Bertel Gripenberg

Bertel Johan Sebastian Gripenberg (10. syyskuuta 1878 Pietari – 5. toukokuuta 1947 Sävsjö, Ruotsi) oli suomenruotsalainen runoilija ja aatelismies.
Tausta.
Bertel Gripenberg kuului Gripenbergin aatelissuvun vapaaherralliseen haaraan. Hänen vanhempansa olivat Pietarissa ministerivaltiosihteeristön virkamiehenä toiminut Johannes Gripenberg ja Sigrid Maria Aminoff. Gripenberg eli lapsuutensa Pietarin aristokraattisessa ympäristössä, ja tältä ajalta oli peräisin hänen myöhempi monarkian ja aristokratian ihailunsa. Venäjään ja venäläisyyteen Gripenberg sitä vastoin suhtautui kielteisesti.
Opiskeluvuodet.
Kun Gripenbergin isä nimitettiin Mikkelin läänin maaherraksi 1889, perhe muutti Mikkeliin. Täällä Gripenberg aloitti koulunkäynnin suomenkielisessä Mikkelin lyseossa. Gripenberg tunsi olonsa vieraaksi suomenkielisessä ympäristössä, ja täältä sai alkunsa hänen tuleva kiihkeä ruotsinmielisyytensä.
Mikkelistä Gripenbergin perhe muutti 1891 Helsinkiin ja Gripenberg jatkoi koulunkäyntiä Helsingin Suomalaisessa Normaalilyseossa. 1893 hän meni Haminan kadettikouluun mutta joutui lopettamaan sen kesken 1895 ja palaamaan kotiin. Gripenberg tunsi tällöin pettäneensä sukunsa upseeriperinteet, ja asia painoi häntä pitkään.
Gripenberg jatkoi koulunkäyntiään Nya svenska läroverket -poikakoulussa, jonka aristokraattinen ilmapiiri sopi hänelle hyvin; Gripenberg kirjoitti sieltä ylioppilaaksi 1898. Tässä vaiheessa alkoi häntä pitkään vaivannut silmäsairaus, joka luultavasti vaikutti myös siihen, ettei Gripenberg saanut päätökseen aloittamiaan lakitieteen opintoja Helsingin yliopistossa.
Tammikuun alussa 1904 Gripenberg muutti Tammelaan Kojon kartanoon ja toimi siellä kartanon omistajan Ernst Wahrenin pojan kotiopettajana. Hän metsästeli ja tutustui samalla Hämeen luontoon ja ihmisiin. Vuonna 1906 Gripenberg osallistui venäläisen kirjailijan Maksim Gorkin ja tämän seuralaisen Maria Andrejevan avustamiseen näiden piileskellessä Venäjän viranomaisia. Taiteilija Akseli Gallén-Kallela toi pakolaiset tammikuussa 1906 Kojon kartanoon, jossa nämä oleskelivat huhtikuulle saakka. Gripenberg, joka venäjänkielentaitoisena toimi tämän ajan Gorkin pariskunnan tulkkina, matkusti heidän seurassaan ensin Turkuun, sitten Tukholmaan ja lopuksi aina Berliiniin saakka, josta Gorkit jatkoivat matkaa eteenpäin. Gripenberg palasi Kojon kartanoon ja asui siellä vielä muutamia vuosia entisessä tilanhoitajan asunnossa.
Gripenberg osallistui aatelissädyssä edustajana valtiopäiville 1904–1905 ja 1905–1906.
Kirjailijan uralle.
1900-luvun alussa Gripenberg seurusteli näyttelijä Elli Tompurin kanssa, joka oli myös hänen varhaisrunoutensa innoittaja. 1904 hän tapasi Tammelassa silloin vasta 13-vuotiaan Hanna Brummerin, jonka kanssa Gripenberg meni salakihloihin ja lopulta eri vaiheiden jälkeen 1915 naimisiin. Avioliitto jatkui Gripenbergin kuolemaan saakka. Pariskunta osti 1915 Sääksmäen Huittulan kylästä Ala-Pohjan huvilan, jonne he muuttivat asumaan. Gripenbergillä oli jo ennestään siteitä Sääksmäkeen, sillä hänen isänsä isä ja isoisä olivat omistaneet Voipaalan kartanon. 
