tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sandy West

Sandy West, oikealta nimeltään Sandy Pesavento, (10. heinäkuuta 1959 – 21. lokakuuta 2006) oli yhdysvaltalainen laulaja, lauluntekijä ja rumpali. Hän oli yksi The Runaways -yhtyeen perustajajäsenistä.
Kaliforniassa syntynyt Sandy West sai ensimmäiset rumpunsa yhdeksänvuotiaana isoisältään. Jo peruskoulun neljännellä luokalla hän toimi koulun orkesterin rumpalina. 15-vuotiaana hän tapasi Joan Jettin ja tuottaja Kim Fowleyn ja he perustivat The Runaways -rock-yhtyeen.
The Runaways ehti toimia neljä vuotta ennen hajoamistaan huhtikuussa 1979. West yritti jatkaa ammattimuusikon uraansa erinäisissä yhtyeissä eteläisessä Kaliforniassa, julkaisi soolo-EP:n "The Beat is Back" ja perusti yhtyeen Sandy West Band, mutta mikään näistä yrityksista ei ollut kaupallinen menestys.
Sandy West kuoli Kalifornian San Dimasissa lokakuussa 2006 keuhkosyöpään noin vuosi diagnoosin jälkeen.
Robert von Gerdten

Robert von Gerdten (s. 7. lokakuuta 2002 Espoo) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Ruotsin kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyEttan-joukkue Kalixissa.
Ura.
Von Gerdten on Espoon Jääklubin kasvatti. Hän siirtyi C-juniori-ikäisenä Espoo Bluesiin. Kaudella 2016–2017 von Gerdten oli C-nuorten SM-sarjassa Blues Akatemian tehokkain puolustaja tehoilla 4+6=10. Kaudella 2017–2018 hän toimi Bluesin C-nuorten varakapteenina. Von Gerdten oli C-nuorten SM-karsinnoissa joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 8+17=25. C-nuorten SM-sarjassa hän oli tehoilla 5+14=19 Bluesin paras syöttäjä Verner Miettisen kanssa sekä tehokkain puolustaja. Von Gerdten oli myös joukkueen kolmanneksi paras pistemies Miettisen (11+14=25) ja Lari-Henrik Postin (15+11=26) jälkeen. Von Gerdten voitti kauden päätteeksi C-nuorten Suomen-mestaruuden. Hänet valittiin sarjan toiseen tähdistökentälliseen.
Kaudeksi 2019–2020 von Gerdten siirtyi Helsingin IFK:n organisaatioon. Kaudella 2021–2022 hän oli tehoilla 5+24=29 seuran U20-joukkueen kolmanneksi paras pistemies ja tehokkain puolustaja. Von Gerdten nousi samalla kaudella myös HIFK:n SM-liigajoukkueeseen. Hän teki miesten pääsarjadebyyttinsä Mestarien liigan avauskierroksella 26. elokuuta 2021 vieraissa sveitsiläistä ZSC Lionsia vastaan. Von Gerdten merkittiin HIFK:n seitsemänneksi puolustajaksi. Hän sai ottelussa jääaikaa 6.04 minuuttia ja von Gerdten keräsi teholukeman +1. Von Gerdten pelasi kolme CHL-ottelua ilman tehopisteitä, mutta hän ei kuitenkaan debytoinut SM-liigassa.
Von Gerdten siirtyi kaudeksi 2022–2023 Mikkelin Jukurien U20 SM-sarjajoukkueeseen. Hän oli tehoilla 8+17=25 joukkueen tehokkain puolustaja. Von Gerdten nousi myös seuran SM-liigajoukkueeseen, jossa hän teki liigadebyyttinsä runkosarjan neljännellä kierroksella 21. syyskuuta 2022 Rauman Lukkoa vastaan. Von Gerdten merkittiin Jukurien seitsemänneksi puolustajaksi. Hän sai ottelussa jääaikaa 7.19 minuuttia. Von Gerdten pelasi joukkueessa kauden ainana seitsemän runkosarja- ja kaksi CHL-ottelua ilman tehopisteitä. Maaliskuussa 2023 Jukurit lainasi hänet loppukaudeksi Mestis-joukkue Kiekko-Espooseen. Von Gerdten pelasi siellä kolme runkosarjaottelua tehopistein 1+1=2 ja 11 pudotuspeliottelua tehden kolme syöttöpistettä. Hän voitti kauden päätteeksi Mestiksen mestaruuden.
Kaudeksi 2023–2024 von Gerdten siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Iisalmen Peli-Karhuihin. Hänen varsinainen tulokaskautensa toi 35 runkosarjaottelussa tehot 7+6=13 ja 13 pudotuspeliottelussa kaksi syöttöpistettä. Von Gerdten voitti kauden päätteeksi Mestiksen mestaruuden. Toukokuussa 2024 hän teki IPK:n kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kauden 2024–2025 päätteeksi von Gerdten voitti Mestis-hopeaa.
Marraskuussa 2025 von Gerdten siirtyi kevääseen 2027 asti ulottuvalla sopimuksella Ruotsin kolmanneksi korkeimmalle sarjatasolle HockeyEttan-joukkue Kalixiin oltuaan ilman sopimusta alkukauden 2025–2026.
Johann Peter Pixis

Johann Peter Pixis (10. helmikuuta 1788 Mannheim – 22. joulukuuta 1874 Baden-Baden) oli saksalainen pianisti ja säveltäjä.
Pixis muutti vuonna 1806 perheineen Wieniin ja opiskeli Johann Georg Albrechtsbergerin johdolla. Hän tuli tunnetuksi pianonsoiton opettajana ja esiintyvänä virtuoosina. Vuonna 1823 hän muutti Pariisiin ja vuonna 1840 Baden-Badeniin, jossa vietti loppuikänsä. Pixis sävelsi ensisijaisesti kosketinsoitinmusiikkia, johon vaikuttivat Joseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart ja Ludwig van Beethoven. Hän oli mukana säveltämässä teosta "Hexaméron" – muunnelmia marssista Vincenzo Bellinin oopperasta "Puritaanit". Hänen lisäkseen teoksen laatimiseen osallistuivat Frédéric Chopin, Franz Liszt, Carl Czerny, Sigismond Thalberg ja Henri Herz.
Abuna Abba Salama

Abuna Abba Salama (n. 1818 – 25. lokakuuta 1864) oli Etiopian ortodoksisen kirkon "abuna" eli johtaja.
Elämäkerta.
Abba Salama syntyi Egyptissä vuoden 1818 paikkeilla. Hänen alkuperäinen nimensä oli Indriyas. Indriyas sai uskonnollisen koulutuksen ensin koptilais-ortodoksinen kirkolta ja myöhemmin protestanttiselta lähetysasemalta Kairosa. Indriyas valittiin Etiopian piispaksi 1820-luvun alussa nimellä Salama.
Salama saapui Etiopiaan vuonna 1841. Maassa vaikutti tuolloin useita eri keskenään kilpailevia ruhtinaita. Salama sekaantui nopeasti maan sisäisiin kiistoihin. Hän tuki tuolloin Tigrayn ja Semenin aluetta hallinnutta "dajazmach" Webe Hayla Maryamia suuria osia Keski- ja Pohjois-Etiopiasta hallinnutta "ras" Alula Qubia vastaan. Hän kiisteli myös uskonnollisista aiheista. Salama kannatti niin sanottua "qibat"-doktriinia. Qibat oli ewostatewoslaisten munkkien ajatus Jeesuksen inhimillisestä ja jumalallisesta luonteesta. Etiopian ortodoksisen kirkon valtavirta piti ajatusta kuitenkin harhaoppina. Uskonnollisen kiistan takia Salama vietti ensimmäiset 12-vuottaan Etiopiassa vain Tigrayssa, jossa qibatilla oli jonkin verran kannatusta.
Viimein vuonna 1854 silloinen Kassa Hayulu eli myöhempi keisari Tewodros II sovitteli Etiopian ortodoksien kirkon ja Salaman riidan. Salama kruunasi puolestaan abunan roolissa Kassa Hayulun keisariksi 11. helmikuuta 1855. Salama sai vaikutusvaltaisen aseman ja keisari esimerkiksi karkotti Etiopiaan tulleet katoliset lähetyssaarnaajat. Keisarin ja abunan välit rikkoutuivat kuitenkin myöhemmin. Keisari pidätytti Salaman vuonna 1856, ja Salama uhkasi keisaria ekskommunikaatiolla. Aleksandrian patriarkka Kyrillos IV sovitteli osapuolten välille väliaikaisen rauhan, mutta pian alkoi uusi kiista koskien Etiopian ortodoksien kirkon maaomaisuuksia. Vuonna 1864 Salama vangittiin uudelleen. Hänet teljettiin vankilaan Magdalassa, jossa hän kuoli 25. lokakuuta 1864.
Saara Keskitalo

Saara Fu Sofia Keskitalo (s. 3. heinäkuuta 2000) on suomalainen yleisurheilija, joka kilpailee pikajuoksussa, pika-aitajuoksussa ja pituushypyssä. Hän edustaa Espoon Tapioita. Häntä on valmentanut Mikael Ylöstalo vuodesta 2021. Aiemmin häntä ovat valmentaneet myös Kirsti Sysikaski, Susanna Lintula, Jessica Lindfors ja Eeva Kantomäki.
Keskitalo karsiutui 100 metrin aitajuoksun välierissä Tampereen alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2018, alkuerissä saman ikäluokan EM-kilpailuissa Boråsissa 2019 ja välierissä Tallinnan alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2021. Vuoden 2023 universiadeissa hän sijoittui 100 metrin aitajuoksussa kuudenneksi. Apeldoornin sisäratojen EM-kilpailuissa 2025 hän karsiutui 60 metrin aitajuoksun alkuerissä. Vuoden 2025 universiadeissa hän voitti 100 metrin aitajuoksussa kultaa ajalla 12,88. Tokion MM-kilpailuissa 2025 hän karsiutui välierissä.
Keskitalo on saavuttanut Kalevan kisoissa 100 metrin aitajuoksussa hopeaa 2021 ja pronssia 2022, 2024 ja 2025 sekä pituushypyssä pronssia 2021. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän on saanut 60 metrin juoksussa kultaa 2025, 60 metrin aitajuoksussa pronssia 2021, 2023 ja 2025 sekä 4 × 200 metrin viestissä hopeaa 2021 ja pronssia 2023. 
Keskitalo on syntynyt Kiinassa, josta hänet adoptoitiin Suomeen 11 kuukauden ikäisenä. Hänen adoptioisänsä on Oulun hiippakunnan piispa Jukka Keskitalo. Saara Keskitalo valmistui ylioppilaaksi Mäkelänrinteen lukion urheilulinjalta keväällä 2020. Hän opiskelee Helsingin yliopistossa molekyylibiotieteitä.
Bendix G-15

Bendix G-15 oli Bendix-yhtiön valmistama tietokone, joka julkaistiin vuonna 1956. Tietokonetta on sanottu ensimmäiseksi minitietokoneeksi.
Tietokone oli tarkoitettu yhden henkilön käytettäväksi ja painotti "helppokäyttöisyyttä". Tietokone oli ehkä ensimmäinen "henkilökohtaiseksi" kutsuttava tietokone koska yksi henkilö riitti käyttämään sitä.
Tietokoneen pääsuunnittelija oli Harry Huskey, joka suunnitteli sen Berkeleyn yliopistossa ja perusti sen Alan Turingin suunnittelemaan Automatic Computing Engine -tietokoneeseen. Huskey työskenteli Turingin kanssa vuoden National Physical Laboratoriesissa Britanniassa.
Tietokone painoi 438 kilogrammaa ja maksoi riippuen konfiguraatiosta. Tietokone käytti rumpumuistia. Tietokoneessa oli 180 elektroniputkipakettia (450 putkea) ja 300 germanium-diodia. Rumpumuistiin mahtuu , jotka ovat 29-bittisiä.
Yli 300 kappaletta G-15:sta myytiin. Tietokoneesta tehtiin myöhemmin transistoriversio Bendix G-20. Bendix myi tietokoneosastonsa Control Data Corporationille vuonna 1963.
Kristin Pudenz

Kristin Pudenz (9. helmikuuta 1993 Herford) on saksalainen kiekonheittäjä ja olympiamitalisti. 
Pudenz saavutti vuonna 2009 Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla pronssia tuloksella 44,71 metriä. Hän sai alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015 pronssia tuloksella 59,94 m. Kesäuniversiadeissa 2017 hän voitti kiekonheiton tuloksella 59,09 m. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui 11:nneksi tuloksella 57,69 m; karsinnassa hänen tuloksensa oli 63,35 m. Vuonna 2021 kilpailluissa Tokion olympialaisissa Pudenz saavutti hopeaa tuloksella 66,86 m. Eugenen MM-kilpailuissa 2022 hän sijoittui 11:nneksi tuloksella 59,97 m; karsinnassa hän heitti tuloksen 64,39 m. Saman vuoden Münchenin EM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa ennätyksellään 67,87. Hän sijoittui Budapestin MM-kilpailuissa 2023 kuudenneksi tuloksella 65,96. Pariisin olympialaisissa 2024 hän oli kymmenes heitettyään 60,38. Tokion MM-kilpailuissa 2025 hän karsiutui loppukilpailusta.
Pudenz on kuusinkertainen (2019–2024) Saksan-mestari. Hänen ennätyksensä on Münchenin EM-kilpailuissa elokuussa 2022 heitetty 67,87 m.
Losos (1905)

Losos () oli Venäjän keisarikunnan laivaston Som-luokan sukellusvene ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Pietarista Nevskin laivanrakennus ja konepajalta, missä köli laskettiin 1904. Alus laskettiin vesille 1905 ja otettiin palvelukseen 26. toukokuuta 1906.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Mustanmeren laivastoon. Se poistettiin 1916 alusluettelosta. Saksalaiset valtasivat aluksen toukokuussa 1918 Sevastopolissa. Se siirrettiin marraskuussa brittien valvontaan ja estääkseen bolsevikkien käsiin joutumisen miehistö upotti aluksensa 26. huhtikuuta 1919.
Sudak (1907)

Sudak () oli Venäjän keisarikunnan laivaston Som-luokan sukellusvene ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Pietarista Nevskin laivanrakennus ja konepajalta, missä köli laskettiin 1904. Alus laskettiin vesille 1907 ja otettiin palvelukseen 22. marraskuuta 1907.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Mustanmeren laivastoon. Se poistettiin 1916 alusluettelosta. Saksalaiset valtasivat aluksen toukokuussa 1918 Sevastopolissa. Se siirrettiin marraskuussa brittien valvontaan ja estääkseen bolsevikkien käsiin joutumisen miehistö upotti aluksensa 26. huhtikuuta 1919.
Osjotr-luokka

Osjotr-luokka () oli Venäjän keisarikunnan laivaston kuuden sukellusveneen muodostama alusluokka. Alukset suunnitteli Simon Lake ja ensimmäisen aluksen valmisti yhdysvaltalainen Lake Torpedo Boat Company Bridgeportissa Connecticutissa.
Alukset.
Yhdysvaltalainen Simon Lake suunnitteli "Protectoriksi" nimetyn sukellusveneen, jonka valmisti Lake Torpedo Boat Company Bridgeportissa Connecticutissa. Venäjän keisarikunta osti 12. huhtikuuta 1904 aluksen, joka siirrettiin Venäjälle. Venäjä tilasi 10. toukokuuta Newport Newsiltä Virginiasta viisi samankaltaista sukellusvenettä.
Luolasukellus

Luolasukellus on tekniikkasukellusta vedenalaisissa luolissa. Luolat ovat kokonaan tai osittain veden täyttämiä, ja ne voivat olla luonnonluolia tai keinotekoisia luolia. Luolat ovat yleensä alle 30 metrin syvyydessä eivätkä koskaan yli 40 metrin syvyydessä, sillä niin syvältä on vaikea nousta tarpeen vaatiessa nopeasti takaisin pinnalle. Luolasukeltaja voi kuitenkin sukeltaa vaakatasossa satoja metrejä luolan sisään. Luolassa ei ole aaltoja tai tuulta, eikä sukeltaja kärsi pahoinvoinnista. Joissakin makean veden luolissa on satojen metrin näkyvyys, meriluolissa selvästi lyhyempi.
Lajin vaativuuden vuoksi vain pieni osa kaikista sukeltajista sukeltelee luolissa. Luolasukelluksen suosio on kuitenkin 2000-luvulla kasvanut sitä mukaa, kun varusteet ja tekniikat ovat kehittyneet. Luolasukellusta harrastetaan monesta syystä, kuten sen haasteellisuuden ja sen tarjoamien monenlaisten elämysten vuoksi. Usein tutkittavassa luolassa ei ole koskaan käynyt ihmisiä aikaisemmin, mikä saa luolasukeltajan tuntemaan itsensä tutkimusmatkailijaksi.
Luolasukellus on äärimmäinen extremelaji, sillä se on fyysisesti ja psyykkisesti hyvin vaativaa sekä hyvin vaarallista. Lajissa käytetään erityistä sukelluslaitteistoa ja -tekniikoita, ja se vaatii sukeltajalta fysiikkaa, osaamista ja koulutusta. Luolasukelluksella on maine yhtenä maailman vaarallisimmista urheilulajeista, sillä siinä on tapahtunut satoja kuolemaan johtaneita onnettomuuksia. 1970- ja 1980-luvuilla jopa yksi viidestätoista sukelluksesta johti kuolemaan, ja kuolemia tapahtuu 2000-luvullakin. Suurin osa kuolleista luolasukeltajista ei kuitenkaan ollut käynyt läpi tarvittavaa koulutusta, tai he sukelsivat puutteellisissa varusteissa.
Luolasukellusta alettiin harrastaa sen jälkeen, kun ranskalainen Jacques-Yves Cousteau kumppaneineen oli keksinyt sukelluslaitteet vuonna 1943. Jo vuonna 1936 brittiläinen Jack Sheppard oli tosin tutkinut vedenalaisia luolia omatekoisella sukelluslaitteistollaan. Varhaisin edelleen toimiva luolasukelluskerho perustettiin Britanniassa vuonna 1946. Yhdysvalloissa luolasukelluksen pioneeri oli Sheck Exley, joka tutki luolia niin Floridassa kuin ulkomaillakin. Luolasukellus kehittyi edelleen toisen maailmansodan jälkeen, kun sukelluslaitteistoja oli sodan jäljiltä paljon saatavilla. Sukeltajat menivät luoliin noihin aikoihin yleensä kävellen merenpohjassa, sillä se oli turvallisempaa kuin uiminen. Välineiden kehityksen myötä 1960-luvulla sukeltajat pystyivät oleskelemaan luolissa paljon aiempaa kauemmin.
Ristipyrstö

Ristipyrstö ("Tetragonurus cuvieri") on ristipyrstöihin kuuluva kalalaji. Sitä tavataan syvistä vesistä lauhkeista ja lämpimistä valtameristä.
Koko ja ulkonäkö.
Ristipyrstö voi kasvaa suurimmillaan noin 70 cm pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan laji on pitkänomainen ja hoikka. Selkäeviä on kaksi ja taaemmainen on konrkeampi.Rinta- ja vatsaevät ovat lyhyet. Ristipyrstö pyrstönvarressa on kaksi kölievää. Kalan silmät ovat pienehköt. Väriltään ristipyrstö on hyvin tumman ruskea tai musta ja nuoret kalat ovat selästään harmaita ja vatsastaan vaaleita.
Levinneisyys ja elintavat.
Ristipyrstön levinneisyysalue on hyvin laaja. Sitä tavataan Atlantista, Välimerestä, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä Baja Californiasta Aleuteille sekä Australian itäosista Uuteen-Seelantiin. Laji on syvän veden kala ja syvimmillään sitä on tavattu 1 400 metrin syvyydestä. Useimmiten se elää parvina alle 800 metrin syvyydessä. Nuoret ristipyrstöt elävät vaippaeläinten kuten salpojen ruumiinonteloissa. Laji syö erityisesti salpoja, mutta myös meduusoja. Kutuaika on keväällä ja kesällä.
Ristipyrstön liha on myrkyllistä ja sen on raportoitu aiheuttavan voimakkaita vatsakipuja ja huonovointisuutta.
Ram Teri Ganga Maili

Ram Teri Ganga Maili () on vuonna 1985 ensi-iltansa saanut intialainen hindinkielinen romanttinen draamaelokuva, jonka on ohjannut Raj Kapoor. Elokuvan pääosissa nähdään Mandakini ja Rajiv Kapoor. Musiikin on säveltänyt Ravindra Jain.
Elokuva oli erittäin kiistanalainen, koska Mandakinin rohkeat kohtaukset imetyksestä ja kylpemisestä läpinäkyvässä sarissa eivät olleet konservatiivisen intialaisen sensuurilautakunnan sallimia. Silti sillä oli U-ikäraja (sallittu kaikille), joka muutettiin myöhemmin U/A:ksi (sallittu lapsille aikuisten valvonnassa). Se oli viimeinen Raj Kapoorin ohjaama elokuva.
"Ram Teri Ganga Maili" oli vuoden eniten tuottanut hindielokuva. Se oli myös yksi 1980-luvun eniten tuottaneista elokuvista "Krantin" (1981) ja "Maine Pyar Kiyan" (1989) rinnalla.
Juoni.
Narendra ”Naren” Sahay on rikkaan kalkuttalaisen poliitikon Jeeva Sahayn poika. Naren vierailee Gangotrissa tutkimassa pyhän Gangesin lähdettä ja hakemassa pyhää vettä isoäidilleen. Siellä hän tapaa erittäin kauniin tytön nimeltä Ganga, joka asuu lähellä Gangotria veljensä Karamin kanssa. Pian he rakastuvat ja päättävät mennä naimisiin. He ovat onnellisesti naimisissa, mutta Narenin on palattava Kalkuttaan, koska hän haluaa vakuuttaa vanhempansa Gangasta. Lähtiessään Kalkuttaan hän lupaa palata pian, mutta häntä estetään toteuttamasta lupaustaan.
Ganga tuli raskaaksi ennen Narenin lähtöä, ja pian hänestä tulee pienen pojan äiti. Hän kohtaa monia ongelmia lapsensa ja kauneutensa vuoksi. Viholliset tappavat Karamin ja Ganga on yksin, eikä kukaan ole siellä huolehtimassa hänestä. Lopulta hän päättää lähteä Narenin luo ja lähtee matkalle ​​Gangotrista Kalkuttaan löytääkseen miehensä. Rishikeshissä kaksi naista ja mies käyttävät häntä hyväkseen. Benarasissa pandit ahdistelee häntä, poliisi pelastaa hänet ja hänelle annetaan lippu Kalkuttaan. Hän joutuu Manilalin kynsiin, joka houkuttelee hänet bordelliin lähellä Benarasia.
Rikas poliitikko Bhagwat Choudhary ostaa Gangan ja tuo hänet ulkorakennukseensa henkilökohtaiseksi jalkavaimokseen. Bhagwat on sopinut tyttärensä Radhan avioliitosta Narenin kanssa. Narenille ilmoitetaan, että Ganga on kuollut. Niinpä hän päättää mennä naimisiin Radhan kanssa isänsä toiveiden mukaan. Narenin eno Kunj Bihari löytää Gangan Bhagwatin ulkorakennuksesta ja kutsuu tanssimaan miehensä häissä testaakseen, tunnistaako hänen miehensä hänet. Lopulta rakkaus voittaa ja Naren tunnistaa vaimonsa Gangan. Jeeva kieltäytyy hyväksymästä Gangaa miniäkseen. He yrittävät poistua poikansa kanssa, mutta raivoissaan oleva Bhagwat ampuu Gangaa. Häntä ammutaan käsivarteen ja Naren alkaa hakata Bhagwatia uskoen, että tämä tappoi Gangan. Sitten Radha ilmoittaa hänelle, että Ganga ei ole kuollut. Naren lopettaa Bhagwatin hakkaamisen ja lähtee Gangan ja heidän poikansa kanssa.
Mahdoton yhtälö

Mahdoton yhtälö on Timo Rautiainen &amp; Trio Niskalaukauksen kuudes suomenkielinen studioalbumi, joka julkaistiin 20. maaliskuuta 2020 levymerkillä Sakara Records.
Kappaleet.
Kappaleet:
Ivan Silajev

Ivan Stepanovitš Silajev (; 21. lokakuuta 1930 Bahtyzino, Nižni Novgorodin aluepiiri, Neuvostoliitto – 8. helmikuuta 2023) oli venäläinen ja neuvostoliittolainen poliitikko, joka toimi Neuvostoliiton hallituksen viimeisenä johtajana elokuusta joulukuuhun 1991, aina Neuvostoliiton hajoamiseen saakka. Hän oli myös Venäjän neuvostotasavallan pääministeri vuosina 1990–1991.
Ura.
Silajev valmistui insinööriksi Kazanin ilmailuinstituutista vuonna 1954. Hän työskenteli vuosina 1954–1974 Ordžonikidzen lentokonetehtaalla Gorkissa, vuosina 1969–1971 tehtaan pääinsinöörinä ja vuosina 1971–1974 sen johtajana. Silajev liittyi Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) jäseneksi vuonna 1959. Hän oli Neuvostoliiton lentokoneteollisuuden apulaisministerinä vuosina 1974–1977 ja ensimmäisenä apulaisministerinä vuosina 1977–1980, kone- ja työkaluteollisuuden ministerinä vuosina 1980–1981, lentokoneteollisuusministerinä vuosina 1981–1985 sekä ministerineuvoston varapuheenjohtajana vuodesta 1985. Hän kuului NKP:n keskuskomiteaan vuosina 1981–1991.
Silajev nimitettiin Venäjän neuvostotasavallan ministerineuvoston puheenjohtajaksi eli pääministeriksi kesäkuussa 1990. Kun Neuvostoliiton pääministeri Valentin Pavlov ja hänen hallituksensa erotettiin elokuun 1991 vallankaappausyrityksen jälkeen, perustettiin tilapäiseksi hallitukseksi ”Neuvostoliiton kansantalouden operatiivisen hallinnon komitea”, jota 24. elokuuta – 19. joulukuuta 1991 johtanut Silajev oli käytännössä pääministeri. Hän jatkoi samanaikaisesti Venäjän neuvostotasavallan pääministerinä 26. syyskuuta saakka, jolloin Venäjän presidentti Boris Jeltsin pakotti hänet siirtymään uuden tasavaltojen välisen talouskomitean puheenjohtajaksi. Silajev oli 14. marraskuuta – 26. joulukuuta 1991 myös viimeksi mainittua komiteaa seuranneen ”valtioiden välisen taloudellisen komitean” puheenjohtaja ja siten itsenäistyneiden neuvostotasavaltojen muodostaman lyhytikäisen talousyhteisön pääministeri.
Silajev oli vuosina 1991–1994 Venäjän lähettiläänä Euroopan yhteisössä Brysselissä. Hän liittyi vuonna 1995 Kedr-ympäristöpuolueeseen. Silajev pyrki Venäjän duumaan vuosien 1995, 1998 ja 2007 vaaleissa, viimeksi Venäjän agraaripuolueen ehdokkaana, mutta ei tullut valituksi. Vuodesta 2008 hän kuului Yhtenäinen Venäjä -puolueeseen. Hän kuoli 92-vuotiaana 8. helmikuuta 2023.
Silajev sai sosialistisen työn sankarin arvonimen vuonna 1975 ja Leninin kunniamerkin kahdesti (1971 ja 1975).
LGP-30

LGP-30 oli Librascopen valmistama tietokone, joka perustui Stan Frankelin suunnitteluun.
Frankel menetti turvaluokituksensa 1950-luvulla ja siirtyi opettamaan Kaliforniaan. Caltechissa hän suunnitteli MINAC-tietokoneen, jonka Librascope lisensoi Caltechilta ja palkkasi Frankelin muutamaan sen kaupalliseksi tuotteeksi. Tietokone julkaistiin vuonna 1956. LGP-30 oli kompakti "henkilökohtaisena tietokoneena" käytettävä eli yksi operaattori kerrallaan.
Tietokoneessa oli 31-bittistä muistia. Tietokone käytti binäärijärjestelmää. Tietokone käytti magneettista rumpua sekä elektroniputkia. Tietokoneeseen kytkettiin Friden Flexowriter kirjoituskone, joka toimi syöttö- ja tulostuslaitteena.
Tietokone maksoi noin – . Tietokonetta valmistettiin noin 450 kappaletta Yhdysvalloissa ja 45 kappaletta lisenssillä Euroopassa (Schoppe &amp; Faeser, nimellä Eurocomp).
Harry Castrén

Harry Kaarlo Adolf Castrén (12. maaliskuuta 1891 Helsinki – 4. elokuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Henkilöhistoria.
Castrénin vanhemmat olivat Suomen pääministerinä toiminut poliitikko, talousmies Kaarlo Castrén ja Elin Rosina Tamelander ja puoliso vuodesta 1921 Aili Margareta Könönen. Castrén tuli ylioppilaaksi 1909 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1917, lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli 1923. Castrén oli Helsingin yliopiston patologisanatomisen laitoksen amanuenssi 1917, assistentti 1918–1925, patologisen anatomian dosentti ja vt. professori 1925 ja vakinainen professori vuodesta 1926. Hän oli myös Helsingin yleisen sairaalan neuropatologisen osaston ylilääkäri vuodesta 1937 ja yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan varadekaani 1930–1936 ja dekaani 1936–1939. Castrén oli Suomen Syöpäyhdistyksen perustajia 1936 ja toimi yhdistyksen puheenjohtajana. Vuonna 1942 hänestä tuli puolustusvoimien patologi, mutta hän ei virkaa ehtinyt juurikaan hoitaa ennen kuolemaansa saman vuoden kesällä. Sotilasarvoltaan Castrén oli lääkintämajuri.
Ilkka Aaltonen

Ilkka Tapani Aaltonen (s. 22. maaliskuuta 1957 Turku) on suomalainen muusikko, joka tunnetaan Hummeripojat-nimisen viisihenkisen kvartetin perustajana sekä teekkarilauluperinteen ylläpitäjänä ja uudistajana. Hän on toiminut myös muun muassa kuoronjohtajana, säveltäjänä, sanoittajana ja laulukirjojen tekijänä. Hänen ensimmäinen sävellyksensä oli Teknillisen korkeakoulun Sähköinsinöörikillalle sävelletty ”SIK-hymni” (1981), jonka kantaesityksen jälkeen seuraavassa kokouksessa kilta päätti, että jatkossa jokaisen sähköfuksin on osattava kappale ulkoa ennen teekkarilakin saamista vappuna. Aaltosen säveltämä ja sanoittama kappale ”Maailma jääkukkien takana” esitettiin Kauppakorkeakoulun Ylioppilaskunnan Laulajien (KYL) joulukonserteissa viimeisenä kappaleena koko sen ajan, jolloin Matti Apajalahti johti kuoroa. ”Maailma jääkukkien takana” on lisäksi KYL:n vuonna 2001 ilmestyneen albumin nimikkokappale ja viimeinen raita. Tasavallan presidentti Alexander Stubb myönsi 19.4.2024 Aaltoselle director musices -arvonimen.
Vuonna 2007 Aaltonen pääsi Guinnessin ennätysten kirjaan osaamalla soittaa side silmillä 3 333 kappaletta pianolla, haitarilla ja kitaralla.
Muusikon lisäksi Ilkka Aaltonen on toiminut myös sarjakuvapiirtäjänä ja näytelmäkirjailijana. Hänen tunnetuimpia sarjakuviaan ovat Kirkkonummen Sanomissa ilmestynyt "Porkkalan junassa" sekä helmikuun 2017 ajan Ilta-Sanomissa ilmestynyt "Teisti &amp; tokko". Molemmissa toisena piirtäjänä on ollut Heli Naskali. Näytelmäkirjailijana hän on Ilkka Pollarin kanssa kirjoittanut näytelmät "Pirtukuningas ja orpopoika", "Kultainen ankka" sekä "Taicawarvas", joista viimeksi mainittu syntyi Espoon kaupungin 550-vuotisjuhlavuoden kunniaksi.
Hycean-planeetta

Hycean-planeetta on kokonaan valtameren peittämä planeetta, jolla on vetypitoinen kaasukehä. 
Näistä planeetoista monet ovat Maata kuumempia ja suurempia. Hycean-planeettojen merissä voi olla samanlaista mikrobielämää kuin Maan ääriolosuhteissa, muun muassa kuumissa lähteissä. Hycean-planeetan nimi tulee sanoista "hydrogen" ja "ocean", vety ja valtameri.Hycean-planeetat ovat yleensä mini-Neptunuksia ja supermaapalloja. Ilmakehän lämpötila voi olla 200 °C. Hycean-planeetta voi olla säteeltään 2,3–2,6 Maan sädettä ja massaltaan 5–10 Maan massaa.
Hycean-planeettojen elinkelpoinen vyöhyke on paljon leveämpi kuin maankaltaisten planeettojen.. Hycean-planeettojen elinkelpoisen vyöhykkeen sisimmällä reunalla elämä on mahdollista vain vuorovesilukkiutuneen planeetan pimeällä puolella.
Epson QX-10

Epson QX-10 on Epsonin valmistama mikrotietokone, joka julkaistiin vuonna 1983. 
Tietokonetta on sanottu askeleeksi käyttäjäystävällisempiin mikrotietokoneisiin. Tietokoneessa oli HASCI-näppäimistö.
"Byte"-lehden mukaan se ei ollut teknisesti mullistava, mutta oli askel parempilaatuisiin tuotteisiin.
Ohjelmisto.
Kirjailija Jerry Pournelle kirjoitti "Byte"-lehdessä tietokoneelle saatavasta Valdocs-ohjelmistosta: ohjelma oli tekstinkäsittelyohjelma, joka oli hyvin helppo oppia ja jossa oli paljon ominaisuuksia kuten laskinohjelma, mutta joka oli hidas. Pournellen mukaan ohjelmisto oli liikaa tietokoneen Z80-suorittimelle.
Tekniset tiedot.
Tietokone käyttää CP/M- tai TPM-III-käyttöjärjestelmää ja siinä on Zilog Z80-mikroprosessori. Tietokoneessa on 256 kilotavua RAM-muistia ja NEC:n valmistama grafiikkapiiri.
Raymond Lewenthal

Raymond Lewenthal (29. elokuuta 1923 San Antonio, Texas – 21. marraskuuta 1988 Hudson, New York) oli yhdysvaltalainen pianisti.
Lewenthal toimi useiden vuosien ajan lapsinäyttelijänä Hollywoodissa. Tämän jälkeen hän aloitti pianonsoiton opiskelun Lydia Cherkasskyn (Shura Cherkasskyn äidin) johdolla. Vuonna 1945 hän voitti kaikki kolme silloin Kaliforniassa pidettyä suurta kilpailua: Young Artist Competitionin (Kalifornian yliopisto, Los Angeles), Young Artist Contestin (Occidental College) ja Gainsborough-palkinnon (San Francisco). Lewenthal jatkoi opintojaan Juilliard Schoolissa Olga Samaroffin johdolla. Myöhemmin hän työskenteli Euroopassa Alfred Cortot'n ja Guido Agostin kanssa.
Vuonna 1948 Lewenthal debytoi Dimitri Mitropouloksen johtaman Philadelphian orkesterin kanssa. Hän toimi tuolloin kutsuttuna solistina Sergei Prokofjevin kolmannen pianokonserton esityksessä. Viikkoja myöhemmin hän piti ensimmäisen resitaalinsa New Yorkissa. Lewenthal jatkoi menestyksekästä uraansa Pohjois-Amerikassa, kunnes joutui vuonna 1953 pahoinpidellyksi New Yorkin Central Parkissa ja sai luunmurtumia käsiinsä ja käsivarsiinsa. Toivuttuaan hitaasti hän suuntasi ulkomaille ja aloitti romantiikan ajan ranskalaissäveltäjä Charles-Valentin Alkanin elämän ja musiikin tutkimisen. Tänä aikana hän ei esiintynyt säännöllisesti, mutta kiersi ja levytti satunnaisesti Euroopassa ja Etelä-Amerikassa. 
Lewenthal saavutti jälleen menestystä Yhdysvalloissa soitettuaan kahden tunnin lähetyksessä WBAI-radiokanavalla Alkanin teoksia ja käsiteltyään samalla tämän elämää. G. Schirmer Inc. pyysi tämän jälkeen Lewenthalilta editiota Alkanin pianomusiikista. Syyskuussa 1964 Lewenthal piti saamansa myönteisen vastaanoton rohkaisemana New Yorkin The Town Hallissa resitaalin, jonka ohjelmassa oli Alkanin musiikkia. RCA Victor julkaisi vuonna 1965 Lewenthalin Alkanin pianomusiikista koostuneen LP-levytyksen, josta tuli arvostelu-, mutta ei myyntimenestys. Lewenthal jatkoi levyttämistä RCA Victorille, kunnes siirtyi vuonna 1971 Columbia Masterworks -levy-yhtiön artistiksi. Hän jatkoi myös konsertoimista pitämällä muun muassa kolmen konsertin Liszt-sarjan New Yorkissa ja Lontoossa. Hän toi sittemmin esiin useiden vähälle huomiolle jääneiden romantiikan säveltäjien soolo- ja kamarimusiikkiteoksia. Näihin säveltäjiin kuuluivat Ignaz Moscheles, Hermann Goetz, Henri Herz, Johann Nepomuk Hummel, Adolf von Henselt, Xaver Scharwenka, Anton Rubinstein, Julius Reubke, John Field ja Jan Ladislav Dusík. Lisäksi Lewenthal esitti tunnettujen säveltäjien vähemmälle arvostukselle jääneitä teoksia. Hän omaksui aktiivisen roolin musiikkitapahtumissa, kuten Butlerin yliopiston Festival of Neglected Romantic Musicissa ja Newportin musiikkifestivaalissa. Hän teki opetustyötä Mannes School of Musicissa, Tanglewoodin musiikkifestivaalilla ja Manhattan School of Musicissa.
Viimeisinä vuosinaan Lewenthalin aktiivisuus konsertoijana väheni huomattavasti kroonisen sydäntaudin takia. Hän kuoli 65-vuotiaana marraskuussa 1988. Lewenthalin tekemä romanttisen ohjelmiston elvyttäminen vaikutti hänen jo kuoltuaan muihin pianisteihin, kuten Marc-André Hameliniin, Stephen Houghiin ja Piers Laneen.
Cancúnin kansainvälinen lentoasema

Cancúnin kansainvälinen lentoasema (; ) on kansainvälinen lentoasema Cancúnissa Quintana Roon osavaltiossa Meksikossa. Se on Meksikon toiseksi vilkkain ja Etelä-Amerikan kolmanneksi vilkkain lentoasema matkustajamäärän perusteella vuonna 2020. Lentoaseman läpi kävi 12 259 148 matkustajaa sinä vuonna. Lentoasema koostuu neljästä terminaalista.
Likolampi

Likolampi on yleinen pienten järvien ja lampien nimi. Likolampia esiintyy maatalousvaltaisilla alueilla, jossa on viljelty pellavaa. Pellevanvarret liotettiin vedessä, jolloin ne pehmenivät ja kasvin vahvimmat kuidut saatiin irroitettua muista kasvinosista. Kasveista lampiin liuenneet ravinneaineet pilasivat lampien vedet ja rehevöidyttyään ne kehittivät paksun sedimenttikerroksen lammen pohjalle. Sedimenteistä liukeni ravinteita takaisin veteen happikadon aikana ja pilaantumisen kierre alkoi toistaa itseään. Osa likolammista ovat soita.
Likolampi tarkoittaa seuraavia asioita:
Putkilokasvien nimistötoimikunta

