Mizrahijuutalaiset

Mizrahijuutalaiset () ovat yksi juutalaisten diasporaryhmittymistä. Käsitteen määritelmä vaihtelee Lähi-idän maissa asuneista juutalaisista esimerkiksi kaikkiin muslimimaihin asettuneisiin juutalaisyhteisöihin. 1900-luvulla Israelin valtion perustamisen yhteydessä juutalaisvastaisuus muslimimaissa kasvoi, ja suurin osa mizraheista muutti Israeliin ja länsimaihin muun muassa pakolaisina sekä taloudellisten mahdollisuuksien perässä. Valtaosa heistä asuu nykyään Israelissa, missä he muodostavat sefardijuutalaisten kanssa yli puolet maan juutalaisväestöstä. Toisinaan mizrahijuutalaiset luokitellaan sefardien kanssa samaan ryhmään. 
Käsitteistöä.
Heprean sana , "mizraḥ", merkitsee itää, eli nimitys "mizraḥi" (mon. "mizraḥim") merkitsee ’idästä kotoisin olevaa’. Nimitys otettiin käyttöön nykyisessä Israelin valtiossa. Mizraheilla tarkoitetaan suppeimmillaan niitä juutalaisyhteisöjä, jotka ovat aina pysyneet Lähi-idän alueella, ja usein myös Pohjois-Afrikan ryhmiä. Laajemmin ymmärrettynä termillä voidaan lisäksi tarkoittaa Kaukasian ja joskus myös Keski-Aasian, Intian ja kaikkien muslimimaiden alueilla eläneitä juutalaisväestöjä. Mizrahijuutalaisia on kutsuttu myös orientaalijuutalaisiksi.
Termejä mizrahi ja sefardi käytetään joissakin yhteyksissä erottamattomasti, vaikkakin ne tarkoittavat erillisiä diasporaryhmiä. Sefardijuutalaisyhteisö muodostui Iberian niemimaalla, mistä heidät karkotettiin 1490-luvulla, jolloin suuri osa sefardeista asettui mizrahijuutalaisten asuttamille alueille, minkä vuoksi sefardien ja aiemman mizrahiväestön toisistaan erottaminen voi olla ajoittain haasteellista. Useat mizrahiyhteisöt omaksuivat jumalanpalveluselämäänsä sefardien tapoja, minkä vuoksi heidät mielletään usein uskonnollisessa mielessä yhdeksi ryhmäksi.
Joskus arabimaissa eläneistä juutalaisista on käytetty myös termiä "arabijuutalainen". Tyypillisesti arabiankielisessä Lähi-idässä ja Pohjois-Afrikassa asuessaan itseään israeliittien jälkeläisinä pitäneet juutalaiset eivät omaksuneet arabi-identiteettiä, vaikka he olivatkin puhuneet omaa varianttiaan arabian kielestä ja olleet läheisempiä arabinaapuriensa kanssa kuin Euroopassa asuneet juutalaiset olivat olleet eurooppalaisten ei-juutalaisten kanssa. Arabinationalismin noustessa Egyptin ja Irakin juutalaisyhteisöjen älymystöpiireissä kuitenkin esiintyi myös arabijuutalaista identiteettiä. Sittemmin pieni osa mizrahiaktivisteista Israelissa on käyttänyt termiä korostaakseen kuulumistaan arabimaailman kulttuuripiiriin. 
Historia.
Juutalaisten diaspora Palestiinan ulkopuolisessa Lähi-idässä alkoi jo 500-luvulla eaa. Babylonin vankeuden aikana Mesopotamiassa. Babylonia oli pitkään merkittävä asutuskeskittymä juutalaisille, jossa koottiin Babylonian Talmud 500-luvulla jaa. Muita varhaisimpia juutalaisten diaspora-alueita Lähi-idässä ovat Persia ja Jemen. Diaspora Pohjois-Afrikassa alkoi joidenkin juutalaisten paettua babylonialaisten valloitusta Egyptiin, ja 300 eaa. mennessä myös Kyreneen nykyisen Libyan alueelle oli muodostunut juutalaisyhteisö.
