tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Fort Caroline

Fort Caroline oli ensimmäinen ranskalainen siirtokunta nykyisen Floridan osavaltion alueella Yhdysvalloissa. Hugenotit harkitsivat sitä suojapaikakseen.
Ranskalaiset siirtolaiset aloittivat pysyväksi siirtokunnaksi tarkoitetun Fort Carolinen rakentamisen St. Johns -joen etelärannalle kesällä 1564. Siirtokunnan historia jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi, sillä samasta alueesta ranskalaisten kanssa kilpailleet espanjalaiset hyökkäsivät siirtokuntaa vastaan syksyllä 1565, valloittivat sen ja surmasivat valtaosan siirtokunnan asukkaista. Espanjalaiset nimesivät siirtokunnan San Mateoksi. Vuonna 1568 ranskalaiset tekivät kostohyökkäyksen ja hävittivät San Mateon.
Erik von Schantz

Erik Gottfrid von Schantz (25. elokuuta 1877 Hämeenlinnan maalaiskunta – 28. huhtikuuta 1962) oli suomalainen diplomi-insinööri ja valtiopäivämies. 
Von Schantzin vanhemmat olivat merikapteeni, valtiopäivämies Fabian Wilhelm von Schantz ja Gerda Ottilia Andersson. Von Schantz valmistui Kadettikoulusta vuonna 1898 ja diplomi-insinööriksi vuonna 1901 Polyteknillisestä opistosta. Hän toimi Oy Gottfr. Strömberg Ab:n toimitusjohtajana 1919–1924 ja Helsingin Puhelinyhdistyksen toimitusjohtajana 1924–1948. Von Schantz oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1905–1906.
Friedrich Siegmund Voigt

Friedrich Siegmund Voigt (1. lokakuuta 1781 Gotha – 10. joulukuuta 1850 Jena) oli saksalainen kasvi- ja eläintieteilijä.
Voigt erikoistui siemenkasvien tutkimiseen ja nimesi joitakin kasveja. Hän tutki myös lintuja, matelijoita ja kaloja. Voigt toimi Jenassa lääketieteen professorina ja kasvitieteellisten puutarhojen johtajana.
Jack Rodwell

Jack Rodwell (s. 11. maaliskuuta 1991 Southport, Englanti) on englantilainen jalkapalloilija. Hän pelaa puolustavana keskikenttäpelaajana tai keskikentän keskustassa. Rodwell on edustanut Valioliigassa pelaavia Evertonia, Manchester Cityä ja Sunderlandia. Hän pelasi kauden 2018–2019 mestaruussarjan Blackburn Roversissa. Hän teki tammikuussa 2020 sopimuksen valioliigaseura Sheffield Unitedin kanssa mutta pelasi joukkueessa vain yhden valioliigaottelun. Hän on kauden 2020–2021 loppuun mennessä pelannut Valioliigassa 167 ottelua ja tehnyt niissä kymmenen maalia.
Rodwell on pelannut Englannin juniorimaajoukkueissa muun muassa alle 21-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2009 ja 2011 sekä kolme ottelua Englannin A-maajoukkueessa.
Millog

Millog Oy on vuonna 2006 perustettu yritys, joka vastaa Suomen puolustusvoimien strategisena kumppanina Maa- ja Merivoimien kaluston kunnossapidosta ja varaosalogistiikasta sekä erikseen sovittujen Ilmavoimien järjestelmien kunnossapidosta. Millog tarjoaa palvelujaan myös muille viranomaisille ja yrityksille.
Millogin pääomistajat ovat Patria ja Insta. 
Historia.
Puolustusvoimat päätti vuosituhannen alkupuolella selvittää mahdollisen strategisen kumppanuuden vaikutuksia organisaatioon, toimintamalliin ja kustannuksiin. Ensimmäiset selvitykset koskivat ajoneuvojen huoltoa ja kunnossapitoa, myöhemmin koko Maavoimien kunnossapitoa. Millog Oy perustettiin vuonna 2006 neuvottelemaan kunnossapidon kumppanuudesta Puolustusvoimien kanssa. Yrityksen perustajina olivat Patria, Insta, Sisu, Raskone ja Oricopa.
Vuonna 2008 Millog ja Maavoimat allekirjoittivat strategisen kumppanuussopimuksen. Maavoimien varikkotason kunnossapito siirtyi Millogille vuoden 2009 alussa. Sopimusta laajennettiin vuonna 2015, jolloin Maavoimien joukko-osastojen korjaamojen kunnossapitotoiminnot ja Merivoimien kaluston kunnossapito siirtyivät Millogille.
Yritysostojen myötä Millog Oy on laajentunut Millog-yhtiöiksi.
Vuonna 2016 Millog toteutti liiketoimintajärjestelyn, jossa sen optroniikkatuoteliiketoiminnan tuotekehitys ja myynti sekä Oricopa Oy:n integrointiliiketoiminta keskitettiin uuteen tytäryhtiöön. Senop Oy aloitti toimintansa 1.1.2016. Joulukuussa 2019 Millog sopi Virve Tuotteet ja Palvelut Oy:n koko osakekannan ostamisesta. Lokakussa 2020 Millog sopi Western Shipyard Oy:n koko osakekannan ostamisesta. Vuonna 2021 Millog osti lisäksi Laivakone Oy:n ja Hämeen Diesel Oy:n osakekannat. 
Vuonna 2022 Millog-yhtiöihin kuuluneet Western Shipyard Oy, Laivakone Oy ja Hämeen Diesel Oy yhdistyivät Millog Marine &amp; Power Oy:ksi ja Virve Tuotteet ja Palvelut yhdistyi Senop Oy:hyn.
Organisaatio.
Yhtiöllä on tuotantotoimintaa 22 eri paikkakunnalla, ja sen pääkonttori on Tampereella. Yhtiön palveluksessa on yli 1 000 työntekijää ja liikevaihto on noin 233 M€ (2022).
Tytäryhtiöt.
Johto.
Millogin toimitusjohtaja on Janne Tarvainen. Senopin toimitusjohtaja on Aki Korhonen. Millog Marine &amp; Powerin toimitusjohtaja on Krister Sällinen.
SA-kaupat.
Millogille kuuluu Hämeenlinnan SA-kauppa, jossa myydään Puolustusvoimien hylkäämää ja käytöstä poistettua materiaalia. Jyväskylän ja Oulun SA-kaupat lakkautettiin keväällä 2021.
Kuopion Neulaniemen SA-kauppa lakkautettiin ja sen materiaali siirrettiin Ouluun loppuvuodesta 2009. Tikkakoskella aikaisemmin sijainnut Kasinhäntä-niminen ilmavoimiin erikoistunut myymälä siirrettiin vuonna 2010 Jyväskylään avattuun kauppapaikkaan. Myös Lylyn viestivarikolla sijainnut SA-kauppa yhdistettiin loppuvuodesta 2010 Jyväskylän SA-kauppaan.
Huutokaupat.
Yhtiö organisoi Puolustusvoimien ylijäämämateriaalin huutokauppoja, joita on järjestetty vuodesta 1944 lähtien.
Museo.
Lylyn viestivarikon museo Juupajoella on osa yhtiötä. Museo ei ole enää yleisölle avoinna.
Mocuba

