiniset ja siivet päältä pronssinvihreät, alapuolelta keltaiset. Nokka on kellanoranssi, iiris keltainen tai oranssi ja koivet tummanharmaat. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren linnun nokka on ruskehtava ja iiris ruskea sekä siipien alapinta sinertävä.
Esiintyminen.
Luri elää Uudella-Guinealla ja sen lähisaarilla. Se puuttuu pääsaaren sisäosista. Lajin elinympäristön laajuus on 50 000–100 000 neliökilometriä. Lajista tunnetaan 7 alalajia, joiden väritys vaihtelee jonkin verran. Lajin populaation koko on yli 100 000 yksilöä. Luria pidetään myös vankeudessa lemmikkilintuna.
Elinympäristö.
Lurit asuvat alavien maiden metsissä ja vuorten alarinteillä, etenkin palmumetsiköissä. Ne esiintyvät yleensä pienissä parvissa tai pareittain. Laji on melko arka.
Lisääntyminen.
Pesintä ajoittuu touko-heinäkuulle. Pesintä tunnetaan vain vankeudessa elävien lintujen osalta. Naaras munii kaksi munaa. Muna on kooltaan 27 × 22 mm. Haudonta kestää noin 24 päivää ja vain naaras hautoo. Koiras voi yöpyä samassa pesässä. Poikaset jättävät pesän noin kahden kuukauden ikäisinä.
Ravinto.
Lurit syövät siitepölyä, mettä, kukkia, hyönteisiä ja muita pieniä niveljalkaisia, hedelmiä ja mahdollisesti siemeniä.
Talent House

Talent House oli suomalainen elokuvien tuotantoyhtiö. Se on tuottanut muun muassa elokuvat "Yöjuna" (1996), "Pitkä kuuma kesä" (1999), "Helmiä ja sikoja" (2003) ja "FC Venus" (2005).
Nykyisin Talent House on MRP Matila Röhr Productions Oy:n aputoiminimi.
Ras Nouadhibou

Ras Nouadhibou (, , ) on noin 60 kilometriä pitkä niemimaa Länsi-Afrikassa. Niemimaan läntinen osa kuuluu Länsi-Saharalle ja itäinen puolestaan Mauritanialle. Länsipuolella sijaitsee Lagouiran kaupunki ja itäpuolella, alle mailin eli 1,61 kilometrin päässä rajasta Mauritanian toiseksi suurin kaupunki Nouadhibou (aikaisemmin "Port-Étienne").
9. tammikuuta 1885 espanjalaiset vaativat aluetta leveysasteelta 20° 51' N. (Capo Blanco) leveysasteelle 26° 8' N. (Cabo Bojador) itselleen. 6. huhtikuuta 1887 espanjalaiset julistivat hallitsevansa tätä aluetta Kanariansaarilta käsin. Myöhemmin Ranska vaati Länsi-Saharan aluetta itselleen. 27. kesäkuuta 1900 tehdyssä ranskalais-espanjalaisessa sopimuksessa nykyinen Ras Nouadhibou jaettiin kahtia. Läntinen osa jäi Espanjan Saharalle ja itäinen Ranskan Länsi-Afrikalle.
Simeon Levis resa i Finland

Simeon Levis resa i Finland on Zachris Topeliuksen kirjoittama jatkokertomus, joka ilmestyi 1860 "Helsingfors Tidningarissa".
Kertomus jäi keskeneräiseksi, ja se ja toisaalta tarinan poliittisesti arkaluontoinen aihesisältö ovat aiheuttaneet sen, että sitä ei juuri ole myöhemmin muistettu, eikä sitä ole suomennettu. Teos on ensimmäinen suomalainen tieteiskirjallisuuteen luettava teksti. Topelius hahmottelee siinä, minkälainen Suomi on 40 vuoden kuluttua, hän antaa muun muassa ymmärtää, että Suomi on itsenäinen.
Michael Madsen

