tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Magnus Mills

Magnus Mills (s. 1954) on englantilainen kirjailija.
Tausta.
Magnus Mills syntyi Birminghamissa ja muutti Bristoliin. Hän toimi aidantekijänä aikavälillä 1979 - 1986. Vuonna 1986 Mills muutti Lontooseen ja ryhtyi linja-autonkuljettajaksi.
Tyyli.
Millsin tekstille tyypillistä on lyhyt ja toisteinen tyyli, jossa lauseet ja kuvaukset ovat lyhyitä. Hän käyttää paljon dialogia. Magnus Millsin kertomuksissa arkipäiväinen ja absurdi sekoittuvat. 
Magnus Millsin kirjoissa on tyypillisesti tavallisia ihmisiä. Esimerkiksi hänen teoksessaan "Aidantekijät" nimeämättä jäänyt brittiläinen aidantekijöiden esimies joutuu vastaamaan kahden skottilaisen aidantekijän työskentelystä. Hänen alaisistaan hänessä ei ole mitään muuta vikaa kuin se, että hän on englantilainen ja esimies. Kirjassa miehet rakentavat päivisin aitoja ja käyvät iltaisin pubissa - eivätkä saa ainuttakaan aitaa valmiiksi ilman että joku kuolee vahingossa. Millsin kirjassa "Ei mitään uutta idän pikajunasta" päähenkilö taas aikoo kuluttaa aikaa pikkukylässä ja lähteä Intiaan, mutta hänen lähtemiselleen tulee aina pieniä esteitä, joiden seurauksena hän kasvaa paikallisen yhteisön osaksi. Ja lopuksi tulee selväksi että hänelle ei ole edes annettu mahdollisuutta lähteä.
Australianponi

Australianponi on nimensä mukaisesti australialainen ponirotu. Se on jalostettu maan oloihin soveltuvaksi monipuoliseksi ratsuksi.
Ominaisuudet.
Australianponit ovat laadukkaita ja eloisia poneja, joilla on matkaa voittavat liikkeet.
Pään tulisi olla kevyt ja arabialaistyyppinen. Silmät suuret ja tummat, sieraimet avoimet. Kaula on lievästi kaareva ja hyvän pituinen. Lapojen tulisi olla viistot ja sään selväpiirteinen. Selkä ja lautaset voimakkaat. Jalat vahvat ja suorat, mutta sirot. Sääri lyhyt. Nivelet hyvänmuotoiset ja suhteessa ponin kokoon. Häntä hyvin asettunut ja suora. Säkäkorkeus on alle 142 cm.
Rotujärjestö hyväksyy kaikki värit.
Historia.
Australiassa ei elänyt hevosia ennen 1788 alkanutta kolonisaatiota ja ensimmäiset tunnetut ponit seurasivat vuonna 1803. 1800-luvun alussa maahan tuodut ponit olivat muun muassa timorinponeja, welshponeja, exmoorinponeja, hackneyta, shetlanninponeja ja unkarilaisia poneja. Australianponi on kehittynyt näiden ja muiden maahan tuotujen rotujen kuten englannintäysiverisiä ja arabialaisten risteytyksistä.
1931 perustettu "Australian Pony Stud Book" ("APSB") rekisteröi poneja jakaen ne aluksi kolmeen roturyhmään: shetlanninponit, hackneyponit ja australianponit. Australianponi osioon rekisteröitiin kaikki muihin kahteen osioon kuulumattomat ponit. 1950 lisättiin osio walesinvuoristoponeille ja myöhemmin muillekin roduille. Nykyisin ponit jaetaan 10 ryhmään, australianponi omana rotunaan.
2022 poneja arvioitiin olevan 4000–5000 yksilöä.
Jalostus.
Australianponin kantakirja suljettiin vuonna 1960. Sallituja ovat ainoastaan vuodesta 1995 alkaen risteytykset sektion A ja B welshponeihin. Vuodesta 1995 vuoteen 2000 toinen vanhemmista sai olla welshponi. 2000–2005 toinen vanhempi sai olla welshponi kunhan toinen vanhempi oli puhdas australianponi, eli sen molemmat vanhemmat olivat rekisteröityjä australianponeja. 2005 harkittiin kantakirjan sulkemista, mutta welshristeytyksiä päätettiin jatkaa vuodesta 2000 voimassa olleilla säännöillä. Vain yksi perättäinen risteytys sallitaan, eli welsh- ja australianponin risteytyksen saa yhdistää vain australianponiin, jotta syntyvä varsa rekisteröitäisiin australianponiksi.
Jotkin kasvattajat eivät hyväksy welshponi risteytyksiä ja erottelevat rodun kahtia, perinteisiin (eng. "traditional australian pony") australianponeihin joihin ei ole risteytetty vuoden 1960 jälkeen muita rotuja ja moderneihin welshristeytettyihin australianponeihin.
Australiassa 1. elokuuta 1966 jälkeen syntyneet ponit on polttomerkittävä niiden rekisteröimiseksi APSB:n. Polttomerkki koostuu kasvattajan rekisteröidystä merkistä, syntymävuodesta ja kasvattajan sinä vuonna syntyneiden varsojen määrästä riippuvasta järjestysnumerosta.
Käyttö.
Rotu on jalostetuttu Australian oloihin soveltuvaksi monipuoliseksi aikuisten ja lasten ratsuksi.
Nykyäänkin australianponi täyttää alkuperäisen käyttötarkoituksensa, soveltuen muun muassa kenttäratsastukseen, esteille ja valjakkoajoon.
Angiosperm Phylogeny Group

Angiosperm Phylogeny Group (yleinen lyhenne APG) viittaa kansainväliseen epäviralliseen tiedemiesten ryhmään, joka on kehittänyt koppisiemenisten kasvien ("Magnoliophytina", aiemmin "Angiospermae") taksonomista luokittelua eli jakoa sukuihin, heimoihin, lahkoihin ja luokkiin. APG:n työ perustuu uusiin tietoihin kasvien molekyylibiologisesta rakenteesta. Työ on julkaistu neljässä artikkelissa, joihin viitataan yleensä lyhenteillä APG I (1998), APG II (2003), APG III (2009) ja APG IV (2016).
Ensimmäisessä raportissa oli vielä epäselvää, montako taksonomista tasoa tarvitaan heimon yläpuolelle. Etenkin loiskasvien heimot olivat jakamatta lahkoihin. Toisessa raportissa osalle heimoista oli vaihtoehtoisia luokitteluja: laajempi ja suppeampi käsitys. Kolmannen raportin myötä lähes kaikki heimot kuuluvat johonkin lahkoon; vain viisi taksonia (kaksi heimoa ja kolme sukua) on liittämättä muiden taksonien sukupuuhun.
Canon Episcopi

Canon Episcopi on varhainen kirkollinen asiakirja, jonka alkuperää ei tunneta. Asiakirjaan viittaa ensimmäisenä Prümin luostarin apotti Regino Prümiläinen vuonna 906. Se on joskus virheellisesti esitetty Ancyran synodin asiakirjana. Nykytutkijat pitävät sitä yleensä 900-luvulta peräisin olevana frankkilaisena kirjoituksena. 1100-luvulla Bolognassa vaikuttanut Gratianus siteerasi sitä teoksessaan "Concordantia discordantium canonum" eli "Decretum Gratiani", ja siitä tuli osa läntisen kirkon kanonista oikeutta.
"Canon Episcopi" on keskeinen varhainen kirkollinen noituutta koskeva asiakirja, jonka mukaan noituus oli pakanauskonto ja noituus oli vain kuvitelmaa. Asiakirja rajoitti 1200-luvulla syntyneen inkvisition toimintaa, koska inkvisitiolla oli toimivaltaa vain harhaoppisiin (kerettiläisiin) ja uskostaan luopuneisiin kristittyihin. Koska noituus katsottiin toisen uskonnon harjoittamiseksi, ei inkvisitiolla (teoriassa) ollut siihen toimivaltaa.
Paavi Innocentius VIII kumosi "Canon Episcopin" 1484 paavillisella kiertokirjeellä "Summis desiderantes affectibus", jolla noituus määriteltiin uudelleen saatananpalvonnaksi ja siten saatettiin inkvisition tuomiovallan piiriin.
Mardi Gras

