tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Aleksandr Barannikov

Aleksandr Ivanovitš Barannikov (; 1858 – 18. elokuuta 1883) oli venäläinen vallankumouksellinen ja terroristi, joka oli yksi tsaari Aleksanteri II:n salamurhan tehneen Narodnaja Voljan (Kansan tahto) sotilasosaston johtajista.
Elämäkerta.
Barannikov syntyi venäläiseen aatelisperheeseen ja sai sotilaallisen koulutuksen Orlovissa ja Pietarissa ensimmäisessä Pavlovskin sotilaskoulussa. Vuonna 1876 hän kuitenkin teeskenteli olevansa kuollut ja jätti viestin rehtorilleen ilmaistakseen halunsa liittyä propagandistina vallankumousliikkeeseen. Hän liittyi vuonna 1877 Zemlja i volja -puolueeseen. Barannikov asettui asumaan Nižni Novgorodin alueelle ja yritti värvätä paikallisia maanviljelijöitä liittymään vallankumoukselliseen liikkeeseen. Myöhemmin Barannikov palasi Pietariin ja oli yksi ensimmäisistä, jotka kannattivat ajatusta siitä, että vallankumouksellisten tulisi käyttää terroristisia taktiikoita saavuttaakseen tavoitteensa. Hän oli myös yksi Sergei Stepnjakin toteuttaman santarmipäällikön, kenraali Nikolai Mezentsovin, salamurhan järjestäjistä.
Barannikov oli yksi Narodnaja Voljan perustamiskonferenssin osallistujista, ja tämä konferenssi pidettiin Lipetskin kaupungissa kesäkuussa 1879. Hänelle myönnettiin paikka toimeenpanevassa komiteassa. Vuonna 1880 hän oli mukana tsaarin murhayrityksissä asettamalla miinan Moskova-Kurskin rautatien alle ja räjäyttämällä Kamennyn sillan Pietarissa. Tammikuussa 1881 hänet pidätettiin, ja hän joutui oikeudenkäyntiin maaliskuussa 1882. Lopulta hänet tuomittiin elinkautiseen pakkotyöhön. Barannikov menehtyi tuberkuloosiin Pietari-Paavalin linnoituksessa.
Henkilökuvaus.
Narodnaja Voljan salaista kirjapainoa johtaneen Praskovja Ivanovskajan mukaan: "Radikaalipiireissä hänet tunnettiin oikeutetusti 'ritarina ilman pelkoa tai moitteita', vallankumouksen uskollisimpana sotilaana, joka oli aina tahdikas kaikissa asioissa ja erityisesti osoitti pettämätöntä herrasmiesmäistä asennetta naisia kohtaan."
Hevospallo

Hevospallo on hevosurheilulaji, jossa kaksi neljän hengen joukkuetta pyrkii ratsain heittämään pallon vastapuolen maaliin useammin kuin vastustaja. Kummallakin joukkueella on myös kaksi vaihtopelaajaa, jotka voivat tulla pelitauon aikana muiden joukkueen pelaajien tilalle. Laji on verrattavissa rugbyyn ja koripalloon, paitsi että hevospallon aikana urheilijat myös ratsastavat. Lajin kattojärjestö on Fédération Internationale de Horseball (FIHB).
Historia.
Hevospallo on kehitetty Ranskassa argentiinalaisen paton pohjalta. Paton toi 1930-luvulla Ranskaan eräs Ranskan armeijan kapteeni, joka oli myös esteratsastuksen maailmanmestari. Hän halusi urheilulajin, jota olisi hauska pelata ja joka edistäisi hevosen ja ratsastajan välistä suhdetta. Viralliset säännöt hevospallolle hyväksyttiin vuonna 1978, jonka jälkeen laji alkoi nopeasti kasvattaa suosiotaan. 1990-luvun aikana laji alkoi levitä myös Ranskan ulkopuolelle. Ensimmäiset hevospallon Euroopan mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1992.
Säännöt.
Pelin aluksi pelaajat noukkivat pallon maasta hevosen selästä laskeutumatta (). Sen jälkeen he alkavat syöttää sitä toisille joukkueensa jäsenille. Pelaaja ei saa pitää palloa hallussaan 10 sekuntia kauempaa, vaan hänen täytyy syöttää pallo nopeasti jollekulle muulle. Jos pallo putoaa maahan, jonkun ratsastajista on noukittava se hevosen selästä laskeutumatta tai hidastamatta.
Kummallakin joukkueella on pelialueiden vastakkaisissa laidoissa tangon päässä oleva vannemainen maali, johon vastustajajoukkue pyrkii heittämään palloa. Maali on halkaisijaltaan 1 m, se sijaitsee 3,5 m korkeudessa maasta ja siinä on 1 m pituinen verkko. Maalin saa yrittää tehdä vasta sen jälkeen, kun pallo on ensin syötetty vähintään kolme kertaa ja vähintään kolmelle eri saman joukkueen pelaajalle. Eniten maaleja tehnyt joukkue voittaa pelin.
Yksi peli kestää 20 minuuttia, jonka puolivälissä on 3 minuutin tauko. Sen aikana joukkue saa vaihtaa pelaajia.
Rehuvuohenherne

Rehuvuohenherne ("Galega orientalis") on rehukasvina viljelty monivuotinen hernekasvi ja komealupiinin kaltainen typensitojakasvi. Kasvilla on voimakas jopa metrin syvyyteen kasvava juuristo. Sen versot ovat 80–120 senttimetriä korkeita. Rehuvuohenherne kukkii heinä–elokuussa sinivioletein kukin, jotka kasvavat pitkinä latvaterttuina. Rohtovuohenherneeseen verrattuna kasvin korvakkeet ovat erimuotoiset, kukat tummemman väriset ja palot riippuvat. Kasvi on luokiteltu Suomessa vieraslajiksi.
Levinneisyys.
Rehuvuohenherne on kotoisin Kaukasiasta, missä lajia esiintyy Venäjään kuuluvassa Pohjois-Kaukasiassa, Armeniassa ja Azerbaidžanissa. Kasvi on levinnyt muun muassa Länsi-Venäjälle ja useaan Euroopan maahan. Suomessa rehuvuohenhernettä on tavattu luonnonvaraisena 1980-luvulta alkaen ja 2000-luvun aikana se on merkittävästi yleistynyt. Kasvi luokitellaan Suomessa luonnossa vakiintuneeksi ja mahdollisesti haitalliseksi vieraslajiksi.
Ympäristövaikutukset.
Rehuvuohenherne voi todella olla ongelmallinen kasvi monissa ympäristöissä. Sen nopea leviäminen ja kilpailukykyinen luonne voivat aiheuttaa haasteita niityillä, tienvarsilla ja muilla luonnonalueilla. Vaikka sen siniset kukat saattavat näyttää kauniilta, kasvi voi vahingoittaa paikallista kasvistoa ja eläimistöä.
Rehuvuohenherneen leviäminen voi myös vaikuttaa maiseman monimuotoisuuteen ja luonnon ekosysteemeihin. Se voi syrjäyttää paikallisia lajeja ja muuttaa luontaisia kasvillisuustyyppejä, mikä puolestaan vaikuttaa eläinten elinympäristöihin ja ravinnon saatavuuteen.
Tämä korostaa tarvetta tarkkailla ja hallita rehuvuohenherneen leviämistä eri alueilla. On tärkeää ottaa käyttöön toimenpiteitä, jotka estävät sen leviämisen ja suojelevat paikallista ekosysteemiä. Tämä voi sisältää kasvin poistamista ja estämistä sen istuttamista arvokkaille luontokohteille. Lisäksi on olennaista kasvattaa tietoisuutta tämän kasvin haitallisista vaikutuksista ympäristölle ja kannustaa ihmisiä välttämään sen tarkoituksellista levittämistä.
Luettelo Tansanian kansallispuistoista

Tämä on luettelo Tansanian kansallispuistoista. Kolme niistä sijaitsee maan eteläosassa, 11 länsiosassa, viisi pohjoisosassa ja neljä itäosassa.
Sven Sture