Michael Soren Madsen (25. syyskuuta 1957 Chicago, Illinois, Yhdysvallat – 3. heinäkuuta 2025 Malibu, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi muun muassa elokuvissa "Thelma ja Louise" (1991), "Reservoir Dogs" (1992), "Kuolema saa odottaa" (2002), ' (2003), ' (2004), "Sin City" (2005) ja "Strength and Honour" (2007). Hän näytteli myös "24"-sarjan kahdeksannella tuotantokaudella Jackin vanhaa tuttavaa James ”Jim” Rickeriä. 
Elämä ja ura.
Michael Madsen syntyi Chicagossa 1957. Hänen äitinsä Elaine oli elokuvantekijä ja kirjailija ja hänen isänsä Calvin Christian oli palomies. Michaelilla oli kaksi siskoa Cheryl ja Oscar-ehdokkaanakin ollut, näyttelijä, Virginia. Elaine ja Calvin Madsen erosivat, kun Michael oli 11.
Madsen aloitti uransa Chicagossa Steppenwolf Theatre Companyssä, missä hän sai tukea muun muassa John Malkovichilta. Hän esiintyi Chicagossa muun muassa "Hiiriä ja ihmisiä" -tuotannossa. Hän näytteli 1982 sarjassa "Sairalaan syke" ja teki samana vuonna ensiesiintymisensä elokuvissa poliisin roolissa elokuvassa "Sotaleikit".
Madsenin kansainvälinen läpimurto oli Quentin Tarantinon debyyttielokuva "Reservoir Dogs" (1992), missä hän esitti erittäin julmaa rikollista Mr. Blondea. Madsen olisi halunnut saada Mr. Pinkin roolin, joka meni kuitenkin Steve Buscemille. Madsen kieltäytyi Vincent Vegan roolista Tarantinon elokuvassa "Pulp Fiction – Tarinoita väkivallasta" (1994). Osa meni lopulta John Travoltalle, ja Madsen näytteli otti sen sijaan gangsteri Sonny Blackia "Donnie Brascossa".
Madsen palasi Tarantinon ohjaukseen elokuvissa ' ja ', joissa hän näytteli palkkamurhaaja Buddia, joka on Uma Thurmanin hahmon ”Morsiamen” varhaisia kohteita. Madsen on "The Hateful Eightissä" (2015) hiljainen karjapaimen Joe Gage ja "Once Upon a Time in Hollywoodissa" (2019) fiktiivisen televisiosarjan sheriffi Hackett.
Madsen näytteli Internet Movie Databasen mukaan 346 elokuvassa ja sarjassa. Tarantinon elokuvien lisäksi hän esiintyi muun muassa elokuvissa "The Doors", "Free Willy – Pelastakaa Willy", "Peto", "Kuolema saa odottaa", "Sin City" ja "Scary Movie 4". Madsen näytteli usein salaperäisiä ja letkauttelevia kovanaamoja.
Yksityiselämä.
Madsen oli kolme kertaa naimisissa: Jeannine Bisiganon, Georganne LaPieren ja vuodesta 1996 De Anna Morganin kanssa. Madsenilla oli yhteensä viisi lasta, kaksi Bisiganon ja kolme viimeisen vaimonsa kanssa.
Kübler

Kübler on tyypillinen La bleue -absinttijuoma. Sitä valmistettiin alun perin Sveitsin Val-de-Traversissa vuodesta 1863 vuoteen 1910. Sveitsin liittoneuvoston kumottua absintin valmistuskiellon alkoi alkuperäisen valmistajan pojanpojanpoika Yves Kübler tekemään absinttia alkuperäisellä reseptillä. Väriltään juoma on kirkasta, mutta vettä lisättäessä se muuttuu sameaksi. Kübler sisältää koiruohosta erittyvää tujonia.
Ammar Jemal

Ammar Jemal (, s. 20. huhtikuuta 1987 M'saken, Tunisia) on tunisialainen jalkapalloilija. Puolustajana pelaava Jemal edustaa Tunisian pääsarjassa pelaavaa Club Africainia ja on lainalla kaudella 2013–2014 saudiarabialaisessa Al-Fatehissa.
Seurajoukkueura.
Jemal aloitti ammattilaisuransa ES Sahelissa vuonna 2006, josta lähtien hän on voittanut seuransa kanssa muun muassa Tunisian mestaruuden, Afrikan Mestarien liigan ja Afrikan Super Cupin. Puolustajana pelaava Jemal onnistui parhaimmillaan tekemään yhdellä kaudella 9 maalia, joista viisi syntyi rangaistuspotkuista. Hän sijoittui tuolloin kaudella 2008–2009 Tunisian pääsarjan maalitilaston jaetulle kolmannelle sijalle.
Young Boys.
Toukokuussa 2010 Jemal allekirjoitti neljän vuoden sopimuksen sveitsiläisen Young Boysin kanssa. Avauskaudellaan Sveitsissä Jemalia peluutettiin pääosin vasempana laitapuolustajana. Hän pelasi kauden aikana yhteensä 25 sarjaottelua, joissa hän onnistui viidesti maalinteossa. Hän pelasi joukkueen mukana myös Eurooppa-liigaa, jossa Jemal onnistui kerran maalinteossa Zenitiä vastaan.
30. elokuuta 2011 Jemal siirtyi vuoden lainasopimuksella Bundesliigassa pelaavaan FC Kölniin. Jemal pelasi avausottelunsa 17. syyskuuta 2012 Bayer Leverkusenia vastaan. Jemal pelasi kauden aikana 15 sarjaottelua ja teki yhden maalin 7. huhtikuuta 2012 kotiottelussa Werder Bremeniä vastaan.
Maajoukkueura.
Tunisian maajoukkueessa Jemal pelasi ensi kerran vuonna 2008 ja teki ensimmäisen maalinsa 28. maaliskuuta 2009 Keniaa vastaan pelatussa MM-karsinta ottelussa. Hän kuului myös Tunisian avauskokoonpanoon vuoden 2010 Afrikan-kisoissa, jotka olivat samalla Jemalin ensimmäiset arvokisat.
22. elokuuta 2011 Jemal teki kaksi maalia harjoitusottelussa Jordaniaa vastaan.
Griffithin koe