Mardi Gras () on juhla, jota vietetään muun muassa Ranskassa ja Yhdysvalloissa, etenkin New Orleansin kaupungissa Louisianassa. Se on Ranskassa laskiaistiistaina, päivä ennen tuhkakeskiviikkoa, jolloin kirkkovuodessa alkaa paastonaika. New Orleansissa Mardi Gras kestää 10 päivää. Juhlintaan kuuluu siellä paraateja vuorokauden ympäri sekä värillisten helmien (sinipunainen, vihreä ja kullankeltainen) ja loppiaiskakun jakelua.
Yhdysvalloissa juhlaa vietetään erityisesti Louisianassa, sillä nykyistä osavaltiota edeltäneen Louisianan siirtokunnan perusti ranskalainen tutkimusmatkailija Pierre Le Moyne d’Iberville laskiaistiistaina vuonna 1699.
Mardi Gras -karnevaaleistaan tunnettuja kaupunkeja ovat New Orleansin lisäksi Mobile, Rio de Janeiro, São Paulo, Venetsia, Salvador ja Mazatlán.
Ajankohdat lähivuosina.
Mardi Gras on aina 47 päivää ennen pääsiäistä, joten senkin päivämäärä vaihtelee vuosittain.
Melbournen eläintarha

Melbournen eläintarha () on eläintarha Melbournessa, Australiassa. 
Vuonna 1862 perustettu Melbournen eläintarha sijaitsee vain muutaman kilometrin päässä kaupungin keskustasta. Sen pinta-ala on 55 eekkeriä, ja eläintarhassa asuu muutama sata eri lajia sekä kaikkiaan useita tuhansia yksilöitä.
Eksoottisten lajien kokoelman kehittäminen alkoi 1870-luvulla. Alkuvuosina eläimiä pidettiin vanhoissa sirkushäkeissä, sitten puutaloissa ja myöhemmin rautakaltereilla varustetuissa tiiliaitauksissa. Eläintarhan modernisointi alkoi 1960-luvulla, jolloin vanhat häkit korvattiin suuremmilla ja avoimemmilla aitauksilla.
Nykyisin lajit on ryhmitelty kokonaisuuksiksi elinympäristöjensä mukaan. Näitä ovat Aasian ja Afrikan sademetsät, Australian pensaikot ja valtameren rannikko.
Inishmaan

Inishmaan (iiriksi Inis Meadhóin ja Inis Meáin, joka tarkoittaa keskimmäistä saarta) on keskimmäinen Aransaarista Galwayn lahdessa Irlannin länsirannikolla. Sen asukasluku on 200. Inishmaan on hiljaisempi ja siellä käy vähemmän turisteja kuin kahdella muulla Aransaarella, Inishmorella ja Inisheerilla. Se on joka tapauksessa yksi tärkeimmistä perinteisen irlantilaisen kulttuurin linnoituksista. Saari on iirinkielinen. Se kuuluu Galwayn kreivikuntaan ja Connachtin provinssiin.
Maamerkkejä.
Dún Conchuir (Conor's Fort, Connorin linnoitus).
Dún Conchuir on soikea kivinen linnoitus esikristilliseltä ajalta, josta on henkeä salpaavat näkymät muihin saaren muinaisiin paikkoihin.
Dún Fearbhaí.
Tämä kivilinnoitus 300-luvulta jaa. on epätavallinen siinä mielessä, että se on lähes suorakulmainen eikä pyöreä kuten muut linnoitukset saarella.
Teach Synge (Synges Cottage, Syngen kesämökki).
Talo jossa John Millington Synge asui joka kesä vuodesta 1898 vuoteen 1902 isäntinään Bríd ja Páidín Mac Donnchadha. Täältä hän sai inspiraation näytelmiinsä "The Playboy of The Western World, Riders to the Sea" ja moniin muihin. Myös monet muut tämän kertomukset kertovat Inishmaanista. Talo jossa tämä asui, Teach Synge, oli Mac Donnchadhan perheen koti aina 1970-luvulle saakka jolloin se alkoi rapistua. Sitä on varovasti restauroitu alkuperäisen mallin mukaan ja se avattiin yleisölle 1999.
Cathaoir Synge (Synge's Chair, Syngen tuoli).
Tämä oli kirjoittaja Syngen suosikkipaikka saarella, sieltä aukenee loistava näkymä Inishmorelle ja Atlantille.
Warhammer Online

Warhammer Online: Age of Reckoning (WAR) on MMORPG-peli, joka on Mythic EAn edellisen hittipelin, Dark Age of Camelotin tapaan erittäin RvR (Realm vs Realm, suom. valtakunta vs valtakunta) -painotteinen. Tämä tarkoittaa mm. sitä että pelaajilla on mahdollisuus vallata ja pitää hallussaan vastaliittouman tukikohtia ja kaupunkeja. Peli julkaistiin 18. syyskuuta 2008 ja sen palvelimet suljettiin lopullisesti 13. joulukuuta 2013.
Pelissä pelataan Warhammer-maailmassa, jossa vallitsee jatkuva sota.
Valtakunnat.
Järjestyksen voimat.
Empire: Ihmiset, aluksi pelattavat urat olivat Witch Hunter, Warrior Priest ja Bright Wizard. Knight of the Blazing Sun lisättiin peliin myöhemmin päivityksessä 1.1.
Dwarfs: Kääpiöt, aluksi pelattavat urat olivat Engineer, Runepriest ja Ironbreaker. Slayer lisättiin peliin myöhemmin päivityksessä 1.2.
High Elves: Korkeahaltiat, kouluttautuvat Swordmastereiksi, Shadow Warrioreiksi, White Lioneiksi ja Archmageiksi.
Kaaoksen voimat.
Chaos: Myös ihmisiä, ainakin osittain. Urat: Marauder, Chosen, Zealot ja Magus.
Greenskins: Örkit ja hiidet, aluksi pelattavat urat olivat Black Orc, Sguig Herder ja Shaman. Choppa lisättiin peliin myöhemmin päivityksessä 1.2.
Dark Elves: Pimeähaltiat, aluksi pelattavat urat olivat Disciple Of Khaine, Sorceress, Witch Elf. Blackguard lisättiin peliin myöhemmin päivityksessä 1.2.
Muuta.
Warhammer Onlinen julkaisua siirrettiin useita kertoja alkuperäisestä julkaisuajankohdastaan.
Euroopassa pelin ennakkoon tilanneille tarjottiin 3 päivän ns. head-start joka mahdollisti pelin aloittamisen 3 päivää ennen virallista julkaisua. Tämä ei kuitenkaan toiminut suunnitelmien mukaisesti, vaan suurin osa pelaajista pääsi pelaamaan vasta head-startin toisena päivänä. GOA lahjoitti korvikkeeksi head-starttiin osallistuneille viikon maksutonta peliaikaa.
Betatestaajia Warhammer Onlinessa oli parhaimmillaan jopa 600 000. Vain kahden viikon jälkeen virallisesta julkaisupäivästä pelaajia oli maailmanlaajuisesti jo yli 750 000.
Vuodenvaihteeseen mennessä pelaajamäärä oli laskenut kuitenkin 300 000:een.
Dalesponi

Dalesponi on vahva hevosrotu, joka on hyvin läheistä sukua fellponille. Selvin ero rotujen välillä on dalesponin raskaampi rakenne.
Ominaisuudet.
Nykyiset dalesponit ovat hienopiirteisempiä ja niitä käytetään valjakkoponeina. Ne ovat rauhallisia, vahvoja ja varmajalkaisia, joten ne sopivat täydellisesti ratsuiksi. Väri on yleensä musta, (tumman)ruunikko, joskus kimo, valkoisista merkeistä sallitaan vain tähti ja pilkku. Säkäkorkeuden tulee olla 137—147 cm.
Dalesponien kotimaa on Iso-Britannia ja itäiset Penniinit.
Historia.
Dalesponit ovat kotoisin Yorkshiren pohjoisimmista osista, Durhamista ja Northumberlandistä. Dalesponit jalostettiin 1700-1800-luvuilla kuormaponeiksi hiilikaivoksilla. Dalesponeja risteytettiin welsh cobien ja clydesdalenhevosten kesken. Friisiläishevonen periytti dalesponille värinsä ja rakenteensa.
Övedsklosterin linna

Övedsklosterin linna () on linna Sjöbon kunnassa, Skånen läänissä. Se rakennettiin vuosina 1765–1776. Rakennuttaja oli Hans Ramel. Linnan suunnittelusta vastasi puolestaan ruotsalainen arkkitehti Carl Hårleman. Päärakennus edustaa ranskalaista rokokoo-tyyliä, ja se on rakennettu punaisesta hiekkakivestä.
Övedsklosterin tilan edeltäjä oli 1100-luvun puolivälissä perustettu premonstratenssien luostari, joka siirtyi Tanskan valtiolle uskonpuhdistuksen yhteydessä ja muutettiin sen jälkeen läänitilaksi. Hans Ramelin aikana vanhat rakennukset purettiin ja sitten rakennettiin linna C. Hårlemanin piirustusten mukaan J. E. Rehnin johdolla.
Potilasohje

Potilasohjeet ovat terveydenhuollon ammattilaisen potilaalle tai potilaan verkostolle antamia kirjallisia ohjeita. Ohjeissa voi olla tietoa eri sairauksista, tutkimuksista, hoidoista, toimenpiteisiin valmistautumisesta, jälkihoidosta, itsehoidosta, toipumisesta, sairauden kulusta, sairauden ennusteesta, sairauden esiintymisestä sekä muistakin asioista.
Potilasohjeet on ensisijaisesti tarkoitettu terveydenhuollon ammattilaisten käyttöön siten, että he ovat ensin tutustuneet potilasohjeeseen, ja sen hyväksyttyään antavat sen potilaalle kirjallisesti tai antavat linkin. Ohjeita on syytä aina täydentää myös suullisella informaatiolla, ja siihen tulee tarpeen mukaan mieluiten aina liittää yksilöllinen potilaskohtainen osuus.
Jos ohjetta käyttää joku muu kuin ohjeen alkuperäinen saaja, on varmistettava omasta hoitopaikasta ja omalta alueelta, että ohje vastaa oman lääkärin tai oman alueen hoitokäytäntöä.
Potilasohjeesta on käytävä selville, kuka tai mikä taho potilasohjeen on laatinut tai mikä taho on potilasohjeen hyväksynyt. Potilasohjeesta on ilmettävä, milloin se on laadittu ja milloin se on saatettu ajan tasalle. Koska potilasohjeet ovat tärkeä osa potilaan hoitoa, niiden sisällöstä päättää ja vastaa viime kädessä hoitava lääkäri. On muistettava, että potilasohje edustaa sen laatineen ihmisen tai tahon sen hetkistä käsitystä asioista. Potilasohjeissa voi olla virheitä. Tutkimustiedon lisääntyessä ja kokemuksen karttuessa tiedot voivat muuttua. Lisäksi potilaat voivat ymmärtää tiedon eri tavoin kuin potilasohjeen laatija on tarkoittanut. 
Potilasohjeiden käyttö edellyttää käyttöehtoihin tutustumista ja niiden hyväksymistä. Käyttö on maksutonta. Mikäli potilasohjeen tieto tai ohjeet ovat ristiriidassa vallitsevan ja yleisesti hyväksytyn käytännön, paikallisen käytännön tai etenkin hoitavan lääkärin antamien tietojen tai ohjeiden kanssa, niin potilasohjeen antama tieto tai ohje on toissijainen ja Käypä hoito -suosituksia, yleisesti hyväksyttyä käytäntöä, paikallista käytäntöä ja etenkin hoitavan lääkärin antamaa tietoa on pidettävä oikeana.
Potilasohjeessa ei välttämättä mainita tietolähdettä, mikä johtuu siitä, että tieto ja näkemykset ovat useimmiten peräisin niin monesta eri lähteestä, että useimmiten vaikea yksiselitteisesti ilmoittaa, mihin lähteeseen teksti perustuu. Potilasohjeeseen voi ja useimmiten on syytäkin liittää yksi tai muutama lähdeviite.
Potilasohje annetaan yleensä siinä vaiheessa, kun diagnoosi eli taudinmääritys on ainakin alustavasti tehty. Potilasohjeen voi antaa myös silloin, kun potilas esimerkiksi itse epäilee itsellään tai läheisellään olevan jokin sairaus.
Potilasohjeet on yleensä laadittu jonkun voimassa olevan virallisen ICD-10:n tai DSM-IV:n mukaisen sairauden tai sairausryhmän mukaisesti otsikoiden.
Laki terveydenhuollon ammattihenkilöistä 28.6.1994/559 Lääkärin ja hammaslääkärin erityiset oikeudet ja velvollisuudet 22§ "Taudinmäärityksestä ja oikeudesta määrätä lääkkeitä:" Laillistettu lääkäri päättää potilaan lääketieteellisestä tutkimuksesta, taudinmäärityksestä ja siihen liittyvästä hoidosta.
Kiirunan kirkko

Kiirunan kirkko () on kirkkorakennus Kiirunan kunnassa, Norlannissa, Ruotsissa. Se on Ruotsin suurimpia puukirkkoja. Se kuuluu Jukkasjärven seurakuntaan ja Luulajan hiippakuntaan. Se rakennettiin vuosina 1909–1912, ja sen suunnittelusta vastasi ruotsalainen arkkitehti Gustaf Wickman. Kirkon kellotorni on peräisin vuodelta 1907.
Kirkon suunnittelija sai toimeksiannon suunnitella ”lapinkodan näköinen kirkko”. Kirkon rakennutti kaivosyhtiö Luossavaara-Kiirunavaara Aktiebolag, joka lahjoitti sen seurakunnalle vuonna 1913. Kirkon suunnittelussa ja rakentamisessa oli vahvasti mukana LKAB:n Kiirunan kaivoksen isännöitsijä Hjalmar Lundbohm.
Kirkon erillinen kellotorni rakennettiin ensin. Sen kellohuonetta kannattelevat liki 20 metriä pitkät puupilarit. Järeät mastopuut ovat peräisin Venäjältä Vienanmeren metsistä, ja ne kuljetettiin Kiirunaan laivalla Narvikin kautta. Myös itse kirkkorakennus on puusta, ja sen runkona on taidokas pilari-, palkki- ja kattotuolikonstruktio.
Kirkon vaaleasävyisen alttaritaulun nimi on ”Den Heliga Lunden” () ja sen on maalannut prinssi Eugen.
Elokuussa 2025 kirkko siirrettiin LKAB:n laajentuvan kaivoksen tieltä noin viisi kilometriä Kiirunan uuteen keskustaan. Siirtäminen alkoi 19. elokuuta ja kesti kaksi päivää.
Blasieholmen