Sven Niilonpoika Sture (k. 1424), oli vitaaliveljien johtajia ja myöhemmin ritari. 
Sven Niilonpoika Sture oli tanskalaisen ritari Nils Sturen poika, joka mainitaan vuosina 1377 ja 1392 ja jolla oli sama vaakuna kuin Sven Niilonpojalla. Vaikka Sven Sture alkuaan oli Hallannista, jo vuonna 1392 hän omisti kartanoita myös Pohjois-Smoolannissa ja asui siellä 1400-luvun alussa. Vuonna 1395 tai vuoden 1396 alussa kuningatar Margareeta lähetti Sturen Gotlantiin siellä olevien joukkojensa komentajaksi, ja hän onnistui ottamaan haltuunsa saaren maaseudun. Sitten hän yritti vallata Visbyn, jossa kuningas Albrektin poika herttua Eerik hallitsi, mutta vuoden 1397 alussa hän siirtyi vihollisen puolelle.
Sturesta tuli nyt yksi merkittävimmistä vitaliaanien päällikköistä ja tässä ominaisuudessa hän lähti retkikuntaan Tukholmaa vastaan saman vuoden juhannuksena. Hansalainen varuskunta oli kuitenkin vartioimassa, ja Sture joutui palaamaan Gotlantiin. Pian tämän jälkeen herttua Eerikin kuoleman seurauksena hänestä tuli koko saaren päällikkö. Vitaliaanien ryöstöt omaksuivat nyt hänen johdollaan hurjemmat muodot kuin koskaan ja he hyökkäsivät ystävän ja vihollisen kimppuun ilman suurta eroa. Sen vuoksi oli suuri helpotus Itämeren laivaliikenteelle, kun Saksalaisen ritarikunnan suurmestari Konrad von Jungingen onnistui valloittamaan Gotlannin keväällä 1398 ja ajamaan Sturen sieltä pois. Sture otti välittömästi haltuunsa Gaddaborgin, Faxeholmin ja muita linnoituksia Pohjanlahden rannalla ja hallitsi sieltä koko Ruotsin Norlantia ja Pohjanmaata, mutta teki pian Algot Magnuksenpoika Sturen välityksellä sovinnon kuningattaren kanssa, joka sai siten edellä mainitut linnoitukset haltuunsa.
Menneisyydestään huolimatta Sture, joka näyttää olleen lähellä tunnettua Abraham Broderinpoikaa, nautti loppuelämänsä ajan varsin korkeaa kuningatar Margareetan ja kuningas Eerikin luottamusta. Vuosina 1403-04 hän osallistui Algot Magnuksenpojan Gotlannin retkelle, tuli ritariksi viimeistään vuonna 1407, toimi kuninkaallisen neuvoston puheenjohtajana ja delegoi neuvottelut holsteinilaisten kanssa Slesvigissä vuonna 1417 ja toimi vuodesta 1416 kuolemaansa saakka Sundholmin linnan komentajana Njudungissa Smoolannissa. Ainakin viimeisinä vuosina hänellä oli Ekesjön, myöhempi Eksjöhofgårdin kartano lähellä mainittua linnaa. Kullenissa, jossa hän myös omisti maata, hän vielä vanhuudessaankin silloin tällöin ryösti ohikulkevia hansalaivoja.
Arushan kansallispuisto

Arushan kansallispuisto on luonnonsuojelualue Tansaniassa lähellä Arushan kaupunkia. 
Puiston maisemaa hallitsee Meru-niminen tulivuori. Siellä on myös vehreitä laaksoja, järviä ja pieniä tasankoja. Monipuoliseen eläimistöön kuuluvat elefantit, paviaanit, puhvelit ja virtahevot. Puistossa on tavattu yli 450 lintulajia, joiden joukossa ovat Momellajärvien flamingot.
Alueen matkailumahdollisuudet tulivat tunnetuiksi jo vuonna 1876, kun kreivi Teleki raportoi Momellan alueen lukuisista virtahevoista ja sarvikuonoista. Trappen perhe perusti sinne karjatilan vuonna 1907. Rouva Trappe lahjoitti myöhemmin suuren osan maistaan riistanhoitoalueeksi. Puisto perustettiin 1960 nimellä Ngurdoton kraatterin kansallispuisto. Nykyisen nimensä puisto sai, kun siihen liitettiin Meruvuoren alue vuonna 1967.
Dion Derksen

Dion ”FASHR” Derksen (s. 10. tammikuuta 1996) on alankomaalainen "Counter-Strike 2" -ammattilainen. Hän ei edusta lokakuussa 2024 mitään joukkuetta.
Derksen on edustanut urallaan muun muassa joukkueita fnatic, OG Esports ja Entropiq. Hän on voittanut urallaan merkittävimpänä Elisa Masters Espoo 2022 -turnauksen. Derksen sai finaalissa BIG-joukkuetta vastaan 35 tappoa ja kuoli 18 kertaa. Seurannut 1,56 keskiarvo oli finaalin toisiksi korkein.
Iulian Harjău

Iulian ”regali” Harjău (s. 26. elokuuta 2002) on romanialainen "Counter-Strike 2" -ammattilainen. Hän edustaa nykyään Entropiq-joukkuetta, jossa hän on pelannut toukokuusta 2024 lähtien. 
Aikaisemmin regali on pelannut myös muissa maailmantason joukkueissa, kuten Fnaticissa, Copenhagen Flamesissa ja OG Esportsissa. Hän on saavuttanut kaikki parhaat voittonsa Copenhagen Flamesissa.
1,4-naftokinoni

1,4-naftokinoni (C10H6O2) on aromaattisiin kinoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa muiden yhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa 1,4-naftokinoni on keltaista kiteistä ainetta. 1,4-naftokinoni liukenee vain niukasti veteen ja paremmin emäksisiin liuoksiin. Yhdiste liukenee hyvin moniin orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin, dietyylieetteriin ja kloroformiin. 1,4-naftokinoni alkaa sublimoitua noin 100 °C:n lämpötilassa. Happojen vaikutuksesta 1,4-naftokinonista muodostuu dimeerejä ja oligomeerejä.
1,4-naftokinonia valmistetaan hapettamalla naftaleenia ilmalla 250–450 °C:n lämpötilassa. Katalyyttinä käytetään vanadiini(V)oksidia. Myös muita hapettimia voidaan käyttää, mutta ne sopivat lähinnä pienen mittakaavan valmistukseen.
1,4-naftokinoni reagoi dieenien kanssa Diels–Alder-reaktiolla. Näin valmistetaan muun muassa antrakinonia ja antrakinonijohdannaisia. Yhdistettä käytetään myös eräiden polyestereiden valmistamiseen. Muita käyttökohteita ovat kumien ja polyestereiden moolimassan säätö ja käyttö hapettumisenestoaineena.
Burkina Fason kansallinen ritarikunta

Burkina Fason kansallinen ritarikunta () on Burkina Fasossa jaettava, maan korkea-arvoisin, kunnianosoitus, joka perustettiin 6. elokuuta 1993. Se korvasi Ylä-Voltan kansallisen ritarikunnan, vallankumouksen soihdun ritarikunnan ja Nahourin tähden ritarikunnan. Burkina Fason peresidentti, joka kantaa ritarikunnan ketjua virkansa puolesta, on ritarikunnan suurmestari.
Kunnianosoitusta jaetaan tunnustuksena sekä sotilaille että siviileille poikkeuksellisista ansioista kansakunnan hyväksi. Ritariksi nimitetyillä henkilöillä tulee olla takanaan vähintään 15-vuotinen ansiokas ura. Ylennyksien pakollinen aikaväli on kirjattu ritarikunnan sääntöihin, mutta tästä voidaan poiketa esim. maan ollessa sotatilassa tai muiden painavien syiden takia.
Kunniamerkkiä jaetaan viidessä luokassa:
Valco (kuulokevalmistaja)

