tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Both Ends of the Path

Both Ends of the Path on thrash metal -yhtye Airdashin vuonna 1991 julkaistu kolmas ja viimeinen studioalbumi. Warner Music Finland julkaisi albumin uudelleen vuonna 2008.
Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 27, ja pysyi listalla yhteensä 4 viikkoa.
Kappaleet.
Vuoden 2008 uusintapainoksen bonuskappaleet
Mapudungun

Mapudungun on araukaanilaisiin kieliin kuuluva kieli, jota puhutaan Chilessä ja Argentiinassa elävien mapuchejen keskuudessa. Kielen katsotaan olevan uhanalainen ja se jaetaan kolmeen päämurteeseen.
Puhujamäärät ja elvytystyö.
Vuonna 2010 kielellä arvioitiin olevan noin 500 000 puhujaa.
Mapudungunia puhuvat myös muutamat muutkin kansat kuin mapuchet johtuen mapuchejen muutosta heidän alueilleen ja heidän kielensä sulautumisesta mapudunguniin. 
Vuonna 2006 Microsoft teki Windowsin version, jonka kieleksi saattoi asettaa mapudungunin. Mapuchejen johtajat haastoivat Microsoftin oikeuteen, koska pitivät kieltään tekijänoikeuslakien alaisena.
Chilen paavillis-katolinen yliopisto on järjestänyt mapudungunin kielen viikkoa huhtikuussa. Teemaviikon tavoitteena on tehdä kieltä paremmin näkyväksi ja kannustaa ihmisiä puhumaan kieltä.
Kirjakieli.
Mapudungunin kielen standardisoinnin aloitti jesuiitta Luis de Valdivia julkaisemalla kielioppikirjan 1606. Toinen merkittävä kielen kehittäjä oli niin ikään jesuiitta Andrés Febrés, joka julkaisi kieliopin lisäksi sanakirjan. Kirjat oli tarkoitettu mapuchejen parissa käännytystyötä tekeville jesuiitoille. Etelä-Chilen kouluissa on mahdollista opiskella mapudungunia.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Uusi testamentti on käännetty kokonaisuudessaan mapudunguniksi vuonna 2011.
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Antti Papinaho

Antti Papinaho () oli suomalainen koripallovalmentaja. Korisliigassa Papinaho toimi Pussihukkien sekä Joensuun Katajan päävalmentajana. Hän valmistui vuonna 2005 Jyväskylän yliopistosta liikuntatieteiden maisteriksi pääaineenaan valmennus ja testausoppi.
Koripalloura.
Papinaho pelasi nuoruusvuosinaan koripalloa kasvattajaseurassaan Orimattilan Jymyssä. Jymyssä Papinaho aloitti myös valmentajauransa 1990-luvun lopussa. Jymystä hän siirtyi Hongikon Nuorisoseuran Urheilijoihin valmentamaan tyttöjen juniorijoukkuetta, jossa hän toimi siihen asti kunnes pääsi kaudeksi 2002–03 BC Jyväskylän SM-Koris-joukkueeseen apuvalmentajaksi. Kaudet 2003–04 ja 2004–05 hän toimi Rekolan Urheilijoiden I-divisioonassa pelaavan edustusjoukkueen päävalmentajana sekä samalla Pussihukkien SM-Koris-joukkueen apuvalmentajana. 15-vuotiaiden maajoukkueryhmässä Papinaho toimi apuvalmentajana vuonna 2004.
Papinaho nimitettiin kaudeksi 2005–06 Pussihukkien päävalmentajaksi. Pussihukat selviytyi Papinahon debyyttikaudella pudotuspeleihin ollen lopulta sarjan kahdeksas. Papinahon sopimus Pussihukissa käsitti myös kauden 2006–07. Joukkueen huonon menestyksen takia kokenut Kari Liimo kuitenkin korvasi hänet tammikuussa 2007.
Papinaho siirtyi kaudeksi 2007–08 Korisliigassa pelaavan Joensuun Katajan päävalmentajaksi. Kuitenkin myös tämä pesti loppui kesken kauden, sillä kauden puolivälin tienoilla Ray Ailus vaihdettiin sarjan häntäpäähän jumiuttuneen joukkueen päävalmentajaksi. Papinaho jatkoi kuitenkin töitä Katajan organisaatiossa muissa työtehtävissä. Huhtikuussa 2008 hänet nimitettiin Katajan toiminnanjohtajaksi sekä valmennuspäälliköksi. Tässä työtehtävässä hän toimi myös kauden 2008–09, kunnes kuoli marraskuussa 2008 suistumalla autollaan järveen väistäessään poroa.
Merivoimien esikunta

Merivoimien esikunta ("MERIVE", aikaisemmin MerivE) on Suomen merivoimien komentajan johtoesikunta. Merivoimien esikunta toimii Turussa, Heikkilän kasarmilla.
Esikuntapäälliköt.
Esikuntapäällikkönä ovat olleet:
Organisaatio ja sijainti.
Merivoimien esikuntaan kuuluu seitsemän osastoa, jotka ovat kanslia, henkilöstö-/koulutus-, tiedustelu-, operatiivinen-, huolto-, suunnittelu- ja johtamisjärjestelmäosasto. Osastojen lisäksi esikuntaan kuuluvat erillisyksiköinä Merivoimien tietotekniikkakeskus ja Laivaston soittokunta. Esikunnan henkilöstömäärä on noin 180 ja sen toimintaa johtaa esikuntapäällikkö. Esikunta sijaitsee Turussa historiallisella Heikkilän kasarmialueella, jossa on myös muun muassa Puolustusvoimien logistiikkalaitoksen järjestelmäkeskuksen tiloja.
Esikunta toimi vuodet 1919–1983 Helsingin Katajanokalla ja eri sijainneissa muun muassa Aleksanterinkadulla ja yhtäjaksoisesti Merikasarmilla vuodesta 1940, vuosina 1983–2007 Helsingin Lauttasaaressa nykyisissä Etelä-Suomen Huoltorykmentin esikunnan tiloissa. Vuonna 1941 se oli väliaikaisesti sijoitettuna Espooseen Hagalundin kartanoon.
Handley Page Type O

Handley Page Type O on ensimmäisen maailmansodan aikaan Isossa-Britanniassa käytetty kaksimoottorinen pommikone, joista on tehty kaksi versiota: Handley Page O/100 (100 tarkoittaa koneen siipiväliä jalkoina) (H.P.11) ja Handley Page O/400 (H.P.12). Konetyyppi suunniteltin kuljettamaan länsirintaman lentokentiltä, kuten eteläisestä Englannista pommikuorma Berliiniin. Ensilento koitti 18. joulukuuta 1915. Aktiivi sotilaspalveluskäyttö aloitettiin marraskuussa 1916.
Valmistuessaan Handley Page Type O oli suurin Englannissa valmistettu lentokone. Konetyyppi oli omana käyttöaikakautenaan myös kaikkein raskaimpia luokassaan, ja sitä voitiin luonnehtia strategisena kantamansa (1 120 km) puolesta. Kone saattoi kuljettaa enintään 908 kg pommeja. Tavanomainen pommiaseistus saattoi olla joko 16 × 51 kg tai 8 × 113 kg, sekä myöhemmin 1 × 750 kg pommeja. Siinä oli neljän hengen miehistö, sekä puolustusaseistuksena enintään 5 × 7,7 mm "Lewis"-konekiväärejä kolmessa liikuteltavassa erillisampumossa. Huippunopeus oli 157 km/h. Koneessa käytettiin erilaisia ja eritehoisia moottorityyppejä, jotka vaikuttivat suoritusarvoihin. Ainakin Sunbeamin "Cossack"- tai "Maori"-, Fiatin "A-12"- ja Rolls-Roycen "Eagle"-sarjan moottoreita käytettiin. Toisin kuten jotkin muut vastaavat konetyypit, Handey Pagen Series O -koneet eivät saaneet juurikaan käyttöä siviili-ilmailun puolella (matkustajakoneiksi muunnettuina) sodan jälkeen.
Konetyypin seuraaja on V/1500.
Haakon III Sverrenpoika

Haakon III Sverrenpoika ("Håkon Sverresson)"; (1182 – 1. tammikuuta 1204) oli Norjan kuningas 9. maaliskuuta 1202 – 1. tammikuuta 1204.
Suku.
Hän oli Sverre Sigurdinpojan avioton poika. Haakonin äidistä ei ole varmuutta, mutta hän saattoi olla Astrid Roesdotter, Färsaarten piispa Roen tytär.
Haakonin isän Sverre Sigurdinpojan ollessa kuninkaana maallisen ja hengellisen vallan välille oli syttynyt sota piispojen nimitysoikeudesta, ja useat merkittävät kirkonmiehet olivat paenneet Tanskaan. 
Isänsä kuninkuuden aikana Haakon Sverrenpoika osallistui joukkojen komentajana piispojen puoluetta bagleja vastaan käydyssä taistelussa Oslossa vuonna 1197. Hän kunnostautui myös muissa taisteluissa. Sverre Sigurdinpojan kuoltua maaliskuussa 1202, birkebeinien puolue valitsi Haakonin kuninkaaksi, ja myöhemmin hänet julistettiin virallisesti koko Norjan kuninkaaksi Øyratingetissä.
Kuningas.
Haakonin lyhyen kuninkuuden merkittävin saavutus oli maanpaossa olleiden piispojen kutsuminen takaisin Norjaan kesällä 1202 sekä rauhan solmiminen kuninkaan ja kirkon välillä.
Kuolinvuoteellaan kuningas Sverre oli kirjoittanut kirjeen pojalleen, jossa hän antoi neuvoja kuninkaana toimimiseen. Kirjeessä Sverre todennäköisesti neuvoi etsimään sovintoa kirkon kanssa. Maanpakoon lähteneet piispat, Oslon piispa Nikolas Arnesson ja arkkipiispa Eirik Ivarsson, kutsuttiin takaisin Norjaan kesällä 1202. Haakon ilmoitti piispoille osoittamassaan kirjeessä, että hän halusi lopettaa riidan kirkon kanssa ja päättää kiistan vuoksi maassa vallinneen laittoman tilan. Haakon antoi kirjeessään kirkolle luvan kanonisen oikeuden noudattamiseen, mutta sillä ehdolla, että tämä tapahtuisi vahingoittamatta valtakuntaa, sen lakeja ja kuningasta. Arkkipiispa Eirik Ivarsson vapautti tämän jälkeen Norjan kirkonkirouksesta. Paavi Innocentius III nuhteli Ivarssonia tästä myöhemmin paimenkirjeessään, koska katsoi, että vapautus pannasta oli tapahtunut ilman apostolista valtaa. Paavi ilmaisi kuitenkin muutoin iloitsevansa saavutetusta sovusta.
Historioitsijat katsovat, että Haakon Sverrenpojan sovintoesitys oli luonteeltaan hyvin yleisluontoinen rauhansopimus, joka antoi paljon tulkinnanvaraa erilaisissa kiistatilanteissa. Haakon sai rauhan solmimisen jälkeen laajan tuen kuninkaana koko Norjassa, myös baglien hallitsemassa Austlandissa. Baglien puolue hajotettiin toistaiseksi ja maassa vallitsi vihdoin rauha.
Haakonin äitipuolen Margaret Eriksdotterin huhuttiin myrkyttäneen hänet.
Merivoimien materiaalilaitos

Merivoimien materiaalilaitos (MERIVMATL, aik. MerivMatL) oli Suomen merivoimien kaluston huollosta, käyttöönotosta ja varastoinnista vastaava yksikkö. Siihen kuuluivat esikunta Turun Artukaisissa ja keskusvarasto ja korjaamo Pansiossa sekä Skinnarvikin Varikko-osasto Kemiönsaaren kunnassa.
Perustaminen.
Turun laivastoaseman esikuntakomppanian Kemiön Skinnarvikiin asettamasta vartio-osastosta muodostettiin vuonna 1973 Kemiön varikko-osasto, johon liitettiin samalla Pansion korjaamon osastona toiminut lataamo. Lataamon henkilövahvuus oli 1. tammikuuta 1978 neljä teknikkoa, kaksi toimiupseeria ja 18 työsopimussuhteista työntekijää. Lataamosta tehtiin kaksi vuotta myöhemmin erillinen laitos.
Varikko-osasto muutettiin Kemiön varikoksi, jonka organisaatio jaettiin tuotanto-osastoon ja varikko-osastoon. Tuotanto-osastoon sisältyivät lataamo ja ohjushuoltola ja varikko-osastoon loput. Samassa yhteydessä varikolta poistuivat varusmiehet, jolloin myös kasarmi ja sotilaskoti lakkautettiin.
Merivoimien komentajan alainen sotilaslaitos merivoimien varikko, jonka toimintaa ohjasi merivoimien esikunnan materiaaliosasto, perustettiin 1. heinäkuuta 1998. Varikon perustaminen edellytti merivoimien huoltoresurssien jakamista uudelleen, kun joukko-osastoista siirrettiin varikkoon liitettävät korjaamot, huoltolaitokset ja varastot henkilöstöineen ja muine resursseineen. Lisäksi aiemmin puolustusvoimien materiaalilaitoksen rannikkotykistön erikoismateriaalin kunnossapito resurssien siirron merivoimille.
Varikolle muodostettiin perustamispäivänä hallinto-osasto Turun Sirkkalaan. Osaston vahvuus oli 22 henkilöä. Samalla varikon päällikön alaisuuteen liitettiin lakkautetusta Saaristomeren laivastosta Kemiön varikko-osasto, joka työllisti 69 henkeä. Varikko-osasto liitettiin varastoineen ja huoltolaitoksineen. Osaston lisäksi varikkoon liitettiin Pansiossa ollut elektroniikkakorjaamo, jossa oli 87 henkeä töissä. Pansio II:n alueella tehdyt peruskorjaustyöt valmistuivat vasta vuonna 2000, minkä jälkeen varikkoon liitettiin merivoimien keskusvarasto 1. tammikuuta 2001. Keskusvarasto varastoi lähinnä laiva-alan ja pelastus- ja suojapalvelumateriaalia.
Joukko-osastojen hallinnoimat korjaamot ja telakat jäivät edelleen joukko-osastojen komentajien alaisuuteen lukuun ottamatta Saaristomeren meripuolustusalueen korjaamon tykkihuoltoa, joka liitettiin elektroniikkakorjaamon mekatroniikkaosastoon vuonna 2000.
Varikko nimettiin merivoimien materiaalilaitokseksi 1. tammikuuta 2006.
Organisaatio.
Materiaalilaitoksella oli perustettaessa henkilöstöä yhteensä noin 270 ja siihen kuuluivat:
Materiaalilaitokselle perustettiin 1. tammikuuta 2012 esikunta Turun Artukaisiin, jolloin henkilövahvuus kasvoi noin 300 henkeen.
Johtajat.
Merivoimien materiaalilaitoksen ja sitä edeltäneen merivoimien varikon johtajina olivat:
Puolustusvoimauudistus.
Puolustusvoimauudistuksessa materiaalilaitos yhdistettiin 1. tammikuuta 2015 perustettuun Puolustusvoimien logistiikkalaitokseen (PVLOGL).
Yön ensimmäinen keikka