Mocuba () on kaupunki eteläisessä Mosambikissa. Se sijaitsee sisämaassa Zambezian maakunnan Mocuban piirissä. Kaupunki muodostaa oman hallintoalueensa piirin sisällä.
Vuonna 2007 Mocubassa oli noin 170 000 asukasta. Se on Mosambikin kahdeksanneksi suurin kaupunki.
Senat

Senat ovat afrikkalainen etninen ryhmä. He elävät pääosin Sambesi -joen valuma-alueella Mosambikin keskiosassa ja Malawin puolella. Malawissa senoja on noin 300 000, Mosambikissä noin 1,9 miljoonaa.
Kansa on joutunut kärsimään vainoista ja luonnontuhoista. 
Senojen asuinalueella on suota, metsää ja savannia. Senat ovat perinteisesti omavaraismaanviljelijöitä, ja kasvattavat riisiä ja maissia, ja niiden höysteeksi hirssiä, maniokkia, bataatteja ja hedelmiä. 
Raamattua ei ole vielä käännetty senan kielelle mutta työ on käynnissä.
Stout

Stout on tumma pintahiivaoluttyyppi, joka on portterin tapaan tehty samanlaisista maltaista, mutta yleensä käytetään myös paahdettua, mallastamatonta ohraa. Sitä valmistetaan paljon Irlannissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Irlantilainen stout on maultaan kuiva, englantilainen taas usein makea. Suomessa stoutia valmistaa Tampereella sijaitseva Koskipanimo Oy.
Irlanti.
Guinness on maailmanlaajuisesti tunnetuin stout-tyyppinen olut. Guinness olikin ensimmäinen, joka valmisti "Stout-Porter"iksi kutsumaansa olutta vuonna 1820. Tätä ennen Guinness oli valmistanut englantilaistyylisiä ale-oluita. Guinness on kuuluisin "irlantilainen" "kuiva stout".
Muita irlantilaisia stout-merkkejä ovat Murphy's ja Beamish.
Yhdistynyt kuningaskunta.
"Imperial stout", eli "Russian Imperial Stout", oli alun perin Englannissa tehtyä olutta, jota vietiin Venäjälle tsaarin hoviin. Imperial stoutissa on korkea alkoholipitoisuus, jopa 9-17 %. Tämän ansiosta olut ei pilaantunut pitkän kuljetuksen aikana ja se sieti myös paremmin kylmää ilmastoa. Suosittuja imperial stouteja ovat muun muassa englantilainen "Samuel Smith's Imperial Stout" ja amerikkalainen "North Coast Old Rasputin Russian Imperial Stout".
"Milk stout" on makeutettu laktoosilla eli maitosokerilla. Tämä on mahdollista, koska oluthiiva ei pysty hyödyntämään laktoosia käymisprosessissa. Milk stoutin idea on lähtöisin lontoolaiselta (Lincoln's Inn Fields) John Henry Johnsonilta, joka patentoi tuotteen reseptin vuonna 1875. Johnson ei omana aikanaan kuitenkaan saanut idealleen menestystä. Kaupallisen tuotannon aloitti Kentin Hythessa sijainnut "Mackeson's Brewery", joka pani milk stoutia ensimmäisen kerran vuonna 1907 ja toi sen laajemmille markkinoille vuonna 1910.
Sweet stoutissa käytetään suklaamallasta ja, jos ohramaltaaseen lisätään kauraa, voidaan puhua "oatmeal stout"ista. Suosittuja esimerkkejä ovat englantilaisen Young's-panimon "Double Chocolate Stout" ja "Oatmeal Stout".
Berberikielet

Berberikielet ovat ryhmä Afrikan luoteiskulmassa, varsinkin Marokossa ja Algeriassa puhuttuja, berberikansojen käyttämiä kieliä. Joitakin niistä puhutaan Afrikassa etelämpänäkin, muun muassa Malissa ja Nigerissä. Berberikieliin kuului todennäköisesti myös Kanariansaarten alkuasukkaiden kieli guanchi. Se kuoli 1500-luvulla, ja siitä tunnetaan vain yksittäisiä sanoja ja muutamia lauseita.
Berberikielet ja sen murteet muodostavat oman haaransa afroaasialaisessa kielikunnassa. Berberikieliin on paljon vaikuttaneet arabia ja hieman ranska. Nykyään tavoitellaan Marokon Atlasvuorilla puhuttujen murteiden yhdistämistä yhdeksi kirjakieleksi (vakioitu tamazight), jolla olisi arviolta 7 miljoonaa puhujaa. Kabylen ja zenatin kielillä Algeriassa on myös miljoonia puhujia. Saharan berberiä (tamasheq) puhuvia tuaregeja on noin 1,2 miljoonaa. Kolmas ryhmä on Mauritaniassa puhuttu berberin muoto (zenaga) joka on uhanalainen, sillä on vain noin 300 puhujaa. Pienillä Saharan keitailla Libyassa ja Egyptissä asuvilla yhteisöillä on omia murteitaan, jotka voivat poiketa suuresti muista berberikielten muodoista.
Vanhalla ajalla berberikielet olivat vallitsevina suurimmassa osassa Pohjois-Afrikkaa, eivät kuitenkaan Egyptissä eivätkä myöskään Karthagossa, jossa puhuttiin seemiläistä puunin kieltä. Berberikieliin kuuluneesta numidian kielestä on säilynyt lyhyitä piirtokirjoituksia.
Berberikieliä.
Puhujamäärältään suurimpia berberikieliä ovat:
Tamazightin ja tamašekin puhujia sanotaan tuaregeiksi.
Korruptio Espanjassa

Korruptio Espanjassa kertoo korruptiosta Espanjassa. Espanja oli Transparency Internationalin korruptioindeksissä vuonna 2008 sijalla 25 ja vuonna 2009 sijalla 32. Rannikoiden ylikehittäminen on johtanut useiden poliitikoiden ja virkamiesten vankilatuomioihin. Kaupunkisuunnitteluun ja paikallisviranomaisiin liittyy huolestuttavaa korruptiota ainakin vuosina 2004-2006.
Sopimukset.
Korruptiota ehkäiseviin sopimuksiin sisältyy:
Pari valittua sanaa 2000–2004

Pari valittua sanaa 2000–2004 on rap-artisti Seren kokoelma-albumi, joka julkaistiin 18. elokuuta 2004. 
Kappaleet.
Lisätietoa kappaleista.
Kokoelma sisältää myös uusia kappaleita ("Tervetuloa", "Kuumotus ja lämmitys", "Kevätruno"). Lisäksi levyltä löytyy liveversio kappaleesta "Se ei oo minä", sekä remixit kappaleista "Pummi" ja "Olipa kerran". Kappale "Lumivyöry", jossa vierailee Fintelligens julkaistiin ensimmäistä kertaa tällä kokoelmalla. Fintelligensin levy-yhtiö Sony BMG kielsi aiemmin kappaleen julkaisun, koska se pelkäsi Fintelligens-featin edistävän Seren albumin myyntiä.
Shangaanit

Shangaanit ovat afrikkalainen etninen ryhmä. He elävät pääosin Maputon ja Gazan maakunnissa Mosambikin eteläosassa ja Limpopon provinssissa Etelä-Afrikan puolella sekä Swazimaassa ja Zimbabwessa. Shangaaneja on noin 1,5 miljoonaa sekä Mosambikissa että Etelä-Afrikassa, satatuhatta Zimbabwessa ja 20000 Swazimaassa.
Shangaanien kieli on hyvin lähellä tsongan kieltä tai mahdollisesti sen murre, ja shangaanit, tongat ja tsongat lasketaan toisinaan samaksi kansaksi, toisinaan lähisukulaisiksi. Etelä-Afrikassa puhutaan myös Shangaan–Tsonga-kulttuurista.
Shangaanit ovat perinteisesti olleet maanviljelijöitä ja jossain määrin pitäneet myös karjaa. Etelä-Afrikka perusti heille Gazankulun bantustanin, josta tehtiin itsenäinen vuonna 1973. Gazankulu oli riippuvainen kultakaivoksista, ja se liitettiin takaisin Etelä-Afrikkaan vuonna 1994.
Õhtuleht

Õhtuleht () on virolainen iltapäivälehti ja maan toiseksi suurin päivittäinen sanomalehti. Sen levikki on 47 600 kappaletta ja sillä on noin 242 000 lukijaa. Lehti syntyi vuonna 2000 kun kaksi kilpailevaa iltapäivälehteä, Ekspress Gruppin "Õhtuleht" ja Eesti Meedian "Sõnumileht", yhdistyivät. Liitoksesta syntyneen Õhtulehden ensimmäinen numero ilmestyi 3. heinäkuuta 2000.
Lehden omistajana toimi Eesti Meedia, joka myöhemmin siirtyi norjalaisen Schibstedin omistukseen. Toinen omistaja on Ekspress Grupp.
Setsuko Hara

Setsuko Hara (, oik. Masae Aida, ; 17. kesäkuuta 1920 Jokohama, Kanagawan prefektuuri, Japani – 5. syyskuuta 2015 Kanagawan prefektuuri, Japani) oli japanilainen näyttelijä, joka näytteli kuudessa Yasujiro Ozun elokuvassa, muistettavimpana Norikon rooli Noriko-trilogiassa ("Myöhäinen kevät", "Varhainen kesä" ("Bakushu") ja "Ensimmäinen matka").
Hänen läpimurtonsa tapahtui, kun hänet löysi saksalainen ohjaaja Arnold Fanck, jonka saksalais-japanilaisessa yhteistyöelokuvassa "Die Tochter des Samurais" (1937) hän näytteli pääosaa. Sitä ennen hän oli näytellyt neljässä japanilaisessa elokuvassa. Toisen maailmansodan aikana hän oli suosituin japanilainen näyttelijä. Sodan päätyttyä alkoi hänen menestyksekkäin aikansa, jolloin hän näytteli pääosia Yasujiro Ozun, Akira Kurosawan, Mikio Narusen ja muiden merkittävien ohjaajien elokuvissa.
Hara on japanilaisen elokuvan 1950-luvun kultakauden symboli, ja häntä on Japanissa sanottu "ikuiseksi neitsyeksi". Hän lopetti näyttelemisen yhtäkkiä 1963, samana vuonna, jolloin Ozu kuoli, ja sen jälkeen hän on elänyt eristynyttä elämää Kamakurassa suostumatta haastatteluihin ja valokuviin. Hän piti jo aiemmin taukoja, minkä lisäksi veljen tapaturmainen kuolema järkytti häntä syvästi. Japanilaisen elokuvan tutkija Donald Richie on sanonut häntä Japanin Greta Garboksi. Hänen viimeinen merkittävä roolinsa oli Oishi Yoshion vaimo Riku elokuvassa "" (1962). Hän on ollut osittain aiheena animaatioelokuvan "Millennium Actress" ("Sennen joyû", 2001) päähenkilön hahmolle.
TOTEM (koelaitteisto)

TOTEM on yksi LHC:n kuudesta koeasemasta. Se sijaitsee LHC:n IP5-mittauspisteessä lähellä CMS-mittausasemaa, jonka kanssa TOTEM tekee osittain yhteistyötä. TOTEM-projektiin osallistuu 50 tutkijaa 10 eri instituutista 8 eri maasta. Koelaitteistoa käytetään protoni-protoni -törmäytyksien tutkimiseen ja sen tarkoituksena on selvittää protonin rakennetta. LHC:n muut projektit käyttävät TOTEM:illa tehtyjä mittauksia kalibroidakseen kirkkausmonitorejaan.
Rakenne.
TOTEM-koelaitteisto on 440 m pitkä, 5 m korkea ja 5 m leveä ja sen massa on 20 tonnia.
Ilmaisimet.
Koelaitteiston ilmaisimet sijaitsevat lähellä hiukkastunnelia. Siihen kuuluu kolme Roman Pot (RP) -etuilmaisinta ja T1- sekä T2-teleskoopit. 
Roman Pot -ilmaisin on saanut nimensä siitä, että laitetta käyttivät ensimmäistä kertaa roomalaiset italialaisfyysikot. Roman Potit havaitsevat hiukkasia, joiden siroamiskulma on pieni. LHC:ssä ne on sijoitettu suoraan hiukkasputkeen 147 m ja 220 m etäisyydellä hiukkasten törmäyspisteestä. Ne kykenevät havaitsemaan jäljittämään protonien liikeradan. Roman Pot -ilmaisimet koostuvat kahdesta yksiköstä, jotka on sijoitettu 4 metrin välimatkan päähän toisistaan. Yksittäinen yksikkö koostuu vaaka- ja pystysuuntaisesta "potista".
T1- ja T2-teleskoopit sijaitsevat CMS:n luolassa 10,5 m ja 13,5 m päässä hiukkasten törmäyspisteestä. Ne havaitsevat protoni-protoni -törmäyksessä syntyneiden varattujen hiukkasten radat. T1-ilmaisimet koostuvat viidestä hiukkassuihkun radan suhteen pystysuuntaisesta tasomaisesta etuilmaisimesta. Sen sijaan T2-ilmaisin koostuu 20 puoliympyrämäisestä limittäisestä tasosta muodostaen 10 kokonaista ilmaisintasoa.
Dynamo-Kazan

Dynamo-Kazan () on venäläinen jääpalloseura Kazanista, Tatarstanista. Seura perustettiin vuonna 1958 nimellä Raketa. Nykyistä nimeä se on käyttänyt vuodesta 2008. Raketa ei koskaan pelannut neuvostoliiton mestaruussarjassa. Seura esiintyi Venäjän liigassa ensimmäistä kertaa kaudella 1996-1997, ja sijoittui heti liigan keskikastiin. Mitalisijoja ei Raketa-nimellä koskaan tullut. Kun seura otti nimekseen Dynamo-Kazan kaudelle 2008-2009, se voitti Venäjän liigan pronssia. Seura voitti ensimmäisen Venäjän mestaruutensa kaudella 2010-2011, voitettuaan loppuotteluissa Moskovan Dynamon. Viime vuodet Dynamo-Kazan on ollut yksi Venäjän menestyneimpiä jääpalloseuroja.
Suomalaisista Venäjän Superliigassa pelaavaa seuraa ovat edustaneet Sami Laakkonen viiden kauden ajan kausina 2009-2014 ja Petteri Lampinen neljän kauden ajan kausina 2007-2008, 2009-2012.
Saavutuksia.
Saavutuksia Venäjän liigassa:
Kansainvälisiä saavutuksia:
Martinsilta

Martinsilta () on Turussa sijaitseva Aurajoen ylittävä palkkisilta. Sillalta luoteeseen johtaa Puistokatu, kaakkoon Martinkatu. Vuonna 1940 rakennetulla sillalla on pituutta 104,5 metriä ja leveyttä 16,5 metriä. 
Silta yhdistää Turun IV kaupunginosan eli Martin VIII kaupunginosaan eli Port Arthuriin. Viereisen Myllysillan valmistuttua vuonna 1975 yläjuoksun puolelle Martinsilta muutettiin yksisuuntaiseksi. Molemmat sillat ja niille/niiltä johtavat kadut ovat yksisuuntaisia. Martinsiltaa liikenne kulkee Puistokadulta Martinkadulle ja Myllysiltaa Myllyahteesta Koulukadulle. Kun Myllysilta korjaustöiden vuoksi jouduttiin sulkemaan maaliskuussa 2010, Martinsilta muutettiin väliaikaisesti jälleen kaksisuuntaiseksi.
Puisto- ja Martinkadun yhdistävä silta sisältyi jo Engelin vuoden 1827 kaupunkipalon jälkeen Turulle laatimaan uuteen asemakaavaan, mutta sen rakentaminen lykkäytyi yli sadalla vuodella. Muut saman asemakaavan edellyttämät sillat, Tuomiokirkkosilta ja Auransilta, oli rakennettu jo paljon aikaisemmin. Ennen Martinsillan rakentamista ihmisiä kuljetti Aurajoen yli kaksi föriä, joista toinen väistyi uuden sillan tieltä. Saaristolaivaliikenteen vuoksi sillasta suunniteltiin aluksi korkeaa, siinä piti olla jopa 6,7 metrin aukko. Suunnitteluaikana laivaliikenne kuitenkin väheni sen verran, että sillasta päätettiin rakentaa suorempi ja halvempi.
Teatterisilta

Teatterisilta () on Turussa sijaitseva Aurajoen ylittävä jalankulun ja pyöräilyn silta. Vuonna 1997 rakennettu Teatterisilta ylittää joen itäpuolella Turun kaupunginteatterin kohdalta ja länsipuolella Turun ylioppilasteatterin kohdalta. Teatterisilta yhdistää Turun III kaupunginosan VII kaupunginosaan eli Turun ydinkeskustaan. Teatterisillan on suunnitellut Insinööritoimisto Pontek Oy.
Taideteos.
Sillan yhteydessä sijaitsee kolmeosainen Jan-Erik Anderssonin taideteos "Turun Linnantontun ja Valpuri Innamaan kohtaaminen Teatterisillalla". Taideteoksen muodostavat:
Piilosana