Valco Oy on Tampereella toimiva audiotekniikan yritys. Yritys aloitti vuonna 2018 kulutuselektroniikan maahantuojana, mutta aloitti vastamelukuuloikkeiden suunnittelun vuonna 2019. Vuonna 2020 yrityksen painopiste siirtyi verkkokaupasta valmistajaksi.
Nykyisellä Valcolla ei ole mitään teknistä sidettä vuonna 1976 perustettuun Valcoon, mutta yritys käyttää samaa nimeä.
Yrityksessä työskentelee noin 5-9 henkilöä ja liikevaihto on vaihdellut noin 1,5 ja 2,5 miljoonaan euron välillä vuosina 2020-2023.
Valco on tehnyt investointipäätöksen omasta kuulokkeita ja kaiuttimia valmistavasta tehtaasta Puolangalle, jonka olisi tarkoitus avautua vuonna 2025.
Tuotteet.
Yrityksen tuotteita ovat vastamelukuulokkeet, joiden malleja ovat VMK19 ja VMK20. Audio-Room -sivusto vertaili VMK20-kuulokkeita kiinalaiseen halvempaan malliin ja vaikka ne ulkoisesti näyttivät samalta sisäinen elektroniikka oli täysin erilainen. Käyttötestissä VMK20 sai myös parempia arvioita musiikin kuuntelussa Bluetooth ja ANC-tiloissa, vaikka langallisessa tilassa äänenlaatu ei ollut vastaava.
Uudemmat kuulokkeet mallia VMK25 on julkaistu vuonna 2023. Audio-Room -sivuston vertailun mukaan langallisessa tilassa äänenlaatu on parantunut merkittävästi aiempaan malliin verrattuna.
Yritys suunnittelee tuotteet alusta asti huollettavaksi ja on kertonut blogissaan perustaneensa oman kuulokehuollon myös takuuajan jälkeen tehtäviä korjauksia varten.
Reina Isabel II -luokka

Reina Isabel II -luokka oli Espanjan laivaston kahden kaksikantisen 84-tykkisen linjalaivan muodostama alusluokka.
Suunnittelu.
Viimeiset purjein varustetut Espanjassa valmistetut linjalaivat tilattiin 1850. Suunnittelun perustana oli 70-tykkinen "San Pablo", joka laskettiin vesille 1771.
Wyatt Kaiser

Wyatt Kaiser (s. 31. heinäkuuta 2002 Andover, Minnesota, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Kaiser pelaa NHL-joukkue Chicago Blackhawksin organisaatiossa.
Ennen NHL-uraansa hän pelasi kolmen kauden ajan Minnesota-Duluthin yliopiston joukkueessa. Chicago Blackhawks varasi hänet kolmannella kierroksella 81. varausvuorolla . Kaiser on pelannut 30 NHL:n runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hän oon syöttänyt seitsemän maalia. Kaiser kuului Yhdysvaltain joukkueeseen alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2022. Turnauksen viidessä ottelussa hän teki kaksi maalia ja yhden syötön eli kolme tehopistettä. Kaikki uran tilastot päivitetty 18. joulukuuta 2023.
Jamaikansirkkunen

Jamaikansirkkunen ("Loxipasser anoxanthus") on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Jamaikalla. 
Koko ja ulkonäkö.
Jamaikansirkkunen kasvaa 10–12 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Lajin koiraan pää ja rinta ovat mustat. Selkä ja siivet ovat kellanvihreät, ja sävy on keltaisin olkapäissä. Vatsa on harmaa ja alaperä punaruskea. Jamaikansirkkusnaaras on ruskehtavanvihreä päästä, selästä ja siivistä, ja siipien olkapäät ovat keltaiset. Vatsa on harmaa.
Levinneisyys ja elintavat.
Jamaikansirkkusta tavataan Jamaikalla. Lajin elinympäristöä ovat kuivat metsät, metsien reunamaat, pensaikot ja puutarhat. Se liikkuu useimmiten pieninä ryhminä. Jamaikansirkkusen ravintoa ovat siemenet ja marjat.
Paluu Lembergiin

 
Paluu Lembergiin : kansanmurha- ja rikos ihmisyyttä vastaan -käsitteiden juurilla (alkuteos: "East West Street: On the Origins of Genocide and Crimes Against Humanity") on brittiläisen oikeustieteen professorin Philippe Sandsin teos vuodelta 2017. Sen on suomentanut Titia Schuurman, ja suomennoksen on julkaissut Teos vuonna 2023. Teoksen lopussa on viitteet ja hakemisto.
Sands käsittelee teoksessa kansainvälisen oikeuden kahden keskeisen käsitteen eli rikoksen ihmisyyttä vastaan ja kansanmurhan syntyä sitä taustaa vasten, että hänen sukunsa on äidin puolelta juutalainen ja suvun juuret juontavat Lembergiin, jonka nimi on ollut myös Lwów, Lvov ja nykyisin Lviv, aina sen mukaan mikä valtio siellä on pitänyt valtaa: Itävalta-Unkari, Venäjä, Puola, Saksa, Neuvostoliitto, Ukraina.
Oman sukunsa vaiheiden lisäksi hän kertoo samasta kaupungista kotoisin olleiden kansainvälisen oikeuden asiantuntijoiden, juutalaisten Hersch Lauterpachtin ja Rafael Lemkinin tarinat. Molemmilla juristeilla oli oma tehtävänsä vuonna 1946 Nürnbergin oikeudenkäynnissä, Lemkin tosin kuunteli tuomioita radion kautta Pariisista käsin, sillä hän oli heikossa kunnossa. He ovat käsitteiden rikos ihmisyyttä vastaan ja kansanmurha kehittäjiä. Sands sai vuonna 2014 kutsun tulla pitämään yleisöluennon Lvivin yliopistoon työstään, joka koskee rikosta ihmisyyttä vastaan ja kansanmurhaa, ja tästä kutsusta sai alkunsa myös tämä kirja.
Sands kävi Suomessa kirjansa käännöksen ilmestyessä, ja silloin antamassaan haastattelussa hän perustelee, miksi hän pitää kansanmurhan käsitettä vaarallisena: se on osaltaan vahvistanut ryhmäidentiteettiä ja siten ennemminkin lisännyt kuin vähentänyt ryhmiin kohdistuvaa vihaa. Sanan suosio on lisääntynyt mutta samalla sen oikeudellinen määritelmä on hänen mukaansa kaventunut.
Gemini (kielimalli)

Gemini on Google Deepmindin kehittämä kielimalliperhe, joka julkistettiin Google I/O -tapahtumassa 10. toukokuuta 2023. Gemini pystyy käsittelemään tekstiä, kuvia, ääntä, videoita ja koodia.
Geministä julkaistiin 6. joulukuuta 2023 Pro ja Nano versiot, Ultra versio julkaistaan vuonna 2024. Gemini 2.0 Flash julkaistiin 5. helmikuuta 2025 ja 2.5 Flashin uusin esiversio 20. toukokuuta 2025.
Geminin edeltäjä on PaLM 2.
Paha pukki 2

Paha pukki 2 ("Bad Santa 2") on yhdysvaltalainen jouluaiheinen komediaelokuva, joka sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 23. marraskuuta 2016. Elokuva on jatko-osa vuoden 2003 elokuvalle "Paha pukki". Elokuvan on ohjannut Mark Waters ja käsikirjoittanut Shauna Cross ja Johnny Rosenthal. Elokuvan pääosissa ovat Billy Bob Thornton, Tony Cox, Brett Kelly, Kathy Bates ja Christina Hendricks.
Näyttelijät.
Lähde:
Tasavalta (viina)

Tasavalta on suomalainen Anora Groupin valmistama viina. Vahvuudeltaan se on 28-tilavuusprosenttista.
Vuonna 2014 Tasavalta oli Suomen 11. myydyin viina. 0,7 litran pullossa Tasavalta-viinaa on 1 120 kilokaloria energiaa.
Caffè americano

Caffè americano on kahvijuoma, jossa on espressoa tietyssä sekoitussuhteessa veteen. Yleensä sekoitussuhde on kolmannes espressoa ja loput vettä, mutta siitä voi sekoittaa laimeampia versioita.
"Caffè americano" on italiaa ja tarkoittaa ’amerikkalaista kahvia’. Uskotaan, että kahvi keksittiin toisen maailmansodan aikaan Italiassa. Siellä olleet amerikkalaiset sotilaat sekoittivat espressoon vettä.
Sovetakan Hajastan

Sovetakan Hajastan (Սովետական Հայաստան, ”Neuvosto-Armenia”) oli Armenian pääkaupungissa Jerevanissa vuosina 1920–1990 ilmestynyt armeniankielinen sanomalehti.
Lehti perustettiin vuonna 1920 nimellä "Komunist" (Կոմունիստ, ”Kommunisti”). Se sai nimen "Khorhrdajin Hajastan" (Խորհրդային Հայաստան, ”Neuvosto-Armenia”) vuonna 1921. Nimi muutettiin muotoon "Sovetakan Hajastan" vuonna 1940 ja jälleen muotoon "Khorhrdajin Hajastan" vuonna 1989.
"Sovetakan Hajastan" oli Armenian kommunistisen puolueen keskuskomitean sekä Armenian sosialistisen neuvostotasavallan korkeimman neuvoston ja ministerineuvoston äänenkannattaja. Se oli tasavallan tärkein sanomalehti, jonka rinnalla ilmestyivät muun muassa venäjänkielinen "Kommunist", azerinkielinen "Sovet Ermənistanı" ja kurdinkielinen "R’ya t’eze". Kuudesti viikossa julkaistun lehden painosmäärä oli 256 000 kappaletta vuonna 1975.
Lehti sai nimen "Hajastan" (Հայաստան, ”Armenia”) vuonna 1990. Se muuttui vähitellen viikkolehdeksi ja vuonna 2013 aikakauslehdeksi. Julkaisijana toimi Armenian tasavaltalaispuolueen keskuskomitea.
Golos Armenii

Golos Armenii (Голос Армении, ”Armenian ääni”) on Armenian pääkaupungissa Jerevanissa ilmestyvä venäjänkielinen sanomalehti.
Lehti perustettiin vuonna 1934 nimellä "Kommunist" (”Kommunisti”). Se oli neuvostoaikana Armenian kommunistisen puolueen keskuskomitean sekä Armenian sosialistisen neuvostotasavallan korkeimman neuvoston ja ministerineuvoston äänenkannattaja. "Kommunist" oli tasavallan tärkein venäjänkielinen sanomalehti, jonka rinnalla ilmestyi muun muassa armeniankielinen "Sovetakan Hajastan". Kuudesti viikossa julkaistun lehden painosmäärä oli 45 000 kappaletta vuonna 1972.
Lehti sai nimen "Golos Armenii" vuonna 1990. Sittemmin lehdestä tuli riippumaton, ja se ilmestyi 2010-luvun alussa kolmesti viikossa 2 000 kappaleen painoksena.
Olly Alexander

Olly Alexander Thornton (s. 15. heinäkuuta 1990 Harrogate, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen laulaja ja näyttelijä. Hänet tunnetaan Years &amp; Years -yhtyeen solistina ja yhtyeen vuoden 2015 hittialbumista "Communion". Yhtye on saavuttanut kaksi ykkössijan albumia Britannian albumilistalla sekä ykkössijan singlen ja viisi Top 10:n joukkoon sijoittunutta singleä Britannian singlelistalla. Näyttelijänä Olly Alexander on saavuttanut menestystä Ritchie Tozerin roolissa "It's a Sin" -draamasarjassa. 
Alexander on kuusinkertainen Brit Awards -palkintogaalan ehdokas ja on saanut useita ehdokkuuksia myös näyttelijänuraltaan. Olly Alexander edusti Yhdistynyttä kuningaskuntaa vuoden 2024 Eurovision laulukilpailussa Danny L Harlen kanssa tuotetulla kappaleella nimeltään ”Dizzy”. Hän tuli kilpailun finaalissa 18. sijalle saatuaan yhteensä 46 pistettä, joista kaikki ammattilaisraadeilta. Hän oli ainut kilpailija, joka ei saanut yhtään yleisöpisteitä. Harle on tuottanut kappaleita muun muassa Dua Lipalle ja Charli XCX:lle.
Yksityiselämä.
Alexander on homoseksuaali.
Dieter Aminoff

Dieter Max Gregori Aminoff (9. joulukuuta 1941 Helsinki - 30. joulukuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen vapaaherra, hyväntekijä, yritysjohtaja ja hallitusammattilainen.
Tausta.
Aminoff oli vapaaherra Cecil Aminoffin ja Dorrit Greulingin poika. Vuoksenniskan toimitusjohtaja Gustaf Aminoff ja kauppaneuvos Walter Greuling olivat hänen isoisiä. Yritysjohtaja Philip Aminoff on Aminoffin veljenpoika.
Ura.
Aminoff opiskeli Teknillisessä korkeakoulussa. 
Aminoff toimi Vehon, Mercantilen, Örumin, Electrosonicin ja Fastemsin omistajana ja hallituksien jäsenenä. Aminoff toimi Vehon hallituksen puheenjohtajana, hallituksen jäsenenä ja väliaikaisena toimitusjohtajana. Hänen aikana yritykset päättivät keskittyä pelkästään tekniseen alaan. Mercantile Group myi toimistotarvikkeita myyvän Wulffin Belttonille. Hän piti toimistoa Helsingin Autotalon yhdeksännessä kerroksessa Salomonkadun puolella. Aminoff toimi perheyritysten johtajien mentorina. 
Kauppaneuvos Anders Wiklöf sai oikeuden Aminoffilta edustaa Vehoa Ahvenanmaalla, joka toi maahan Mercedes-Benzin ja BMW:n autoja.
Aminoffin nimi oli listattu amerikkalaisen Marquis Who's Who -kirjassa.
Aminoff toimi hyväntekijänä. Hän tuki Suomen Pakolaisapu ry:tä, Suomen Ateenan-instituuttia ja Helsingin yliopistoa. Aminoff lahjoitti varoja Aalto-yliopiston pääomaan. Hän oli Suomen Pakolaisapu ry:n hallituksen jäsen. Ugandassa toimiva The Dieter Aminoff Refugee Youth Center on nimetty hänen mukaan. 
Aminoff oli Svenska Klubbenin ja RKP:n jäsen. RKP palkitsi Aminoffin kunniamerkillä. Hän oli arvoiltaan liberaali. 
Aminoff ei ollut julkisuuden henkilö. Hän pysyi mieluiten taka-alalla. Häntä on kuvailtu ystävälliseksi ja auttavaiseksi.
Valentin Ceaușescu

Valentin Ceaușescu (s. 17. helmikuuta 1948 Bukarest) on romanialainen ydinfyysikko. Hän oli diktaattori Nicolae Ceaușescun ja tämän vaimon Elena Ceaușescun ensimmäinen lapsi.
Ceaușescu opiskeli fysiikkaa Bukarestin yliopistossa. Hän työskenteli tutkijana Măgurelen Atomifysiikan instituutin laboratoriossa ja opetti Fysiikan ja ydinteknologian Horia Hulubei -kansallisinstituutissa. Romanian vallankumouksen yhteydessä Ceaușescu joutui pidätetyksi yhdeksän kuukauden ajaksi, mutta häntä vastaan ei nostettu syytteitä toisin kuin veljeään, politiikkaan isänsä jalanjäljissä suuntautunutta Nicu Ceaușescua vastaan. Sisaruksiin kuului myös Zoia Ceaușescu, jonka kuoltua vuonna 2006 Valentin Ceaușescusta tuli ainoa elossa oleva diktaattoriparin lapsi. Vuonna 2009 hän sai oikeuden päätöksellä haltuunsa vanhempiensa taidekokoelman, joka oli otettu takavarikkoon ja museoitu.
Ceaușescu meni vuonna 1970 naimisiin Romanian johtoon kriittisesti suhtautuneen kommunisti Petre Borilăn tyttären Iordana Borilăn kanssa. Molempien vanhemmat vastustivat avioliittoa, joten pariskunta muutti Kanadaan. Avioliitto päättyi eroon vuonna 1989, mutta siitä syntyi lapsi Daniel. Ceaușescu meni uusiin naimisiin vuonna 1995 ja sai toisenkin lapsen, Alexandran.
Joel Slotte

Joel Slotte (s. 1987 Kokkola) on suomalainen taidemaalari, hän on valmistunut Kokkolan pohjoismaisesta taidekoulusta 2009 ja taiteen maisteriksi Taideyliopiston kuvataide akatemiasta vuonna 2019. Sen lisäksi hän on käynyt nuorten kuvataide koulua ala-asteen ykkösluokalta lukioon asti. Hän on myös saanut Tampereen taidemuseon ja Tampereen kaupungin jakaman vuoden nuori taiteilija palkinnon vuonna 2021. Hänen töitään on ollut esillä monissa yksityis- ja ryhmänäyttelyissä. Slotten teoksia on myös useiden taidesäätiöiden ja museoiden kokoelmissa, muun muassa Kiasman nykytaiteen museon, Helsingin taidemuseon, Pro Artibus säätiö ja Tampereen taidemuseon.
Slotten tuotantonsa keskittyy yksityiskohtaisiin öljymaalauksiin, mutta seassa on myös lyijy- ja värikynä teoksia, veistoksia ja on kertonut vapaa-ajalla myös kirjontoja. Hän on kertonut piirtämisen olevan pohjalla ja tärkeä osa prosessissa. Maalauksissa eri hahmojen malleina toimivat läheiset, ystävät ja hän itse. Teoksissa on monesti nähtävissä symboliikkaa, viittauksia populaarikulttuuriin ja taidehistoriaan. Hän onkin kertonut nuorempana oleensa kiinnostunut Hugo Simbergin ja Kallervo Palsan taiteesta. Teoksista on löydettävissä bändipaitoja, kasveja, Alepan muovikasseja, mattoveitsiä ja silmukkapanssari kypäriä, myös teoksen Toipilas voi tulkita viittaukseksi Helene Scherfbeckin saman nimiseen Toipilas maalaukseen.
Slotte on myös toteuttanut suomalaiselle pop-yhtyeelle Maustetytöt albumi kansia. Slotte on laatinut albumin Eivät enekletikään illman siipiä lennä, ja singlejen Ne tulivat isäni maalle ja Tee se itse kansi taiteet.
Ioan Totu

Ioan V. Totu (14. toukokuuta 1931 Otetelișu – 22. huhtikuuta 1992 Bukarest) oli romanialainen kommunistisen puolueen poliitikko ja taloustieteilijä.
Totu toimi Romanian varapääministerinä vuosina 1982–1986, ulkoministerinä vuosina 1986–1989 ja Valtion suunnittelukomitean puheenjohtajana vuonna 1989. Hän oli Bukarestin yliopiston professori. Totu sai aluksi vapauttavan tuomion Romanian vallankumouksen jälkeen, mutta myöhemmän tuomion nojalla hänet katsottiin syylliseksi vuoden 1989 vallankumouksen tukahduttamispyrkimyksiin. Hänet tuomittiin 16 vuoden vankeusrangaistukseen, mutta hän teki pian tämän jälkeen itsemurhan hirttäytymällä.
Montech

Montech on kunta Lounais-Ranskassa Tarn-et-Garonnen departementissa Oksitanian alueella. Se sijaitsee noin 14 kilometriä Montaubanin kaupungista lounaaseen.
Montech oli keskiajalla 1100-luvulla linnoitettu kaupunki. Kaupungin neljä porttia olivat olemassa vuoteen 1830 asti. 1700-luvulla kaupunki teollistui ja sinne perustettiin kevyttä tekstiiliteollisuutta. 1800-luvulla rakennettiin Garonnejoen sivukanava Canal de Garonne, sekä siitä Montechin kunnan alueella Tarnjoen yhdyskanava Canal de Montech. Tämän seurauksena kanavan läheisyyteen perustettiin paperitehdas vuonna 1857. Ennen toista maailmansotaa tehtaalla työskenteli 300 työntekijää. Paperitehdas suljettiin pysyvästi vuonna 1968. Kunta päätti kunnostaa tehtaan, ja vuonna 2014 sen tiloihin perustettiin mediakirjasto sekä digitaalisia näyttelytiloja. 
Kunnan nähtävyys on Pente d'eau de Montech, joka on funikulaarin tapainen laite jolla siirretään veneitä kanavassa ylös ja alas. Se rakennettiin vuonna 1974 korvaamaan viisi Canal de Garonnen sulkua. Samalla se mahdollisti 45 minuutin ajansäästön. Veneiden siirtolaite oli toiminnassa vuoteen 2009 asti. Vuosina 2020-2021 se kunnostettiin näyttelyalueeksi.
Ko Yong-hui

Ko Yong-hui (; 26. toukokuuta 1952 Osaka – 24. toukokuuta 2004 Pariisi) oli pohjoiskorealainen tanssija ja muusikko, jonka lapsia suhteesta Kim Jong-iliin ovat maan johtaja Kim Jong-un sekä tämän sisarukset Kim Jong-chul ja Kim Yo-jong.
Kon isä oli kotoisin Jejun saarelta nykyisen Etelä-Korean alueelta, mutta oli muuttanut vuonna 1929 muuttanut Japaniin, jossa Ko syntyi Tsuruhashin korealaislähiössä Osakassa. Valtiolliset tiedotusvälineet Pohjois-Koreassa ovat vaienneet Kon taustasta, koska eteläkorealainen tai japanilainen tausta on ristiriidassa Paektuvuoren verilinjaa koskevan myytin kanssa. Ko muutti vanhempineen Pjongjangiin vuonna 1961 tai 1962. Hän liittyi 1970-luvun alussa Mansudae-taideseurueeseen. Hänestä tuli yksi sen johtavista esiintyjistä ja hän esitti sen jäsenenä sooloja changgo-lyömäsoittimella. Ko pääsi Mansudae-taideseurueen mukana esiintymään myös monissa japanilaisissa kohteissa vuonna 1973. Hänen suhteensa Kim Jong-ilin kanssa alkoi vuonna 1975 tai 1976. Ko kiersi myöhemmin Kim Jong-ilin seurassa tämän neuvonantomatkoilla ja sotilaskohteiden tarkastuskäynneillä toimien epävirallisessa ensimmäisen naisen asemassa.
Ko matkaili vielä 1990-luvun alussa lastensa kanssa Japanissa. Vuonna 1994 hänellä todettiin rintasyöpä, johon hänet lähetettiin saamaan hoitoa Ranskaan. Rintasyövän uusiuduttua Ko palasi vuonna 2003 hoidettavaksi Ranskaan. Hänelle tehtiin molempien rintojen mastektomia, mutta sairaus muodosti etäpesäkkeitä. Ko kuoli Etelä-Korean tiedustelupalvelun mukaan Pariisissa, josta hänen ruumiinsa siirrettiin Pjongjangiin. Vuonna 2012 hänelle valmistettiin hauta lähelle Vallankumouksellisten marttyyrien hautausmaata Pjongjangiin. Loikanneiden mukaan ihmisiä on määrätty hautapaikalle osoittamaan kunnioitusta Ko Yong-huille.
Toukokuussa 2012 Ko Yong-huita käsittelevä 85-minuuttinen propagandaelokuva kantaesitettiin korkea-arvoisille Korean työväenpuolueen edustajille. Hänestä ei käytetä elokuvassa oikeaa nimeä vaan häneen viitataan "Chosunin äitinä" ja "Suurena äitinä". Yleensä tausta Japanissa johtaa Pohjois-Korean yhteiskunnallisessa hierarkiassa matalimpiin ryhmiin sijoittumiseen. Vuoden 2022 tiedon mukaan Kim Jong-unilla on yhä sukulaisia Jejun saarella Etelä-koreassa.
Kim Hyong-jik

