Etelä-Amerikan esihistoria

Etelä-Amerikan esihistoria käsittää esikolumbiaanisten intiaanikulttuurien vaiheet Etelä-Amerikan asuttamisesta yli vuotta sitten espanjalaisten ja portugalilaisten valloituksiin 1500-luvulla.
Etelä-Amerikan intiaanien esivanhemmat saapuivat alueelle pohjoisesta. Maanosan ensimmäiset asukkaat olivat suurriistaa saalistaneita metsästäjä-keräilijöitä. Varhaisin tunnettu asutuspaikka on Chilen Monte Verde noin eaa. Maatalous alkoi pian jääkauden päättymisen jälkeen noin 8 000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Tärkeimpiä kotoperäisiä viljelykasveja olivat kurpitsa, maapähkinä, maniokki, pavut ja peruna. Kotieläiminä pidettiin koiria, laamoja, alpakoita ja marsuja. Maatalous mahdollisti väestönkasvun, kyläyhteisöjen synnyn ja monimutkaisempien yhteiskuntien kehityksen.
Teknologian ja yhteiskunnan mukaan määrittyviä kulttuurialueita oli neljä. Metsästäjä-keräilijät elivät maatalouteen huonosti soveltuvilla alueilla, kuten Patagoniassa ja Tulimaassa. He muodostivat pieniä ja tasa-arvoisia yhteisöjä. Trooppisten sademetsien viljelijät asuivat puolipysyvissä kylissä ja harjoittivat kaskiviljelyä ja kalastusta. Heillä oli perhesiteisiin perustuvia yhteisöjä ilman luokkajakoa. Sademetsissä eli myös metsästäjä-keräilijöitä. Päällikkökuntia oli Pohjois-Andeilla ja Karibian saaristossa. Niiden tunnuspiirteitä olivat vallan keskittyminen, sosiaalinen eriytyminen, tuottoisa maatalous ja järjestäytynyt sodankäynti. Ne eivät kuitenkaan ehtineet kehittyä vakiintuneiksi valtioiksi. Andien sivilisaatiot olivat Etelä-Amerikan kehittyneimpiä. Niiden mahti perustui tehokkaaseen byrokratiaan, tieverkostoon ja kasteluviljelyyn. Andien imperiumeista tunnetuin ja suurin oli jumalkuninkaiden hallitsema Inkavaltakunta.
Esikolumbiaaniset intiaanikulttuurit kokivat nopean ja laajamittaisen tuhon eurooppalaisten saavuttua mantereelle 1500-luvulla. Kolumbiaaninen vaihto toi mukanaan tauteja, joille alkuperäisväestöllä ei ollut vastustuskykyä. Kulkutaudit ja eurooppalaisten aloittamat valloitussodat aiheuttivat valtavan väestökadon erityisesti rannikkoseuduilla ja tiheään asutuissa jokilaaksoissa. Espanjalaiset valloittajat hyökkäsivät erityisesti alueille, joista oli helposti saatavissa kultaa ja muuta ryöstösaalista. Esimerkiksi inkavaltakunta kukistui nopeasti sisäisten ristiriitojen ja sairauksien heikentämänä. Suurin osa alkuperäiskulttuureista katosi tai sulautui siirtomaayhteiskuntaan, mutta esimerkiksi mapuchet onnistuivat paikallisesti vastustamaan eurooppalaista ylivaltaa jopa satojen vuosien ajan. Keski-Andeilla alkuperäiskansojen kulttuuri säilyi osin perinteisenä aina 1900-luvulle asti.
Asuttaminen.
Ihmisasutus levittäytyi Siperiasta Alaskaan noin – vuotta sitten. Mantereen ensimmäisiä asukkaita kutsutaan paleointiaaneiksi. He olivat suurriistaan erikoistuneita metsästäjä-keräilijöitä. Amerikan varhainen asutus rajoittui tuhansien vuosien ajaksi Pohjois-Amerikan luoteisosiin. Mannerjään vetäytyessä pohjoisemmaksi paleointiaanit levittäytyivät Pohjois-Amerikkaan ja Väli-Amerikan kautta Etelä-Amerikkaan. Amerikan varhaisin hyvin tunnettu arkeologinen kohde, Chilen Monte Verde, ajoittuu noin vuoteen eaa. Vuoteen 6000 eaa. mennessä asutus oli levittäytynyt kaikkialle Etelä-Amerikkaan ja ulottui Tulimaahan. Paleointiaanit eivät viljelleet maata. Ainoa kotieläin oli koira, jota käytettiin metsästyksessä.
Beringinsalmen yli on vuosituhansien saatossa saapunut Aasiasta Amerikkaan uutta väestöä useina erillisinä muuttoliikkeinä. Vanhan maailman ja Etelä-Amerikan välillä oli satunnaista yhteydenpitoa myös Tyynen valtameren kautta, mutta sillä ei ollut suurta vaikutusta Etelä-Amerikan kulttuuriseen tai teknologiseen kehitykseen. Alueen kehittyneet sivilisaatiot syntyivät omaperäisen kehityksen tuloksena. Euraasia ja Amerikka muodostivat toisistaan lähes täysin riippumattomat kulttuurialueet. Myös yhteydet Pohjois- ja Etelä-Amerikan välillä jäivät vähäisiksi.
Varhainen maatalous.
Maatalous alkoi Etelä-Amerikassa varhain. Jääkauden päätyttyä se keksittiin itsenäisesti myös Mesoamerikassa ja Lähi-idässä noin 7000–8000 vuotta ennen ajanlaskun alkua.
Maataloutta esiintyi pohjoisrannikolla sekä sisämaan metsissä ja ylängöillä. Kurpitsa domestikoitiin noin 8400–8000 eaa., maapähkinä noin 6500 eaa., voipapu noin 5000 eaa ja peruna noin 2500 eaa. Kaskiviljely alkoi 3. vuosituhannella eaa. Maissin ja kassavan viljely levisi Etelä-Amerikkaan noin 2000–1500 eaa. Myös puuvillaa ja tomaattia viljeltiin. Laama ja alpakka kesytettiin noin 3000 eaa. Niillä oli suuri merkitys varsinkin ylänköjen asukkaille. Marsuja pidettiin kotieläiminä noin vuodesta 1000 eaa. alkaen. Maanviljely oli paikallinen ilmiö, joka levisi Etelä-Amerikassa hitaasti. Suurin osa mantereesta oli harvaan asuttua seutua, jonka asukkaat elättivät itsensä metsästyksellä ja keräilyllä.
Maatalous mahdollisti väestönkasvun ja omaksuttiin käyttöön uusilla alueilla. Väliaikaiset leirit vaihtuivat pysyviin kyliin, ja yhteiskunta kehittyi monimutkaisemmaksi. Syntyi kaupunkivaltioita ja paikoitellen jopa imperiumeja. Hedelmällisimmät maat otettiin viljelykäyttöön, ja metsästäjä-keräilijät joutuivat vähitellen vetäytymään syrjäseuduille. Mantereen väkiluku oli 1500-luvun alussa yli 20 miljoonaa.
Eri alueilla vallinneita kulttuureita.
Metsästäjä-keräilijät.
Metsästykseen ja keräilyyn perustunut nomadinen elämäntapa säilyi pisimpään maanviljelyyn heikosti soveltuvilla alueilla eteläisimmässä Chilen saaristossa ja etelärannikolla, Patagoniassa ja Kaakkois-Brasilian ylängöllä. Orinocosta Patagoniaan ulottuvalla alueella asui 1400-luvun lopulla William Denevanin arvion mukaan noin 8,5 miljoonaa ihmistä. Trooppisten metsien väkiluku oli mantereen eteläosiin nähden moninkertainen. Sademetsissä asui sekä metsästäjä-keräilijöitä että maanviljelijöitä.
