Viiltely

Viiltely on oman ruumiinsa tietoista ja vapaaehtoista suoraa fyysistä vahingoittamista aiheuttamalla kudostuhoa viiltelemällä ilman tarkoitusta tehdä itsemurha. Viiltely on yleisintä nuorilla, joilla se on yleisin itsensä vahingoittamisen muoto. Viiltely on yhteydessä moniin mielenterveyden häiriöihin ja kohonneeseen itsemurhariskiin.
Viiltely on ilmiönä vanha, ja sitä esiintyy maailmanlaajuisesti. Ensimmäinen viiltelyä käsittelevä tieteellinen tutkimus on Karl Menningerin väitöskirja vuodelta 1935.
Määritelmät.
Kuopion yliopiston ja Kuopion yliopistollisen sairaalan tutkijoiden tutkimuksessa (Rissanen ym. 2006) viiltely määritellään Armando Favazzan määritelmää, jota on käytetty usein itsensä vahingoittamista tutkittaessa, mukaillen ”ihon pinnan rikkomiseksi jollain terävähköllä esineellä tai kynsillä niin, että iho vaurioituu ja vahingoitetusta kohdasta voi tihkua enemmän tai vähemmän verta”.
Taustatekijät.
Joskus viiltely voi olla silkkaa kokeilunhalua ja ohimenevää. Useimmiten sen taustalla on kuitenkin jokin mielenterveyden häiriö, kuten masennus, ahdistuneisuushäiriö tai psykoositila, jonka oire se on. Toiminta voi myös olla seurausta esimerkiksi kriisistä läheisessä ihmissuhteessa. Nuorilla tahallinen itsensä vahingoittaminen liittyy vahvimmin epävakaaseen persoonallisuuskehitykseen.
Viiltelyn motiivit voivat olla niin psyykkisiä kuin fyysisiäkin. Monet itseään viiltelevät nuoret ovat avuttomia hakemaan apua avuntarpeestaan huolimatta, joten he toivovat, että viiltelyjälkien näkijä puuttuisi asiaan. Kuopion yliopiston ja Kuopion yliopistollisen sairaalan tutkijoiden tutkimuksessa, jonka aineistona oli noin 1 500 Kuopiossa opiskelevaa 13–17-vuotiaista nuorta, kävi ilmi, että alle 19 prosenttia itseään viiltelevistä oli hakenut terveydenhuollosta apua viiltelyynsä.
Vaikutukset.
Fyysisen vahingon aiheuttama kipuaistimus saa aivot vapauttamaan stressihormoneita ja siirtää kehon valmiustilaan. Tästä tilasta palautuakseen keho tuottaa morfiinin kaltaista endorfiinia, joka aiheuttaa mielihyvää ja lievittää kipua. Prosessin tuottaman psyykkisen mielihyvän lisäksi endorfiini stimuloi aivojen palkkiokeskusta samalla tavoin kuin mm. nikotiini, alkoholijuoma ja huumausaineet. Voimakas kipuaistimus voidaan myös mieltää elämyksenomaiseksi tavaksi poistaa ”henkistä turtumusta”, tai se voi olla keino rankaista itseään. Toisaalta kaikki eivät tunne kipua viiltelystä, vaan veren näkeminen antaa tunteen itsehillinnän palautumisesta.
Yleisyys.
Viiltelyn esiintyvyyden tarkka arviointi on vaikeaa, sillä suurin osa siitä tapahtuu yksityisesti. Viiltelyn yleisyydestä on hyvin erilaista tutkimustietoa erilaisten tutkimusmenetelmien ja viiltelyn määrittelyn sekä käytetyn aineiston mukaan.
Vaikka itsensä tietoinen vahingoittaminen on yhtä yleistä molemmilla sukupuolilla, viiltely on yleisempää tytöillä ja naisilla. Viiltelevä henkilö yrittää usein peittää itsetuhoisen käyttäytymisensä joko häpeästä tai väärinkäsitysten pelosta.
Itsetuhoinen käyttäytyminen alkaa yleensä noin 14 vuoden iässä, ja sen esiintyvyys alkaa laskea 19 ikävuoden jälkeen. 568:lle keskimäärin 15,4-vuotiaalle henkilölle tehdyssä kyselyssä nuorista noin 14 prosenttia ilmoitti vahingoittaneensa joskus itseään ilman itsemurhatarkoitusta.
