Ilmo Hela

Ilmo Hela (2. maaliskuuta 1915 Jyväskylä – 25. marraskuuta 1976 Helsinki) oli merentutkimuslaitoksen ylijohtaja, professori ja akateemikko. 
Perhetaustat.
Ilmo Hela syntyi vanhimpana lapsena professori, säveltäjä Martti Mikael ja Anna Maria (o.s. Kiviranta) Helan perheeseen. Perhe asui silloin Jyväskylässä. Jyväskylästä he muuttivat ensin Sortavalaan 1916, sieltä Raumalle 1919 sekä Raumalta Kajaaniin 1927. 
Hela avioitui insinööri Aliisa Kristiina Lehmussaaren kanssa ja perheeseen syntyivät pojat Jarmo ja Mikko.
Opinnot.
Hela kirjoitti ylioppilaaksi Kajaanin yhteislyseosta 1933. Varusmiespalveluksen jälkeen hän opiskeli matematiikkaa, fysiikkaa ja meteorologiaa sekä musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1937. Vuosina 1937–1939 hän opiskeli Saksassa, aluksi Königsbergissä sitten Hampurissa, missä hän kiinnostui merentutkimuksesta. Helalla oli Kajaanin kodissa meteorologian alalta valmisteltu väitöskirja, joka tuhoutui helmikuussa 1940 Kajaanin pommituksissa. Helan opinnot keskeytyivät talvisodan vuoksi. Hän valmistui filosofian lisensiaatiksi 1944 ja filosofian tohtoriksi 1945. Jatkosodassa Hela haavoittui, mutta pystyi kuitenkin väittelemään Itämeren vedenkorkeuden vaihteluista 4. syyskuuta 1944 saksankielisellä väitöskirjallaan ("Über die Schwankungen des Wasserstandes in der Ostsee mit besonderer Berücksichtigung des Wasseraustausches durch die dänischen Gewässer 44"). Väitöskirjassaan Hela selvittää Tanskan salmien osuutta Itämeren vedenvaihdossa sekä määrittelee myös vedenkorkeuden vaihtelujen suuruusrajat. 
Työura.
Vuonna 1940 Hela sai virkaa tekevän apulaisassistentin toimen merentutkimuslaitoksesta, jossa hän palveli 35 seuraavaa vuotta.
Vuodet 1945–1955 Hela oli talassologi, jona aikana Hela toimi myös 1947–1949 teknillisen korkeakoulun meteorologian erikoisopettajana ja työskenteli 1950 Yhdysvalloissa ASLA-stipendin turvin ja myöhemmin kahteen otteeseen Miamin yliopiston vierailevana oseanografian professorina (vieraileva professori 1951–1952, apulaisprofessori 1953–1955). Yhdysvalloissa hän tutki erityisesti Golfvirtaa. Vuosina 1948–1966 hän oli Helsingin yliopiston geofysiikan dosenttina sekä toimi myös 1947–1949 teknillisen korkeakoulun meteorologian erikoisopettajana. Hela nimitettiin 1955 Merentutkimuslaitoksen johtajaksi ja sittemmin ylijohtajaksi 1973–1975. Näihin virkoihin liittyi professorin arvo. Helan näkyvin kansainvälinen toimi oli 1961–1964 Monacossa Kansainvälisen atomienergiajärjestön (IAEA) meren radioaktiivisuuslaboratorion johtajan toimi sekä johtajuus Unescossa.
Merentutkimuslaitoksessa Hela tutki Itämeren akustisia oloja, Ahvenanmeren hydrografiaa ja vesien kerrostuneisuutta. Hän kiinnitti huomiota myös meren saastuneisuuteen sekä kalastushydrologiaan. Hela julkaisi yhdessä Taivo Laevastun kanssa englanniksi kaksi monografiaa, jotka käännettiin myös venäjäksi.