Yön ensimmäinen keikka on joulukuussa 2008 ilmestynyt Yön livealbumi, joka sisältää yhtyeen ensiesiintymisen vuodelta 1981. Levy julkaistiin vain vinyylialbumina ja siitä otettiin rajoitettu 500 kappaleen painos.
Taustaa.
Albumin materiaali äänitettiin yhtyeen ensimmäisellä keikalla Malminpään keskikoulun eli entisen Porin tyttölyseon juhlasalissa 19. syyskuuta 1981. Kyseessä oli Porin Elävän Musiikin yhdistyksen PELMU:n järjestämä tilaisuus, jossa Yön lisäksi oli myös useita muita esiintyjiä. Niistä tunnetuin oli Sandaaleja Liukuhihnalla, jonka jäseniä myöhemmin vaikutti yhtyeissä Hexenhaus ja Psyyke.
Illan ensimmäisenä yhtyeenä soittaneen Yön osuuden nauhoitti PELMU:n silloisiin aktiiveihin lukeutunut Timo Järvenpää, jota myös kuullaan levyllä kuuluttajana. Myöhemmin hän tuli tunnetuksi yhtyeen pitkäaikaisena managerina. Äänitys tehtiin suoraan mikseriin kytketyllä kasettinauhurilla, eikä sitä alun perin tarkoitettu julkaistavaksi. Levy sai alkunsa keväällä 2008, kun Jussi Hakulinen ja Yön pitkäaikainen rumpali Veikko Lehtiranta löysivät C-kasetin ja päättivät julkaista sen materiaalin. Albumi sisältää koko keikan sellaisenaan, lukuun ottamatta kappaleiden välillä olleita taukoja, jotka on leikattu pois. Äänenlaatu on heikkotasoinen, eikä myöskään yhtyeen soittotaito ole vielä kovinkaan hyvä. Esimerkiksi Poko Rekordsin toimitusjohtaja Epe Helenius on kertonut halunneensa painattaa levyn kanteen tekstin "Ei kuunneltavaksi" ja Timo Järvenpään mukaan albumi ei ole tarkoitettu ainakaan yhtyeen nykyisen tuotannon faneille.
Levyn kappaleista Yö otti myöhempään ohjelmistoonsa ainoastaan version Tapio Rautavaaran tunnetuksi tekemästä laulusta "Päivänsäde ja menninkäinen", joka löytyy muun muassa yhtyeen kaksi vuotta myöhemmin julkaistulta esikoisalbumilta "Varietee". Yhtye olisi halunnut kappaleesta "Raaputtamalla rakkautta" ensimmäisen singlensä Pokolla, mutta lopulta ensimmäiseksi singleksi valittiin Varieteeltakin löytyvä Likaiset Legendat I. Yön jäsenten lisäksi kappaleiden tekijöiden joukkoon on merkitty myöhemmin Dingossa soittanut Jarkko Eve sekä Appendix- ja Wolfmen-yhtyeissä vaikuttava Miksa Huhdanpää.
Stávros Tziortzís

Stávros Tziortzís (, s. 15. syyskuuta 1948 Kypros) on kreikkalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli 400 metrin aitajuoksu.
Tziortzís sijoittui Münchenin 1972 olympialaisten 400 metrin aitajuoksussa seitsemänneksi ajalla 49,66 s. Rooman EM-kilpailuissa 1974 hän sijoittui neljänneksi ajalla 49,71 s.
Kookoslurikki

Kookoslurikki ("Vini stepheni") on uhanalainen kaijalaji. Sen aiempi lajinimi on idänlurikki.
Koko ja ulkonäkö.
Kookoslurikin pituus on noin 19 cm ja paino 42–55 g. Sen höyhenpuku on selkäpuolelta vihreä ja mahapuolelta kirkkaan punainen. Rinnan poikki kulkee vaihtelevan paksuinen vihreä vyö. Nokka on oranssi, iiris keltainen ja koivet oranssit. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren linnun nokka on ruskehtava, iiris tummanruskea ja koivet oranssinruskeat sekä alapuoli vihreä.
Esiintyminen.
Kookoslurikki elää vain asumattomalla Hendersonin saarella Pitcairnin saaristossa Tyynenmeren keskellä. Lajin elinympäristön laajuus on 37,3 neliökilometriä ja sen populaation koko oli vuonna 1992 noin 1 200 paria. Parvet ovat liikkuvaisia ja vaeltelevat kukkivia puita etsien paikasta toiseen. Lajin kanta on vaarantunut polynesianrottien ("Rattus exulans") takia. Kookoslurikkia pidetään harvoin vankeudessa lemmikkilintuna.
Elinympäristö.
Kookoslurikit asuvat metsissä, mielellään metsänreunoissa, sekä kookospalmumetsiköissä. Ne esiintyvät yleensä pienissä parvissa tai pareittain.
Lisääntyminen.
Pesintä tunnetaan puutteellisesti.
Ravinto.
Kookoslurikit syövät siitepölyä, mettä, kukkia, pehmeitä hedelmiä ja hyönteisiä sekä muita pieniä niveljalkaisia.
Kamarineuvos

Kamarineuvos () on Suomessa käytössä oleva arvonimi. Ruotsissa kamarineuvoksiksi kutsuttiin aiemmin kamarikollegion jäseniä.
Kamarineuvos Ruotsissa.
Kustaa Vaasa perusti 1539 kuninkaallisen kamarin, jonka palveluksessa olevia johtavia virkamiehiä kutsuttiin kamarineuvoksiksi. He vastasivat toimistaan aluksi suoraan kuninkaalle ja myöhemmin valtiovarainhoitajalle, joka toimi kamarin päällikkönä. Vuoden 1634 hallitusmuoto teki kamarista kollegion, jota nimitettiin kamarikollegioksi. Sen palveluksessa oli neljä kamarineuvosta, joista kaksi oli valtaneuvoksia. Näitä kahta nimitettiin valtakunnankamarineuvoksiksi (), mutta nämä virat lakkautettiin 1720. Kamarineuvosten virat lakkautettiin 1972, jolloin kollegion esimiehiä alettiin kutsua viraston johtajiksi ("verkschef").
Kamarineuvoksen arvonimi Suomessa.
Kamarineuvos on suomalainen arvonimi, jonka myöntää tasavallan presidentti. Se kuuluu 8. ryhmään arvonimistä suoritettavien maksujen luettelossa. Arvonimestä maksettava vero on joko .
Arvonimi on myönnetty itsenäisyyden aikana Suomen tasavallassa 105 henkilölle vuosien 1919–2013 aikana.
Ensimmäisen kamarineuvoksen arvon itsenäisessä Suomessa sai Viipurin läänin lääninrahastonhoitaja Gustaf Timgren vuonna 1919. Televisiotoimittaja Niilo Tarvajärvi sai kamarineuvoksen arvon vuonna 1989 ja kirjailija Reino Palmroth vuonna 1982.
Alfred John North

Alfred John North (11. kesäkuuta 1855 Melbourne – 6. toukokuuta 1917 Sydney) oli australialainen lintutieteilijä.
North opiskeli Melbourne Grammar Schoolissa. Hän pääsi töihin Australian museoon Sydneyssä vuonna 1886 ja sai pysyvän viran viisi vuotta myöhemmin. North järjesti ensin museon munakokoelmia ja laati sitten kokoelmaluettelon (1889). Vuosina 1891-1917 hän toimi lintutieteen assitenttina. North kirjoitti teokset "List of the Insectivorous Birds of New South Wales" (1897) ja "Descriptive Catalogue of the Nests and Eggs of Birds Found Breeding in Australia and Tasmania" (1889). Hän oli American Ornithologists' Unionin kirjeenvaihtojäsen vuodesta 1902 alkaen British Ornithologists' Unionin jäsen ("colonial member") vuodesta 1903.
North kuvaili joitakin uusia lintulajeja Victorian Naturalist-lehdessä, joka oli Field Naturalists Club of Victoria-seuran lehti, ja jonka perustajia hän oli. North kuvaili ainakin nokihuitin ("Porzana atra"), pictairninhedelmäkyyhkyn ("Ptilinopus insularis") ja kookoslurikin ("Vini stepheni").
Bruno Marie-Rose

Bruno Marie-Rose (s. 20. toukokuuta 1965 Bordeaux) on entinen ranskalainen pikajuoksija ja olympiamitalisti. Hänen päämatkansa oli 100 metrin juoksu.
Marie-Rose kilpaili olympialaisissa ensimmäisen kerran Los Angelesissa 1984. Hän juoksi neljännen osuuden Ranskan kuudenneksi sijoittuneessa pikaviestijoukkueessa (loppuaika 39,10 s). Stuttgartin EM-kilpailuissa 1986 hän saavutti pronssia 100 metrin juoksussa ajalla 10,21 s ja juoksi ankkuriosuuden pikaviestissä, jossa Ranska sijoittui neljänneksi ajalla 38,86 s. Vuonna 1987 Marie-Rose saavutti sisäratojen EM-kilpailuissa Liévinissä 200 metrin juoksussa kultaa maailmanennätysajalla 20,36 s ja sisäratojen MM-kilpailuissa Indianapolisissa samalla matkalla hopeaa ajalla 20,89 s. Liévinin aika säilyi maailmanennätyksenä vuoteen 1995 saakka ja on vielä vuonna 2008 voimassa oleva Ranskan ennätys. Soulin 1988 olympialaisissa Marie-Rose saavutti pikaviestin ensimmäisen osuuden juoksijana olympiapronssia Ranskan joukkueen loppuajan ollessa 38,40 s.
Splitin EM-kilpailuissa 1990 Marie-Rose sijoittui 100 metrillä neljänneksi saatuaan 2,2 m/s:n myötätuulessa loppuajan 10,10 s. Viestissä hän juoksi ankkuriosuuden ja teki Max Morinièren, Daniel Sangouman ja Jean-Charles Trouabalin kanssa maailmanennätyksen 37,79 s. Seuraavana vuonna Tokion MM-kilpailuissa Marie-Rosen ankkuroima viestijoukkue juoksi ajan 37,87 s mutta jäi maailmanennätystä aikaan 37,50 s parantaneen Yhdysvaltain joukkueen takana hopealle.
Marie-Rose juoksi 200 metrin lisäksi sisäratojen Ranskan ennätyksen 60 metrillä vuonna 1987; aika oli 6,56 s. Ranskan mestaruuden hän voitti 100 metrillä vuosina 1984 ja 1989 sekä 200 metrillä vuosina 1986 ja 1987. Näiden ulkoratamestaruuksien lisäksi hän voitti sisäratojen Ranskan mestaruuden 60 metrillä vuosina 1987, 1989 ja 1990 sekä 200 metrillä vuosina 1986 ja 1987.
Slovenian demokraattinen puolue

Slovenian demokraattinen puolue (, SDS) on slovenialainen oikeistolainen konservatiivipuolue. Vuoteen 2003 sen nimi oli "Socialdemokratska stranka Slovenije".
Historia.
Puolueen edeltäjä oli Slovenian sosiaali-demokraattinen liitto, joka syntyi antikommunistisesta ammattiyhdistysliikkeestä 1980-luvun lopulla. Sen johtaja France Tomšič oli järjestänyt joulukuussa 1987 ensimmäiset lakot Sloveniassa seuraten Puolan Solidaarisuus-liikkeen esimerkkiä. Hän jätti puolueen pian sen perustamisen jälkeen loppuvuodesta 1989 Jože Pučnikille, joka oli maasta Länsi-Saksaan 1960-luvulla karkotettu toisinajattelija. Pučnikin johdolla puolueesta tuli Saksan, Itävallan ja Pohjoismaiden hyvinvointimallia kannattava sosiaalidemokraattinen puolue.
Toinen SDS:n edeltäjäpuolueista on Slovenian demokraattinen unioni. Molemmat puolueet osallistuivat DEMOS-liikkeeseen, joka löi Slovenian kommunistisen puolueen ensimmäisissä vapaissa vaaleissa huhtikuussa 1990. DEMOS hajosi 1992 ja Slovanian demokraattinen unioni samana vuonna, jolloin osa siitä liittyi Pučnikin joukkoihin. Tästä huolimatta SDS kärsi selvän tappion vuoden 1992 vaaleissa päästen hädin tuskin parlamenttiin, mutta pääsi silti Janez Drnovšekin hallitukseen.
Toukokuussa 1993 kolmannessa puoluekongressissa Pučnik kannatti seuraajakseen Slovenian itsenäisyyssodan aikaista puolustusministeriä Janez Janšaa. Pučnik jäi kunniapuheenjohtajaksi kuolemaansa 2003 saakka. Janša jäi ainoaksi SDS:n ministeriksi hallitukseen maaliskuuhun 1994 asti, jolloin pääministeri erotti hänet syyttäen häntä puuttumisesta armeijan avulla oikeuden kulkuun.
SDS jäi oppositioon seuraavaksi kymmeneksi vuodeksi, lukuun ottamatta lyhtyaikaista Andrej Bajukin hallitusta. Tänä aikana se siirtyi selvästi oikealle ja otti taloudellisesti liberaalimman ja sosiaalisesti konservatiivisemman poliittisen linjan. Vuonna 2000 se anoi konservatiivipuolueiden Euroopan kansanpuolueen jäsenyyttä ja vaihtoi nimensä 2003 "Slovenian Sosiaalidemokraattisesta puolueesta" "Slovenian demokraattiseksi puolueeksi", mutta sama lyhenne SDS säilyi. Uudessa ohjelmassa se määriteltiin keskustalaiseksi puolueeksi.
Vuoden 2004 vaaleissa puolue nousi suurimmaksi saaden 29 % äänistä. Se muodosti hallituksen kristillisdemokraattisen Nova Slovenijan, Kansanpuolueen ja Demokraattisen eläkeläisten puolueen kanssa. Vuoden 2008 vaaleissa puolue menetti yhden paikan ja jäi toiseksi sosiaalidemokraateille.
Vuoden 2018 parlamenttivaaleissa puolue sai 25 % äänistä ja nousi parlamentin suurimmaksi puolueeksi.
Abstrakti kone

Abstrakti kone, myös abstrakti tietokone, on teoreettinen malli tietokoneesta, sen laitteistosta tai ohjelmistosta, jota sovelletaan automaattien teoriassa. Laskentaprosessin abstrahointia käytetään sekä tietojenkäsittelytieteessä että tietokoneiden suunnitteluprosesseissa. Se edellyttää usein diskreettiä ajan käsittelyä eli simulointia.
Laskennan teoriassa abstrakteja koneita käytetään usein ajatuksellisina kokeina arvioimaan laskettavuutta tai analysoimaan algortimien kompleksisuutta (Kompleksisuusteoria).
Tyypillinen abstrakti kone sisältää määritelmän tulotiedoille ja lähtötiedoille sekä joukon sallittavia operaatioita, joita käyttäen tulotiedot muuttuvat lähtötiedoiksi. Tunnetuin esimerkki siitä on Turingin kone.
Monimutkaisemmista lähtökohdista käsin on mahdollista luoda abstrakteja koneita, joilla on täydellinen käskysarja, joukko rekistereitä sekä muisti. Eräs suosittu abstrakti kone, joka muistuttaa moderneja tietokoneita on abstrakti RAM kone, joka tarjoaa suoran pääsyn indeksoituihin muistipaikkoihin. Myös sellaisia abstrakteja koneita, joilla on valmiuksia käyttää välimuisteja (cache) sekä ulkoisia muisteja, käytetään enenevissä määrin.
Abstrakti kone voi myös viitata mikroprosessoriin, jota ollaan suunnittelemassa tai jota muuten ei vielä ole laitteistona tarjolla. Abstraktia konetta, joka toteutetaan ohjelmistosimulaationa, tai jossa käytetään tulkkia, kutsutaan myös virtuaalikoneeksi.
Abstraktin koneen käytön ansiosta on mahdollista laskea tarkkaan kunkin operaation vaatimat resurssit (aika, muisti jne) tarvitsematta konstruoida vastaavaa järjestelmää sitä tekemään.
Erilaisia sekventiaalisia abstrakteja koneita.
Useat abstraktit koneet muistuttavat periaatteeltaan Turingin konetta, ja ovat sen erikoistapauksia tai muunnoksia. Ne voidaan luokitella käsiteltävän kielen ja Chomskyn hierarkian mukaan.
Daniel Sangouma