Suomalaisessa poikittaistutkimuksessa (otoskoko 4 205) vuodelta 2008 havaittiin, että 13–18-vuotiaista nuorista 11,5 prosenttia on viillellyt itseään ainakin kerran elämänsä aikana ja 1,8 prosenttia oli viillellyt itseään viime aikoina. Kuopion yliopiston ja Kuopion yliopistollisen sairaalan tutkijoiden vuonna 2006 julkaisemaan tutkimukseen, jonka aineistona oli noin 1 500 Kuopiossa opiskelevaa 13–17-vuotiaista nuorta, vastanneista 5,2 prosenttia ilmoitti tutkimuksen aikoihin viiltelevänsä itseään. Tytöistä itseään ilmoitti viiltelevänsä 13,2 prosenttia, pojista vain 1,7 prosenttia.
Yleensä viiltely tapahtuu yksin ja salassa, mutta se voi olla julkista joko yksin tai ryhmässä, jolloin tekijät saattavat jopa viiltää toinen toisiaan. Viiltely tarttuu nuoresta toiseen. On myös havaittu, että viiltelyä käytetään joskus keinona saada tunnustusta vertaisilta tai osoittaa olevansa rohkea.
Yleisimmät paikat viillellä ovat ranteet ja käsivarret. Kuitenkin on raportoitu viiltelyä myös niskaan, hiusten alle, kasvoihin, rintoihin, vatsaan, sukupuolielimiin, jalkoihin ja jalkapohjiin. Henkilöillä, jotka viiltävät muihin kuin näkyviin paikkoihin, on todettu olevan enemmän tunne-elämän ongelmia, dissosiatiivisia oireita ja itsemurha-ajatuksia.
Hoito.
Jos nuoren huomataan viiltelevän, asia tulee ottaa puheeksi. Viiltelyn puheeksi ottaminen ei lisää itsemurhayrityksen riskiä, vaan yleensä nuori kokee itsetuhoisuuden puheeksi ottamisen helpottavaksi ja haluaa tulla autetuksi. Huono hoito tai asian huono käsittely vanhempien taholta voi kuitenkin lisätä viiltelyä. Vaikka viiltely ei automaattisesti kerro itsemurhavaarasta, se ei kuulu normaaliin nuoruusiän kehitykseen, vaan edellyttää tutkimuksia. Osa viiltelevistä nuorista tarvitsee psykiatrista arviota ja hoitoa, jonne tulee ohjata aktiivisesti. Itseään viiltelevän nuoren hoitoon ei ole Käypä hoito -hoitosuositusta. Usein nuoret eivät saa apua siitä huolimatta, että heidän itsetuhoisuudestaan tiedetään.
Nimenomaan viiltelyyn tehoavaa lääkehoitoa ei tunneta. Lääkehoidossa on kokeiltu useita lääkeaineryhmiä, mutta tulokset lääkkeiden tehosta ovat ristiriitaisia. Viiltely liittyy usein mielenterveyden häiriöihin, joten niiden asianmukainen lääkehoito on osa viiltelyn hyvää hoitoa.
Koska viiltelijältä uupuu usein kyky käsitellä sanallisesti tunteitaan ja kokemuksiaan, psykoterapeuttinen hoito on monesti hankalaa. Psykoterapian muodoista yhtäkään ei ole pystytty osoittamaan toista tehokkaammaksi viiltelyn hoidossa. Psykoterapeuttien suhtautuminen nuorten potilaidensa viiltelyyn vaihtelee: ote siihen voi olla hyvinkin aktiivinen, kun taas jotkut eivät kiinnitä viiltelyyn mitään huomiota, jollei se tule muuten esille terapian kuluessa.
Psykiatrinen osastohoito voi vaikuttaa potilaan tilaan viiltelyn osalta jopa negatiivisesti, sillä osastolla esiintyy viiltelyn tarttumisesta nuoresta toiseen. Viiltely osastolla lisääntyy henkilökunnan vaihtumisen ja lomien takia sekä viikonloppuisin, jolloin on vain vähän järjestettyä ohjelmaa ja on mahdollista eristäytyä omiin oloihinsa.