Frederick Griffithin vuonna 1928 suorittama koe oli yksi ensimmäisistä kokeista, joka osoitti bakteerien pystyvän siirtämään geneettistä informaatiota.
Griffith käytti kokeessaan kahta toisistaan hieman poikkeavaa pneumokokkiviljelmää, III-S-tyyppiä ("sileä") ja II-R-tyyppiä (”rosoinen”). III-S-tyypin bakteerit ympäröivät itsensä polysakkaridikuorella, joka suojaa bakteeria isännän immuunijärjestelmältä. II-R-tyypin bakteereilta tämä suojakerros puuttuu, ja isännän immuunijärjestelmä pystyy torjumaan bakteerit.
Kokeessa III-S-tyypin bakteerit tapettiin kuumentamalla ja jäljelle jääneet bakteerit sekoitettiin II-R-tyypin bakteereihin. Kummatkaan bakteereista eivät vahingoittaneet yksinään hiiriä, mutta yhdessä ne olivat tappavia koe-eläiminä olleille hiirille. Griffith löysi kuolleitten hiirien verestä molempien bakteerityppien elossa olevia bakteereita. Griffith päätteli II-R-tyypin bakteerien "muuntuneen" tappaviksi III-S-tyypin bakteereiksi. 
Nykyään tiedetään, että Griffithin havaitsema muuntuminen perustui itse asiassa III-S-tyypin bakteerien DNA:han. Vaikka III-S-tyypin bakteerit itse olivat kuolleet, niiden DNA oli selvinnyt kuumennuksesta ja II-R-tyypin bakteerit olivat ottaneet sen käyttöönsä. III-S-tyypin DNA sisältää suojaavan polysakkaridikuoren muodostavat geenit. Kokeessa esiin tulleen toiminnan selittivät täsmällisesti Osvald Avery, Colin McLeod ja Maclyn McCarty sekä Alfred Hershey ja Martha Chase kokeissaan.
Jean Marie Julien Balland

Jean Marie Julien Balland (26. heinäkuuta 1934 – 1. maaliskuuta 1998) oli katolisen kirkon 3. syyskuuta 1961 vihitty ranskalainen pappi. Hän yleni piispaksi 12. joulukuuta 1982 saatuaan 6. marraskuuta nimityksen Dijonin hiippakunnan johtoon. Vuonna 1988 hänestä tuli Reimsin ja vuonna 1995 Lyonin arkkipiispa. 
Balland nimitettiin kardinaaliksi 21. helmikuuta 1998. Hän ei kuitenkaan ennättänyt olla kardinaalina kuin muutamia päiviä ennen kuolemaansa.
Ilvesjoki

Ilvesjoki on kylä Kurikassa Etelä-Pohjanmaalla entisen Jalasjärven kunnan alueella. Kapea ja pitkä kylä sijaitsee kunnan eteläkulmassa lähellä Karvian rajaa. Kylän keskellä, pituussuunnassa virtaa Ilvesjoki-niminen joki. Ilvesjoelta on matkaa Karviaan 25 kilometriä, Peräseinäjoelle 46 km ja Seinäjoelle 55 km. Vuonna 1997 kylässä oli 601 asukasta.
Yksi kylän tärkeistä elinkeinoista on maatalous. Ilvesjoella on lihan-, maidon- ja villantuottajia. Ilvesjoella on myös melkein 50 yrittäjää tai ammatinharjoittajaa.
Ilvesjoella toimii kunnallinen peruskoulu. Kylässä toimii myös yksi kauppa, asiamiesposti ja yksi taksi. Ilvesjoen nuorisoseurantalo on nimeltään Toimela. Siellä kokoontuvat erilaiset järjestöt, joita kylässä on yli kymmenen. Lisäksi Toimelassa järjestetään yksityistilaisuuksia, kuten häitä. Lisäksi Ilvesjoella sijaitsee lentokenttä.
Bilel Ifa

Bilel Ifa (, s. 9. maaliskuuta 1990) on tunisialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja. Hän edustaa Tunisian pääsarjassa pelaavaa Club Africainia.
__notoc__
Ura.
Ifa nousi edustusjoukkueeseen kaudella 2007-2008 ja vakiinnutti avauspaikan Club Africainissa seuraavalla kaudella. Häntä on pidetty sittemmin joukkueen lahjakkaimpana pelaajana. Hyvien otteiden myötä muun muassa ranskalaisseura RC Lens on ollut kiinnostunut nuoresta lupauksesta. Ifa teki uransa ensimmäisen maalinsa Tunisian pääsarjassa 7. maaliskuuta 2010 ottelussa Olympique de Béjaa vastaan.
Maajoukkueura.
Ifa aloitti maajoukkueuransa nuorten maajoukkueissa ennen kuin siirtyi pelaamaan Tunisian A-maajoukkueeseen vuodesta 2008 alkaen. Hänet valittiin ensimmäisiin arvokisoihinsa vuonna 2007 alle 17-vuotiaiden MM-kisoihin. Sittemmin hän pelasi myös Välimeren kisoissa vuonna 2009, joka koostui alle 21-vuotiaiden maajoukkueesta. Tunisia jäi kisoissa alkulohkoon. Ensimmäiset Afrikan-mestaruuskilpailut hän pelasi vuonna 2010, jossa Tunisian kisat päättyivät alkulohkoon. Ifa valittiin myös vuoden 2012 Afrikan-mestaruuskilpailuihin, jossa hän kuului joukkueensa avausmiehistöön. Tunisian kisat päättyivät puolivälieriin hävittyään Ghanalle jatkoajalla.
Valkoniskaluri