Daniel Sangouma (s. 7. helmikuuta 1965 Saint-Denis, Réunion) on entinen ranskalainen pikajuoksija ja olympiamitalisti. Hänen päämatkansa oli 100 metrin juoksu.
Sangouma saavutti olympiapronssia 4 × 100 metrin viestijuoksussa Soulin 1988 olympialaisissa. Hän juoksi toisen osuuden Ranskan joukkueessa, jonka loppuaika oli 38,40 s. Splitin EM-kilpailuissa 1990 hän saavutti 100 metrillä hopeaa juostuaan 2,2 m/s:n myötätuulessa ajan 10,04 s. Viestissä hän juoksi toisen osuuden ja teki Max Morinièren, Jean-Charles Trouabalin ja Bruno Marie-Rosen kanssa maailmanennätyksen 37,79 s. Seuraavana vuonna Tokion MM-kilpailuissa hän juoksi jälleen viestissä toisen osuuden; Ranskan joukkue päätyi aikaan 37,87 s mutta jäi maailmanennätystä parantaneen Yhdysvaltain joukkueen takana hopealle. Hopeamitalin puolustaminen ei onnistunut Stuttgartin MM-kilpailuissa 1993 Ranskan viestijoukkueen tultua hylätyksi välierissä. Helsingin EM-kilpailuissa 1994 Sangouma oli vielä mukana, kun Ranska voitti pikaviestissä kultaa ajalla 38,57 s.
Kesäkuussa 1990 Sangouma juoksi 100 metrillä Ranskan ennätyksen 10,02 s. Ennätyksen rikkoi vasta vuonna 2005 Ronald Pognon. Sisäratojen EM-kilpailuissa Sangouma saavutti 200 metrin juoksussa hopeaa Genovassa 1992 ajalla 20,64 s sekä kultaa Pariisissa 1994 ajalla 20,68 s.
Sangouma voitti Ranskan mestaruuden 100 metrillä vuosina 1990 ja 1991. Näiden ulkoratamestaruuksien lisäksi hän voitti sisäratojen Ranskan mestaruuden 60 metrillä vuonna 1992 sekä 200 metrillä vuosina 1988, 1992 ja 1994.
Ernest Wanko

Ernest Wanko Fotseu (4. huhtikuuta 1934 Nkongsamba, Kamerun – 17. maaliskuuta 2015) oli ranskalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli pituushyppy.
Wanko saavutti pituushypyssä pronssia Bernin EM-kilpailuissa 1954. Hänen tuloksensa oli 741 cm. Kilpailun voittaneelle unkarilaiselle Ödön Földessylle hän hävisi kymmenen senttimetriä. Hän osallistui Bernissä myös 4 × 100 metrin viestijuoksuun, jossa Ranskan joukkue karsiutui alkuerissä. Vuonna 1954 hän voitti ainoan Ranskan mestaruutensa pituushypyssä.
Wanko toimi Kamerunin olympiakomitean puheenjohtajana vuosina 1963–1972.
Hercules (televisiosarja)

Hercules ("Hercules: The Legendary Journeys") on yhdysvaltalainen televisiosarja, jota kuvattiin Uudessa-Seelannissa. Sarjaa tuotettiin vuosina 1995–1999 ja Suomessa sitä esitettiin vuosina 1997–2001. Sarjan tarinat pohjautuvat kreikkalaisen mytologian tarinoihin Herkuleksesta. Sarjassa Herculesta esitti Kevin Sorbo ja hänen apuriaan Iolausta Michael Hurst. Sarjan ensimmäisellä kaudella esitelty Xena sai oman spin-off-sarjansa "Xena", joka lopulta nousi emosarjaansa suositummaksi. Sarjasta tehtiin myös toinen Spin-off-sarja, Young Hercules, joka kertoo Herculeksen nuoruudesta. Tätä sarjaa ei ole esitetty Suomessa.
Sarjasta valmistettiin viisi televisioelokuvaa, jotka tehtiin ja esitettiin ennen ensimmäistä tuotantokautta.
Yleistä.
Sarjan tapahtumat sijoittuvat Antiikin Kreikkaan, ja muutamissa jaksoissa näkyy myös itämaisia, egyptiläisiä ja keskiaikaisia vaikutteita. Muutamat jaksot sijoittuvat Kreikan sijasta Sumeriaan, Norjaan, Éireen, Ranskaan ja nykyaikaan. Sarjan päätähti on puolijumala Hercules, joka kiertelee ympäri maata taistelemassa vääryyttä vastaan. Hänen pääsääntöinen matkakumppaninsa ja taistelutoverinsa ovat lapsuudenystävä Iolaus, toisinaan seuraan liittyvä kauppias Salmoneus, joka pyrkii yhtenään ansaitsemaan nopeasti denaareita, sekä Autolycus, joka tunnetaan "varkaiden kuninkaana".
Jaksojen tyypillinen juoni on, että Hercules apureineen (tai yksinään) pelastaa kylän ja sen asukkaat hirviöiltä, rosvojoukoilta tai jumalten päähänpistoilta. Alussa Herculeksen päävastustaja on hänen äitipuolensa, jumalten kuningatar Hera, joka lähettää kätyreitään tuhoamaan poikapuolensa, koska Hercules on muistutus hänen miehensä, Zeuksen, syrjähypystä. Myöhemmin päävastustajaksi nousee Herculeksen velipuoli, sodanjumala Ares ja viidennellä kaudella Dahak.
Muertos Vivos

Muertos Vivos on kanadalaisen alternative rock-yhtye Gobin viides studioalbumi. Se julkaistiin 23. lokakuuta 2007 Kanadassa, 27. marraskuuta Yhdysvalloissa ja 5. joulukuuta Japanissa. Se on myös ainut Gobin albumi, jossa bassoa soittaa Tyson Maiko, sillä hän lähti bändistä syksyllä 2008 toiseen bändiprojektiinsa vedoten.
Levyn nimi on espanjaa ja tarkoittaa suomeksi käännettynä elävää kuollutta. Ensimmäinen single albumilta, "We're All Dying", sai ensimmäisen radiosoittonsa 18. kesäkuuta 2007, kun bändin kitaristi ja taustalaulaja Theo Goutzinakis vieraili haastateltavana kanadalaisella radiokanavalla "The Fox Vancouver, 99.3". Toinen single, "Underground" sai ensimmäisen radiosoittonsa samaisella kanavalla.
Albumi on äänialaltaan paljon kokeellisempi ja raskaampi kuin muut yhtyeen tuotokset.
Silmitön raivo

Silmitön raivo tai DVD-julkaisussa Sokea raivo ("Blind Fury") on Rutger Hauerin toimintaelokuva vuodelta 1989. Se on hänen ensimmäinen huumorinmakuinen roolinsa. 
Juoni.
Nick Parker selviytyy Vietnamin sodasta hengissä mutta menettää näkönsä. Sodan loputtua paikalliset opettavat hänet taistelemaan käyttäen aseenaan kävelykepin sisään kätkettyä miekkaa ja kaikkia herkistyneitä aistejaan. Vuosien kuluttua hän palaa Yhdysvaltoihin tarkoituksenaan etsiä sotakaverinsa Frank Devereaux. Selviää, että mafia on kaapannut hänet. Nick lähtee pelastusretkelle mukanaan Billy, Frankin poika.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 "Silmitön raivo" saa neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Cyclura lewisi