Piilosana on sanaristikko, jossa vihjeet annetaan varsinaisesta ristikosta erillisinä ja jossa jokainen vihje sisältää sekä suoran vihjeen että piilosanamaisen kätketyn vihjeen ratkaisusanasta. Kätketty vihje voi olla esimerkiksi anagrammi, tai sana on luettavissa lauseesta suoraan tai takaperin peräkkäisiä sanoja yhdistelemällä. Kätketyissä vihjeissä hyödynnetään usein myös lyhenteitä tai sanaleikkejä.
Piilosana on peräisin Englannista (alkukielellä "cryptic crossword"). Suomeen tehtävätyypin toi Risto Pitkänen. Pitkäsen laatima ensimmäinen suomalainen piilosana julkaistiin Suomen Kuvalehden numerossa 9 vuonna 1975. Piilosanoja ovat Suomessa julkaisseet säännöllisesti Suomen Kuvalehti, Ilta-Sanomat, Aamulehden "Sunnuntain ihmiset" ja useat ristikkolehdet. Tunnettuja suomalaisia piilosanojen laatijoita ovat Erkki Vuokila, Pertti Oskala ja Aulikki Nenonen. Alkuaikoina eräät laatijat esiintyivät salanimillä, jotka olivat anagrammeja piilosana-sanasta. Tällaisia tekijöitä olivat ainakin Ilpo I. Ansa ja Pia Solina.
Iisakin Julkaisut Oy:llä oli 1970-luvulla valikoimassaan myös Piilosana-niminen lehti, mutta se ilmestyi vain lyhyen aikaa. Muita säännöllisesti ilmestyneitä piilosanalehtiä ei Suomessa ole ollut.
Sanaristikkoseura Sanasepot ry:n kesäpäivillä on järjestetty piilosanan SM-kisoja vuodesta 2004 lähtien. Vuonna 2014 kilpailu järjestettiin yhteistyössä Otavamedian kanssa, ja voittajaksi selviytyi Juha Neitola. Vuonna 2016 Sanasepot järjestivät kisat yksin. Seuraavat piilosanan SM-kisat pidetään kesällä 2019.
Piilosanan ratkonnan ohjeita on annettu lehdissä, netissä ja kirjoissa.
STS-41-G

STS-41-G oli Nasan avaruussukkulaohjelman 13. ja Challenger-sukkulan kuudes lento. Laukaisu tapahtui Kennedyn avaruuskeskuksesta 5. lokakuuta 1984 kello 11.03 UTC-aikaa. Lento päättyi 13. lokakuuta kello 16.26. Kyseessä oli toinen kerta, kun sukkula laskeutui Kennedyn neljän kilometrin mittaiselle kiitotielle.
Lennon seitsenhenkinen miehistö oli siihenastisista suurin. Komentajana toimi kolmen avaruuslennon veteraani Robert Crippen. Toisella lennollaan oli tehtäväspesialisti Sally Ride. Ensikertalaisia olivat lentäjä Jon McBride sekä spesialistit Kathryn D. Sullivan, David Leestma, Paul Scully-Power ja kanadalainen Marc Garneau.
Hyötykuormana lennolla oli Nasan ERBS-kaukokartoitussatelliitti, joka irrotettiin robottikäsivarrella kiertoradalleen yhdeksän tunnin kuluttua laukaisusta. Lisäksi sukkulan rahtitilassa oli OSTA-3-laitteisto, joka sisälsi lukuisia tutkimuslaitteita maapallon havainnointiin.
Lennon seitsemäntenä päivänä astronautit Sullivan ja Leestma suorittivat avaruuskävelyn, jolla kokeiltiin satellittien polttoainetäydennykseen tarkoitettua järjestelmää.
Marc Webb

Marc Webb (s. 31. elokuuta 1974) on yhdysvaltalainen musiikkivideo- ja elokuvaohjaaja.
Webb on ohjannut musiikkivideoita muun muassa Green Daylle ja My Chemical Romancelle. Hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa, "500 Days of Summer", sai ensi-iltansa kesällä 2009. Sen pääosissa esiintyivät Joseph Gordon-Levitt ja Zooey Deschanel. Webb ohjasi myös vuonna 2012 ensi-iltansa saaneen Hämähäkkimies-elokuvan "The Amazing Spider-Man" ja sen jatko-osan "The Amazing Spider-Man 2" vuodelta 2014.
Webb ohjasi pilottijakson vuoden 2015 televisiosarjoihin "Limitless" ja "Crazy Ex-Girlfriend". Seuraavana vuonna hän ohjasi myös "Crazy Ex-Girlfriendin" toisen tuotantokauden avausjakson. Webbin seuraava elokuva "Gifted" sai ensi-iltansa viivästyksien jälkeen vuonna 2017. Tulossa on elokuva "The Only Living Boy in New York".
Lokakuun ryhmä

Lokakuun ryhmä on suomalainen 1933 perustettu ekspressionistinen taiteilijaryhmä, joka oli marraskuun ryhmän perillinen. Ryhmän perustajajäseniä olivat jo perustusvuonna kuollut Ernst Krohn, Sven Grönvall, Eemu Myntti, Carl Wilhelms ja Sakari Tohka.
Lokakuun ryhmä syntyi hyvää palautetta saaneen reputettujen näyttelyn jälkimainingeissa. Näyttely oli ollut vastalause Suomen Taideakatemian näyttelylle. Näyttelystä reputettujen tukena oli tunnettu väritaiteilija Eemu Myntti. Lokakuun ryhmä ajoi modernismia ja vastusti niin eristäytyvää kansallismielisyyttä kuin poliittista sitoutumista ja kielellisiä vastakkainasetteluja. Lokakuun ryhmän muita nimiehdotuksia olivat olleet "Uusekspressionistit", "Tyko-ryhmä" Sallisen mukaan, "Antica nova" ja "Vita classica". Ryhmän ensimmäinen näyttely oli vuonna 1934.
Alkuperäisen ryhmän aktiivinen kausi jäi lyhyeksi talvisodan alkamisen vuoksi, vaikka toimintaa viriteltiinkin sodan jälkeen osin uusien taiteilijoiden voimin. Ryhmässä toimivat myös Aimo Kanerva, Mikko Laasio, Oskari Jauhiainen ja Helge Dahlman.
Auransilta

Auransilta () on Turussa sijaitseva Aurajoen ylittävä silta. Sillalta luoteeseen johtaa Aurakatu, kaakkoon Kaskenkatu. Vuonna 1907 rakennetulla sillalla on mittaa 47 metriä ja leveyttä 12 metriä. Sillassa oli aiemmin Tuomiokirkkosillan tavoin puukansi, mutta perustukset olivat kiveä. Auransilta ylittää Aurajoen Kaupungintalon kohdalta. Sillalla kulki myös raitiovaunu liikenteen aloittamisesta 1908 vuoteen 1949 saakka, jolloin Nummenmäelle kulkeva kakkonen siirrettiin kulkemaan Tuomiokirkkosiltaa pitkin. Auransillan nimi oli vuoteen 1923 asti "Alasilta" Tuomiokirkkosillan ollessa "Yläsilta".
Alun perin silta rakennettiin vuonna 1827 Turun palossa tuhoutuneen sillan tilalle. Sillan rakentaminen herätti vastustusta, sillä sillan paikkaa pidettiin sillalle sopimattomana. Vastustajien mielestä mikään silta ei voinut pärjätä paikassa, jonka perustukset olivat savivelliä ja toisesta päästä nousee jyrkkä mäki.
Nykyinen Auransilta on tyyliltään jugendia.
Silta on kaksikaistainen ja molemmin puolin kulkee jalkakäytävä. Liikenne sillalla kulkee molempiin suuntiin. Sillalla kulkee myös hyvin paljon jalankulkijoita. Pyöräliikennettä sillalla on suhteellisen vähän.
Sillan itäpää on Turun II ja III kaupunginosan rajalla ja lännessä ydinkeskustan eli VI ja VII kaupunginosan rajalla.
Tuomiokirkkosilta

Tuomiokirkkosilta () on Turussa sijaitseva Aurajoen ylittävä silta. Sillalta luoteeseen johtaa Aninkaistenkatu, kaakkoon Uudenmaankatu. Tuomiokirkkosilta ylittää Aurajoen lähellä Tuomiokirkkoa. Silta valmistui vuonna 1899.
Aiemmat puusillat.
Turussa oli vuosisatoja vain yksi silta joen yli. Ensimmäinen maininta sillasta on vuodelta 1414 Turun tuomiokirkon mustakirjassa. Aurajoen puiset sillat on vuosisatojen mittaan korjattu ja rakennettu moneen kertaan. Ennen Turun paloa 1827 silta sijaitsi Vähätorin kohdalla. Palaneen sillan tilapäiseksi korvaajaksi rakennettiin puinen paalusilta, nimensä mukaisesti puisten paalujen varassa oleva silta. Uusi pysyvä puusilta, Tuomiokirkkosilta, rakennettiin parisataa metriä tilapäisestä paalusillasta ylävirtaan eli nykyisen sillan paikkeille. Puinen Tuomiokirkkosilta valmistui 1831. Toisen lähteen mukaan palaneen sillan tilapäiseksi korvaajaksi rakennettiin Aurakadun ja Kristiinankadun puoliväliin proomusilta, ensimmäinen Auransilta.
Nykyinen terässilta.
Turun kaupunginvaltuusto päätti vuonna 1894 hankkia puusillan tilalle uuden sillan, kaksikaarisen rautaristikkosillan. Silta tilattiin tarjouskilpailun perusteella saksalaiselta yhtiöltä. Mutta vuonna 1897 valtuusto määräsikin, että silta on rakennettava yksikaarisena. Kaksinivelinen kaarisilta valmistui 1899.
Valmistumisensa jälkeen silta on kuitenkin kokenut niin lukuisia muutoksia, että se on oikeastaan rakennettu uudelleen. Huomattava muutos oli, kun vuosina 1951-1956 siltaa levennettiin molemmin puolin, yhteensä 14 metriä ja siitä tuli 6-kaistainen, aiemmin kaistoja oli 4. Muutoksen suunnittelivat arkkitehti Erik Bryggman ja professori Herman Ossian Hannelius. Lopputuloksena oleva nykyinen Tuomiokirkkosilta on tyypiltään teräksinen, 1-aukkoinen kaarisilta, jonka kaari on kolmenivelinen. Kaaren jännemitta on 39,5 m, aukko 37 m ja sillan hyötyleveys on 25,9 m. Sillan kokonaispituus on 39,5 m.
Sillan lyhtypylväissä olevat koukut viittaavat Turun raitiovaunuihin: koukkuja käytettiin raitiovaunujen ajolankojen kiinnitykseen.
Kun Tuomiokirkkosilta valmistui 1899, ennustettiin, että se riittää yksinään kaupungin liikenteen tarpeisiin seuraavat 60 vuotta. Liikenne-ennusteet kuitenkin pettivät ja Aurajoen yli oli rakennettava uusia siltoja. Auransilta valmistui 1907 ja Martinsilta 1940. Tuomiokirkkosillan levennyksestäkään ei ollut apua pitkäksi aikaa, joten alajuoksulle rakennettiin vielä Myllysilta 1975.
Sven Grönvall

Sven Bertel Grönvall (10. huhtikuuta 1908 Helsinki — 20. maaliskuuta 1975 Helsinki) oli suomenruotsalainen taidemaalari ja professori.
Sven Grönvall opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa 1931 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1932–1934. Hänen töitään oli ensi kerran esillä 1933.
Sven Grönvallin ekspressionistiset maisemat ja hillitty kolorismi loivat pohjaa sotien jälkeiselle maisemamaalaukselle. Grönvallille myönnettiin Pro Finlandia vuonna 1966 ja professorin arvonimi 1974. Hän oli myös Lokakuun ryhmän perustajajäsen.
Sven Grönvall kuului taiteilijaseura Kiilaan, ja hän oli muussakin taiteen yhdistystoiminnassa laajasti mukana. Hän kuului Maire Gullichsenin lähipiiriin, ja hän kävi taiteilija Ina Collianderin kanssa tiivistä kirjeenvaihtoa, joka on julkaistu. Kirja sai Suomen taideyhdistyksen kirjallisuuspalkinnon.
Hilkka (nimi)