Valkoniskaluri ("Lorius albidinucha") on lurien sukuun kuuluva kaija.
Koko ja ulkonäkö.
Valkoniskalurin pituus on noin 26–28 cm. Se muistuttaa paljon aitoluria. Sen höyhenpuvun yleisväri on punainen. Päälaki ja otsa ovat mustat, niskassa on mustan rajaama valkoinen laikku, siivet ovat päältä vihreät ja siipien alapeitinhöyhenet ovat punaiset. Siipisulkien alapinnalla on leveä keltainen raita. Pyrstö on punainen ja sen kärkiosa on vihreä. Nokka on punaoranssi, iiris keltainen tai punertava ja koivet mustahkot.
Esiintyminen.
Valkoniskaluri elää Papua-uusi-guinealla Bismarckinsaarilla sijaitsevalla Uuden-Irlannin saarella.
Elinympäristö.
Valkoniskalurit asuvat vuoristometsissä 500–2 000 metrin korkeudella, joskus alempanakin. Populaation koko on luultavasti alle 10 000 yksilöä ja kanta on pienenevä.
Lisääntyminen.
Pesintä tunnetaan puutteellisesti.
Ravinto.
Valkoniskalurit syövät todennäköisesti samanlaista ravintoa kuin aitolurit.
Louis-Marie Billé

Louis-Marie Billé (18. helmikuuta 1938 – 12. maaliskuuta 2002) oli katolisen kirkon ranskalainen kardinaali vuodesta 2001. Hän sai vihkimyksensä papiksi 25. maaliskuuta 1962 ja piispaksi 19. toukokuuta 1984. Hän toimi vuosina 1984–1995 Lavalin hiippakunnan piispana ja sen jälkeen vuoteen 1998 Aixin-(Arles'n-Embrunin) arkkipiispana.
Vuonna 1998 Billé nimitettiin Lyonin arkkipiispaksi, jona hän toimi kuolemaansa saakka. Hän oli myös Ranskan piispainkonferenssin johtaja, kunnes erosi sairauden takia 6. marraskuuta 2001.
Ronald A. Gray

Ronald Adrian Gray (s. 1966) on yhdysvaltalainen sarjamurhaaja. Hän palveli sotilaana Pohjois-Carolinassa Fort Braggin tukikohdassa ja syyllistyi sinä aikana vuosina 1986–1987 kahteen murhaan, kolmeen raiskaukseen ja yhteen murhayritykseen. 
Gray tuomittiin sekä siviili- että sotaoikeudessa kuolemaan. Presidentti George W. Bush vahvisti tuomion heinäkuussa 2008. Edellisen kerran sotilaan teloittamisesta päätti presidentti Dwight D. Eisenhower vuonna 1957.
Gray oli määrä teloittaa 10. joulukuuta 2008, mutta vetoomusten takia sitä ei pantu täytäntöön. Syyskuussa 2015 tuomari antoi kielteisen päätöksen tuomitun viimeiseen vetoomukseen. 
Heinäkuuhun 2018 mennessä, jolloin hän teki uuden vetoomuksen, tuomiota ei ollut vielä pantu täytäntöön.
Kauluriluri

Kauluriluri ("Lorius chlorocercus") on lurien sukuun kuuluva kirkasvärinen kaija. Sen aiempi lajinimi on nauhaluri.
Koko ja ulkonäkö.
Kaulurilurin pituus on noin 28 cm ja paino noin 200 g. Se muistuttaa aitoluria. Sen höyhenpuvun yleisväri on punainen. Päälaki ja otsa ovat mustat, kaulan sivuilla on musta vaakaraita ja kurkun ja rinnan välissä kulkee kapea keltainen raita. Siivet ovat päältä vihreät, alapuolelta siniset ja punaiset. Pyrstö on punainen ja sen kärki on leveälti ruskea. Nokka on punaoranssi, iiris oranssi ja koivet tummanharmaat. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren linnun nokka on ruskehtava ja iiris ruskea ja musta väri puuttuu kaulan sivuilta.
Esiintyminen.
Kauluriluri elää Salomonsaarilla ja Papua-Uuden-Guinean itäosissa. Lajin elinympäristön laajuus on 20 000–50 000 neliökilometriä. Lajin populaation koko on 10 000–50 000 yksilöä. Kauluriluria pidetään myös lemmikkilintuna, mutta Suomessa sen lemmikkikanta on olematon tai hyvin pieni.
Elinympäristö.
Kaulurilurit asuvat alavien maiden metsissä ja vuorten alarinteillä kilometrin korkeudelle saakka, etenkin palmumetsiköissä. Laji liikkuu yleensä pienissä parvissa tai pareittain.
Lisääntyminen.
Pesintä tunnetaan vain vankeudessa elävien lintujen osalta. Naaras munii kaksi munaa. Muna on kooltaan 30 × 24 mm.
Ravinto.
Kaulurilurit syövät ainakin siitepölyä, mettä, kukkia ja siemeniä.
Kuuma kesä (kappale)

Kuuma kesä on suomalaisen Popeda-yhtyeen kappale ja single, joka julkaistiin 3. kesäkuuta 1985. Se on yhtyeen tunnetuin kappale sekä yksi suomirockin klassikoista. Kappale oli mukana myös lokakuussa 1985 julkaistulla "Pohjantähden alla" -albumilla.
"Kuuma kesä" on kitaristi Costello Hautamäen sävellys ja laulaja Pate Mustajärven sanoitus. Alun perin sanoituksia oli kaksi: Mustajärven ja kitaristi Arwo Mikkosen. Hautamäki valitsi Mustajärven version, ja perusteli valintaansa näin: "Ei millään pahalla, mutta jos me halutaan hitti tehdä, niin kyllä Mustajärven teksti on parempi". Basson kappaleeseen soitti äänittäjä Mika Sundqvist, basisti Jyrki Melartinin nukkuessa sohvalla. Sundqvistin oli tarkoitus soittaa basso vain "demoksi", mutta Melartin ei herätessään katsonut tarpeelliseksi soittaa sitä uudestaan.
”Kuuman kesän” on väitetty muistuttavan brittiläisen Mud-yhtyeen vuonna 1975 julkaisemaa kappaletta ”Hair of the Dog”. "Rumba"-lehden Jussi Saarisen mukaan kyseessä on suomipopin historian härskein ja tunnetuin plagiaatti. Saarisen mukaan kertosäkeen melodia ja suurin osa säkeistöstäkin on otettu suoraan ”Hair of the Dogista”.
Singlen B-puolella oleva "Tuomas parka" on vähemmän tunnettu Popeda-kappale. Se on merkitty kosketinsoittaja Safka Pekkosen säveltämäksi, mutta Pekkonen ei omien sanojensa mukaan säveltänyt kuin B-osan. Arwo Mikkonen sävelsi A-osan ja sanoitti kappaleen.
Myyntilistoilla single menestyi hyvin: heinäkuussa se oli sijalla 23., elokuussa 6. ja syyskuussa 4.
"Kuuma kesä" -kappaleen ovat levyttäneet myös Apulanta, The Kone, Westman ja Samuli Edelmann.
Saarijärvi (Jalasjärvi)

Saarijärvi on pieni ja matala järvi valtatie 3:n varrella Kurikan eteläosassa. Aivan järven eteläisin kärki sijaitsee Parkanon puolella. Pinta-alaa Saarijärvellä on noin 23 hehtaaria ja syvin kohta on neljä metriä. Saarijärvessä on yksi pieni saari. Vesi järvessä on muiden pohjalaisjärvien tavoin ruskeaa. Saarijärven laskujoki on Saariluoma. Järven lounaispuolella sijaitsee Saarineva-niminen suoalue.
Vuodessa järveen istutetaan noin 2 000 kilogrammaa jalokalaa. Pääsaaliskala on kirjolohi. Lisäksi järveen istutetaan jonkin verran harjusta, taimenta ja puronieriää. Suurimmat istutetut kalat ovat jopa kuusikiloisia. Saarijärvessä on myös jonkin verran siikaa ja ahventa. Suurimmat siiat ovat olleet yli kilon painoisia.
Saarijärven itäosassa sijaitsevan lahden poikki Jalasjärven kunta rakensi aikoinaan laiturin. Tältä 200-metriseltä laiturilta voivat esimerkiksi pyörätuolilla liikkuvat kalastaa. Myös perhokalastajia ja viehekalastajia laituri palvelee. Laiturilta voi syksyllä ja keväällä heikkojen jäiden aikaan pilkkiä. Laiturin pohjoispäässä sijaitsee paikka kalanperkausta varten ja eteläpäässä puolestaan tulipaikka ja kota. Saarijärven pohjoispäässä on muun muassa kalastusvälineitä ja veneitä vuokraava kahvila sekä grillipaikka ja uimaranta.
Kevin Kilner

Kevin Kilner (s. 3. toukokuuta 1958 Baltimore, Maryland) on yhdysvaltalainen elokuva- ja televisionäyttelijä.
Kaivajat (suku)

Kaivajat ("Geositta") on kaivajien heimoon kuuluva lintusuku. Aikaisemmin suku luettiin orneerojen heimoon. Sukuu kuulu 11 lajia.
Tulikulmat

Tulikulmat ("Aphrastura") on orneerojen heimoon kuuluva eteläamerikkalainen lintusuku. Suvussa on kolme lajia:
Projekti 658