Cyclura lewisi on siniharmaa leguaanilaji. Se elää endeemisenä ainoastaan Grand Caymanin saarella. Se on Caymansaarten kansalliseläin, ja yksi vanhimmaksi elävistä liskoista (mahdollisesti lähes 70 vuotta).
Ulkonäkö ja koko.
Cyclura lewisin koko pituus voi olla puolitoista metriä mutta siitä on suurin osa lihaksikasta häntää; vartalon mitta on 50–75 cm. Painoa voi kertyä 14 kiloa. Eläin on muun aikaa vuodesta siniharmaa, mutta paritteluajan lähestyessä tai ärsytettynä se muuttuu hätkähdyttävän taivaansiniseksi. Koiraat ovat suurempia kuin naaraat.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Cyclura lewisi elää vain Grand Caymanin saarella. Aiemmin sitä oli eri puolilla saarta, mutta nykyisin luonnossa elää yksilöitä vain High Rock-Battle Hillin alueella Queen's Highwayn itä- ja eteläpuolella. Ne elävät tyypillisesti kuivissa, ainavihannissa tiheiköissä ja pensaikkoalueella.
Laji on äärimmäisen uhanalainen; vuonna 2002 siitä arveltiin olevan jäljellä luonnossa 10–25 yksilöä. Vähenemiseen ovat vaikuttaneet saarille villiintyneet koirat, kissat ja rotat sekä autoliikenne. Myös maankäytön muutokset ovat tehneet elinympäristöistä vähemmän suotuisia. Tarhattuina elää noin sata yksilöä, mutta luontoon istutus on vaikeaa sopivien elinympäristöjen puutteen takia.
Suomen sotaveteraaniliitto

Suomen sotaveteraaniliitto () on suomalaisten sotaveteraanien valtakunnallinen etu-, tuki- ja aatteellinen järjestö. Sotaveteraaniliiton edeltäjä oli Suomen Aseveljien Liitto, joka perustettiin talvisodan jälkeen 4. elokuuta 1940. Se kuitenkin lakkautettiin vuoden 1944 välirauhansopimuksen perusteella 21. tammikuuta 1945. Tämän jälkeen suomalaiset sotaveteraanit olivat ilman omaa valtakunnallista yhdistystä yli kymmenen vuotta, kunnes Rintamamiesten asutusliitto perustettiin 29. syyskuuta 1957. Vuonna 1964 liitto sai nykyisen nimensä. Kolme vuotta myöhemmin se liittyi myös Maailman veteraanijärjestön jäseneksi.
Sotaveteraaniliitto toimii sotaveteraaniyhdistysten keskusjärjestönä. Liitto ajaa veteraanien yhteiskunnallisia etuja. Se toimii erityisesti veteraanien ja heidän puolisoidensa ja leskiensä toimeentuloturvan ja sosiaalisen huollon kehittäjänä, asunto-olojen kohentajana ja kuntoutuksen edistäjänä. Liiton tehtävä on myös koota ja tallentaa veteraaniperinnettä sekä lisätä veteraanien yhteenkuuluvuutta ja ylläpitää isänmaallista henkeä.
Vuoden 2015 joulukuussa Suomen sotaveteraaniliittoon kuului yhteensä 20 703 varsinaista jäsentä sekä 29 009 kannattajajäsentä. Liitto on Suomen suurin veteraanijärjestö, jossa on enemmän jäseniä kuin muissa veteraanijärjestöissä yhteensä. Sotaveteraaniliittoon kuuluu 396 jäsenyhdistystä. Vuonna 2024 sotaveteraaneja oli elossa enää noin 1600.
Liiton aikakauslehtenä oli kuudesti vuodessa ilmestynyt "Sotaveteraani". Se yhdistyi Rintamaveteraaniliiton "Veteraani"-lehden kanssa nimellä "Kenttäpostia" vuoden 2019 alusta. Kenttäpostia ilmestyy neljä kertaa vuodessa ja julkaisijana toimivat molemmat veteraaniliitot, kunnes mukaan tulivat Tammenlehvän perinneliitto ja Lotta Svärd -säätiö vuonna 2022. Julkaisijamäärä väheni kolmeen Rintamaveteraaniliiton lopettaessa toimintansa vuonna 2023.
Suomen sotaveteraaniliitto päätti kokouksessaan 27. syyskuuta 2024 lakkauttavansa yhdistyksen. Toiminta on tarkoitus päättää vuoden 2024 lopussa ja sen jälkeen aloittaa yhdistyksen purkutoimet. Sotaveteraaniliitto luovuttaa tehtävänsä Tammenlehvän perinneliitolle.
Paul Kirilow

Paul Kirilow myöh. Kirilo (käytti Saksassa peitenimeä Karlsson), () oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat liikemies Wilhelm Kirilow ja Elisabeth Terichoff. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Wera Martinoffin kanssa. 
Opinnot.
Kirilow kirjoitti ylioppilaaksi Viipurin ruotsalaisesta lyseosta vuonna 1914 ja liittyi Viipurilaiseen osakuntaan. Hän teki opintomatkan Englantiin vuonna 1919 ja kävi Sotakorkeakoulun komentajakurssin vuonna 1926.
Jääkärikausi.
Kirilow työskenteli Saksassa puutavara-alan harjoittelijana ennen liittymistään yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, jotka liittyivät Saksassa sotilaskoulutusta antavalle Pfadfinder-kurssille, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 8. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 6. marraskuuta 1915 alkaen pataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Kirilow toimi noin vuoden päivät suomalaisena vääpelinä 3. komppaniassa.
Suomen sisällissota.
Kirilow saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana yliluutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Merimatkalla hän sairastui ja oli Suomeen päästyään sairaana noin puolitoista kuukautta, jonka jälkeen hänet komennettiin toukokuun alkupäivinä sisällissotaa käyvään Suomen Valkoiseen armeijaan pataljoonan komentajaksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonaan 6. toukokuuta 1918 alkaen ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Kirilow toimi sisällissodan jälkeen komppanianpäällikkönä ja 2. pataljoonan komentajana edelleen 2. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin ensin Porin jalkaväkirykmentti 2 ja myöhemmin Savon jääkärirykmentti. Kirilow otti osaa Porajärven puolustukseen 29. maaliskuuta 1920 alkaen aina Porajärven luovutukseen saakka 11. maaliskuuta 1921. Hänet määrättiin 21. huhtikuuta 1921 talouspäälliköksi ja 17. kesäkuuta 1924 alkaen 3. pataljoonan komentajaksi. Hänet siirrettiin 31. toukokuuta 1927 alkaen Pohjois-Savon rykmentin 3:n ja 15. elokuuta 1928 alkaen 1. pataljoonan komentajaksi. Vuonna 1929 Kirilow vaihtoi sukunimensä Kiriloksi ja erosi armeijasta 19. helmikuuta 1929, jonka jälkeen hän toimi Savon työlaitoksen johtajana 7. tammikuuta 1929 alkaen. Hänet haudattiin Mäntyharjulle.
Tahitinlurikki

Tahitinlurikki ("Vini peruviana") on uhanalainen polynesialainen kaija.
Koko ja ulkonäkö.
Tahitinlurikin pituus on noin 18 cm ja paino 31–34 g. Sen höyhenpuvun yleisväri on tummansininen. Naama, kurkku ja rinnan yläosa ovat valkoiset. Nokka on oranssi, iiris keltainen ja koivet oranssinkeltaiset. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren linnun nokka on musta, iiris tummanruskea, koivet oranssinruskeat, vatsapuoli tumman siniharmaa ja poskilla on harmahtavat täplät.
Esiintyminen.
Tahitinlurikki elää Kaakkois-Polynesiassa Cookinsaarilla, Seurasaarilla ja Tuamotulla. Lajia on tavattu myös Tahitilla, mutta se on sinne mahdollisesti siirretty. Lajin populaation koko on 2 500–10 000 yksilöä. Parvet vaeltelevat kukkivia puita etsien paikasta toiseen. Lajin kanta on taantunut pääasiassa mustarottien ja kissojen takia. Tahitinlurikkia pidetään harvoin vankeudessa lemmikkilintuna, ja Suomessa niitä tuskin on ollenkaan.
Elinympäristö.
Tahitinlurikit asuvat metsissä ja kookospalmumetsiköissä, puutarhoissa ja banaaniviljelyksillä. Ne esiintyvät yleensä pienissä alle 10 yksilön parvissa tai pareittain.
Lisääntyminen.
Pesintä tunnetaan vankeudessa lisääntyneiltä linnuilta. Pesä sijaitsee puun kolossa tai onkalossa tai yhä puuhun kiinnittyneessä mädäntyneessä kookospähkinässä. Naaras munii tavallisesti kaksi munaa. Muna on kooltaan 19,4*17,2 mm. Haudonta kestää hieman yli kolme viikkoa ja molemmat puolisot hautovat. Poikaset jättävät pesän kahdeksan tai yhdeksän viikon ikäisinä.
Ravinto.
Tahitinlurikit syövät siitepölyä, mettä, kukkia ja pehmeitä hedelmiä. Erityisen persoja ne ovat kookospalmun kukinnoille.
The World According to Gob