Blasieholmen on niemi Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa, Norrmalmin kaupunginosassa. Se sijaitsee itään Tukholman vanhastakaupungista. Blasieholmenilla sijaitsevat muun muassa Ruotsin kansallismuseo, Ruotsin kuninkaallinen musiikkiakatemia, Tukholman Grand Hôtel sekä Bååtin palatsi. Alueella on pieni Blasieholmstorg-aukio.
Blasieholmen tunnetaan varakkaiden asuttamista hienoista asuintaloista, ylellisistä hotelleista ja eräistä sen alueella toimivista instituutioista. Suurin osa alueen nykyisistä rakennuksista on 1800-luvun jälkipuoliskolta ja 1900-luvun alusta, mutta myös joitain 1600- ja 1700-lukujen yksityispalatseja on säilynyt. Rannassa on huvivenesatama.
Historia.
Blasieholmen on aikoinaan ollut nimensä mukaisesti saari. Vanhin tunnettu saaresta käytetty nimitys on "Käpplingen". Saarella tapahtui vuonna 1389 tai 1392 Käpplingen murhana tunnettu kuuluisa tapaus, jossa huppuveljiksi () kutsutut saksalaiset surmasivat suuren joukon tukholmalaisia sulkemalla heidät taloon, joka poltettiin. Tapahtuma liittyi Albrekt Mecklenburgilaisen ja Tanskan kuningatar Margareetan kamppailuun Ruotsin kruunusta, mihin oli sekaantunut myös saksalaisia.
Nimi Blasieholmen on ollut käytössä 1500-luvulta alkaen. Nimen on väitetty tulleen Tukholmassa niihin aikoihin asuneesta skottilaissyntyisestä kauppiaasta Blasius Dundeijsta tai jopa pyhästä Blasiuksesta, mutta kummankaan tiedon puolesta ei ole todisteita. Blasieholmeniin siirrettiin vuonna 1611 Ruotsin laivaston laivatelakka, joka oli aiemmin toiminut Stadsholmenilla kuninkaanlinnan vieressä. Blasieholmenin telakalla rakennettiin myös kuuluisa Vasa-laiva. Telakka siirrettiin 1640 viereiselle Skeppsholmenille. Nykyisen kansallismuseon paikalla sijainneeseen erilliseen pienempään saareen rakennettiin 1630 kirkko, minkä myötä saari sai nimekseen "Kyrkholmen". Kirkko paloi 1822.
Tukholman kasvaessa monet mahtavat aatelissuvut rakennuttivat 1600-luvulla palatsinsa Blasieholmenille. 1800-luvulla olivat vuorossa rikkaat porvarit.
Infralapsarianismi

Infralapsarianismi (latinan sanoista "infra" ’alapuolella’ ja "lapsus" ’lankeemus’) tarkoittaa reformoidussa kristillisyydessä käsitystä, jonka mukaan armonvalinta eli predestinaatio on tapahtunut syntiinlankeemuksen jälkeen: Jumala ratkaisee jokaisen ihmissielun loppusijoituspaikan (eli onko syntyvä lapsi predestinoitu Taivaaseen vai Helvettiin) ajallisessa maailmassa ennen tämän syntymää – yleisesti hyväksytyn käsityksen mukaan munasolun hedelmöittymisen hetkellä.
Infralapsarianismille käänteinen käsityskanta on supralapsarianismi.
Grand Hôtel (Tukholma)

 
Grand Hôtel on hotelli Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa. Sen katsotaan olevan yksi Ruotsin ylellisimmistä hotelleista. Hotellin perusti ranskalainen Jean-François Régis Cadier, ja se avattiin virallisesti 14. kesäkuuta 1874.
Hotelli rakennettiin alun perin 1872–1874, mutta sitä on myöhemmin muutettu useita kertoja. Loistokkaat sisätilat suunnitteli L. I. Wahlman vuosisadan vaihteessa ja Ivar Tengbom 1920-luvulla. Nykyinen ulkoasu on peräisin vuonna 2018 valmistuneesta julkisivuremontista.
Grand Hôtel toimii muun muassa Tukholmassa vuosittain marraskuussa järjestettävän Nobel-palkintogaalan kunniavieraiden majoituspaikkana.
Supralapsarianismi

Supralapsarianismi (latinan sanoista "supra" ’yläpuolella’ ja "lapsus" ’lankeemus’) on reformoidussa kristillisyydessä esiintyvä predestinaatiokäsitys, jonka mukaan Jumala ratkaisi jokaisen ihmissielun kohtalon ja hänen loppusijoituspaikkansa (eli päätyykö tämä Taivaaseen vai Helvettiin) jo ennen maailman luomista ja syntiinlankeemusta, eli predestinaatio edeltää syntiinlankeemusta. Tämän käsityksen mukaan Jumala järjesti Paratiisin sellaiseksi, että syntiinlankeemuksen oli pakko tapahtua, jotta ihmiset tekisivät syntiä ja Jumala saisi syyn tuomita Helvettiin predestinoidut ihmiset Helvettiin.
Supralapsarianismille käänteinen näkemyskanta on infralapsarianismi.
Gustaf Wickman

Gustaf Wickman (8. marraskuuta 1858 Göteborg – 22. elokuuta 1916 Tukholma) oli ruotsalainen arkkitehti. Hänen erikoisalaansa olivat varsinkin pankkirakennukset, mutta hänet tunnetaan myös kirkkorakennusten suunnittelijana. Hänen töihinsä lukeutuu muun muassa Kiirunan kirkko.
Sinirastas

Sinirastas ("Monticola solitarius") on pienikokoinen varpuslintu. Suomenkielisestä nimestään huolimatta laji ei kuulu rastaiden vaan sieppojen heimoon. Lajin kuvaili ja nimesi Carl von Linné 1758.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 21–23 cm ja paino 37–54 g. Juhlapukuinen koiras on pääosin tumman sinertävän harmaa, ja sen pää ja pyrstö ovat tummat. Kaukaa se näyttää täysin tummalta. Naaras ja nuori lintu ovat ruskeita, alapuolelta tummaraitaisia. Niiden pyrstö on tummanruskea, erona kivikkorastaan punaruskeaan pyrstöön. Sinirastaan nokka on pitkähkö ja hoikka. Laulu muistuttaa kivikkorastaan laulua.
Vanhoilla kivikkorastailla on täydellinen sulkasato kesällä, nuorilla vain ruumiinhöyhenet käsittävä.
Lajista tunnetaan 5 alalajia, joista useimpia on maastossa mahdoton erottaa toisistaan.
Esiintyminen.
Lajin esiintymisaluetta ovat Etelä-Euroopan, Pohjois-Afrikan, Lähi-idän ja Keski-Aasian vuoristot aina Japaniin sekä Malesiaan ja Sumatralle saakka. Euroopassa populaatio on kooltaan 240 000–530 000 yksilöä. Laji on muuttolintu osassa pesimäaluetta. Se on tavattu Suomessa kahdesti: 2.–3.6.1995 Kemijärvellä ja 5.4.1997 Rääkkylässä.
Elinympäristö.
Tyypillisiä elinympäristöjä ovat jyrkät rinteet vuoristossa ja rannikolla sekä vanhat linnat, kirkot ja rauniot. Se pesii keskimäärin alempana kuin kivikkorastas.
Lisääntyminen.
Pesä on esimerkiksi kivenkolossa, kallionhalkeamassa tai rakennuksessa. Munia on kerralla 4–5, ja niitä hautoo pääasiassa naaras noin kaksi viikkoa. Pesyeitä voi olla kesän aikana kaksi.
Ravinto.
Lintu on kaikkiruokainen; pääasiassa se syö hyönteisiä ja muita selkärangattomia sekä marjoja ja hedelmiä.
Inis Oírr

Inisheer () on pienin ja itäisin Aransaari Galwaynlahdella Irlannin tasavallassa. Se tunnetaan perinteisesti nimellä "Inis Thiar" eli jälkimmäisenä saarena. Entinen virallinen nimi oli "Inis Oirthir" eli itäinen saari.
Inisheerin pyhimys Naomh Caomhan on Naomh Caomhín (St. Kevin, Pyhä Kevin) vanhempi veli, joka perusti Glendaloughin. Virallinen iirinkielinen nimi Inis Oírr tuli käyttöön äskettäin, se on Irish Ordnance Surveyn mukaan perinteisen paikallisen nimen ja edellisen virallisen nimen kompromissi. Historiankirjoista näkee, että saaren nimeen on aina kuulunut joko "iarthar" tai "thiar". Nimen Inis Oirthir otti käyttöön 1600-luvulla tiedemies Rory O'Flaherty, joka otti oman väärinkäsityksensä nimestä saaren viralliseksi nimeksi. 
Saarella sijaitsee keskiaikainen O'Brienin linna, joka on rakennettu kukkulan päälle muinaisen kivilinnoituksen perustuksille. Iiri on edelleenkin 300 vakinaisen asukkaan päivittäinen kieli.
Saarelle pääsee lautalla Connemaran Rossavealista ja Clairen kreivikunnan Doolinista, kuten myös muilta Aransaarilta. Matkailu on elintärkeä elinkeino saarelle. Saarelle tulee jatkuvasti koululaisia parantamaan iirintaitojaan, sillä Inishneer on muiden Aransaarien kanssa vahvaa iirinkielistä aluetta. 
Inisheer on itäisin Aransaarista. Rahtialus Plassey ajoi karille Inisheerin edustalla 1960-luvulla ja se onkin voimakkaan vuoroveden ja Atlantin aaltojen takia noussut tukevalla maalle Carraig na Finise edustalle. Saarelaiset pelastivat koko miehistön karille ajaneesta laivasta ja ottivat jopa kuvia tapahtuneesta Kansalliselle merenkulkumuseolle (National Maritime Museum), joka sijaitsee Dún Laoghairessa, Dublinin kreivikunnassa.
Mysi Lahtinen