Hilkka on suomalainen naisen etunimi. Nimi johtuu nimestä Hilja tai myssymäistä naisen päähinettä tarkoittavasta sanasta hilkka, joka Grimmin veljesten Punahilkka-sadun vaikutuksesta tuli 1800-luvun lopulla käyttöön ensin kutsumanimenä ja yleistyi myöhemmin virallisena etunimenäkin. Taiteilija Hilkka Finne oli alun perin Hilja, mutta hän leikki lapsena niin paljon Punahilkkaa, että hänen veljensä Jalmari Finne alkoi kutsua häntä Hilkaksi, ja myöhemmin Hilja muutti virallisen etunimensä Hilkaksi.
Hilkan nimipäivä on 27. marraskuuta. Marraskuuhun 2025 mennessä nimi Hilkka on Suomessa annettu 30 674 naiselle, joista suurin osa on syntynyt vuosien 1920 ja 1960 välisenä aikana.
John Anders Gaustad

John Anders Gaustad (s. 29. helmikuuta 1980) on norjalainen maastohiihtäjä. Ensimmäisen maailmancup-kisansa Gaustad hiihti Oslossa, Norjassa vuonna 2004.
Gaustadin paras maailmancup-sijoitus on kaudella 2009–2010 Beitostølenissä saavuttama viides sija 15 km:n vapaalla hiihtotavalla.
Seuratasolla Gaustad edustaa Hamar SK-seuraa.
Velallinen

Velallinen on velkasuhteen osapuoli, jolla on oikeudellinen velvoite (velka) täyttää tietty varallisuusarvoinen suoritus toiselle osapuolelle eli velkojalle. Jos velallinen jättää suorituksen kokonaan täyttämättä tai täyttää sen virheellisesti, hänet voidaan velvoittaa korvaamaan velkojan kärsimä vahinko, suorittamaan puuttuva osuus tai myöntymään sopimuksen purkuun. Jos velallinen pahentaa maksukyvyttömyyttään ja näin vahingoittaa velkojan asemaa, hän syyllistyy velallisen epärehellisyydeksi nimitettyyn rikokseen. Velallisen petos on rikos, jossa velallinen pyrkii saamaan hyötyä antamalla vääriä tietoja. Velallisen vilpillisyydeksi nimitetään rikosta, jossa velallinen tekee petoksellisen teon ilman hyötymistarkoitusta. Velallisenkuulustelu on käräjäoikeudessa tapahtuva konkurssimenettelyn vaihe, jossa velallinen esittää näkemyksensä velkojan konkurssihakemukseen ja jossa hakemuksen kohtalo ratkaistaan. Konkurssivelallinen on oikeussubjekti, jonka kohdalla täyttyvät konkurssinedellytykset.
Yhteisvelalliset.
Jos kaksi tai useampi henkilö, esimerkiksi puolisot, ottavat yhdessä velkaa, heitä kutsutaan "yhteisvelallisiksi". Velkavastuu on tällöin lähtökohtaisesti "yhteisvastuullista" eli "solidaarista". Velkoja voi vaatia koko velan maksua yhdeltäkin velalliselta.
Jos joku velallisista on maksanut velkaa omaa osuuttaan enemmän, hänelle syntyy takautumisoikeus. Sen perusteella hän voi vaatia muiden puolesta maksamaansa osuutta takaisin toisilta velallisilta.
Yhteisvelalliset vastaavat velasta kukin yhtä suurin osuuksin, jos muuta ei ole sovittu. Jos tasaosuuksista halutaan poiketa, on määräosaisvastuut mainittava velkakirjassa. Voidaan esimerkiksi sopia, että A vastaa 10 000 euron osuudesta ja B 20 000 euron osuudesta.
Andrei Željabov

Andrei Ivanovitš Željabov (; 29. elokuuta 1851 Feodosijan läänin Nikolajevkan kylä – 15. huhtikuuta 1881 Pietari) oli venäläinen vallankumouksellinen narodnikki.
Andrei Željabov syntyi palvelusväkenä työskennelleeseen maaorjaperheeseen. Valmistuttuaan Kertšin lukiosta hän opiskeli Novorossijskin yliopistossa Odessassa, josta hänet erotettiin vuonna 1871 opiskelijalevottomuuksiin osallistumisen takia. Vuonna 1873 hän asui Kiovan läänin Gorodištšessa, jossa hän ylläpiti suhteita ukrainalaisiin vallankumouksellisiin. Palattuaan Odessaan Željabov liittyi Feliks Volhovskin johtamaan narodnikkiryhmään. Vuoden 1874 lopussa hänet pidätettiin, mutta vapautettiin takuita vastaan. Pietarin suuressa narodnikkioikeudenkäynnissä vuonna 1878 hän sai vapauttavan tuomion.
Vuonna 1879 Željabov liittyi Zemlja i volja -järjestöön, jossa hänestä tuli yksi terroripolitiikan näkyvimmistä kannattajista. Zemlja i voljan hajottua hän oli perustamassa Narodnaja voljaa ja toimi sen toimeenpanevan komitean jäsenenä. Željabov osallistui Narodnaja voljan tärkeimpien ohjelma-asiakirjojen laatimiseen ja valmisteli Aleksanteri II:n murhayrityksiä. Ennen keisarin murhaa Željabov joutui pidätetyksi, mutta vaati myöhemmin, että hänet tuomitaan yhdessä muiden murhasta syytettyjen kanssa. Hänet tuomittiin kuolemaan ja hirtettiin Pietarin Semjonovin kentällä neljän muun vallankumouksellisen kanssa.
Željabovin mukaan on nimetty Vologdan alueen Ustjužnan piirissä sijaitseva taajama. Pietarin Suuri Tallikatu ("Bolšaja Konjušennaja") kantoi hänen nimeään vuosina 1918–1991.
Olavi Malmberg