Vuonna 1954 Merentutkimuslaitos oli saanut oman merentutkimusaluksen, Arandan, jonka tutkimustoiminnan Hela organisoi tehokkaasti. Kansainvälisen geofysiikan vuoden kunniaksi 1957 Aranda purjehti Barentsinmerelle ja Huippuvuorille asti.
Sota-aikaa ja luottamustehtäviä.
Hela palveli talvisodan aikana V:n Armeijakunnan esikunnassa. V. 1941 puhjennut jatkosota vei hänet meteorologiksi ensin Rovaniemelle, sieltä Onttolaan ja sitten 1943 virallisesti Poriin. Porista Hela komennettiin sääaseman päälliköksi Äänislinnaan. Täällä hän ehti olla mukana perustamassa Äänislinnan yliopistoa. Sen jälkeen hänet siirrettiin Joensuuhun Lentorykmentti 4:n meteorologiksi.
Kapteeni Helan matkustaessa kuorma-auton lavalla kohti pohjoisia rintamalinjoja räjähti kranaatti auton edessä ja hän vammautui. Ruhjeiden lisäksi syntyi paha märkäpesäke vasempaan olkavarteen, jolloin aiottiin amputoida vasen käsi. Siihen ei Ilmo Hela kuitenkaan suostunut. Hela siirtyi Göteborgiin hoidettavaksi.
Hela toimi Fysikaalisen oseanografian kansainvälisen järjestön varapresidenttinä ja sihteerinä, edusti Suomea kansainvälisessä merentutkimusneuvostossa (ICES) ja toimi sen hydrografisen komitean puheenjohtajana. Hän edusti Suomea myös maailman meteorologisen järjestön (WMO) merimeteorologisessa komissiossa. Hän oli myös tieteellisten unionien kansainvälisen neuvoston (ICSU) hallituksen jäsen 1968–1972. Unescon hallintoneuvostossa hän oli 1966–1974. Kansainvälisten luottamustoimien ohella Hela toimi kotimaassaan muun muassa Geofysiikan seuran (1957, 1965) ja Suomen maantieteellisen seuran puheenjohtajana (1961, 1967).
Suomen Unesco-toimikunnan puheenjohtajana Hela joutui useiksi vuosiksi myös koko Unescon hallintoneuvostoon. Yleinen tiedepoliittinen kiinnostus vei Helan Tieteellisen tutkimuksen organisaatiokomitean (niin sanotun Linkomiehen komitean) sihteeriksi ja vuoden 1965 akatemiakomitean jäseneksi. Suomen Akatemian sihteerinä hän työskenteli 1949, Valtion luonnontieteellisen toimikunnan sihteerinä 1950‒1951, 1953. Hän oli vuodesta 1956 Suomen Tiedeseuran ja vuodesta 1959 Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen. Hän oli myös Geodeettisen laitoksen neuvotteleva virkamies 1970‒1974.
Monien toimiensa vuoksi Helalla ei ollut riittävästi aikaa omien tutkimusten tekemiseen, mutta hän kirjoitti lukuisan määrän yleistajuisia artikkeleja merentutkimuksesta ja suomensi mm. kirjat James Fisher: "Meren tarina" (1958) ja T. F. Gaskell: "Merenalainen maailma" (1965).
Sota-aikana vaurioitunut käsi lopulta parani, mutta mieluinen viulunsoitto piti lopettaa käden toimintarajoitteisuuden vuoksi. Konekirjoitusta vika ei haitannut. Helan toimintatarmo, innostuneisuus ja monipuolinen kielitaito antoivat erinomaiset edellytykset edellä esitettyihin työasioihin ja toimintoihin. Silti hän ehti esimiehenä syventyä alaistensa tieteelliseen työhön ja auttaa heitä monin tavoin.
Kunnianosoitukset.
Akateemikon arvon Hela sai 1975. Lisäksi hänelle myönnettiin seuraavat kunniamerkit: