Marianne Bachmeier

Marianne Bachmeier (3. kesäkuuta 1950 – 17. syyskuuta 1996) oli länsisaksalainen nainen, joka tappoi Klaus Grabowskin Lübeckin käräjäoikeuden oikeussalissa vuonna 1981. Teko oli hänen mukaansa vigilantismiä. 
Klaus Grabowski oli murhannut ja raiskannut Bachmeierin 7-vuotiaan tyttären Annan. Bachmeier ampui Klausia yhteensä 7 kertaa Beretta 70 -pistoolilla. Klaus Grabowski kuoli välittömästi. 
Bachmeier sai kuuden vuoden vankeustuomion taposta ja laittomasta tuliaseen hallussa pidosta. Hänet kuitenkin vapautettiin jo kolme vuotta tuomion jälkeen. 
Bachmeierin tapaus.
Marianne Bachmeier oli seitsemänvuotiaan Anna-tyttären äiti. Grabowski, aiemmin seksuaalirikoksista tuomittu ja psykiatrinen potilas, oli siepannut Annan 5. toukokuuta 1980, pitänyt tätä vankina asunnossaan ja lopulta kuristanut tämän sukkahousuilla. 
Klaus Grabowski oli 35-vuotias teurastaja, joka kaappasi Annan tämän poistuttuaan kotoaan. Anna oli käynyt Klausin kotona aiemmin leikkimässä kissojen kanssa. Klaus kuristi Annan kihlattunsa sukkahousuilla ja sulloi hänet laatikkoon, jonka oli myöhemmin sijottanut kanaalin varrella olevalle rannalle. Klaus saatiin kiinni kihlattunsa ilmiantaessa hänet poliisille. 
Lübeckissä, 6. maaliskuuta 1981, oikeudenkäynnin kolmantena päivänä tyttärensä murhasta syytetyn Klaus Grabowskin istuessa oikeussalissa, hänen uhrinsa äiti, 30-vuotias Marianne Bachmeier, astui oikeussaliin, veti takkinsa taskusta esiin pienen Beretta-pistoolin ja ampui Grabowskia. Grabowski kuoli paikan päällä. Bachmeier antoi pidättää itsensä vastarintaa tekemättä ja sanoi: "Toivottavasti hän on kuollut." Bachmeier ei koskaan katunut tekoaan. 
Marianne Bachmeierin oikeudenkäynti.
Bachmeier joutui itse oikeuden eteen lähes kaksi vuotta myöhemmin. Oikeudessa käytiin kiivasta keskustelua siitä, oliko teko murha vai tappo. Bachmeier myi tarinansa "Stern"-lehden sarjaksi ja myöhemmin kirjaksi ("Annas Mutter") saadakseen varoja oikeudenkäyntiinsä. Tarinassa paljastui hänen vaikea lapsuutensa ja traumaattiset kokemuksensa. 2. maaliskuuta 1983 hänet tuomittiin taposta ja laittomasta aseen hallussapidosta, ja hän sai kuuden vuoden vankeustuomion. Hän vapautui ehdonalaiseen kesäkuussa 1985. 
Myöhemmät vuodet.
Vuonna 1985 Bachmeier meni naimisiin opettajan kanssa. Kolme vuotta myöhemmin pari muutti Lagosiin, jossa he asuivat saksalaisella leirillä missä Bachmeierin aviomies opetti saksalaisessa koulussa. Vuonna 1990 pari kuitenkin erosi ja Bachmeier muutti Sisiliaan. Vuonna 1994 hän julkaisi elämäkertansa "Palermo – amero mio". Syyskuussa 1995 Bachmeier esiintyi saksalaisessa puheohjelmassa, jossa kertoi tekonsa olleen tarkoin suunniteltu, ja hänen tarkoituksensa oli pysäyttää Klaus, ettei tämä kertoisi enempää valheita Annasta. Bachmeier myönsi, että teko oli harkittu. Hänen ystävänsä kertoi myöhemmin, että hän oli harjoitellut ampumista kellarissaan. Marianne ei koskaan katunut tekoaan.
Hän työskenteli sairaalassa Palermossa, jossa hänellä myös todettiin haimasyöpä. Marianne kuoli 17. syyskuuta 1996, 46-vuotiaana, ja haudattiin tyttärensä viereen Lübeckiin.
Tapauksen merkitys Saksan yhteiskunnassa.
Tapaus on yhä yksi Saksan tunnetuimmista omaehtoisen oikeuden (selbstjustiz) tapauksista. Marianne Bachmeierin teko herätti mediassa laajaa keskustelua oikeudesta, kostosta ja äidin surusta. Bachmeierin teko jakoi mielipiteitä puolesta ja vastaan. Monet näkivät Bachmeierin teon epätoivoisena ja inhimillisenä vastauksena hirvittävään menetykseen, kun taas toiset pitivät oikeusvaltion kannalta vaarallisena, että yksityishenkilö ottaa oikeuden omiin käsiinsä. Monet osoittivat kuitenkin myötätuntua Bachmeierin syvää surua kohtaan. Hänen tarinansa on jäänyt saksalaiseen kollektiiviseen muistiin esimerkkinä äärimmäisestä henkilökohtaisesta oikeudenhausta, joka haastaa laillisen järjestelmän rajat. 
Populaarikulttuurissa.
Bachmeierin tapauksesta tehtiin myöhemmin Hark Bohmin ohjaama elokuva, vuonna valmistunut Der Fall Bachmeier - Keine Zeit für Tränen. Elokuva tunnetaan myös nimellä No Time for Tears: The Bachmeier Case.