Putkilokasvien nimistötoimikunta on Suomen Biologian Seura Vanamon piirissä toimiva ryhmä kasvitieteen asiantuntijoita. Vanamo-seura paneutuu alkuperäisen tehtävänsä mukaisesti myös eliöiden suomenkielisiin nimiin.
Nimistötoimikunnan jäsenet vuonna 2015: Arto Kurtto (pj), Pentti Alanko, Leo Junikka ja Henry Väre Luonnontieteellisen keskusmuseon kasvitieteen yksiköstä sekä Markku A. Huttunen Joensuussa toimivasta Luonnontieteellisen keskusmuseon ja Itä-Suomen yliopiston digitointikeskus Digitariumista. Aikaisemmin puheenjohtajajana on toiminut Jaakko Jalas, joka on kasvitieteen professori.
Putkilokasvitoimikunta on tuottanut muun muassa "Kasvien maailma" -kirjasarjan ja "Retkeilykasvion" suomenkieliset nimistöt. Lisäksi se on paneutunut Välimeren alueen, Kanarian, Azorien, Tasmanian ja CITES-sopimuksen kasvien nimiin sekä Suomen viljely- ja luonnonkasvien nimiin. Luonnonkasviemme osalta ovat työllistäneet rotujen nimeäminen ja lajinimien tarkentaminen, joka on yhä tarpeellisempaa ulkomaisten tai Suomessa vain satunnaisina tavattujen lähilajien nimeämisen johdannaisena. Myös ns. kriittisten sukujen – kuten voikukat ja keltanot – suomeksi nimeämiseen on pyynnöistä syvennytty.
Sittemmin toimikunnan tuottamat suomalaisten kasvinimien taulukot on muokattu Aalto-yliopiston Semanttisen laskennan tutkimusryhmässä (SeCo) ontologiamuotoon ja julkaistu Kassuontologiana. Kassu on nähtävissä myös Kansalliskirjaston Finto-palvelussa. Kassussa ei ole esimerkiksi pääosaa Puutarhaliiton oman toimikunnan viljelykasvien nimistöstä.
Nimeämisiä tehdään tarpeen mukaan. Kaikkia maailman putkilokasveja ei ole tarkoitus urakoida suomeksi. Uusia suomalaisia nimiä haluavan täytyykin perustella pyyntönsä ja mieluusti myös antaa omia ehdotuksiaan nimiksi.
Siipikävely

Siipikävely (engl. "wing walking") on kävelemistä kaksitasoisen lentokoneen siivellä koneen ollessa ilmassa.
Siipikävelijöitä esiintyi paljon lentonäytöksissä etenkin 1920-luvulla. Heistä varhaisimpia ja kaikkein tunnetuin oli Ormer Locklear. Hän liittyi Yhdysvaltain armeijan ilmavoimiin vuonna 1917 ja alkoi kävellä koneidensa siivillä korjatakseen niitä lennossa. Locklearin esimiehet rohkaisivat miehen toimintaa, sillä se sai muut lentäjät luottamaan koneidensa turvallisuuteen. Armeijan jälkeen Locklear ryhtyi esiintymään lentonäytöksissä ja kehitti monia uusia siipikävelytekniikoita, joista tuli alan perustemppuja. Hän muun muassa seisoi siivellä käsillään sekä roikkui siivestä. Locklearin jälkeen muut siipikävelijät kehittivät tekniikoita edelleen. Myös myöhemmin kuuluisaksi noussut lentäjä Charles Lindbergh oli lentouransa alussa siipikävelijä.
Siipikävelijöiden temppuja jouduttiin rajoittamaan Yhdysvalloissa sen jälkeen, kun moni oli kuollut uhkarohkeita temppuja yrittäessään, mukaan lukien Locklear. Vuonna 1936 siipikävely kiellettiin Yhdysvalloissa kokonaan alle 457 metrissä. Tämä oli myrkkyä lajille, sillä yleisö ei nähnyt liian korkealla yläilmoissa tehtyjä temppuja. Esiintyjien laskuvarjopakon myötä laji menetti myös vaarallisuutensa, joka oli kiehtonut yleisöä.
Rajoituksista huolimatta siipikävelynäytöksiä järjestetään kuitenkin Yhdysvalloissa ja muualla maailmassa edelleen, ja esimerkiksi vuonna 2006 maailmassa järjestettiin yhteensä 269 näytöstä.
Alar Karis

Alar Karis (s. 26. maaliskuuta 1958 Tartto, Viro) on Viron presidentti, jonka Riigikogu valitsi järjestyksessään kuudenneksi tasavallan presidentiksi elokuussa 2021. 
Karis on puoluepoliittisesti sitoutumaton ja koulutukseltaan biologian tohtori, joka on toiminut molekyyligenetiikkaan ja kehitysbiologiaan erikoistuneena eläintieteen professorina. Akateemisen uran lisäksi Karis on toiminut johtavana virkamiehenä. 
Ennen presidenttiyttään Karis toimi Viron kansallismuseon (ERM) johtajana (2018–2021), Viron valtiontalouden tarkastusviraston johtajana (2013–2018), Tarton yliopiston rehtorina (2007–2012) ja Viron maatalousyliopiston rehtorina (2003–2007).
Tausta.
Alar Kariksen isä Harry Karis (1930–2018) oli kasvitieteilijä.
Karis valmistui vuonna 1981 Viron maatalousakatemiasta eläinlääketieteen tohtoriksi ja työskenteli 1980-luvulla tutkijana Virossa ja 1990-luvulla Saksassa ja Britanniassa. Vuosina 2007–2012 hän toimi Tarton yliopiston rehtorina, 2013–2018 Viron valtiontaloudentarkastaja (Riigikontrolör). ja vuodesta 2018 lähtien hän on toiminut Viron kansallismuseon johtajana.
Viron presidenttinä.
Karis asettui ehdolle vuoden 2021 presidentinvaaleihin haastamaan istuvaa presidenttiä Kersti Kaljulaidia, ja hänen ehdokkuudelleen ovat esittäneet hyväksyntänsä sekä Viron reformipuolue että myös keskustapuolue.
Yksityiselämä.
Karis avioitui vuonna 1977 historiantutkija Sirje Jädalan (s. 1956) kanssa, ja heillä on kolme lasta. Karis opiskeli nuorena yliopistossa suomea parin vuoden ajan, mutta hänen kielitaitonsa on kuihtunut vähäisen käytön takia.
Kunnianosoituksia.
Virolaiset.
Lähde:
Ulkomaalaiset.
Lähde:
Lähteet.
Vladimir Ivaško