Kim Hyong-jik (; 1894 Mangyongdae – 5. kesäkuuta 1926) oli Korean niemimaan itsenäisyyden puolesta kamppaillut aktivisti, opettaja ja Pohjois-Korean ensimmäisen johtaja Kim Il-sungin isä.
Kim syntyi Mangyongdaen kylässä lähellä Pjongjangia ja opetti myöhemmin siellä koulussa. Hänen vanhempansa olivat Kim Bo-hyo ja Ri Po-ik. Kim teki useita matkoja Kiinaan saadakseen oppia itsenäisyyskamppailua varten. Syksyllä 1917 hän joutui Korean niemimaata miehittäneen Japanin poliisin pidättämäksi. Vapauduttuaan vuosi myöhemmin Kim matkusti Kiinan ja nykyisen Pohjois-Korean rajalle. Hän asettui Junggangin piirikuntaan (Jagang) ennen rajan ylittämistä Linjiangin alueelle Kiinan Fujianiin. Kim oli 15-vuotiaasta saakka naimisissa Kim Il-sungin äidin Kang Pan-sokin kanssa. Hänen viimeisistä vuosistaan ei ole säilynyt paljon tietoa, mutta hän kuoli 31-vuotiaana huhutusti kärsittyään moninaisista terveysongelmista.
Kim on nostettu Pohjois-Korean mytologisessa historiankuvauksessa kommunismiin suuntautumisen edelläkävijäksi ja japanilaisvastaisen taistelun johtajaksi. Hänellä on merkittävä asema valtion virallisessa historiankirjoituksessa myös "Paektuvuoren verilinjan" edustajana. Kimin mukaan on nimetty Kasvatustieteellinen Kim Hyong-jik -yliopisto.
Kim Chaek

Kim Chaek (; 1903 Pohjois-Hamgyeong – tammikuu 1951) oli pohjoiskorealainen poliitikko ja komentaja.
Kim lähti Mantšuriaan ja liittyi Kiinan kommunisteihin vuonna 1925. Hän oli Kim Il-sungin merkittävä liittolainen sissisodankäynnissä japanilaisia miehittäjiä vastaan. Japanilaisten offensiivin takia hän joutui vuonna 1940 Kim Il-sungin tavoin siirtymään Neuvostoliiton Kaukoitään. Kim pysyi Neuvostoliitossa, kunnes palasi Korean niemimaalle elokuussa 1945. Lokakuussa 1945 hän sai nimityksen sotilasakatemian johtajaksi. Pohjois-Korea perustettiin virallisesti vuonna 1948, jolloin Kim Chaek valittiin sen teollisuusministeriksi ja varapääministeriksi.
Kim oli Korean työväenpuolueen sotilaskomitean jäsenenä vastuussa sodankäynnistä vuonna 1950 alkaneessa Korean sodassa. Syyskuussa 1950 hänestä tuli Korean kansanarmeijan komentaja. Hän vastasi myös sissijoukkojen järjestelystä kansanarmeijan joutuessa vetäytymään. Kim kuoli pommituksissa tammikuussa 1951. Hänen mukaansa on nimetty Gimchaekin kaupunki ja Teknologian Kim Chaek -yliopisto.
Ralph Puckett

Ralph Puckett nuorempi (6. joulukuuta 1926 Tifton, Georgia – 8. huhtikuuta 2024) oli yhdysvaltalainen maavoimien eversti, joka sai 21. toukokuuta 2021 ensimmäisen Joe Bidenin myöntämän Medal of Honorin toiminnastaan Chongchon-joen taistelussa Korean sodassa 25.–26. marraskuuta 1950.
Puckett oli Chongchon-joen taistelun aikaan ensimmäinen luutnantti. Hän toimi taistelussa Eighth Army Ranger Companyn komentajana. Puckett palveli armeijaa Korean sodassa haavoittumisesta huolimatta vielä 21 vuoden ajan. Hän on myös Vietnamin sodan veteraani ja on aktiivisen palvelusaikansa jälkeen ollut aktiivinen toimija veteraaniyhteisöissä. Puckett sai sekä Korean että Vietnamin sodista Distinguished Service Crossit ennen Medal of Honorin myöntämistä. Hänelle myönnettiin myös lukuisia muita kunnianosoituksia, kuten kaksi Silver Staria ja viisi Purple Heartia. Puckett oli yksi ensimmäisistä United States Army Rangersissa ansioituneiden kunnioitukseksi vuonna 1992 avattuun Ranger Hall of Fameen päässeistä.
Puckett oli viimeinen elossa oleva Korean sodasta Medal of Honorin saanut yhdysvaltalainen sotilas.
Volker von Bonin

Volker von Bonin (8. elokuuta 1924 Wilhelmshaven, Saksa – 2006) oli saksalais-suomalainen valokuvaaja. Hän valmistui ylioppilaaksi Helsingin Saksalaisesta koulusta ja valokuvaajaksi Münchenin yliopistosta. Hän työskenteli Oy Tilgmann Ab:lle, "Eeva"-lehdelle sekä freelance-kuvaajana. Hänen töitään on Museoviraston kuva-arkistossa.
Kim Tu-bong

Kim Tu-bong (; 1889–1958?) oli pohjoiskorealainen poliitikko ja kielitieteilijä.
Varhaiset vaiheet.
Kim oli alun perin kotoisin Gyeongsangin alueelta, joka nykyisin kuuluu Etelä-Koreaan. Hän julkaisi korean kieliopin vuonna 1916. Hän osallistui vuonna 1919 maaliskuun 1. päivän liikkeeseen japanilaisia miehittäjiä vastaan. Jouduttuaan pakenemaan Kiinaan Kim julkaisi revisoidun ja laajennetun painoksen korean kieliopista Shanghaissa 1923. Hän tunsi vetoa kommunismin ideoihin, liittyi varhaiseen marxilaiseen ryhmään ja osallistui 1920–1930-luvuilla poliittiseen toimintaan maanpaossa Shanghaissa. Ensisijaisesti Kim oli kuitenkin kiinnostunut korean kielen tutkimuksesta. Korean kieli oli vuosisatojen ajan eliitin väheksymä kieli, jonka sijaan virallisissa yhteyksissä käytettiin kiinaa. 1900-luvun alussa Korean niemimaalla heräsi laajempi kiinnostus koreaa kohtaan, mikä johti kielitieteellisen tutkimuksen huomattavan voimistumiseen alueella. Kim Tu-bongilla oli tässä kehityksessä huomattava osuus.
Maanpako ja Pohjois-Korean synty.
Kim joutui jäämään Kiinaan ja asettui maan kommunistien pääpaikkaan Yan’aniin. Hän perusti Kiinan kommunistien kanssa yhteistyötä tehneiden etnisesti korealaisten kommunistien sateenvarjojärjestön. Hän palasi Korean niemimaalle elokuun 1945 jälkeen. Kun Pohjois-Korean työväenpuolue perustettiin vuonna 1946, Kim nimitettiin sen johtajaksi ja Kim Il-sung varajohtajaksi. Pohjois-Korean työväenpuolue edelsi Korean työväenpuoluetta, joka perustettiin vuonna 1949 ja jonka johtajaksi nousi Kim Il-sung. Pohjois-Korea perustettiin virallisesti vuonna 1948, jolloin Kim Tu-bongista tuli korkeimman kansanneuvoston puhemies. Lisäksi Kim johti jonkin aikaa Kim Il-sungin yliopistoa ja Komiteaa isänmaan rauhanomaiseksi jälleenyhdistämiseksi. Hän väitteli tohtoriksi kielitieteessä vuonna 1948 ja osallistui 1950-luvulla uudistusliikkeeseen, jonka työn tuloksena kiinalaisten merkkien käytöstä luovuttiin Pohjois-Koreassa käytettävässä korean kielessä.
Vuoden 1956 tapahtumat ja jälkivaiheet.
Kesällä 1956 Kim Il-sungia vastustanut oppositio lähestyi Kim Tu-bongia pyrkimyksessään syöstä Kim Il-sung vallasta. Hän kieltäytyi osallistumisesta. Kriisin päätti Korean työväenpuolueen keskuskomitean virallinen asettuminen Kim Il-sungin tueksi 31. elokuuta 1956. Kim Il-sungia vastustaneet ystävineen ja sukulaisineen vangittiin tai teloitettiin. Vaikka Kim Tu-bong oli asettunut Kim Il-sungin tueksi, Kim Il-sung syytti häntä Yhdysvaltain vakoojaksi. Kim Tu-bong menetti asemansa korkeimman kansanneuvoston puhemiehenä ja joutui julkisen kritiikki-istunnon kohteeksi. Jotkin häneen kohdistetut syytökset koskivat hänen seksuaalisuuttaan, sillä hän oli mennyt naimisiin huomattavasti itseään nuoremman naisen kanssa. Myös Kim Tu-bongin työ tutkijana tuomittiin. Kim katosi julkisuudesta täysin vuonna 1958. Hänen oletetaan joutuneen teloitetuksi.
Pohjois-Korean virallisesta historiankirjoituksesta Kim Tu-bong on häivytetty tyystin.
Kim Song

Kim Song (; s. 1959 Pjongjang) on pohjoiskorealainen diplomaatti.
Kim opiskeli vuosina 1982–1988 Pjongjangin vieraiden kielten yliopistossa. Hän toimi vuosina 1996–1999 kolmantena sihteerinä Pohjois-Korean suurlähetystössä Iranissa ja vuosina 2004–2007 ensimmäisenä sihteerinä Pohjois-Korean suurlähetystössä Itävallassa. Vuosina 2008–2010 Kim oli Pohjois-Korean ulkoministeriön kansainvälisten järjestöjen jaoksen kolmas tutkija, vuosina 2011–2015 maansa pysyvän YK-edustuston neuvonantaja New Yorkissa ja vuosina 2016–2018 Pohjois-Korean ulkoministeriön sopimus- ja lakijaoksen pääjohtaja.
Kim sai vuonna 2018 nimityksen Pohjois-Korean pysyväksi YK-suurlähettilääksi. Hän on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Kongsbergin kirkko

Kongsbergin kirkko () on Kongsbergissä Norjassa sijaitseva tiilinen ristikirkko vuodelta 1761. Se korvasi lähellä sijainneen puisen kirkon, joka purettiin 1765.
Hvittingfoss

Hvittingfoss on taajama Kongsbergin kunnassa Buskerudin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 1,1 neliökilometriä ja asukasluku 1 143 vuonna 2022. Hvittingfossissa sijaitsee muun muassa autonosia valmistava Kongsberg Automotive.
Norjan kaivosmuseo

 
Norjan kaivosmuseo () on Norjan Kongsbergissa sijaitseva kaivostoiminnan historiaa esittelevä museo entisen hopeakaivoksen alueella. Museo avattiin yleisölle vuonna 1945. Kaivosten sisällä on mahdollisuus vierailla kesäisin kaivosjunan kyydissä, lisäksi museossa on näyttelyitä.
Kongsberg Automotive

Kongsberg Automotive on norjalainen autonosien valmistaja. Se perustettiin vuonna 1987. Yrityksen liikevaihto oli noin 906 miljoonaa euroa ja sillä oli noin 5 500 työntekijää vuonna 2022. Vuonna 2016 yhtiö siirsi pääkonttorinsa Sveitsin Zürichiin.
Tehtaat.
Yhtiöllä oli vuonna 2022 kaksikymmentä tehdasta eri puolilla maailmaa.
Tuftin kirkko

Tuftin kirkko () on Kongsbergin kunnassa Norjassa sijaitseva tiilinen pitkäkirkko vuodelta 1880.
Kari Pitkänen

Kari Juhani Kalervo Pitkänen (s. 11. heinäkuuta 1943 Lappeenranta) on suomalainen insinööri ja eläköitynyt yritysjohtaja, joka on saanut teollisuusneuvoksen arvonimen.
Pitkäsen vanhemmat olivat talousneuvos Into Pitkänen ja Anna-Liisa Lehtoranta. Hän avioitui Raija Anneli Penttisen kanssa. Pitkänen tuli ylioppilaaksi Lappeenrannan lyseosta 1965 ja valmistui merkonomiksi Lappeenrannan kauppaoppilaitoksesta 1967 ja koneenrakennuksen insinööriksi Lappeenrannan teknillisestä opistosta 1971. Hän oli Kymin Oy:n lämpöpatteritehtaan projekti-insinööri Heinolassa 1971 ja osastopäällikkö 1972–1973, Oy Strengberg Ab:n metalliteollisuuden teknillinen johtaja Pietarsaaressa 1973–1975 ja Forste Oy:n, vuodesta 1996 Helkama Forste Oy, tehtaanjohtaja Forssassa 1975–1977 ja yhtiön toimitusjohtaja 1977–2006 ja hallituksen jäsen. Pitkäsellä on ollut myös useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai 1999.
Reina Isabel II (1852)

Reina Isabel II oli Espanjan laivaston vuonna 1852 vesille laskettu Reina Isabel II -luokan kaksikantinen 84-tykkinen linjalaiva.
Valmistus.
Alus tilattiin Cádizista La Carracan arsenaalin San Luis telakalta, missä köli laskettiin 19. marraskuuta 1850. Alus laskettiin vesille 13. lokakuuta 1852.
Palvelus.
Alus lähti 28. tammikuuta 1857 Cádizista fregatti "Bailénin" ja höyrylaiva "Colónin" kanssa päällikkönään Antonio Arevala y Guerra Máhoniin, jonne ne saapuivat 8. helmikuuta. Alus lähti 21. helmikuuta Máhonista paluumatkalle Cádiziin, mistä se lähti 12. toukokuuta päällikkönään José Manuel Pareja y Septien osastossa, johon kuuluivat "Bailén", priki "Pelayo", urcat "Pinta" ja "Santacilia" sekä siipirattain varustettu tykkivene "Francisco de Asís". Ne saapuivat 25. kesäkuuta mukanaan 1 500 sotilasta Havannaan, jossa alus viipyi vuoteen 1859 partioiden Meksikonlahdella ja ollen seitsemän kuukautta Guantánamossa.
Alus lähti 17. huhtikuuta 1859 Havannasta ja saapui 24. toukokuuta Cádiziin, mistä se lähti 28. elokuuta päällikkönään Blas García de Quesada. Alus saapui 4. syyskuuta Mahóniin, mistä se jatkoi 22. syyskuuta Algeriin. Alus saapui 11. lokakuuta Algeriin. Se osallistui 6. tammikuuta 1860 Tetuánin tulittamiseen ja oli 25. helmikuuta Larachen edustalla, missä siihen rannikkotykistö osui useamman kerran. Aluksella haavoittui kuusi miehistönjäsentä. Alus oli 26. helmikuuta Arcilan edustalla.
Alus korvasi 1860 koululaivana "Rey Francisco de Asísin". Se oli 8. kesäkuuta 1862 Alicantessa päällikkönään Juan de Dios Ramos Izquierdo y Villavicencio, kun se oli laivastonäyttelyssä ja erilaisissa esityksissä koululaivana. Syyskuussa 1863 alus oli Cartagenassa päällikkönään José Lozano y García. Aluksen mastot poistettiin 18. heinäkuuta 1867 ja siitä tehtiin proomu. Se poistettiin 1870 alusluettelosta. Alus upposi 15. elokuuta 1887 ankkuripaikalleen, mutta hylky nostettiin 10. marraskuuta. Se myytiin 1889 romutettavaksi.
Rey Francisco de Asís (1853)