Projekti 658 () oli Neuvostoliiton laivaston 1960-luvun alussa käyttöön otettu ensimmäisen sukupolven ydinsukellusveneluokka, joka oli aseistettu ballistisin ydinohjuksin.
Suunnittelu.
Luokka perustui Neuvostoliiton ensimmäiseen ydinsukellusveneeseen, Projekti 627:ään, johon lisättiin ohjusosasto edeltävästä dieselkäyttöisestä Projekti 629:stä. Veneen suunnitteli OKB-18, jota johti aluksi P.Z. Golosovskyi, sitten I.V. Mihailov ja lokakuusta 1958 alkaen S. N. Kovaljov.
Projekti 629:n tavoin veneeseen mahtui kolme Scudista kehitettyä R-13-ohjusta () pystysuoriin siiloihin tornin taakse. Veneen oli noustava pintaan niiden laukaisua varten.
Luokan ensimmäinen alus "K-19" laskettiin vesille 8. elokuuta 1959 ja otettiin käyttöön 12. marraskuuta 1960. Kahdessa vuodessa valmistui kahdeksan venettä, jotka kaikki rakennettiin SEVMAŠilla Molotovskissa.
Vuosina 1963–1967 veneet varustettiin D-4-laukaisujärjestelmällä ja pidemmän kantomatkan R-21-ohjuksella (), jonka voi laukaista 16 metriä vedenpinnan alta ja ennen laukaisua siilo oli täytettävä vedellä. Tämä muunnos sai nimen projekti 658M ().
"K-145" varustettiin R-29-ohjuksella ja sai nimen projekti 701 (). Veneen pituus piteni 130 metriin ja uppouma 4 080/5 000 tonnista 5 500/6 400 tonniin (pinnalla/pinnan alla).
Ismo Junni

Ismo Kullervo Junni (kesäkuu 1943 – 3. marraskuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen sarjamurhaaja, joka surmasi vaimonsa ja neljä ryyppykaveriaan. Useat hänen suorittamistaan surmatöistä olivat murhapolttoja Kivinokan kesämaja-alueella Helsingissä. 
Ominaista Junnin tekemille surmatöille oli se, että hän irrotti uhreiltansa hampaita. Esimerkiksi pahoinpitelyn päätteeksi hän kiskoi vaimoltaan irti hampaan ja myöhemmin varasti uhrinsa hammasproteesin, jota esitteli ryyppykavereilleen.
Henkirikokset.
Junni teki ensimmäisen henkirikoksensa elokuussa 1980, jolloin hän surmasi Helsingin Kontulassa vuotta nuoremman vaimonsa, Kaija Junnin. Ismo Junnia kuultiin asiassa, mutta todisteet eivät riittäneet häntä vastaan. Tapaus kirjattiin tapaturmaksi.
Seuraavan surman Junni teki Kivinokan kesämaja-alueella heinäkuussa 1986. Tällöin uhreiksi joutuivat hänen ryyppykaverinsa Seppo Mäntyniemi ja Juha Väre. Surmatyöt Junni täydensi sytyttämällä kesämajan tuleen.
Syyskuussa 1986 Junni surmasi ryyppykaverinsa Matti Haapasen polttamalla tämän kesämajaansa.
Viimeinen surmatyö tapahtui vuonna 1988. Tällöin Junni poltti Pauli Sirosen tämän kesämajaan.
Junni osoitti sairaalloista kiinnostusta kalmoihin, ja hän jopa pyrki ruumishuoneelle töihin, jonne häntä ei kuitenkaan huolittu.
Kiinnijääminen.
Vuonna 1990 Junnin täysi-ikäiseksi varttunut poika vihjasi poliisille, että äidin kuolema ei ollut tapaturma. Ismo Junni otettiin kuulusteluihin, jossa hän yllättäen tunnusti kaikki surmatyöt vuosien varrelta.
Helsingin raastuvanoikeudessa Junni perui tunnustuksensa ja väitti pyrkineensä miellyttämään kuulustelijoitaan. Raastuvanoikeus kuitenkin katsoi hänet syylliseksi vaimonsa tappoon, Seppo Mäntyniemen, Juha Väreen, Matti Haapasen ja Pauli Sirosen murhiin sekä murhapolttoihin ja tuomitsi tämän elinkautiseen vankeuteen helmikuussa 1992.
Helsingin hovioikeus muutti vaimon kuoleman rikosnimikkeen törkeäksi pahoinpitelyksi ja törkeäksi kuolemantuottamukseksi. Rangaistusseuraamus ei kuitenkaan muuttunut. Junni kuoli 3. marraskuuta 1995 ohitusleikkaukseen sairaalassa elinkautisen rangaistuksensa aikana.
Kookosluri