Gripenberg aloitti kirjailijanuransa 1903 runokokoelmalla "Dikter". 1900-luvun alussa hän kuului radikaaliin yltiöindividualistiseen Euterpe-ryhmään, joka kannatti vapaata rakkautta ja erotiikkaa ja vastusti valtionkirkkoa ja kristinuskoa. Tämän kauden jälkeen Gripenberg siirtyi runoudessaan ensin kotiseuturomantiikkaan Hämeen luontoa kuvaavissa runoissaan ja lopulta kiihkonationalistiseen sotaa ja valkoista Suomea kuvaavaan runouteen.
Sisällissodan vaikutus.
Jo ennen vuotta 1918 Gripenberg piti itseään uhanalaisen, korkeampaa germaanista rotua edustavan suomenruotsalaisen aristokratian jäsenenä. Tätä aristokratiaa uhkasivat Gripenbergin mielestä sosialismi ja alemmat rodut, toisin sanoen suomalaiset ja venäläiset. 
Vuoden 1918 sisällissota oli tärkeä tapaus Gripenbergin elämässä. Osallistuttuaan sotaan valkoisten riveissä hän tunsi päässeensä siitä henkisestä painolastista, jonka kadettikoulusta karkaaminen oli hänelle synnyttänyt. Samalla hänen ajattelussaan tuli entisen suomalaisuus–ruotsalaisuus-vastakkainasettelun tilalle jako valkoiset–punaiset, ja hän ylisti runoissaan valkoista Suomea ja demonisoi sodan punaista osapuolta. Kuuluisin Gripenbergin sisällissota-aiheisista runoista on ”Klyftan” (Kuilu):
”Beseglad med blod är klyftan,&lt;br&gt;beseglad med blod och brand,&lt;br&gt; mellan redliga män i Finland&lt;br&gt; och rasande röda band,&lt;br&gt; en klyfta, djup som döden&lt;br&gt; och gapande mörk och bred&lt;br&gt;
mellan människobarn i landet&lt;br&gt; och vilddjurens röda led.”
Suomennos:
”Verellä sinetöity on kuilu,&lt;br&gt;sinetöity verellä ja tulella,&lt;br&gt; rehtien Suomen miesten&lt;br&gt; ja raivoavien punaisten rosvojoukkojen välillä,&lt;br&gt; kuilu, syvä kuin kuolema,&lt;br&gt;
ja ammottavan tumma ja leveä&lt;br&gt; maan ihmislasten&lt;br&gt; ja villipedon punaisten rivien välillä.”
Myöhemmät vaiheet.
Gripenberg myi marraskuussa 1918 Ala-Pohjan huvilansa ja perhe muutti Sääksmäen Saarioispuolen Maastolppaan Malmtorpin tilalle. Gripenberg osallistui täällä innokkaasti suojeluskuntatoimintaan, ja hänestä tuli vuonna 1919 Saarioispuolen suojeluskunnan päällikkö. Hän harrasti myös puutarhanhoitoa, erityisesti kukkien viljelyä sekä metsästystä. Gripenbergin jyrkän oikeistolaiset mielipiteet, joita hän toi esille lehtikirjoituksissaan, alkoivat ajan mittaa vieraannuttaa häntä monista aatetovereistaankin.
Gripenberg ei hyväksynyt 1920-luvulla muotiin tullutta uutta, vapaamittaista runoutta. Kun kirjailija Elmer Diktonius julkaisi Gripenbergistä häväistyskirjoituksen nimeltä "Ruumis luuraa", Gripenberg vastasi kirjoittamalla nimimerkillä "Åke Eriksson" kokoelman vapaamittaisia runoja nimellä "Den hemliga glöden" (1925). Kokoelma saikin hyvät arvostelut ja tekijää pidettiin uutena, lupaavana runoilijana.
Vuosina 1927–1934 Gripenbergit asuivat Porvoon Runoilijakodissa, ja sen jälkeen he muuttivat Padasjoelta ostamaansa Harjun taloon jonka Gripenberg omisti kuolemaansa saakka. Porvoon vuosinaan 1930-luvun alussa Gripenberg oli mukana Lapuan liikkeen paikallisessa toiminnassa.
Gripenberg toimi Finlands Svenska författarföreningin puheenjohtajana 1919–1920 ja sai valtion kirjallisuuspalkinnon yhdeksän kertaa. Hän oli ehdolla Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajaksi vuonna 1931 ja sai Helsingin yliopiston kunniatohtorin arvon vuonna 1932.
Toisen maailmansodan vuosina Gripenberg kannatti innokkaasti Saksan sotaponnistuksia ja taistelua Neuvostoliittoa vastaan, mutta ei hyväksynyt natseja, koska piti heitä sosialisteina.
Gripenberg kuoli tuberkuloosiin Sävsjön parantolassa Ruotsissa.