Yhdysvaltojen sotilasilma-alusten nimeämisjärjestelmä 1962

Tri-Service aircraft designation system on Yhdysvaltain puolustusministeriön vuonna 1962 esittelemä järjestelmä, jolla kaikki Yhdysvaltain sotilaslentokoneet luokitellaan. Aiemmin Yhdysvaltain asevoimien puolustushaarat käyttivät omia nimeämissysteemejään, mikä aiheutti helposti sekaannuksia.
Järjestelmä perustuu Yhdysvaltain ilmavoimien vuosina 1948–1962 käyttämään nimeämisjärjestelmään. Kun uusi järjestelmä tuli käyttöön 18. syyskuuta 1962, nimettiin kaikki käytössä olleet ”väärin” nimetyt konetyypit uudelleen. Kaikki uudet Yhdysvaltain asevoimien sotilasilma-alukset saavat yhtenäisen nimityksen, riipumatta siitä, mikä puolistushaara sitä käyttää. Järjestelmää on hieman muutettu ja uudistettu useasti.
Järjestelmä.
Ilma-alukset nimetään seuraavan järjestelmän mukaan. Sulkuihin tulee aina määritelmää vastaava kirjain tai numero.
(Statuksen etuliite)(Muunneltu tehtävä)(Perustehtävä)(Aluksen tyyppi)-(Suunnittelunumero)(Sarjan kirjain) (Yleinen nimi)
Nimeämistavasta käytetään usein nimitystä "tehtävä, suunnittelu, sarja". Vain koodit "perustehtävä", "suunnittelunumero" ja "sarjan kirjain" ovat pakollisia. Erikoisempien koneiden kohdalla myös "aluksen tyyppi" tulee ilmoittaa. Kaikki nimikoodin mahdolliset osat oikealta vasemmalle:
Statuksen etuliite.
Nämä etuliitteet voidaan antaa tavallisen käytön ulkopuolisille koneille, jotka ovat esimerkiksi tutkimus- tai koekäytössä.
Kirjainta Z eli suunnitteluvaihetta ei ole juurikaan enää merkitty, koska ilma-alus saa nimityksensä usein vasta prototyyppivaiheessa.
Muunneltu tehtävä.
Ilma-alukset, joiden käyttötarkoitus on valmistuksen jälkeen modifioitu, tai jotka ovat rakennettu rungon alkuperäisestä käyttötarkoituksesta poikkeavaksi, saavat jonkin seuraavista kirjaimista:
M tarkoitti alun perin ohjuksia kuljettavaa konetta ("Missile Carrier"), mutta siitä tuli turha kun lähes kaikki koneet voitiin varustaa niillä. Sitten se tarkoitti miinantorjuntaa, mutta muutettiin vuonna 1976 nykyiseksi. V annettiin alun perin kaikille henkilöstönkuljetuskoneille, mutta nykyään se on vain presidentillisten koneiden käytössä (esimerkiksi VC-25A).
Perustehtävä.
Kaikille ilma-aluksille annetaan perustehtävänsä ilmoittava kirjain:
Hävittäjän luokituksen voi saada myös kone, joka on ensisijaisesti esimerkiksi ilmaiskuihin suunniteltu, mutta ilmataisteluun kykenevä ja muuten kuten hävittäjä (esimerkiksi F-117). F annetaan myös, vaikka monitoimihävittäjä pystyykin hyvin moniin rooleihin. Laser-nimitus on annettu vain YAL-1A -lasertestauskoneelle. Nimitys tekee poikkeuksen, koska se kertoo kannettavan välineen, eikä tehtävää. Yhdenkään ilmatankkerin perustehtävä ei ole ollut tankkaus, vaan kaikki ovat olleet muista koneista muutettuja (esimerkiksi KC-46).
Aluksen tyyppi.
Ilma-alukselle voidaan antaa sen tyyppiä koskeva tarkennus. Tavalliset kiinteäsiipiset lentokoneet eivät yleensä saa tarkennusta.
Miehittämättömän ilma-aluksen ohjaussegmentti ei ole ilma-alus vaan maassa oleva ohjauslaitteisto.
Suunnittelunumero.
Alun perin oli tarkoitus numeroida kaikki saman tyypin koneet järjestyksessä. Alkuvaiheessa, kun uusia luokituksia annettiin eri koneille, jätettiin niitä välillä numeroimatta järjestyksessä sekaannusten välttämiseksi, koska koneiden alkuperäiset valmistajat ja numerot olisivat menneet sekaisin. Myöhemmin sääntöä ei ole juurikaan noudatettu. Esimerkiksi F-35 ei ole 35. hävittäjä vaan kirjain on vaihdettu suoraan prototyypistään X-35. Monesti vältetään numeroita, jotka ovat jo toisentyyppisen koneen käytössä.
Sarjan kirjain.
Saman koneen eri versiot saavat kirjaintunnuksen, alkaen A:sta. Esimerkiksi F-16A on koneen ensimmäinen versio. I ja O eivät ole käytössä, jotta ne eivät sekoittuisi 1:een ja 0:aan. Jos kaikki aakkoset käytettäisiin, tulisi seuraavalle versiolle ottaa seuraava vapaa numero ja aloittaa jälleen A:sta. Näin ei ole kuitenkaan koskaan tapahtunut, eikä todennäköisesti ikinä tapahdu. On epäselvää, kuinka suuri muutos vaaditaan, että versio luokitellaan seuraavalla kirjaimella. Esimerkiksi F-16C on ollut tuotannossa kymmeniä vuosia, mutta sitä on päivitetty jatkuvasti.
Yleinen nimi.
Useille sotilaskoneille annetaan virallisen koodin perään myös virallinen yleinen kutsumanimi (esimerkiksi F-15 "Eagle" ja AH-64 "Apache"). Nämä nimet noudattavat tiettyjä tapoja ja Puolustusministeriön pitää hyväksyä ne.
Block-numero.
Versioiden sisällä tapahtuvien tuotantoerien välisten pienten muutosten merkitsemiseen voidaan käyttää Block-numeroa, joka kertoo kyseisen erän eli "blockin". Tämä ei kuitenkaan ole järjestelmässä pakollista. Numero merkittiin aiemmin sarjan kirjaimen perään, viivan erotuksella, mutta nykyään se ilmoitetaan yleensä nimellä (esimerkiksi ei enää F-16C-72 vaan F-16C Block 72).
Valmistajan kirjaimet.
Ennen vuotta 1976 järjestelmässä oli vaatimuksena antaa kaksikirjaiminen koodiliite, josta selvisi valmistaja ja tehdas. Kaikki valmistajat ja niiden tehtaat, jos samalla valmistajalla useampi kuin yksi, saivat oman listatun koodin (esimerkiksi BO: Boeing Seattle). Koodi merkittiin viivan erotuksella blockin jälkeen (esimerkiksi F-15E-50-MC, jossa MC on McDonnell Douglasin tehdas St. Louisissa). Sittemmin näitä koodeja ei ole käytetty enää lähes koskaan.
Poikkeukset.
Historian aikana useat ilma-alukset ovat nimetty järjestelmän kannalta epämääräisesti jonkin syyn takia. Yleisin poikkeus on konetyyppien numerojärjestys, jota ei juurikaan enää noudateta. Lisää yksittäisiä poikkeuksia on kerrottu yläpuolisessa osiossa.
Yksi tunnettu ja erikoinen poikkeus on F/A-18 Hornet. Kone suunniteltiin laivastolle sekä maataistelu- että hävittäjäkoneeksi, joten suunnitteluvaiheessa käytettiin merkkiä /, jota ei kuitenkaan sallita nimeämisjärjestelmässä. Nimi kuitenkin jäi, vaikka oikeaoppinen nimitys olisi voinut olla AF-18 (hävittäjä, muunneltuna tehtävänä maataistelu). Nykyaikaiset monitoimihävittäjät pysyvät useisiin rooleihin, joten nimeäminen menisi helposti sekavaksi, minkä takia ne saavat tunnuksekseen yleensä vain F:n.