Islam levittäytyi 600-luvulta lähtien arabivalloitusten myötä. Koska juutalaisia pidettiin "kirjan kansana", heidän ei ollut pakko kääntyä islamiin, mutta heillä oli alisteinen "dhimmi"-asema islamilaisessa yhteiskunnassa. Heillä oli kuitenkin keskimäärin vakaammat olot kuin aškenasijuutalaisilla Euroopassa. Arabialaistettujen alueiden juutalaiset jatkoivat aramean kielen puhumista 900-luvulle asti, jolloin arabia lopulta syrjäytti sen.
1800- ja 1900-luvuilla monesta Lähi-idän ja Pohjois-Afrikan maasta tuli eurooppalaisten siirtomaita. Juutalaisväestö sai tämän seurauksena huomattavasti tasa-arvoisemman aseman. Mizrahit kaupungistuivat muuta väestöä nopeammin modernisoituvissa muslimimaissa.
Samoihin aikoihin juutalaisten asutuskeskittymät muuttuivat perinpohjaisesti. Israelin valtion perustaminen Palestiinaan vuonna 1948 kiristi arabien suhtautumista juutalaisiin johtaen juutalaisten aseman heikentymiseen, minkä jälkeen lähes kaikki arabimaailman juutalaiset jättivät vuosisataiset asuinmaansa. Valtaosa muslimimaiden juutalaisista muutti Israeliin, minkä lisäksi muuttoliike kohdistui länteen, kuten Yhdysvaltoihin ja Ranskaan. Esimerkiksi yhteiskuntaansa hyvin sopeutuneiden Irakin juutalaisten keskuudessa sionistinen kansallisliike ei saanut alkuun laajaa kannatusta, mutta Israelin perustamisen yhteydessä seuranneiden tapahtumien myötä suurin osa heistä päätyi muuttamaan Israeliin. Joidenkin tutkijoiden mukaan arabimaiden juutalaisten muutot tapahtuivat pääosin pakotettuna tai pakolaisuutena. Hannu Juusolan mukaan kaikista arabimaailman juutalaisista puhuttaessa tällainen näkemys on yksinkertaistava, sillä eri maissa juutalaisilla oli myös erilaisia tilanteita eikä suurin osa arabimaiden hallituksista pyrkinyt karkotuksiin, ja muuttamiseen vaikutti juutalaisten huonontuneen tilanteen lisäksi muuton tarjoamat taloudelliset mahdollisuudet ja sionistisen liikkeen erilaiset keinot houkutella muuttajia Israeliin. Ajatus juutalaisessa tietoisuudessa esiintyneeseen "Siioniin" muuttamisesta innosti joitakin muslimimaiden juutalaisia. Mizrahijuutalaisille henkinen yhteys Palestiinan alueeseen oli ollut itsestäänselvyys. "Pyhään maahan" koettuun yhteyteen ei tosin aina liitetty poliittista ideologiaa, ja mizrahit olivat kokeneet itselleen tärkeiksi myös ne muslimimaat, joissa he olivat asuneet. Pois muuttaessaan heidän oli yleensä jätettävä koko omaisuutensa. Pienempiä mizrahijuutalaisten muuttoja Palestiinan alueelle oli ollut jo ennen sionistisen liikkeen syntyä, etenkin 1800-luvulta lähtien mutta satunnaisesti myös ennen sitä.
Mizrahien sopeutuminen pääosin aškenasijuutalaisten luomaan israelilaiseen yhteiskuntaan oli aluksi vaikeaa erilaisten kulttuuritaustojen ja ennakkoluulojen takia. Sekulaari eliitti, joka näki mizrahit takapajuisina, piti tarpeellisena sivistää ja maallistaa heidät. Mizrahien asuinmaissa maallistuminen ei ollut vaikuttanut samalla tavalla kuin juutalaisiin Euroopassa, ja heidän arabeista muistuttavat piirteensä nähtiin aškenasieliitin silmissä kielteisesti, koska ne muistuttivat nyt siis Israelin vihollisina pidetyistä tahoista. Etnisesti jakautuneilla työmarkkinoilla mizrahit olivat korostuneesti työnväenluokkaisia. Vähitellen mizrahien keskuudessa alkoi esiintyä sosiaalista protestointia, mikä johti vuonna 1959 levottomuuksiin ja yhteenottoihin poliisin kanssa. Etniset jännitteet periytyivät aluksi sukupolvelta toiselle, mutta ovat sittemmin rauhoittuneet. Monet mizrahit olivat tottuneet häpeämään taustaansa, mutta 1900-luvun viimeisinä vuosikymmeninä heidän oman identiteettinsä omaksuminen positiivisessa valossa alkoi vahvistua. Kontaktit ja seka-avioliitot Israelin eri juutalaisryhmien välillä myös ovat yhtenäistäneet kulttuuria. Mizrahijuutalaiset muodostavat nykyään sefardien kanssa yli puolet Israelin juutalaisväestöstä. 
