Eila Kivikk’aho

Eila Sylvia Kivikk’aho (oik. Sammalkorpi, o.s. Lamberg; 8. helmikuuta 1921 Sortavalan maalaiskunta – 21. kesäkuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen runoilija ja suomentaja.
Henkilöhistoria.
Kirjailijanimellä Eila Kivikk’aho tunnettu Eila Lamberg syntyi Sortavalan maalaiskunnassa vuonna 1921. Hänen vanhempansa olivat suutari Juho Lamberg ja ompelija Ida Maria Laukkanen. Kivikk’aho sai jo kotonaan kirjallisia vaikutteita. Perheessä harrastettiin myös musiikkia, ja Kivikk’aho kertoi myöhemmin kotona kuulemiensa melodioiden ja rytmien olleen tärkeitä hänen kirjalliselle työlleen. Perheen ilmapiirissä näkyi myös äidin puolelta tullut renqvistiläinen rukoilevaisuus.
Kivikk’aho kävi Sortavalan tyttökoulun ja tuli sen jatkoluokilta ylioppilaaksi 1940. Lukiossa hän tutustui muun muassa Saima Harmajan, Uuno Kailaan ja Otto Mannisen runouteen sekä V. A. Koskenniemen esseistiikkaan. Kivikk’aho joutui Sortavalasta evakkoon ja muutti ensin Poriin. Hän oli konttoriapulaisena Porissa 1940-43 ja Helsingissä 1944-47. Hän työskenteli erilaisissa toimistotehtävissä Sortavalassa, Porissa, Lahdessa, Helsingissä sekä Porin kaupunginkirjastossa ja "Sirkka"-lehdessä.
Kivikk’aho oli keväällä 1944 työvelvollisena Otto Mannisen luona. Hän kirjoitti tuolloin puhtaaksi Mannisen suomentamia Molièren "Luulosairasta" ja J. L. Runebergin "Salamiin kuninkaita".
Kivikk’ahon ensimmäinen runokokoelma oli vuonna 1942 julkaistu "Sinikallio", missä oli mukana muun muassa kotiseudun kaipuun kuvauksena pidetty "Nocturno". Kivikk’aho julkaisi sen jälkeen harvakseltaan kokoelmia. "Viuhkalaulu" ilmestyi vuonna 1945, "Niityltä pois" 1951, "Venelaulu" 1952 ja "Parvi" 1961. "Parvi"-teoksessa Kivikk’aho otti kantaa muun muassa uuteen sukupolveen ja sotakäsityksiin. Kivikk’ahon vuonna 1975 ilmestyneessä "Kootuissa runoissa" oli myös ennen julkaisematonta tuotantoa. "Ruusukvartsi"-kokoelma (1995) puolestaan sisälsi etupäässä haikuja ja tankoja.
Kivikk’aho eli varsin syrjäänvetäytyneesti, mutta hän jatkoi uraansa suomentajana. Hän käänsi erityisesti lastenkirjallisuutta, ja hän suomensi kaikkiaan yli 50 teosta. Kivikk’aho käänsi muun muassa Astrid Lindgrenin, Maria Gripen, Thorbjørn Egnerin, Åke Holmbergin ja Elsa Beskowin tuotantoa sekä satukokoelmia. Kivikk’aho suomensi myös valikoiman Osip Mandelštamin runoja.
Kivikk’aho oli vuodesta 1948 naimisissa arkkitehti Risto Sammalkorven kanssa. He saivat kolme lasta, Tarleenan 1949, Ilkan 1951 ja Annun 1954. Tarleena Sammalkorpi toimi Yleisradion kulttuuritoimittajana.
Kirjallinen tuotanto.
Tyyli ja teemat.
Kivikk’aho oli runoilijana perinteisten runoilijoiden ja 1950-luvun modernistien välimaastossa. Toisessa kokoelmassaan "Viuhkalaulu" Kivikk’aho hämmensi kriitikoita, sillä hän irtautui ajalleen ominaisesta runotyylistä vapaarytmisyyteen. Samalla Kivikk’ahon tyyliin tuli mukaan jo tankoja, haikuja ja niiden muunnelmia. Tankasta tuli käytännössä hänen keskeisin ilmaisumuotonsa vuoden 1951 kokoelmassa "Niityltä pois". Sen runot olivat usein kaksijakoisia ja riimiteltyjä. Ne alkoivat dynaamisella kuvalla, jota seurasi äkillinen käänne tai vastakohta.
Kivikk’ahon tuotannossa oli koko sen ajan mukana kodistaan mukanaan tuoma laulullisuus, ja esimerkiksi vuonna 1952 ilmestyneessä "Venelaulussa" oli perinnepohjaisia runoja. Tuomas Anhavan mukaan: "Toisaalta Kivikk’aho on aito laulaja: avoin, välitön, naivi, toisaalta miettivä, suhteita tajuava ja rakentava."
Kivikk’ahoa pidetään evakkorunoilijana, ja hänestä tuli heti ensimmäisessä kokoelmassaan karjalaisevakkojen ääni. Hän kirjoitti runoissaan menneisyyden kaipuusta. Kivikk’aho myös viittasi usein runoissaan luovutettuun Karjalaan.