Mysi Lahtinen (synt. Pirkko Maria Mattila; 29. tammikuuta 1938 Lapua – 8. maaliskuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen tietokirjailija, joka kirjoitti juhlia ja perinteitä sekä ruoanlaittoa käsitteleviä kirjoja ja lehtipakinoita. Hän piti muun muassa ruokapalstaa Helsingin Sanomien Kuukausiliitteessä vuosina 1986–1999 ja 2017 ja hänellä oli televisiossa Nelonen-kanavalla oma ruokaohjelmasarja "Kotona tehtyä" vuonna 1998. Hänen kirjallinen esitystapansa oli pakinoivaa ja kielellä leikittelevää, esimerkkinä otsikko ”Broilerin lyhyt kananlento häkistä pataan”. Lahtinen asui puutalossa Helsingin Suomenlinnassa.
Sveavägen

Sveavägen on katu Ruotsin pääkaupungin Tukholman Vasastadenin ja Norrmalmin kaupunginosissa. Se alkaa Sergelin torilta ja johtaa pohjoiseen Sveaplanille, jossa se tekee lähes 90 asteen mutkan länteen ja päättyy Norrtulliin. Katu on noin 2 500 metrin pituinen. Se on kantanut nykyistä nimeään vuodesta 1885 lähtien. Hagastadenin rakennushankkeen yhteydessä liikennejärjestelyjä Norrtullin luona aiotaan muuttaa, ja myös Sveavägen saa siellä uuden linjauksen.
Historia.
Kadulla on eri aikoina ollut useita nimiä, ja myös sen leveyttä ja pituutta on useita kertoja muutettu. Sen vanhin tunnettu nimi on ollut 1600-luvulla "Roslagsgatan" (”Roslageninkatu”), mutta myöhemmin se sai nimen "Badstugatan" (”Kylpyläkatu”). Paremmin se tunnettiin nimellä "Stora Badstugatan" (”Suuri kylpyläkatu”), sillä sen länsipuolella kulki Rådmansgatanin ja Markvardsgatanin välisellä osuudella myös "Lilla Badstugatan" (”Pieni kylpyläkatu”). Toisinaan käytettiin 1600- ja 1700-luvuilla myös nimeä "Krutbrännargatan" (”Ruudinpolttajankatu”). Nämä vanhat nimet jäivät pois käytöstä, kun katua jatkettiin ja levennettiin ja se sai nimen Sveavägen.
Odengatan ylitti 1900-luvun alkuun saakka Sveavägenin Sveabron-nimistä siltaa myöten. Sillan rakenteet on katujen risteyksen alla yhä jäljellä.
Suunniteltu eteläinen jatke.
Useissa yhteyksissä mainitun mutta virheellisen tiedon mukaan kuningas Kustaa III olisi ehdottanut rakennettavaksi suurta ja leveää esplanadin luontoista puistokatua, joka olisi johtanut Tukholman linnan luota Brunnsvikenille saakka, jolloin sen päätteenä olisi lahden takana näkynyt Stora Haga slott. Viimeksi mainittu linna, jota ei tule sekoittaa nykyiseen Hagan linnaan, jäi kuitenkin keskeneräiseksi, mutta sen rauniot ovat yhä näkyvissä Hagan puistossa. Käsityksen, että Kustaa III olisi kaavaillut tällaista valtakatua, on esittänyt muun muassa Albert Lindhagen, joka vuonna 1866 laati Tukholman pohjoisosille tunnetun asemakaavaehdotuksen nimeltä Lindhagenplanen. Todennäköisesti Lindhagen väitti virheellisesti, että eräs Jean de la Valléen esittämä suunnitelma olisi ollut Kustaa III:n ideoima.
Kun Norrmalmin uudelleenjärjestelyä 1930-luvulla alettiin suunnitella, kaupungin rakennusviraston johtajana 1928–1944 toiminut arkkitehti Albert Lilienberg olisi pitkään halunnut Lindhagenin esittämän ajatuksen mukaisesti jatkaa Sveavägeniä etelään Norrbrolle saakka. Poliitikkojen, liikenneteknikkojen ja arkkitehtien käymän pitkän ja ankaran keskustelun jälkeen vuonna 1945 hyväksyttiin suunnitelma, jota myös ryhdyttiin toteuttamaan. Sen mukaan hieman Brunkebergstorgin pohjoispuolelle päätettiin rakentaa kokonaan uusi tori, "Sveaplatsen", joka myöhemmin sai nimen Sergels torg. Ajatus Sveavägenin jatkamisesta suoraan Norrbrolle hylättiin. Sen sijaan Sveavägenin liikenne päätettiin johtaa tunneila, Klaratunnelnia pitkin Tegelbackenin alitse Centralbronille.
Tapahtumia.
Olof Palme murhattiin 28. helmikuuta 1986 Sveavägenin ja Tunnelgatanin risteyksessä. Nykyisin paikalla on muistolaatta. Sveavägenin länsipuolella oleva osa Tunnelgatania sai myöhemmin uuden nimen Olof Palmes gata.
Júnior (jalkapalloilija, 1954)

Leovegildo Lins da Gama Júnior eli Júnior (s. 29. kesäkuuta 1954) on entinen brasilialainen jalkapalloilija. Hän pelasi puolustajana ja keskikenttämiehenä.
Júnior esiintyi Brasilian jalkapallomaajoukkueessa toukokuun 1979 ja joulukuun 1992 välillä 74 kertaa ja teki kuusi maalia. Jalkapallon MM-kisoissa Júnior esiintyi 1982 ja 1986. Molemmilla kerroilla Brasilia oli suuri suosikki, mutta putosi silti jatkosta ennen mitalipelejä.
Júniorin seurajoukkue kotimaassa oli Flamengo, jota hän edusti 1970-luvulta 1990-luvun alkuun. Hän voitti neljä Brasilian mestaruutta, yhden Etelä-Amerikan seurajoukkueiden Copa Libertadores -mestaruuden ja yhden Intercontinental Cupin. Hän on useimmin Flamengoa edustanut pelaaja 857 ottelullaan.
Júnior ehti edustaa myös italialaisia Torinoa ja Pescaraa vuosien 1984 ja 1989 välillä.
Mysoren kuningaskunta