Argentiinan ja Uruguayn aroilla ja tasangoilla eläineitä metsästäjä-keräilijöitä olivat charrúat, querandiet, puelchet ja tehuelcet. Chilen etelärannikon ja saariston alacalufit, chonot ja yaghanit hyödynsivät mereneläviä. Tulimaan alkuperäiskansaa olivat onat.
Gran Chacon guaicurujen elämäntapa perustui nandun, guanakon, pekarin ja jaguaariin metsästykseen, kasvien keräilyyn ja kalastukseen. Guaicurukielten puhujat jakautuivat useisiin heimoihin, joilla kaikilla oli oma pienehkö maa-alueensa.
Brasilian ja sen naapurimaiden sademetsissä eli jívarojen, makújen ja yarurojen kaltaisia metsästyksellä, kalastuksella ja kasvien keräilyllä eläneitä heimoja. Sademetsissä eli myös pysyviin kyliin asettuneita maanviljelijöitä, joiden kanssa metsästäjä-keräilijät kilpailivat ruoasta ja ajautuivat toisinaan väkivaltaisiin selkkauksiin.
Etelä-Amerikan metsästäjä-keräilijät jakautuivat pieniin sukusiteiden yhdistämiin ryhmiin. Niihin saattoi kuulua vain yksi suurperhe tai useita toisilleen kaukaisempaa sukua olevia perheitä. Sukupuoli ja ikä olivat tärkeimmät yhteisön jäseniä erottelevat tekijät. Yhteisöt olivat suhteellisen tasa-arvoisia, eikä ihmisillä yleensä ollut perinnöllistä taloudellista, poliittista, uskonnollista tai sotilaallista asemaa. Ihmisillä oli kuitenkin sukulaissuhteisiin ja perinnäistapoihin perustuvia moraalisia oikeuksia ja velvollisuuksia.
Metsästäjä-keräilijöiden yliluonnolliset uskomukset ja tavat olivat kaikkialla Etelä-Amerikassa suhteellisen samanlaiset. Taikuudella oli tärkeä merkitys muun muassa sairauksien parantamisessa. Teknologia oli yksinkertaista ja rakennukset koruttomia, eikä maata viljelty. Maatalouden yleistyttyä metsästäjä-keräilijät joutuivat vetäytymään kaikkein hedelmättömimmille alueille, joissa ravinnosta ja muista luonnonvaroista oli jatkuva pula. Heimot olivat pieniä ja väentiheys alhainen.
Trooppisten metsien viljelijät.
Trooppisten metsien viljelijät asuivat puolipysyvissä kylissä. Sademetsissä asui myös metsästäjä-keräilijöitä. Metsäalueen väkiluvun arvioidaan olleen 1400-luvun lopussa ainakin noin 8 miljoonaa.
Maanviljely ja ruoan varastointi takasivat metsästystä ja keräilyä vakaamman ravinnonsaannin, mikä mahdollisti vakinaisen asutuksen ja isojen yhteisöjen synnyn. Kanootteihin perustunut jokiliikenne loi taloudellista vakautta. Yhdessä kylässä asuttiin useita vuosia, kunnes asukkaiden oli maaperän köyhtymisen vuoksi siirryttävä uudelle alueelle.
Orinocon ja Amazonin vesistöalueiden suurimmat kansat olivat arawakit ja karibit, jotka asuivat pienissä yhteisöissä ja harjoittivat vaihtelevassa määrin sekä viljelyä että metsästystä, keräilyä ja kalastusta. Kaskeamalla raivatuissa puutarhoissa viljeltiin varsinkin maniokkia. Itäisen Brasilian rannikolla ja ylätasangolla asui tupeja ja jêitä. Brasilian rannikon kansat olivat lähinnä maanviljelijöitä, sisämaan kansat metsästäjä-keräilijöitä. Tärkeimmät viljelykasvit olivat maniokki ja maissi. Kun eurooppalaiset 1600- ja 1700-luvuilla valloittivat rannikon, alkuperäisväestöä siirtyi sisämaahan ja metsästyksen merkitys kasvoi. Sisämaan viljelijäkansoja olivat myös mundurukút ja parintintínit.