Vladimir Antonovitš Ivaško (, ; 28. lokakuuta 1932 Pultava, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto – 13. marraskuuta 1994 Moskova, Venäjä) oli ukrainalaissyntyinen neuvostoliittolainen poliitikko. Hän oli Ukrainan kommunistisen puolueen ensimmäinen sihteeri vuosina 1989–1990 sekä Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) apulaispääsihteeri vuosina 1990–1991 ja viimeinen pääsihteeri muutaman päivän ajan elokuussa 1991.
Elämä.
Ivaško valmistui kaivosinsinööriksi Harkovan kaivosinstituutista vuonna 1956 ja työskenteli vuodesta 1957 korkeakouluopettajana Harkovassa. Hän liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen (NKP) vuonna 1960 ja suoritti taloustieteen kandidaatin tutkinnon vuonna 1969. Ivaško oli vuodesta 1973 Ukrainan kommunistisen puolueen (UKP) Harkovan alueen komitean tiede- ja opetusosaston johtaja ja vuodesta 1978 koko aluekomitean johtaja. Hänestä tuli vuonna 1986 UKP:n keskuskomitean sihteeristön jäsen ja politbyroon ehdokasjäsen. Vuosina 1987–1988 hän oli Dnipropetrovskin alueen puoluekomitean johtaja. Tammikuussa 1988 hänet valittiin UKP:n politbyroon täysjäseneksi. Hänet nimitettiin joulukuussa 1988 puolueen toiseksi sihteeriksi ja syyskuussa 1989 Volodymyr Štšerbytskyin tilalle ensimmäiseksi sihteeriksi eli Ukrainan puoluejohtajaksi.
Ivaško valittiin NKP:n keskuskomitean ehdokasjäseneksi vuonna 1986 ja täysjäseneksi huhtikuussa 1989 sekä NKP:n politbyroon täysjäseneksi joulukuussa 1989. Hänet valittiin myös Neuvostoliiton kansanedustajien kongressiin ja korkeimpaan neuvostoon vuonna 1989. Kesä–heinäkuussa 1990 hän oli muiden tehtäviensä ohella kuukauden ajan Ukrainan korkeimman neuvoston puhemiehenä eli Ukrainan nimellisenä valtionpäämiehenä. Ivaško erosi tehtävistään Ukrainassa, kun Neuvostoliiton puoluejohtaja Mihail Gorbatšov pyysi häntä yllättäen uuteen NKP:n apulaispääsihteerin virkaan. Ivaško päihitti NKP:n 28. puoluekokouksen suorittamassa vaalissa vastaehdokkaansa Jegor Ligatšovin äänin 3109–776 ja aloitti apulaispääsihteerinä 11. heinäkuuta 1990.
Elokuun 1991 vallankaappausyrityksen aikana Ivaško yritti toimia syrjäytetyn Gorbatšovin ja vallankaappaajien muodostaman poikkeustilakomitean välissä asettumatta selkeästi kummankaan puolelle. Kaappauksen jälkeen Gorbatšov erosi NKP:n pääsihteerin tehtävästä 24. elokuuta, joten Ivaško toimi virkaa tehneenä pääsihteerinä viiden päivän ajan, kunnes koko puolueen toiminta lakkautettiin.
Benjamin Frosterus (1792–1856)

Benjamin Frosterus (28. huhtikuuta 1792 Pudasjärvi – 19. heinäkuuta 1856 Mustasaari) oli suomalainen pappi ja professori.
Frosteruksen vanhemmat olivat kirkkoherra Johan Frosterus ja Maria Westzynthius ja puolisot vuodesta 1825 Vilhelmina Sofia af Gadolin (k. 1845), professori Gustaf Gadolinin tytär, ja vuodesta 1846 Sofia Augusta Nordling (k. 1896). Frosterus oli ylioppilas Turussa 1810, filosofian maisteri 1819 ja teologian kandidaatti 1823. Papiksi hänet vihittiin 1824 ja teologian tohtoriksi hän väitteli 1840. Frosterus oli Keisarillisen Aleksanterin-yliopiston teologian dosentti 1821, teologian apulainen 1824, vt. ensimmäinen teologian professori 1826–1827 ja 1828–1829 sekä vakinainen kirkkohistorian professori 1829–1838 ja samalla teologisen seminaarin johtaja 1833. Rovastin arvon Frosterus sai 1826. Hän oli palkkapitäjänsä Piikkiön kirkkoherra 1824, Inkoon 1831 ja sitten Vaasan ja Mustasaaren kirkkoherra vuodesta 1837, astuen virkaan 1838. Vaasan koulun tarkastajana Frosterus toimi 1838 ja lukion 1844–1846. 
Ylitarkastaja, professori Gustaf Frosterus (1826–1901) oli Benjamin Frosteruksen poika ensimmäisestä avioliitosta. Frosteruksen velipuoli oli puolestaan Kuopion piispa Robert Frosterus (1795–1884).
Asaita

Asaita tai Asayita (entinen Awsa tai Aussa) on kaupunki Etiopian Afarin osavaltiossa. Asaita eli entinen Awsa perustettiin 1500-luvulla ja Awsan sulttaanikunta oli itsenäinen vielä 1800-luvulla. Asiata oli myös Afarin osavaltion pääkaupunki vuodesta 1995 vuoteen 2007, jolloin pääkaupunki siirtyi Semeraan. Vuoden 2007 väestönlaskennan mukaan Asaitan asukasluku oli 16 052.
Maantiede.
Asaita sijaitsee Etiopian Afarin osavaltiossa Asaitan "weredassa" eli piirikunnassa. Matkaa Asaitasta Etiopian pääkaupunki Addis Abebaan on 649 kilometriä. Lähellä kulkee Awashjoki, jonka tulvat ovat ajoittain aiheuttaneet vahinkoja.
Vuotuinen sadanta Asaitassa on 157 mm ja keskimääräinen lämpötila 28,4 °C.
Historia.
Nykyinen Asaita tunnettiin alkujaan nimellä Awsa tai Aussa. 1500-luvulla aluetta hallitsivat hararilaiset ja afarien Awsan sulttaanikunta perustettiin 1700-luvun alussa. Sulttaanikunta oli pitkään itsenäinen muusta Etiopiasta, mutta Menelik II pakotti sen maksamaan tribuuttia vuonna 1895. Awsan sulttaanin jälkeläiset ovat myöhemmin toimineet politiikassa.
Asaitasta vuonna 1934 lähtenyt Wilfred Thesiger oli ensimmäinen Awashjoen loppuun asti kulkenut eurooppalainen. 1970-luvulla Etiopian Derg-sotilashallinto päätti kansallistaa Etiopian maaseudun. Tämä kosketti erityisesti Awsan sulttaania Asaitassa, joka tuolloin oli yksi suurimmista etiopialaisista maanomistajista. Kun neuvottelut maanomistuksen siirrosta eivät tuottaneet tulosta, Derg lähetti sotilaita Asaitaan vuonna 1975. Syttyneissä taisteluissa kuoli sulttaanin mukaan jopa 1 000 afaria. Hallinto syytti taas sulttaanin joukkoja Afarin ulkopuolelta tulleiden maataloustyöläisten surmista.
Vuonna 1995 Asaitasta tuli Afarin osavaltion pääkaupunki. Uutta pääkaupunkia alettiin kuitenkin rakentaa Semeraan, jonne pääkaupunki siirtyi vuonna 2007.
Väestö.
Asaitan kaupungin asukasluku oli Etiopian vuoden 2007 väestönlaskennan mukaan 16 052. Vuonna 1993 asukasluku oli arviolta 10 385. Asukkaiden valtaosa on uskonnoltaan muslimeja ja etniseltä taustaltaan afareja.
William Nankeville

George William ”Bill” Nankeville (24. maaliskuuta 1925 Guildford – 8. tammikuuta 2021 Laleham) oli brittiläinen keskimatkojen juoksija.
Nankeville voitti 1 500 metrillä EM-pronssia Brysselissä 1950. Hän sijoittui samalla matkalla Lontoon kesäolympialaisissa 1948 kuudenneksi. Helsingin kesäolympialaisissa 1952 Nankeville karsiutui välierävaiheessa. 1 500 metrin ennätyksensä 3.46,6 hän juoksi vuonna 1953. Nankeville kuoli 95-vuotiaana 8. tammikuuta 2021.
Branko Dangubić

Branko Dangubić (; 13. heinäkuuta 1922 Ljubinje, Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta – 24. marraskuuta 2002 Belgrad, Serbia ja Montenegro) oli Jugoslaviaa edustanut keihäänheittäjä.
Dangubić sijoittui Helsingin kesäolympialaisissa 1952 viidenneksi uransa parhaalla tuloksella 70,55 metriä. Vuotta aikaisemmin hän oli voittanut kultaa Välimeren kisoista. Brysselin EM-kilpailuissa 1950 Dangubić karsiutui loppukilpailusta.
Josselin