Mysoren kuningaskunta oli valtakunta Intian eteläosassa. Sen perusti vuoden 1400 paikkeilla Wadeyarin dynastia, joka hallitsi Mysorea Intian itsenäistymiseen 1947 asti. Silloin kuningaskunta liittyi Intian liittovaltioon.
Kuningaskunta oli aluksi varsin pieni, ja sijaitsi Mysoren kaupungin ympäristössä. Sen perustivat kaksi veljestä, Vijaya ja Krisha Wodeyar. Se oli Vijayanagaran valtakunnan osa kunnes tämä hajosi 1500-luvun loppupuolella. Mysore nousi kukoistukseensa 1600-luvun keskivaiheilla Raja Wodeyarin hallituskaudella. Se laajeni ja kattoi lopulta nykyisen Karnatakan osavaltion eteläosat ja osia sen naapureista.
1700-luvun lopussa mysorelaiset kehittivät sodankäyntiin omaperäisen rakettiaseen, jolla pystyttiin tulittamaan brittejä ja hallitsemaan taistelukenttiä parinkymmenen vuoden ajan, vuoteen 1799 asti.
Brittien siirtomaakaudella Mysore jatkoi olemassaoloaan autonomisena ruhtinaskuntana. Siirtomaaisännät syyttivät sen hallitsijasukua taloudellisesta huolimattomuudesta ja ottivat välillä Mysoren suoraan hallintaansa, mutta maharadža vei asian brittiläiseen tuomioistuimeen, voitti, sai ruhtinaskuntansa takaisin ja niin Mysore nautti malliosavaltion asemasta vielä seitsemänkymmenen vuoden ajan. Kun Jawaharlal Nehru kävi Mysoressa 1920-luvulla, hän totesi sen olevan pidemmälle teollistunut kuin muu brittiläinen Intia.
Mysoren teollistumiseen vaikutti vuosikymmeniä erityisesti pääministeri Mirza Ismail. Maharadža Krishnaraja Wadiyar IV nimitti hänet pääministeriksi vuonna 1926. Hänen aikanaan valtakuntaan perustettiin 25 uutta teollisuuden alaa, minkä lisäksi kastelujärjestelmiä kehitettiin ja ensimmäiset kylät sähköistettiin. Hän myös yritti salaa solmia sopimuksen, jolla yhdysvaltalainen Chrysler-autonvalmistaja olisi saanut rakentaa Mysoreen autotehtaan, mutta maharadžaksi tullut Jayachamarajendra Wadiyar pakotti hänet eroamaan asian tultua hänen tietoonsa.
Abbeydorney

Abbeydorney () on kylä Kerryn kreivikunnassa Irlannin tasavallassa. Sen iirinkielinen nimi juontaa juurensa Tornan klaanin luostaria (Monastery of the clan of Torna), joka viittaa sisterssiläiseen Kyrie Eleisonin luostariin, joka perustettiin 1154 ja sijaitsee kylän pohjoispuolella.
Kyrie Eleisonin luostari sijaitsee yhdeksän kilometriä pohjoiseen Kerryn kreivikunnan Traleesta. Abbeydorneyn asukasluku oli vuonna 2002 1 140 ja se muodostaa osan Abbeydorneyn/Kilflynnin kunnasta.
Rautatieasema, joka avattiin 1880, palvelee yhä kylää Traalee-Limerick-linjalla, joka kulkee Linstowelin kautta. Matkustajapalvelu poistettiin 1963, vaikka rahtijunat jatkoivat kulkua Abbeydorneyn kautta kunnes Listowelin linja lakkautettiin 1977; Traleen linja lakkautettiin 1978.
Raskaansarjan nyrkellijän John L. Sullivanin isä Mike Sullivan muutti Abbeydorneysta suuren nälänhädän jälkeen. 
Abbeydorneyssa on kaksi tuuliturbiinia toiminnassa tuuliturbiinifarmilla Leitin lähellä, toinen tuottaa 15 MW ja toinen 6,8 MW sähköä.
Huáscar

Huáscar (k. 1532, Cajamarca), koko nimeltään "Inti Cusi Huallpa Huascar" (ketšuaksi "Auringon ilo"), oli inkahallitsija Huayna Capacin poika. 
Huayna Capac ja hänen vanhin poikansa ja aiottu seuraajansa Ninan Cuyochi kuolivat ennen aikojaan, molemmat isorokkoon. Inkojen perinteiden mukaan Sapa Incaksi eli hallitsijaksi saattoi nousta vain hallitsijan ja hänen laillisen vaimonsa poika. Huascar oli Huayna Capacin ja laillisen vaimon poika, joten hänet kruunattiin Sapa Incaksi Cuzcossa. Huascarilla oli kuitenkin velipuoli Atahualpa, Huayna Capacin ja tämän jalkavaimon poika, jota monet pitivät kyvykkäämpänä hallitsijaksi.
Huayna Capac sai hallittavakseen vain Cuzcon alueen, ja viidesosa inkavaltiosta jätettiin Atahualpalle. Aluksi Atahualpa tyytyi osaansa, mutta kyllästyi pian alueensa pienuuteen ja aloitti kapinan veljeään vastaan. Inkavaltiossa syttyi sisällissota. Huascar johdatti sotajoukkonsa pohjoiseen lyödäkseen häntä uhkaavat kapinalliset. Atahualpa voitti kuitenkin kaikki taistelut, ja Huascarin oli paettava armeijansa rippeineen Cuzcoon. Vetäytyvä Huascar pidätettiin, ja hänet pakotettiin katsomaan perheensä ja kannattajiensa murhia. Sen jälkeen Huascar vietiin vangiksi Atahualpan asuntoon Cajamarcaan. Vuonna 1532 inkavaltioon saapuivat kuitenkin yllättäen Francisco Pizarron johtamat espanjalaiset. Kun espanjalaiset olivat onnistuneet kukistamaan inkat, pelkäsi Atahualpa, että Pizarro yrittäisi palauttaa Huascarin valtaan. Sen vuoksi Atahualpa määräsi veljensä tapettavaksi.
Bakteerimeningiitti

Bakteerimeningiitti on bakteerin aiheuttama aivokalvontulehdus. Se on Suomessa virusmeningiittiä harvinaisempi ja erittäin vaarallinen.
Jopa kaksi kolmasosaa bakteerimeningiiteistä todetaan alle 2-vuotiailla lapsilla. Sairautta esiintyy myös aikuisilla.
Bakteerimeningiitin yleinen aiheuttaja on meningokokki, joka on kuitenkin melko heikosti tarttuva. Muita mahdollisia aiheuttajia on muun muassa pneumokokki. 
Bakteerimeningiitti on hengenvaarallinen sairaus. Toipuneillekin potilaille saattaa jäädä pysyviä neurologisia vaurioita, kuten kuulovamma tai jopa täydellinen kuurous. Hoitamattomaan bakteerimeningiittiin liittyy korkea kuolleisuus. 
Bakteeriperäinen aivokalvontulehdus on etenemiseltään nopea ja aiheuttaa potilaan yleiskunnon romahtamisen jo muutamissa tunneissa. Toipumisen kannalta oleellista on saada potilas nopeasti tehokkaaseen hoitoon.
Duo (kauppakeskus)

Duo (alun perin Hervantakeskus) on Tampereen Hervannassa sijaitseva kauppakeskus. Sen alkuperäisen osan on suunnitellut arkkitehtipariskunta Raili ja Reima Pietilä, ja se valmistui syksyllä 1979. Liikekeskus on osa Pietilöiden suunnittelemaa Hervannan keskusakselia, joka on valtakunnallisesti merkittävä julkisten rakennusten kokonaisuus. Sillä haluttiin aikoinaan parantaa Hervannan betonilähiömäistä ilmettä.
Kauppakeskukseen valmistui vuonna 2007 laajennusosa, joka on arkkitehtitoimisto Eero Lahti Oy:n suunnittelema. Se kaksinkertaisti liikekeskuksen tilat. Uudisosan avajaisia vietettiin huhtikuussa, ja vanhan osan remontti valmistui loppuvuodesta. Liikekeskus sai uuden nimen "Duo", joka kertoo siitä, että rakennus koostuu kahdesta osasta eli uudesta ja vanhasta puolesta.
Vuonna 2019 kiinteistösijoitusyhtiö Citycon myi omistuksensa kauppakeskuksesta kiinteistösijoitusyhtiö NREP:ille. 
Liikkeet ja palvelut.
Duossa toimii kolme isoa päivittäistavaramyymälää: Lidl, S-market ja K-Supermarket. Lisäksi siellä on Alko, Kotipizza ja Tokmanni sekä ravintoloita, erikoisliikkeitä ja muita kaupallisia palveluita. Pohjakerroksessa on maanalainen pysäköintihalli.
Vuokrattavaa liiketilaa on kauppakeskuksessa yhteensä 11 700 neliömetriä.
Arkkitehtuuri.
Raili ja Reima Pietilän suunnittelemassa liikekeskuksen vanhassa osassa on piirteitä, jotka ovat ominaisia 1800- ja 1900-lukujen vaihteen arkkitehtuurille ja jugendtyylille. Rakennus on eräänlainen eurooppalaisen kauppahallin, rautatieaseman ja talvipuutarhan sekoitus. Suihkukaivorakennelma ja isot ikkunat ovat puolestaan elementtejä, jotka viittaavat suurten eurooppalaisten tavaratalojen aikakauteen.
Julkisivuissa on samankaltaisuutta Tampereen kauppahallin ja Helsingin rautatieaseman kanssa. Insinöörinkadulla sijaitseva pääjulkisivu on symmetrinen, ja sitä on elävöitetty erilaisilla kaarilla ja vaihtelevilla muuraustekniikoilla.
Liikekeskuksen toisessa kerroksessa toimii pieniä myymälöitä, joiden muotoilu tuo mieleen junanvaunut. Hervantaan kaavailtiin alusta alkaen raitiotietä, ja asema oli aikomus sijoittaa liikekeskuksen yhteyteen.
Arkkitehti Eero Lahden suunnittelema laajennusosa (2007) on yhtä leveä ja korkea kuin vanha puoli.
Kovel