Maniokin ja maissin ohella viljeltiin papuja ja kurpitsaa sekä trooppisia vihanneksia ja hedelmiä. Metsästyksellä oli tärkeä rooli ruokavaliossa, mutta se oli maatalouteen nähden toissijainen. Joista pyydettiin kalaa ja kilpikonnia, lisäksi kerättiin kilpikonnan munia.
Metsästäjä-keräilijöiden tapaan viljelijäyhteisöt ryhmittyivät perhe- ja sukukunnittain. Yksilön aseman yhteisössä määritteli lähinnä ikä ja sukupuoli, eikä perinnöllisiä yhteiskuntaluokkia ollut. Sotajoukkojen johtoon voitiin nimittää erityinen päällikkö, mutta muutoin yksilön moraaliset oikeudet ja velvollisuudet liittyivät etupäässä sukulaisuussuhteisiin.
Uskonnonharjoitus oli kaikkialla trooppisten sademetsien alueella suhteellisen samanlaista. Syntymään, aikuistumiseen, avioliittoon ja kuolemaan liittyi tärkeitä siirtymäriittejä. Miehillä oli salaseuroja, joihin liittyi omat riittinsä. Šamaaneilla oli yliluonnolliset keinot sairauksien parantamiseen. Monet riiteistä muistuttivat metsästäjä-keräilijöiden vastaavia menoja.
Päällikkökunnat.
Pohjois-Andien alue on maantieteellisesti vaihteleva. Alueen yhteiskunnille tunnusominaisia piirteitä ovat vallan orastava keskittyminen, järjestäytynyt sodankäynti, tuottoisa maatalous ja pysyvä asutus. Samantapaisia yhteiskuntia esiintyi Etelä-Amerikan lisäksi myös läheisillä alueilla Keski-Amerikassa ja Karibian saarilla.
Suurin päällikkökunnittain järjestäytynyt kansa olivat muiscat. Muita kansoja olivat muun muassa Pohjois-Andien pijaot, coconucot, páezit, puruhát ja canat sekä Pohjois-Venezuelan cumanagotot ja caquetiot. Nykyisen Kolumbian valtion alueella asui 1500-luvun alussa arviolta 2,5–12 miljoonaa ihmistä, Venezuelan alueella ehkä noin miljoona ja Ecuadorissa hieman vähemmän.
Päällikkökuntien aineellinen kulttuuri ja teknologinen taso muistuttivat trooppisten sademetsien viljelijöitä. Maatalous oli sademetsien viljelijäkyliä tuottoisampaa, mikä johti suureen väentiheyteen sekä pysyvien kylien ja pikkukaupunkien syntyyn. Saatavilla oli myös monipuolisemmin erilaisia luonnonvaroja. Tyynenmeren rannikolla maanviljely oli melko yleistä, mutta Atlantin-puoleisella rannikolla monet kansat harjoittivat päätoimisesti metsästystä, keräilyä ja kalastusta, joihin perustunutta ruokavaliota satunnaisesti täydennettiin viljelykasveilla. Saaristossa tärkeimpiä viljelykasveja olivat maissi, bataatti, ananas, tupakka ja puuvilla. Viljelyn ohessa harjoitettiin pienriistan metsästystä ja kalastus sekä äyriäisten ja merikilpikonnien pyyntiä.
Kylissä asui eri sukujen jäseniä, jotka jakautuivat osin perinnöllisiin yhteiskuntaluokkiin. Esimerkiksi sotapäällikön asema ja uskonnolliset virat saattoivat periytyä. Yhteisöissä oli jo kuninkuutta, papistoa, sotilaseliittiä, aatelistoa ja orjuutta enteileviä käytäntöjä, mutta ne eivät vielä olleet vakiintuneet tarkoin määritellyiksi yhteiskuntaluokiksi ja instituutioiksi.