Kookosluri ("Lorius hypoinochrous") on lurien sukuun kuuluva kaija.
Suomenkielisessä lintujen lajiluettelossa vuosina 1992-2005 on mainittu myös laji outoluri ("Lorius" "amalibis", Stresemann's lory), joka on nykytiedon valossa sama laji kookoslurin kanssa.
Koko ja ulkonäkö.
Kookoslurin pituus on noin 26 cm ja paino 200–240 g. Se muistuttaa aitoluria. Sen höyhenpuvun yleisväri on punainen. Päälaki ja otsa ovat mustat, siivet päältä vihreät, alapuolelta punaiset ja mustat ja siipisulissa on keltainen raita. Pyrstö on punainen ja sen kärki on leveälti sininen tai vihreä. Nokka on punaoranssi ja sen tyvi valkoinen, iiris on oranssi tai punainen. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Esiintyminen.
Kookosluri elää Papua-Uusi-Guinean itäosan saarilla. Lajin elinympäristön laajuus on 50 000–100 000 neliökilometriä. Lajista tunnetaan kolme alalajia, joiden väritys vaihtelee jonkin verran. Lajin populaation koko on yli 50 000 yksilöä. Kookosluria pidetään myös lemmikkilintuna, mutta Suomessa sen lemmikkikanta on olematon tai hyvin pieni.
Elinympäristö.
Kookoslurit asuvat pääasiassa alavien maiden metsissä ja vuorten alarinteillä 1 600 metrin korkeudelle saakka. Ne viihtyvät monenlaisissa metsiköissä, etenkin kookospalmumetsiköissä, sekä myös puutarhoissa ja taajamissa. Ne esiintyvät yleensä pienissä, alle 20 yksilön parvissa tai pareittain. Laji on äänekäs ja huomiota herättävä.
Lisääntyminen.
Pesintä tunnetaan vain vankeudessa elävien lintujen osalta. Naaras munii yleensä kaksi munaa, joita haudotaan noin 25–26 päivää. Poikaset jättävät pesän noin 11 viikon ikäisinä.
Ravinto.
Kookoslurit syövät ainakin siitepölyä, mettä ja kukkia.
Michael Jackson (radiotoimittaja)

Michael Robin Jackson (16. huhtikuuta 1934 – 15. tammikuuta 2022) oli yhdysvaltalainen radiojuontaja. Uransa alkuvaiheessa hän työskenteli Etelä-Afrikassa ja Isossa-Britanniassa. Kotimaassaan hän aloitti Massachusettsissa, josta hän siirtyi San Franciscoon tekemään yölähetyksiä. Suurimman suosionsa Jackson sai losangelesilaisella KABC-asemalla, jolla hän toimi 32 vuoden ajan. KABC:n Jackson jätti vuonna 1998 ja työskenteli sen jälkeen KRLA-, KLAC- ja KGIL-asemilla. Eläkkeelle hän jäi 2007.
Jackson sai seitsemän Emmy-palkintoa, tähden Hollywood Walk of Famelle ja vuonna 2003 hänet nimettiin Radio Hall of Fameen. Jacksonin täyskaiman, muusikko Michael Jacksonin kuoltua vuonna 2009 tämän fanit kokoontuivat suremaan toimittaja-Jacksonin Walk of Fame -tähdelle, sillä pääsy muusikon omalle tähdelle oli estettynä tekeillä olleen "Bruno"-elokuvan ensi-iltavalmistelujen vuoksi.
Jackson kuoli kotonaan tammikuussa 2022. Hän oli viimeisen vuosikymmenen ajan sairastanut Parkinsonin tautia.
Léon-Adolphe Amette

Léon-Adolphe Amette (6. syyskuuta 1850 – 29. elokuuta 1920) oli katolisen kirkon 20. joulukuuta 1873 vihitty ranskalainen pappi. Hän oli kardinaali vuodesta 1911 ja osallistui siten vuoden 1914 konklaaviin. Hänet vihittiin piispaksi 25. tammikuuta 1899, ja hän toimi Pariisin arkkihiippakunnan arkkipiispana vuodesta 1908 kuolemaansa saakka.
Evisceration Plague

Evisceration Plague on Cannibal Corpsen yhdestoista studioalbumi, joka julkaistiin 3. helmikuuta 2009. Levystä on saatavilla myös erikoisversio, jossa on mukana "Making of Evisceration plague" -DVD.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 25. Yhdysvalloissa se debytoi Billboard 200 -listan sijalla 66.
Tšerdyn