Kovel (, ) on kaupunki Volynin alueella Ukrainan luoteisosassa. Kaupungin arvioitu väkiluku oli noin 69 000 (2013).
Varhaisin maininta Kovelista on vuodelta 1310. Kaupunki kuului Puolaan aina Puolan jakoihin saakka, ja uudestaan sotien välisenä aikana. Toisen maailmansodan jälkeen kaupungin puolalaisväestö karkotettiin ja se liitettiin Ukrainan neuvostotasavaltaan.
Kaluš

Kaluš (, ) on Ukrainan kaupunki Ivano-Frankivskin alueella Karpaattien juurella. Kaupungin asukasluku on 67 500 (2013). Kaupunki on Kalušin piirin hallintokeskus.
Historia.
Varhaisimmat maininnat Kalušista on merkitty paikalliseen kroniikkaan 27. toukokuuta 1437. Se on historiansa aikana kuulunut Itävalta-Unkarille ja Puolalle, ennen kuin se liitettiin Neuvosto-Venäjään ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Kaupungin arvon Kaluš sai vuonna 1939. Siellä oli vahva juutalaisväestö, joka kuitenkin hävitettiin natsien vainoissa toisessa maailmansodassa.
Käärinliina

Käärinliina on kangas, johon ruumiis kääritään.
Sanonnalla "Käärinliinoissa ei ole taskuja" tarkoitetaan, ettei maallinen omaisuus lähde ihmisen mukana ajasta iäisyyteen ihmisen kuollessa.
Vaakahuone

 
Vaakahuone oli Turun historiassa merkittävä alemman höyrylaivasataman rahtiterminaali. Rakennus on museoviraston suojelema. Vanhan Vaakahuoneen toimiston paikalla toimii nykyään rannikon viimeinen reittiliikenteessä olevan höyrylaiva Ukkopekan lippu-ja myyntikonttori. Rakennuksen muissa tiloissa toimii arkkitehtitoimisto Arosuo &amp; Vapaavuoren suunnittelema ravintola Vaakahuone, jonka aurajokimiljöön kannalta näkyvin piirre on sieltä kuuluva jokailtainen elävä musiikki.
Historia.
Ravintolarakennuksen nimi juontuu historiasta. Rakennus toimi alemman höyrylaivasataman rahtiterminaalina ja siellä punnittiin höyrylaivojen kuljettama rahti. Itse rakennus on Suomen ensimmäinen rakennus, joka on tehty aaltopellistä. Rakennus on valmistunut vuonna 1898. Alun perin Vaakahuoneen kaltaisia halleja rakennettiin kaksi, joista toinen sijaitsi hieman ylempänä jokivarressa. Rakentaminen aiheutti aikanaan kuohuntaa kaupunkilaisten keskuudessa, sillä turkulaiset eivät olleet laisinkaan varmoja aaltopellin sopivuudesta kaupunkirakentamiseen ja kaupunkikuvaan. Materiaali on kuitenkin kestänyt vuosikymmenien rasituksen, ja rakennus on edelleen hyvässä kunnossa ja suojeltu. Toinen halleista purettiin aikoinaan, kun Martinsiltaa alettiin rakentaa.
Kultti-ilmiö

Kultti-ilmiöstä puhutaan populaarikulttuurissa useimmiten sellaisten teoksien, tuotteiden tai artistien yhteydessä, joita suuri yleisö ei tunne tai arvosta, mutta joilla on oma pieni ja innokas ihailijakuntansa. Kultti-ilmiöitä voivat olla esimerkiksi valtavirtaisesta mausta poikkeavat elokuvat, sarjakuvat ja rocklevyt.
Kultti-ilmiöön kohdistuva innostus voi olla parodista, ironista ja camp-henkistä: esimerkiksi lipunmyynnissä flopanneet elokuvat ovat kulttielokuvia nimenomaan siksi, että niitä pidetään poikkeuksellisen kummallisina, mauttomina tai huonoina. Usein kultti-ilmiöön kohdistuu kuitenkin aitoa ihailua ja kunnioitusta. Esimerkiksi rockhistoriasta löytyy paljon levyjä, joita niiden ihailijat pitävät unohdettuina mestariteoksina.
Toisinaan kultti-ilmiö on alun perin ollut suuren yleisön suosikki, joka ajan kuluessa on jäänyt elämään vain pienen ihailijakunnan harrastuksen kohteena. Esimerkiksi televisiosarjat kokevat usein tällaisen kohtalon. Joskus voi käydä päinvastoin: kultti-ilmiö nousee vähitellen yleiseen tietoisuuteen ja saavuttaa massasuosion.
Toisinaan kultti-ilmiöt ovat peräisin maista, joissa tuotettu populaarikulttuuri ei yleensä nouse laajan kansainvälisen huomion kohteeksi. Tällaiset ilmiöt voivat olla kotimaassaan hyvinkin suosittuja, mutta muissa maissa tai maanosissa ne saavuttavat vain kulttistatuksen. Syynä tähän ovat usein kieli- ja kulttuurierot sekä markkinointivaikeudet. Esimerkiksi latinalaisamerikkalainen ja aasialainen populaarikulttuuri esiintyy Yhdysvalloissa ja Euroopassa usein kultti-ilmiöinä.
Eräistä kultti-ilmiöistä kuten populaarikulttuurin henkilöpalvonnasta käytetään myös nimitystä kultti.
Geoffrey Ashe

Geoffrey Ashe (29. maaliskuuta 1923 – 30. tammikuuta 2022) oli brittiläinen kirjailija, joka julkaisi tietokirjallisuutta ja kirjoitti muutamia romaaneja. Useat hänen historiallisista kirjoistaan keskittyvät arthuriaaniseen tarustoon ja erityisesti Kuningas Arthuriin. Hänen ensimmäinen tätä aihetta käsittelevä kirjansa oli "King Arthur's Avalon: The Story of Glastonbur", joka ilmestyi vuonna 1957. Kirja sai vaikutteita G. K. Chestertonin "Short History of England" -kirjasta, jonka Ashe oli lukenut.
Ashe syntyi Lontoossa, mutta vietti useita vuosia Kanadassa. Kanadassa hän kasvoi ja valmistui University of British Columbiasta Vancouverissa, ennen kuin jatkoi opintojaan Cambridgen yliopistossa.
Ashe kannatti käsitystä, jonka mukaan historiallinen Kuningas Arthur oli Riothamus. Hän kirjoittikin aiheesta "Speculumin" artikkelissa huhtikuussa 1981 ja selitti siitä yksityiskohtaisemmin kirjoissa "The Discovery of King Arthur" (1985), "The Landscape of King Arthur" (1987), sekä muissa artikkeleissa.
Tukholman linja-autoterminaali