The World According to Gob on kanadalaisen alternative rock -yhtye Gobin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 23. tammikuuta 2001. Se sisältää singlet ""I Hear You Calling", "For The Moment" ja "No Regrets". Levyn työnimi oli "Love and Relationships"".
Maailman veteraanijärjestö

Maailman veteraanijärjestö (, "WVF") on hallituksista riippumaton ja poliittisesti sitoutumaton järjestö, joka toimii 170 veteraanijärjestön maailmanlaajuisena katto-organisaationa. 
WVF:n jäsenjärjestöjä on nykyisin kaikkiaan 89 eri maassa ja jäsenjärjestöjen yhteenlaskettu henkilöjäsenmäärä on noin 25–30 miljoonaa. Myös Suomen sotaveteraaniliitto ja Suomen Rauhanturvaajaliitto ovat järjestön jäseniä. WVF perustettiin Pariisissa vuonna 1950 ja sen perustajamaat olivat Alankomaat, Belgia, Italia, Jugoslavia, Luxemburg, Ranska, Turkki ja Yhdysvallat.
Lucie Šafářová

Lucie Šafářová (s. 4. helmikuuta 1987 Brno, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen tennispelaaja. 
Šafářová aloitti tenniksen pelaamisen jo kolmivuotiaana. Hän pelasi ensimmäiset ottelunsa ITF-kiertueella vuonna 2001. Ensimmäiset ITF-turnauksensa hän voitti Bergamossa ja Båstadissa 2004. Seuraavana vuonna hän saavutti ensimmäiset turnausvoittonsa naisammattilaisten korkeimmalla tasolla, WTA-kiertueella. Hän kukisti vappupäivänä pelatussa Estorilin massakenttäturnauksen loppuottelussa Li Nan 6–7 (4–7), 6–4, 6–3. Elokuisen Forest Hillsin turnauksen loppuottelussa hän voitti Sania Mirzan 3–6, 7–5, 6–4. 's-Hertogenboschin turnauksen loppuottelussa hän hävisi maannaiselleen Klara Koukaloválle. Lisäksi hän voitti kolme ITF-tason turnausta. 
Šafářová voitti tammikuussa 2006 Gold Coastin kovilla kentillä pelatun turnauksen kukistettuaan loppuottelussa Flavia Pennettan 6–3, 6–4. Seuraavan vuoden Australian avoimissa hän pudotti jatkosta maailmanlistalla kolmantena olleen Amelie Mauresmon, kunnes hävisi puolivälieräottelussa maannaiselleen Nicole Vaidišoválle. Ranskan avoimissa hän eteni 4. kierrokselle, jolla kärsi tappion Anna Tšakvetadzelle. Lisäksi hän selviytyi Pariisin halliturnauksessa loppuotteluun, jonka hävisi Nadja Petrovalle. 
Šafářová saavutti uransa neljännen WTA-turnausvoiton elokuussa 2008 kukistettuaan Forest Hillsin turnauksen loppuottelussa Peng Shuain 6–4, 6–2. Samana vuonna hän eteni ensimmäisen kerran loppuotteluun WTA-tason nelinpeliturnauksessa Tukholmassa sekä saavutti nelinpelissä ensimmäisen ITF-tason turnausvoittonsa. Pekingin olympialaisissa hän eteni kaksinpelissä kolmannelle kierrokselle, 16 parhaan joukkoon. Nelinpelissä hän putosi parinsa Petra Kvitovan kanssa ensimmäisellä kierroksella.
Šafářová selviytyi 2009 Quebecin turnauksen finaaliin, jonka hävisi Melinda Czinkille. Seuraavana vuonna hän koki finaalitappion Jelena Dementjevalle Pariisin halliturnauksessa. Vuonna 2011 hän oli Kööpenhaminan sekä Kuala Lumpurin turnausten loppuotteluissa ja vuonna 2012 Charlestonin turnauksen loppuottelussa. Vuonna 2013 Šafářová saavutti viidennen kaksinpelin turnausvoittonsa voitettuaan Quebecin turnauksen. Hän voitti nelinpeliturnaukset Charlestonissa 2012 ja 2013, Madridissa 2013 ja Sydneyssä 2014.
Šafářová eteni 2014 Wimbledonissa välieräotteluun, jonka hävisi maannaiselleen Petra Kvitovalle 6–7, 1–6. Ranskan ja Yhdysvaltain avoimissa hän eteni neljännelle kierrokselle. Hän voitti Australian avoimissa 2015 nelinpelimestaruuden Bethanie Mattek-Sandsin kanssa. Hän voitti Dohassa kaksinpeliturnauksen ja Stuttgartissa nelinpelin. Ranskan avoimissa hän eteni loppuotteluun, jonka hävisi Serena Williamsille 3–6, 7–6, 2–6. Lisäksi hän voitti nelinpelimestaruuden Mattek-Sandsin kanssa.
Šafářová on edustanut Tšekkiä Fed Cupissa vuodesta 2004 lähtien. Hän kuului mestaruuden voittaneeseen Tšekin joukkueeseen 2011, 2012 ja 2014. Hän on voittanut Fed Cupissa 13 ja hävinnyt 13 kaksinpeliä sekä hävinnyt kaksi nelinpeliä (tilanne huhtikuun 2015 jälkeen). Hänen valmentajanaan toimii Rob Steckley.
Vato

Vato on Snoop Doggin ensimmäinen single hänen Tha Blue Carpet Treatment-albumilta. Kappaleella vierailee B-Real ja sen tuotti The Neptunes. Sana "vato" on Chicanon slangia.
Kappaleen musiikkivideo julkaistiin BET:n kanavalla videopalvelu YouTubessa 30. elokuuta 2006. Pharrell Williams on sanonut Vaton musiikkivideosta sitä, että se ei tuo esiin vain räppärin gangsta-asennetta, vaan puuttuu myös kysymykseen Los Angelesin rotukonfliktista afroamerikkalaisten ja hispaanien välillä.
Videon ohjasi Philipp G. Atwell ja sillä vierailee myös chicanolainen räppäri Frost sekä Oscar-ehdokas Edward James Olmos. Animoitu versio videosta on löytynyt saman vuoden syyskuusta lähtien osoitteesta snoopdogg.com. "Vaton" lopullinen versio sisältää intron Snoop Doggista sanomassa "Man don't you know that I'm loco?" sekä lukuisia Julio G.:n huuteluja. Hänet korvattiin myöhemmin meksikolaisräppäri Mr. Chino Grandella.
Artisti on esittänyt kappaleen livenä Life &amp; Rhymes-tapahtumassa B-Realin kanssa sekä soolona kappaleen julkaisupäivänä MSN-livekonsertissa.
Ernest Thomas Gilliard