Rey Francisco de Asís oli Espanjan laivaston vuonna 1853 vesille laskettu Reina Isabel II -luokan kaksikantinen 84-tykkinen linjalaiva.
Valmistus.
Alus tilattiin Ferrolista Reales Astilleros de Esteirolta, missä köli laskettiin 2. joulukuuta 1850. Alus laskettiin vesille 18. syyskuuta 1853 ja otettiin palvelukseen syyskuussa 1853.
24. lokakuuta 1855 annettiin kuninkaallinen määräys, jonka mukaan alukselle tuli asentaa 350 hevosvoiman Penn-moottori etu- ja päämaston väliin. Alus siirrettiin maaliskuussa 1856 kuivatelakalle odottamaan muutostöitä. Muutostyö peruutettiin 21. kesäkuuta 1856.
Palvelus.
Alus lähti 25. toukokuuta 1858 Alicantesta laivastonäyttelyn päätyttyä päällikkönään Ramón María Pery Valenciaan kuljettaen kuningatar Isabel II:ta. Kuningatarta saattanutta pääosin höyrylaivoista koostunutta laivastoa komensi laivastoministeri José María de Quesada. Alus saapui 28. toukokuuta laivaston mukana Valeciaan. Alus saapui Vigosta Ferroliin 1. syyskuuta kuljettaen kuningatarta.
Aluksesta tehtiin 11. tammikuuta 1859 kadettien koululaiva. Alus saapui 10. syyskuuta 1860 Alicanteen, mistä se lähti 16. syyskuuta Baleaareille. Se kuului laivueeseen, jossa oli kuningatarta kuljettanut potkurifregatti "Princesa de Asturias". Alus lähti 20. syyskuuta Palmasta ja saapui Barcelonaan 21. syyskuuta.
Alus lähti 1861 Cádizista Havannaan, mistä se palasi seuraavana vuonna La Carracaan. Aluksesta tehtiin 1863 jälleen koululaiva päällikkönään Juan Topete y Carballo. Se poistettiin 19. lokakuuta 1866 alusluettelosta.
Hersch Lauterpacht

Hersch Lauterpacht (6. elokuuta 1897 Żółkiew, Galitsia, Itävalta-Unkari (nyk. Ukrainaa) – 8. toukokuuta 1960) oli brittiläinen oikeustieteilijä. Hän oli syntyjään juutalainen. Hän opiskeli Lembergin yliopistossa ja sen jälkeen Wienin yliopistossa Hans Kelsenin oppilaana. Hän tutustui siellä tulevaan vaimoonsa Rachel Steinbergiin, joka opiskeli siellä pianonsoittoa. He avioituivat 1923 ja asettuivat Englantiin, missä Lauterpacht opetti vuodesta 1923 London School of Economicsissa. Heidän poikansa Elihu syntyi 1928. Hänen väitöskirjansa "Private Law Sources and Analogies of International Law" valmistui 1927. Hän sai 1935 asianajajan oikeudet. Hänet valittiin 1937 Cambridgen yliopistoon mentorinsa ja yhteistyökumppaninsa Arnold McNairin seuraajaksi. Hänet valittiin 1954 McNairin seuraajaksi kansainväliseen tuomioistuimeen.
Lauterpacht kuoli 62-vuotiaana 1960. Hänen poikansa Elihu Lauterpacht on kirjoittanut hänestä 2010 ilmestyneen elämäkerran "The Life of Hersch Lauterpacht".
Santa Ana (1729)

Santa Ana oli vuonna 1729 vesille laskettu Espanjan laivaston Santa Ana -luokan kaksikantinen 70-tykkinen linjalaiva.
Valmistus.
Alus tilattiin Guernizosta Santanderista. Se otettiin palvelukseen 14. helmikuuta 1729.
Palvelus.
Helmikuussa 1729 alus lähti Santanderista kohdatakseen López Pintadon laivueen, joka oli tulossa Havannasta saattaen "Gallo Indianoa" ja fregatti "Concepciónia". Alus palasi Ferroliin vaurioiduttuaan myrskyssä maaliskuussa. Alus saapui 10. kesäkuuta Cádiziin Ferrolista lähteneiden alusten kanssa.
Vuonna 1730 alus partioi Välimerellä. Huhtikuussa 1731 alus liitettiin Ferrolissa Francisco Javier Cornejon laivueeseen. Vuoden 1731 alus operoi Ferrolin ja Cádizin välillä. Kesäkuussa 1732 alus liitettiin Cornejon laivueeseen Algerin sotaretkeen ja hyökättäessä Oraniin. Alus lähti 14. kesäkuuta 1733 Ferrolista Cornejon laivastossa, jonka muina aluksina olivat linjalaivat "Santiago", "San Isidro" ja "Reina" sekä fregatti "Hermione" ja rahtialus "San Diego". Laivaston tehtävänä oli liittyä Cádizissa Antonio Serranon laivastoon. Alus siirrettiin 12. huhtikuuta 1734 Cádizissa reserviin odottamaan telakalle siirtoa. Huhtikuussa 1737 alus oli Cádizissa reservissä.
Vuonna 1738 alus palautettiin palvelukseen Ferrolissa saman aikaisesti "San Felipen", "Reinan" ja "Real Carlosin" kanssa. Se lähti 31. heinäkuuta 1740 Karibialle Rodrigo de Torresin laivueessa. Kesäkuussa 1741 kuljetti onnistuneesti aarrelastin Havannasta Cádiziin vältettyään amiraali John Norrisin laivaston.
Alus myytiin 30. marraskuuta 1744 romutettavaksi Havannassa.
Ruumiinkulttuuri

Ruumiinkulttuuri (myös kehonkulttuuri tai fyysinen kulttuuri) tarkoittaa kehon järjestelmällistä hoitoa ja kehittämistä. Ruumiinkulttuuri voidaan ajatella filosofiana, ohjelmana tai elämäntapana, joka tavoittelee maksimaalista fyysistä kehitystä esimerkiksi painoharjoittelun, ruokavalion, aerobisen toiminnan, urheilullisen kilpailun ja henkisen kurin avulla. Ruumiinkulttuurin etuja ovat muun muassa terveyden, ulkonäön, voiman, kestävyyden, joustavuuden, nopeuden ja yleisen kunnon kehittyminen sekä urheilullisten ominaisuuksien parantuminen.
Ruumiinkulttuuri sai alkunsa terveys- ja kuntoiluliikkeenä Euroopassa 1800-luvulla. Liike levisi Englantiin ja Yhdysvaltoihin jatkuen aina 1900-luvun puoliväliin saakka. Ruumiinkulttuurin ideologiaa ohjasivat monet tekijät. Ruumiinkulttuurin liikkeiden perintö vaikuttaa muun muassa voimistelun, kehonrakennuksen, nykyaikaisen hieronnan, liikuntatieteiden ja fysioterapian taustalla.
Ruumiinkulttuurin aallot.
Ruumiinkulttuurin kehitys voidaan jakaa kolmeen aaltoon: eurooppalaiseen voimisteluun, voimailuun sekä somaattiseen harjoitteluun:
Historia.
Ruumiinkulttuurin liike syntyi useasta syystä, joista tärkeimmät olivat teollinen vallankumous sekä nouseva nationalismi. Teollisen vallankumouksen myötä syntyi elintasosairauksia kuten lihavuutta, korkeaa verenpainetta sekä kihtiä. Tämän myötä ihmiset kiinnostuivat enemmän terveydestä ja fyysisestä toiminnasta. Napoleonin sotien myötä Tanska, Ruotsi ja Saksa havahtuivat hyväkuntoisen sotaväen tarpeeseen. Erityisesti Pohjoismaissa ruumiinkulttuuriset saavutukset yhdistyivät osaksi kansallista historiaa ja identiteettiä.
Ruumiinkulttuurin perustajana pidetään saksalaista "modernin voimistelun isää", Johann Christoph Friedrich GutsMuthsia, joka julkaisi vuonna 1793 kirjan nimeltä "Gymnastik für die Jugend". Kirja on ensimmäisiä, joka systematisoi harjoittelua. Kirja sisälsi 29 harjoitusta, jotka olivat peräisin antiikin Kreikan viisiottelusta, perinteisestä tanssista ja sotilasharjoituksista. GutsMuths suhtautui harjoitteluun kokonaisvaltaisesti ja näki voimistelun keinona kehittää älyä ja luonnetta aistien kautta. Ajan myötä liike kehittyi ottaen erilaisia muotoja, kuten voimamiesliike ja somaattinen liike.