Tšerdyn () on kaupunki Permin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kolva-joen rannalla 6 kilometrin päässä paikasta, jossa se laskee Višeraan, 470 kilometriä Permistä pohjoiseen. Kaupunki on Tšerdynin piirin keskus. Asukkaita on 5 300 henkeä (vuonna 2010).
Kaupungin nimi uskotaan juontuvan komin kielen ”joen suuta” merkitsevistä sanoista. Arkeologisten löytöjen mukaan seudun asukkaat kävivät 800–1100-luvulla kauppaa Volgan bulgaarien, Novgorodin, Lähi-idän ja pohjoisen alueen kansojen kanssa. Tšerdyn mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1451. 1400–1500-luvulla se oli Suur-Permin pääkaupunki. Iivana III:n joukot valtasivat sen vuonna 1472 ja se liitettiin Moskovan Venäjään. Vuonna 1535 Tšerdyn tunnustettiin virallisesti kaupungiksi.
Tšerdynistä alkoi vanha Uralin yli Siperiaan johtanut kauppatie. Asukkaat harjoittivat suolan keittoa, maa- ja karjataloutta, kalastusta ja kaupankäyntiä. Vuonna 1613 vojevodikunnan keskus siirrettiin Solikamskiin, mutta kaupunki säilytti asemansa tärkeänä kaupan keskuksena. Vuonna 1640 Tšerdynin lähelle perustettiin metallitehdas. Myöhemmin suuren merkityksen sai puunjalostus. 1700-luvulla kaupungin taloudellinen merkitys väheni Solikamskin nopean kehityksen vuoksi. 1700–1800-luvulla Tšerdyn oli alueen suurimman kihlakunnan keskus. Vuoden 1792 tulipalo tuhosi kaupungin lähes kokonaan. 1800–1900-luvun vaihteessa harjoitettiin viljan, Petšoran kalan ja turkisten kauppaa.
1900-luvun alussa kaupungissa toimi Venäjän toiseksi suurin kulutusosuuskunta, Tšerdynin ja Permin välillä oli päivittäinen höyrylaivayhteys. Vuonna 1934 Tšerdynissä asui karkotettu runoilija Osip Mandelštam. Nykyisin kaupungin talous perustuu metsäteollisuuteen.
Tšerdyn sijaitsee Kolva-joen rannalla seitsemällä rotkojen erottamalla kukkulalla. Korkeimmilla paikoilla on jälkiä Permin komien linnoitetuista asuinpaikoista. Kaupungin historiallisen ytimen muodostaa Troitskaja-mäki, jolla on sijainnut vuonna 1535 rakennettu kreml. Kaupungin vanhin rakennus on vuosina 1704–1718 rakennettu Apostoli Johanneksen kirkko, joka on kuulunut Uralin ensimmäisen, vuonna 1462 perustetun miesluostarin yhteyteen. 1700-luvun keskustan muodostaa Sobornaja-aukio, jolla sijaitsevat vuosina 1750–1754 rakennettu Ylösnousemuksen katedraali ja Kristuksen kirkastumisen kirkko vuodelta 1756. Niiden vieressä on vuosina 1751–1761 rakennettu Jumalan ilmestyksen kirkko. Kaupungin keskusta on rakennettu vuoden 1792 tulipalon jälkeen laaditun säännöllisen asemakaavan mukaan. Muita nähtävyyksiä ovat 1700-luvun alun asevarikko, kauppahalli (1857), kaupunginduuma ja 1800-luvun kauppiastalot. Kaupungissa toimii vuonna 1899 perustettu kotiseutumuseo.
Usolje

Usolje () on kaupunki Permin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kaman oikeanpuoleisella rannalla vastapäätä Bereznikin kaupunkia 343 kilometriä Permistä pohjoiseen. Kaupunki on Usoljen piirin keskus. Asukkaita on 5 400 henkeä (vuonna 2008).
Paikkakunta on syntynyt nimellä "Novoje Usolje" vuonna 1606, jolloin sinne perustettiin suolankeittämö. Seutu kuului vuosisatojen ajan Stroganovin kauppias- ja liikemiessuvulle. 1700-luvulla Novoje Usolje toimi Stroganovien omistamien alueiden hallinnollisena keskuksena. 1800-luvun alkuun mennessä, Solikamskin merkityksen vähentyessä, Novoje Usoljesta tuli Kaman seudun suolan tuotannon keskus ja tärkeä Keski-Venäjän ja Uralin välisen kaupan välittäjä. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1940.
Usoljessa on säilynyt runsaasti vanhoja puutaloja ja Stroganovien ajan kivirakennuksia. Kauppatorilla sijaitsevat Vapahtajan tsasouna ja vuonna 1727 valmistunut Kristuksen kirkastumisen katedraali. Muita nähtävyyksiä ovat Stroganovien talo, kauppahalli ja siihen liittyvä kellotorni (1730). Klassismia edustavat Pokrovan ja pyhän Nikolaoksen tsasouna (1814–1820), Pyhän Nikolaoksen kirkko, Golitsynin kartano (1818), kaupungintalo (1832), suolatehtaan konttori (1833) ym. Usoljen pohjoisosa rajoittuu Bereznikin kaupungin lähiöihin.
Osa

Osa () on kaupunki Permin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kaman vasemmalla rannalla (Votkinskin tekoallas) 146 kilometriä Permistä lounaaseen. Kaupunki on Osan piirin keskus. Asukkaita on 22 500 henkeä (vuonna 2008).
Vuonna 1591 paikalle perustettiin Novonikolskajan kylä, johon myöhemmin rakennettiin Venäjän itäistä rajaa suojaava linnoitus. Osan kaupunki perustettiin vuonna 1708 ja uudelleen vuonna 1737. Vuonna 1781 siitä tuli Permin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1700-luvulla kaupungin läpi kulki Siperian maantie. Vuonna 1774 sen valtasivat Jemeljan Pugatšovin joukot. 1800-luvun alussa Osasta tuli huomattava maataloustuotteiden kaupan ja Kaman liikenteen keskus. Vuonna 1963 kaupungin lähellä alettiin porata öljyä. Paikkakunnalla on lähinnä elintarvike- ja puunjalostusteollisuutta.
Nähtävyyksiä ovat vuosina 1790–1800 rakennettu klassistinen Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen katedraali, moskeija 1800-luvun puolivälistä, venäläistyylinen Kolminaisuuden katedraali (1902–1916), vojevodikunnan ja kihlakunnan klassistiset kansliarakennukset (molemmat 1800–1802), virastorakennus (1800–1828), kauppahalli (1800-luvun alku) sekä lukuisat 1800-luvun kauppiastalot. Kaupungissa toimii kotiseutumuseo.