Sodankäynnillä oli päällikkökuntien yhteiskunnissa tärkeä asema, sillä siihen liittyi mahdollisuus yksilön ja perheen sosiaaliseen nousuun. Sotavangeista saatiin myös orjatyövoimaa ja ihmisuhreja. Temppeleihin ja jumalankuviin keskittynyt kultti oli jo selvästi metsästäjä-keräilijöiden ja sademetsien viljelijöiden uskonnonharjoitusta monimutkaisempi.
Andien sivilisaatiot.
Keski-Andeille syntyi esikolumbiaanisen Etelä-Amerikan kehittynein sivilisaatio. Inkojen väestökirjanpidon perusteella Keski-Andeilla oli 1500-luvun alussa noin kotitaloutta eli ehkä noin kahdeksan miljoonaa ihmistä. Myös Etelä-Andeilla oli suhteellisen tiheää asutusta. William Denevan on arvioinut koko Andien alueen väkiluvun olleen 1400-luvun lopussa noin 11,5 miljoonaa. Suurimmissa kaupungeissa oli kymmeniä- tai jopa satojatuhansia asukkaita.
Keski-Andien varhainen historia tunnetaan huonosti. Perun Asperossa ja Caralissa on viitteitä monimutkaisesta yhteiskunnasta ja monumentaalisesta temppeliarkkitehtuurista jo noin 3000 eaa. Etelä-Amerikan varhaisin maanviljelijäyhteisö sijaitsi Huaca Prietassa nykyisen Perun rannikolla. Se on ajoitettu noin vuoteen 2500 eaa., mutta Andeilla oli todennäköisesti harjoitettu maataloutta jo huomattavasti aiemmin. Huaca Prietan asukkaat kasvattivat kurpitsaa, pullokurpitsaa, chiliä ja puuvillaa. Puuvillasta valmistettiin karkeaa kangasta.
Maanviljelyn yleistyessä väestö kasvoi. Ihmiset perustivat pysyviä kyliä, jotka kasvoivat yhä suuremmiksi. Temppelikumpujen rakentaminen kertoo järjestäytyneestä uskonnonharjoituksesta ja teokraattisesta hallinnosta. Viljelyssä alettiin hyödyntää kastelua. Ensimmäisen vuosituhannen eaa. puolivälissä Keski-Andeille syntyi paikallisia kulttuureja, jotka ilmenevät erilaisissa käyttö- ja ylellisyystavaroiden sekä julkisen rakentamisen perinteissä.
Ensimmäisellä vuosituhannella jaa. syntyivät Etelä-Amerikan ensimmäiset kaupungit, monimutkainen luokkayhteiskunta ja keskitetty byrokratia. Keski-Andien väestöntiheys oli Etelä-Amerikan suurin ja alueen tieverkosto esikolumbiaanisen Amerikan laajin. Valtiot käyttivät ennennäkemätöntä poliittista, uskonnollista ja sotilaallista valtaa. Valtiojohtoisesti rakennetut kastelujärjestelmät tuottivat suuren maatalouden ylijäämän, joka johti nopeaan väestönkasvuun. Osa ruoasta varastoitiin huonojen aikojen varalle.
Keski-Andien varhaisista kulttuureista tunnetuimmat ovat Bolivian ylänköalueen Tiwanaku ja Perun pohjoisosien Chimor. Niitä seurannut Inkavaltakunta laajeni Etelä-Amerikan suurimmaksi imperiumiksi. Valtakunta oli tiukka luokkayhteiskunta, jonka huipulla oli jumalallisena pidetty kuningas. Kuninkaan alapuolella olivat aateliset, sitten päälliköt, virkamiehet, käsityöläiset ja alimpana suuri maanviljelijöiden enemmistö. Valtakunta laajentui järjestelmällisillä sodilla, ja alistetuilta kansoilta kerättiin veroja. Valtionuskontoa levitettiin rakentamalla pyhättöjä ja temppeleitä kaikkialle valtakuntaan. Keskusvalta sääteli tarkoin kansalaisten elämää ja valvoi lakien noudattamista. Paikalliset kielet ja perinteet pyrittiin korvaamaan ketšuan kielellä ja inkojen kulttuurilla.