Ernest Thomas Gilliard (23. marraskuuta 1912 York, Pennsylvania – 26. tammikuuta 1965 New York) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä.
Gilliard aloitti koko elämän kestäneen yhteistyön American Museum of Natural Historyn (AMNH) kanssa New Yorkissa vuonna 1932 työskentelemällä ensin vapaaehtoisena. 1933 hänet palkattiin assistentiksi, ja lopulta virkaportaita edettyään hän päätyi lintuosaston kuraattoriksi 1963. Gilliard kuoli sydänkohtaukseen työpöytänsä ääreen 1965.
1930-luvulla Gilliard osallistui tutkimusretkiin, jotka suuntautuivat Quebeciin, Newfoundlandiin ja Venezuelaan. 1940-luvulla hän tutki Brasilian, Filippiinien ja Uuden-Guinean linnustoa. 1950-luvulla hän matkusteli yhä enemmän, nyt Uuden-Guinean lisäksi Nepalissa ja Länsi-Intian saaristossa. Uuden-Guinean linnut, eritoten paratiisilinnut ja lavastajat, kiehtoivat häntä niin suuresti, että hän teki sinne kaikkiaan viisi retkeä, viimeisen vuonna 1964.
Gilliard kirjoitti lukuisia tieteellisiä artikkeleita niin museon omassa sarjassa kuin myös "Natural History" ja National Geographic Magazine -julkaisuihin.
Gilliard oli erinomainen valokuvaaja ja elokuvaaja ja osallistui "Search for Paradise" -dokumenttielokuvan tekemiseen vuonna 1957. Elokuvan ohjasi Otto Lang. Hänen vaimonsa Margaret Gilliard oli erinomainen piirtäjä ja maalari ja matkusti toisinaan miehensä mukana tallentaen kansatieteellisiä ja luonnonhistoriallisia yksityiskohtia.
Gilliard kuvaili ja nimesi suuren joukon lintujen alalajeja ja myös uusia lajeja, kuten rusosiipinapsijan ("Phylloscartes chapmani") ja pitkäpartamesikon ("Melidectes princeps"), jälkimmäisen yhdessä Ernst Mayrin kanssa.
Anastasie Mannerheim

Anastasie ”Stasie” Mannerheim (23. huhtikuuta 1893 Pietari – 18. huhtikuuta 1978 Letchworth&lt;ref name="vuosikirja 1978 /103"&gt;”Marskin tytär kuoli Englannissa.” "Vuosikirja 1978", s. 103&lt;/ref&gt; Hertfordshire, Englanti) oli Suomen marsalkka Gustaf Mannerheimin ja vapaaherratar Anastasia Mannerheimin esikoinen. Hänellä oli sisar nimeltään Sophie.
Gustaf ja Anastasia Mannerheim erosivat virallisesti 1919, mutta jo vuonna 1902 he olivat epävirallisessa asumuserossa. Vuonna 1903 Anastasie ja Sophie matkustivat äitinsä kanssa Yhdysvaltojen kautta Kiinaan ja sieltä edelleen Eurooppaan. Anastasie kävi Ranskassa katolilaista sisäoppilaitosta ja sai ranskalais-englantilaisen kasvatuksen. Vuonna 1913 Anastasie siirtyi sisarensa kanssa sukulaisten hoiviin Suomeen, koska isä Gustaf Mannerheim asui virkatehtävissä Varsovassa eikä voinut ottaa heitä luokseen. 
Anastasie oli lapsena terveydeltään heikohko, ja aikuistuttuaan hän tunsi vetoa erakoitumiseen. Käännyttyään roomalaiskatolisuuteen Anastasie liittyi ensimmäisen maailmansodan aikana Englannissa karmeliittaluostariin. Hän luopui kuitenkin luostarielämästä vuonna 1932 ja asettui asumaan Lontooseen yhdessä elämänkumppaninsa Olive Rooneyn kanssa. Anastasie esitteli Rooneyn myös marsalkka Mannerheimille tyttöystävänään. Hän vieraili viimeisen kerran Suomessa vuonna 1967 isänsä syntymän satavuotisjuhlissa.
Anastasie Mannerheim oli 84-vuotias kuollessaan vuonna 1978 Letchworthin vanhainkodissa Englannin Hertfordshiressä.
Pienen pojan haaveet (albumi)

Pienen pojan haaveet on Yölinnun vuonna 2000 julkaistu viides albumi. "Pienen pojan haaveet" oli vuoden 2000 kuudenneksi myydyin levy. Albumilta julkaistiin singleinä kappaleet ”Liian suuri city” ja ”Haamukipua”, ja ne ovat yhtyeen tunnetuimpia kappaleita.
Abstrakti RAM-kone

Abstraktiksi RAM-koneeksi kutsutaan tietojenkäsittelytieteessä abstraktia konetta, joka kuuluu rekisterikoneiden luokkaan (RAM = keskusmuisti). RAM muistuttaa laskurikonetta (counter machine), mutta siihen on myös lisätty epäsuora osoitus rekisterien avulla. 
Sellaisesta versiosta RAM-konetta, joka on yhteensopiva universaalin Turingin koneen kanssa, missä tietokoneohjelma ja data on tallennettu rekistereihin, käytetään lyhennettä RASP ("Random access stored program machine"). Siinä on toteutettu ns. von Neumannin tietokonearkkitehtuuri. Tämä abstaktin koneen versio on lähinnä tunnettua käsitystä siitä mikä on tietokone.
Yhdessä Turingin koneen ja laskurikoneen kanssa, RAM- ja RASP-malleja käytetään muun muassa laskettavuuden kompleksisuusteoriassa hyväksi. Van Emde Boas (1990) kutsuu näitä kolmea sekä osoitinkonetta "sekventiaalisiksi tietokoneen malleiksi", erotuksena rinnakkaisista RAM-koneista.
August-palkinto

August-palkinto on vuosittain jaettava ruotsalainen kirjallisuuspalkinto. Palkinnon on myöntänyt vuodesta 1989 alkaen Ruotsin kustannusyhdistys Svenska Förläggareföreningen kolmessa sarjassa:
Ehdokkaita palkintoon voivat lähettää kaikki ruotsalaiset kustantajat. Palkintojenjakotilaisuus järjestetään Berwaldhallenissa Tukholmassa. Palkinnon arvo on 100 000 kruunua.
2010-luku.
Lähde
László Moholy-Nagy

László Moholy-Nagy [ˈlaːsloː ˈmoholiˌnɒɟ] (20. heinäkuuta 1895 Bácsborsód, Itävalta-Unkari – 24. marraskuuta 1946 Chicago, Yhdysvallat) oli unkarilainen taidemaalari, muotoilija ja valokuvaaja. Hän toimi professorina Bauhaus-koulussa.
Elämä.
Moholy-Nagy syntyi unkarinjuutalaiseen perheeseen, ja oli alkuperäiseltä nimeltään László Weisz. Hän vaihtoi saksanjuutalaisen sukunimensä unkarilaisen enonsa nimeen Nagy, ja lisäsi siihen myöhemmin liitteen Moholy kotikaupunkinsa Moholin mukaan. Hän opiskeli lakia Budapestissa ja osallistui ensimmäiseen maailmansotaan. Sen jälkeen hän oli Wienissä, missä sai ensimmäisen kosketuksensa konstruktivismiin El Lissitzkyn, Naum Gabon ja Kazimir Malevitšin näyttelyissä.
Vuonna 1923 Moholy-Nagy pestattiin Bauhausiin peruskurssien opettajaksi Johannes Ittenin seuraajaksi. Hän toi koulun linjaa lähemmäksi sen alkuperäisiä aatteita, muotoilun ja taiteen yhdistämistä. Bauhausissa työskennellessään Moholy-Nagy loi myös tunnetuimmat omat työnsä muotoilijana; hänen suositun valaisimensa lisenssimaksut pelastivat koulun rahatilanteen.
Bauhausin sulkemisen jälkeen Moholy-Nagy siirtyi Hollantiin ja sieltä Lontooseen 1935. Vuonna 1937 Moholy-Nagy kutsuttiin New Bauhausin johtajaksi Chicagoon, ja hän muutti Yhdysvaltoihin.
László Moholy-Nagy kuoli leukemiaan Chicagossa vuonna 1946. Budapestissa sijaitseva Moholy-Nagyn taideyliopisto on nimetty hänen mukaansa.
Alvar Aalto koki Moholy-Nagyn valokuvat tärkeiksi arkkitehtuurin modernismin edistäjiksi.