Tukholman linja-autoterminaali eli Cityterminalen on Ruotsin pääkaupungin Tukholman kaukoliikenteen päälinja-autoasema. Se sijaitsee Norrmalmin kaupunginosa-alueella. Yhdessä keskusrautatieaseman kanssa Cityterminalen muodostaa Tukholman matkakeskuksen. Vaikka rakennukset ovat yhteydessä toisiinsa, niihin viitataan usein omilla nimillään. Linja-autoterminaalin rakentaminen aloitettiin 3. kesäkuuta 1985, ja se vihittiin lopulta käyttöön 20. tammikuuta 1989. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Ralph Erskine ruotsalaisen arkkitehtitoimiston avustamana.
Linja-autoterminaali kuuluu Ruotsin rautatieasemakiinteistöjä hallitsevan Jernhusen-yhtiön kiinteistöomistuksiin.
Valtaosa Tukholman kaukolinja-autoliikenteestä lähtee Cityterminaalista. Merkittävä terminaalin käyttäjä on myös Flygbussarna ja sen sisarbrändi Båtbussarna, jotka liikennöivät lentokenttä- ja satamaliikennettä Tukholman neljälle lentoasemalle (Arlanda, Bromma, Skavsta ja Västerås) ja kahteen satamaan (Viking Linen Stadsgården ja Tallink Siljan Värtahamnen). Terminaalin alemmassa kerroksessa sijaitsee lentokenttä- ja satamalinja-autojen portit 1–9, lipunmyynti, neuvontapiste, matkatavarasäilytys ja liiketiloja. Ylemmässä kerroksessa on pääsääntöisesti kaukoliikenteen käyttämät portit 10–19.
Kotimaan linjaliikennettä liikennöiviä yhtiöitä ovat Connect Bus (Västerviks Expressen), Fjällexpressen, Flixbus, Härjedalingen, Masexpressen, Silverlinjen, Storstockholms Lokaltrafik (SL), Tapanis, Vy ja Ybuss. Kansainvälistä bussiliikennettä liikennöivät muun muassa Bisstours (Bosnia ja Hersegovinan Sarajevoon), Comati (Romanian Bukarestiin), Flixbus (Kööpenhaminaan, Berliinin ja Osloon), Loyd tour (Romaniaan) ja Tapanis Buss (Tornioon).
Asemalta on maanalainen jalankulkuyhteys keskusrautatieaseman kautta metroon ja paikallisjunaan.
Stockholms östra

Stockholms östra (, paikallisten keskuudessa usein Östra station, "Tukholma itäinen" tai "Itäinen asema") on rautatieasema Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa. Se on Roslagsbananin, kapearaiteisen esikaupunkijunajärjestelmän eteläinen päätepiste. Asemarakennus sijaitsee Valhallavägenillä.
Arkkitehti Albin Starkin suunnittelema nykyinen asemarakennus on valmistunut 1932. Pyöreässä lippuhallissa on taidemaalari Ewald Dahlskogin tekemät kattomaalaukset, jotka esittävät radanrakennusta. Asema sijaitsee Kuninkaallisen teknillisen korkeakoulun vieressä, ja asemalta on yhteys Tukholman metron punaisen linjan asemalle Tekniska högskolan.
Skogskyrkogården

Skogskyrkogården on hautausmaa ja kirkkopuisto Tukholman Gamla Enskeden kaupunginosassa. Se vihittiin käyttöön vuonna 1920. Sen suunnittelivat arkkitehdit Gunnar Asplund ja Sigurd Lewerentz voitettuaan vuonna 1915 järjestetyn suunnittelukilpailun. Hautausmaa rakennettiin vaiheittain vuosina 1916–1940. Hautausmaata ympäröimään rakennettiin vuosina 1923–1932 alkujaan 3,6 kilometriä pitkä kivimuuri, jota on myöhemmin jatkettu. Hautausmaan pinta-ala on 102 hehtaaria ja siellä on noin 100 000 hautapaikkaa. Hautausmaan läheisyydessä on samanniminen metroasema.
Skogskyrkogården (sananmukaisesti ”Metsäkirkkomaa”) uudisti hautausmaiden suunnittelun Ruotsissa, kun luonnon merkitystä tunnelman luomisessa alettiin painottaa aiempaa enemmän. Haudat ovat metsäisellä hautausmaalla pääosin mäntyjen keskellä. Hautausmaalla on useita kappeleita. Gunnar Asplundin suunnittelema metsäkappeli valmistui 1920, Lewerentzin suunnittelema uusklassinen ylösnousemuskappeli 1926 ja Asplundin suunnittelema Pyhän ristin kappeli 1940. Johan Celsingin suunnittelema uusi krematorio on ollut rakenteilla vuodesta 2010 ja sen on tarkoitus valmistua vuonna 2014.
Skogskyrkogården otettiin Unescon maailmanperintöluettelon kohteeksi vuonna 1994, koska sillä on katsottu olleen merkittävä vaikutus hautausmaiden suunnitteluun kautta maailman.
Hautausmaalla on erilliset alueet muslimeille, ortodokseille, katolilaisille, bahai-uskon kannattajille ja mandealaisille. Skogkyrkogårdenin vieressä on juutalainen hautausmaa, joka ei kuitenkaan kuulu maailmanperintökohteeseen. Juutalaisella hautausmaalla on 1969 valmistunut S. I. Lindin suunnittelema kappeli.
Skogskyrkogårdeniin haudattuja tunnettuja henkilöitä.
Spandau (hallintoalue)

Spandau on yksi Berliinin 12 hallintoalueesta (), joilla on oma, paikallisvaaleissa valittu hallintonsa ja rajoitettu itsemääräämisoikeus. Alue sijaitsee Havel- ja Spreejokien risteyskohdassa. Se on laajuudeltaan 91,91 km2, ja siellä asui 238 278 asukasta vuoden 2017 lopulla.
Berliiniläisten keskuudessa "Spandau" viittaa yleensä Spandaun kaupunginosaan, ei samannimiseen hallintoalueeseen.
Historia.
Spandaun historia alkaa joko 600- tai 700-luvulta slaavilaisen heimon asetuttua alueelle ja rakennettua sinne linnoituksen. Saksalainen kuningas Henrik I valloitti linnoituksen vuonna 928, mutta se palasi slaavilaisten hallintaan myöhemmin 900-luvulla.
Vuonna 1156 kreivi Albrecht von Ballenstedt otti alueen hallintaansa. Vuodelta 1197 löytyy ensimmäinen maininta Spandausta dokumentista, jota on sittemmin kutsuttu nimellä "Spandowe". Spandaulle annettiin kaupunkioikeudet vuonna 1232. Spandaun linnoituksen kunnostustyöt päättyivät vuosien 1559 ja 1594 välillä. Vuonna 1558 Gatowin kylä liittyi Spandaun kaupunkiin. Spandau antautui ruotsalaisille vuonna 1634.
Vuonna 1806 ranskalaiset joukot Napoleonin johdolla ottivat kaupungin hallintaansa vuoteen 1807. Vuonna 1812 Napoleon palasi ja 1813 Preussin ja Venäjän joukot aloittivat Spandaun linnoituksen piirityksen.
Vuonna 1920 Spandau (jonka nimi oli vaihdettu Spandowiksi 1878) liitettiin osaksi Berliiniä. Ennen ensimmäistä maailmansotaa Spandaussa oli useita metallinsulattamoja ja ruutitehtaita sotatarvikkeiden valmistukseen.
Toisen maailmansodan jälkeen Spandau kuului Ison-Britannian miehitysvyöhykkeeseen Länsi-Berliinissä ja 1876 valmistunutta Spandaun vankilaa käytettiin Nürnbergin oikeudenkäynnissä tuomittujen natsien sijoituspaikkana. Viimeisen vangin Rudolf Hessin kuoltua liittoutuneet tuhosivat vankilan vuonna 1987.
Nykyään Spandaussa toimii metalli- ja kemikaaliteollisuutta sekä matonvalmistusteollisuutta.
Myös suosittu brittibändi Spandau Ballet on lainannut nimensä Spandaulta.
Spandaun ystävyyskaupunki on brittiläinen Luton.
Hallinto.
Spandaun hallintoalueeseen kuuluvat kaupunginosat ():