Kulttuuri.
Mizrahijuutalaiset ovat moninainen ryhmittymä, johon sisältyy useita alueellisia juutalaisia alakulttuureja.
Juutalaiset yleensä omaksuivat paikalliset valtakielet, joista kuitenkin muodostui heidän keskuudessaan erottuvia, niin kutsuttuja juutalaiskieliä: niitä esimerkiksi kirjoitettiin heprealaisin kirjaimin, ja niihin sekoitettiin heprean ja aramean sanastoa. Arabimaailmassa mizrahit puhuivat perinteisesti juutalaisarabiaa, kun taas persianjuutalaiset ovat puhuneet juutalaispersiaa, Atlasvuorten juutalaiset juutalaisberberiä ja Kurdistanin juutalaiset omaa aramean kielen murrettaan. Jemeninjuutalaiset ovat perinteiltään muista juutalaisarabiaa puhuneista ryhmistä huomattavan erottuva alaryhmä. 
1950-luvulla Israelissa syntyi nykyinen mizrahimusiikki, kun eri maista tulleet mizrahit yhdistelivät musiikkiperinteitään. Vaikutteita otettiin myös esimerkiksi yhdysvaltalaisesta rock-musiikista. 1990-luvulla mizrahimusiikista tuli suosittua Israelissa myös suuren yleisön parissa. 
Mizrahijuutalaisessa keittiössä oliiviöljyä ja lampaanlihaa käytetään runsaasti, ja ruoka on tyypillisesti voimakkaasti maustettua, joskaan ei aina. Mizrahien ruokakulttuuri erottui asuinmaidensa ei-juutalaisen väestön ruokakulttuurista – samojen ruokalajienkin kohdalla sikäli, että juutalaiset valmistivat niistä omanlaisensa versiot tai ruokaan liitettiin juutalaisia juhlallisia tai rituaalisia merkityksiä.
Genetiikka.
Autosomaalista DNA:ta tarkkaillessa Iranin ja Irakin mizrahijuutalaiset sijoittuvat pohjoisen Etu-Aasian ja Levantin väestöjen välimaastoon. Kurdistaninjuutalaiset, Kaukasian georgian- ja vuoristojuutalaiset sekä Uzbekistanin buharanjuutalaiset ovat heidän läheisyydessään, mutta tarkalla tasolla tutkittuna ryhmien kesken havaitaan myös eroja. Euroopan sefardi- ja aškenasijuutalaiset ovat selkeästi erillisessä klusterissa Levantin ja Etelä-Euroopan väestöjen välissä. Heillä on geneettistä vaikutusta Euroopasta ja mizrahijuutalaisilla omilta asuinalueiltaan. Vuoden 2010 tutkimuksen mukaan Iranin ja Irakin juutalaisilla kuitenkin on yhteiset juuret Syyrian ja Euroopan juutalaisten kanssa, joista he ovat eronneet noin 2 500 vuotta sitten, mikä liittynee Babylonin vankeuteen.
Jemenin juutalaisilla on katsottu olevan samankaltaisuutta muiden juutalaisryhmien kanssa isälinjoja tutkittaessa, mutta autosomaalisesti he erottuvat selkeästi muista Lähi-idänkin juutalaisista. Sen sijaan he ovat lähellä beduiineja, saudiarabialaisia ja Jemenin arabeja.
Maghrebin juutalaiset ovat erillään Pohjois-Afrikan ei-juutalaisesta väestöstä. He, kuten myös Syyrian juutalaiset, ovat sekoittuneet sefardijuutalaisten kanssa ja sijoittuvat näiden lähelle.