 
Josselin () on kunta läntisessä Ranskassa Morbihanin departementissa Bretagnen alueella. Se sijaitsee Oustjoen varrella, noin 35 kilometriä Pontivyn kaupungista kaakkoon.
Historia.
Kaupungin historia ulottuu 1000-luvulle, ja ensimmäisen linnan rakennutti Guéthenoc de Porhoët vuonna 1008. Hänen jälkeläisensä olivat Rohanin herttuoita, jotka kehittivät kaupunkia. Kaupungin keskipisteenä on aina ollut keskiaikainen linna, joka on kokenut monta muutosta vuosisatojen aikana. Josselin menestyi messujen, kangastehtaiden ja uskonnollisen kuuluisuutensa ansiosta. Kaupunki alkoi kuitenkin taantua 1700-luvulla. Uusi kukoistuskausi alkoi taas 1800-luvulla, jolloin Napoleon I rakennutti Nantes-Brestin kanavan. Kanava kulkee Josselinin ohi Oustjokea pitkin, mikä lisäsi jokiliikenteen kasvua sekä samalla kauppaa. 
Nähtävyyksiä.
Kunnan nähtävyyksiä on 1100-luvulta peräisin oleva basilika "Notre-Dame du Roncier". Kirkko on kokenut vuosisatojen aikana monta muutosta, ja nykyisen goottilaisen ulkoasunsa se sai 1400-luvulla. Kirkossa säilytetään Neitsyt Marian pyhäinjäännöstä sekä Notre-Dame du Roncier -patsasta, jota kannetaan vuosittaisessa armahduskulkueessa.
Nykyinen "Château de Josselin" on peräisin vuodelta 1370. Linnassa oli alun perin yhdeksän tornia. Sen rakennutti konnetaabeli Olivier de Clisson. 1500-luvun alussa Rohanin herttua Jean II muutti linnan renessanssityyliseksi asuinlinnaksi. 1600-luvun Ranskan uskonsodissa Richelieu määräsi kolme linnan tornia purettaviksi. Ranskan suuren vallankumouksen aikana linnasta erillään oleva torni toimi vankilana. Myöhemmin purettiin vielä kaksi tornia. Linna pysyi hylättynä vuoteen 1850 saakka, jolloin Rohanin herttua Josselin X alkoi poikansa kanssa linnan kunnostustyöt. Nykyään linna on taas Rohanin perheen koti.
Venäjän liittoneuvosto

Venäjän liittoneuvosto ( – lyh. "Sovfed") on Venäjän liittokokouksen eli parlamentin ylähuone. Liittoneuvostossa on 178 jäsentä ja se koostuu maan jokaisen 89 federaatiosubjektin lähettämästä 2 senaattorista. Liittokokouksen alahuoneena toimii taas valtioduuma, johon kuuluu 450 jäsentä.
Parlamentin ylähuoneena liittoneuvostolla on joitain sille kuuluvia yksinoikeuksia:
Hankasalmen paloasema

Keski-Suomen pelastuslaitoksen Hankasalmen paloasema sijaitsee Hankasalmella osoitteessa Keskustie 45. Paloaseman omistaa Hankasalmen kunta ja sitä on saneerattu ja laajennettu vuonna 2016. Paloasemalla työskentelee päätoimisesti yksi päällystöön ja yksi miehistöön kuuluva henkilö. Lisäksi Hankasalmella toimii Hankasalmen PVPK.
Vairocana

Vairocana (, ) on mahajana- ja vajrayanabuddhalaisuudessa esiintyvä ja tärkeässä asemassa oleva buddha. Nimi "vairocana" tarkoittaa sananmukaisesti "valaisijaa".
Vairocanalla on monta eri roolia, joista tunnetuimmat ovat joko dharmakāyan (eli todellisen buddhaluonnon) henkilöitymä sekä yksi viidestä suuresta buddhasta.
Kristinuskon tullessa Japaniin, lähestyssaarnaajat kuten Francisco Xavier selittivät Jumalan luonnetta universaalina valaisijana, mikä johti sekaannukseen Jumalan ja Vairocanan välillä. Tämän vuoksi monen japanilaisen uskotaan luulleen lähetyssaarnaajia vain uuden buddhalaisen lahkon edustajiksi ennemmin kuin kokonaan uuden uskonnon lähetyssaarnaajiksi.
Eduardo Camavinga

Eduardo Celmi Camavinga (s. 10. marraskuuta 2002 Miconge, Angola) on ranskalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Real Madridia ja on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän kuuluu myös Ranskan maajoukkueeseen.
Seurajoukkueura.
Camavinga liittyi Rennesin junioriakatemiaan 11-vuotiaana. Camavinga allekirjoitti ensimmäisen ammattilaissopimuksensa Rennesin kanssa 14. joulukuuta 2018 ollessaan 16-vuotias, jolloin hänestä tuli samalla seuran historian nuorin ammattilaissopimuksen tehnyt pelaaja. Ensimmäisen ottelunsa ammattilaistasolla hän pelasi 6. huhtikuuta 2019 Angersia vastaan. Hän oli tuolloin nuorin koskaan Rennesin edustusjoukkueessa debytoinnut pelaaja, oltuaan iältään 16 vuotta ja neljä kuukautta.
18. elokuuta 2019 Camavinga kirjautti yhden maaliin johtaneen syötön nimiinsä ottelussa Paris Saint-Germainia vastaan. Ottelu päättyi Rennesin 2–1-voittoon ja Camavinga palkittiin ottelun parhaana pelaajana. Ensimmäisen maalinsa joukkueessa hän teki 15. joulukuuta 2019 ottelussa Lyonia vastaan. Hän pelasi Rennesin ykkösjoukkueessa kaikkiaan 71 Ligue 1:n ottelua ja teki kaksi maalia. Mestarien liigassa ja Eurooppa-liigassa hän pelasi neljä ottelua.
31. elokuuta 2021 Camavinga siirtyi kuusivuotisella sopimuksella espanjalaisseura Real Madridiin. Hänestä maksettiin 31 miljoonan euron siirtokorvaus, jonka lisäksi se voi nousta yhteensä 9 miljoonalla eurolla erilaisten menestysehtojen täyttyessä. Hän pelasi kaudella 2021–2022 kaikkiaan 26 Primera Divisiónin ottelua, joista kolmessatoista hän oli avauskokoonpanossa, ja teki kaksi maalia Realin voittaessa mestaruuden. Mestarien liigassa hän pelasi kymmenessä ottelussa, mutta oli vain kerran avauksessa. Voittoisassa loppuottelussa Liverpoolia vastaan hän pelasi neljä minuuttia. Hän voitti Supercopa de Españan 2021 ja UEFA Super Cupin 2022.
Maajoukkueura.
Camavinga pelasi kolme ottelua alle 21-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2021. Hän teki ensiesiintymisensä Ranskan A-maajoukkueessa Kansojen liigan ottelussa Kroatiaa vastaan syyskuussa 2020. Ensimmäisen maaottelumaalinsa hän teki 7. lokakuuta 2020 ystävyysottelussa Ukrainaa vastaan, jolloin hänestä tuli nuorin Ranskan maajoukkueessa maalin tehnyt pelaaja sitten Maurice Gastigerin vuonna 1914. Hän pelasi MM-kilpailuissa 2022 kaksi ottelua Ranskan hopeajoukkueessa: kokonaan alkulohkopelin Tunisiaa vastaan ja loppuottelussa Argentiinaa vastaan viimeiset 49 minuuttia. EM-kilpailuissa 2024 hän pelasi avauskokoonpanossa puolivälieräottelussa Portugalia vastaan ja tuli vaihdosta kentälle kolmessa muussa ottelussa.
Camavinga on pelannut joulukuun 1. päivään 2025 mennessä 28 A-maaottelua ja tehnyt niissä kaksi maalia, joista toisen lokakuussa 2024 Kansojen liigan ottelussa Israelia vastaan.
Pikku Huopalahden kirjasto

Pikku Huopalahden kirjasto on Helsingin Ruskeasuon kaupunginosan Pikku Huopalahdessa sijaitseva yleinen kirjasto. Se on yksi Helsingin kaupunginkirjaston toimipisteistä ja toimii osana pääkaupunkiseudun Helmet-kirjastoverkkoa.
Pikku Huopalahden kirjasto on perustettu vuonna 1998. Kirjasto toimii arkkitehtitoimisto Esa Piironen Oy:n suunnitteleman Pikku Huopalahden ala-asteen koulurakennuksen (1997) ensimmäisessä kerroksessa. Kirjaston sisäänkäynti on koulun ulko-oven kautta.