Keski-Andien rakennustaito ja metallurgia oli Etelä-Amerikan edistyneintä. Muutoin alueen teknologinen taso ei suuresti poikennut naapurikansojen vastaavasta. Aineellinen kulttuuri oli kuitenkin huomattavasti monipuolisempaa ja korkeatasoisempaa. Hienoimmat esineet valmistettiin valtiolliseen käyttöön tai aatelistolle.
Eurooppalaisten valloitukset.
Kristoffer Kolumbus saapui ”Uuteen maailmaan” 1492. Eurooppalaisten mukana Amerikkaan siirtyi tauteja, joille alkuperäiskansoilla ei ollut vastustuskykyä. Amerikkaan siirtyi myös suuri määrä Vanhan maailman eläin- ja kasvilajeja, jotka luontaisten vihollisten puutteessa levittäytyivät voimakkaasti. Kolumbiaanisen vaihdon seurauksena Amerikan ekologia ja alkuperäiskansojen kulttuurit kokivat nopeita ja peruuttamattomia muutoksia. Rajuimmat muutokset koettiin rannikkoseuduilla ja inkavaltakunnan alueella.
Espanjalaiset rantautuivat Perun rannikolle 1532. Inkat olivat sisällissodan partaalla ja kärsivät nopeasti tappion espanjalaisille. Väestökato oli suurinta rannikkoseuduilla ja suurten jokien varsilla, missä alkuperäisasutus oli tiheintä. Tärkeiden merireittien liepeillä asuneet intiaanit joutuivat kärsimään toistuvia valloitusretkiä. Brasilian, Guyanan, Venezuelan, Kolumbian ja Ecuadorin rannikolla eurooppalaiset tappoivat suuren määrän intiaaneja. Loput kaapattiin orjuuteen, pakenivat sisämaahan tai kuolivat sairauksiin. Muutamassa kymmenessä vuodessa alkuperäisväestö romahti niin, että eurooppalaisten oli tuotava työvoimaksi afrikkalaisia orjia.
Päällikkökuntien alue kiinnosti espanjalaisia runsaan ryöstösaaliin vuoksi. Alkuperäiskansoilla oli runsaasti kultaisia koriste-esineitä ja kauniita uskonnollisia esineitä. Ryöstösaaliin toivossa espanjalaiset levittivät valtansa yhä uusille alueille.
Intiaanien perinteinen elämäntapa säilyi pisimpään syrjäisillä alueilla, joista valloittajat ja uudisasukkaat eivät heti kiinnostuneet. Argentiinassa ja Uruguayssa rannikkoseudut joutuivat nopeasti eurooppalaisten valloittamiksi. Gran Chacossa intiaanit onnistuivat aluksi vastustamaan valloituksia, mutta kulkutaudit verottivat heidän lukumääräänsä voimakkaasti. Jäljelle jääneet sulautuivat karjankasvatuksella eläneeseen gauchoväestöön.
Chilen atacamat ja diaguitat kärsivät nopeasti tappion valloittajille. Etelämpänä asuneet mapuchet onnistuivat vastustamaan valloituspyrkimyksiä 1800-luvun lopulle saakka.
Suuressa osassa Etelä-Amerikkaa alkuperäiskansat kutistuivat murto-osaan aiemmasta tai tuhoutuivat kokonaan. Poikkeuksen muodostavat Keski-Andien intiaanit, joiden lukumäärä pysyi melko vakaana ja on nykyään kasvanut esikolumbiaanista väestöä suuremmaksi. Inkavaltakunnan yläluokka sulautui siirtomaa-ajan hallitsevaan säätyyn omaksuen espanjalaisen vaatetuksen ja tavat, mutta maata viljelevä kansan enemmistö säilytti perinteiset tapansa paikoin aina 1900-luvulle saakka.