Olavi Enzio Wilhelm Malmberg (19. kesäkuuta 1893 Helsinki – 31. heinäkuuta 1920 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, joka käytti kirjailijanimiä "Olli Malmberg" ja "Olli Mala".
Olavi Malmbergin vanhemmat olivat lehtori Emil Othniel Malmberg (1863–1952) ja tämän ensimmäinen puoliso kirjailija Aino Malmberg o.s. Perenius. Hänen vanhempi veljensä oli kenraaliluutnantti Lauri Malmberg.
Malmberg pääsi ylioppilaaksi 1912 ja aloitti sitten kirjailijan uransa. Hän teki useita matkoja Englantiin ja lähetti sieltä kirjoituksia useille sanomalehdille Suomessa ja Amerikassa. Malmberg osallistui 1915 jääkäriliikkeen toimintaan ja joutui sitten piileskelemään väärällä nimellä Suomessa aina maaliskuun vallankumoukseen 1917 saakka. Malmberg sairasti kahdeksan vuoden ajan keuhkotautia ja kuoli heinäkuun lopulla 1920 27-vuotiaana. 
Malmbergin esikoisteos, lapsikuvaus "Katupoikia" käännettiin myös englannin ja venäjän kielille. Kirjassa "Väärällä passilla" Malmberg kertoi matkoistaan Suomessa ja Ruotsissa ensimmäisen maailmansodan aikana jääkäriliikkeen tehtävissä. Malmbergin viimeiseksi jäänyt kirja oli humoristinen romaani "Dilta Hiltunen antautuu elämänpyörteeseen", joka ilmestyi jouluksi 1919.
Lev Kassil

Lev Abramovitš Kassil (; 10. heinäkuuta 1905 Samaran läänin Pokrovskaja, nykyinen Engels – 21. kesäkuuta 1970 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija. Suomeksi hänen nimestään on käytetty myös muotoa "Leo Kassil".
Lev Kassil syntyi maalaislääkärin perheeseen. Hän opiskeli Moskovan yliopistossa ja työskenteli lehtimiehenä. 1920-luvun lopulla hän alkoi kirjoittaa lasten- ja nuortenkirjoja Vladimir Majakovskin vaikutuksesta. Pienoisromaanit "Konduiitti" ("Konduit", 1929) ja "Švambranija" (1931) perustuvat kirjailijan omakohtaisiin kokemuksiin Venäjän vallankumouksen ajalta. "Sankarin veli" ("Tšerjomys – brat geroja", 1938) luo ihanteellisen kuvan isovelistä haaveilevasta lastenkodin kasvatista. "Minun kalliit poikani" ("Dorogije moi maltšiški", 1944) on omistettu lastenkirjailija Arkadi Gaidarille. Maks Poljanovskin kanssa kirjoitettu, toisen maailmansodan nuoresta sankarista kertova "Nuorimman pojan katu" ("Ulitsa mladšego syna", 1949) sai Stalin-palkinnon vuonna 1950. Kirjan "Pro žizn sovsem horošuju" (”Kertomus oikein kunnon elämästä”, 1959) aiheena on tulevaisuuden kommunistinen yhteiskunta. Kassil tunnetaan myös urheiluaiheisista romaaneistaan kuten "Vratar respubliki" (”Tasavallan maalivahti”, 1937).
Parasta aikaa (televisiosarja)

Parasta aikaa on suomalainen komediallinen draamasarja, jonka esittäminen alkoi Yle TV2 -kanavalla 26. joulukuuta 2009. Sarjassa on yhteensä kymmenen osaa.
Sarja kertoo Heinosen opettajaperheestä, johon kuuluu äiti Satu, isä Erkki sekä lapset Eve, Otto ja Tiuku.
Kiowa Gordon

Kiowa Gordon (s. 25. maaliskuuta 1990) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on tullut tunnetuksi roolistaan ihmissusi Embry Callina elokuvissa "Twilight – Uusikuu" (2009) ja "Twilight – Epäilys" (2010).
Nuoruus ja yksityiselämä.
Gordon kasvoi Arizonassa, Utahissa ja Kaliforniassa. Hän on toiseksi nuorin seitsemästä lapsesta. Hänen äitinsä Camille Nighthorse Gordon on myös näyttelijä. Gordon kävi Cactus Shadows high schoolia Cave Creekissä, Arizonassa. Sukujuuriltaan Gordon on alkuperäisamerikkalainen ja kuuluu hualapai-heimoon. Hän kuuluu Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkkoon. 
Ura.
Vuonna 2009 Gordon näytteli ihmissusi/hahmonvaihtaja Embry Callia elokuvassa "Twilight – Uusikuu", joka perustuu Stephenie Meyerin "Houkutus"-fantasiakirjasarjan toiseen osaan "Uusikuu". Gordon ja Meyer kuuluvat molemmat Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkkoon ja käyvät samassa kirkossa Arizonassa. Gordon koe-esiintyi rooliin avoimessa koe-esiintymistilaisuudessa ja muutamaa viikkoa myöhemmin sai kuulla saaneensa roolin. Hän on mukana "Twilight – Uudenkuun" vuoden 2010 jatko-osassa "Twilight – Epäilys". 
Gordon näyttelee myös vuoden 2011 elokuvissa "Into the Darkness" ja "Murder for Dummys".
Cupori

Cupori Oy on suomalainen metalliteollisuusyritys. Yhtiön kotipaikka on Pori ja tuotantotilat sijaitsevat Porin Kupariteollisuuspuistossa. Cuporin toimiala on kuparin valmistus. Cupori Oy:n päätuotteet ovat kupariset LVV-putket sekä teollisuusputket. Tuotevalikoimaan kuuluu myös rihlattuja ja muovilla pinnoitettuja putkia. Päämarkkina-alueet ovat Pohjoismaat ja Suomi. Myyntiä on myös muualle Eurooppaan, jossa Italia on suurin asiakasmaa. Henkilöstöä Cupori Oy:ssä on 140, joista työntekijöitä noin 100. Tuotanto toimii kahdessa vuorossa. Vuosituotanto 2016 on noin 16 000 t. Noin 70 % tuotannosta tehdään asiakastilauksina, mutta LVV-putkia on myös varastomyynnissä. Liikevaihto on luokkaa 100 M€ ja siitä noin 90 % menee vientiin.
Historia.
Outokummun Porin metallitehdas valmistui vuonna 1941. Perustamisen taustalla olivat puolustusvoimien tarpeet. Tuotannosta kolme neljäsosaa meni sotatarvikkeisiin. Sodan jälkeen tehdas osallistui myös sotakorvauksiin. Outokummun Porin tehtaat nousivat yhtiön suurimmaksi yksiköksi.
Outokumpu päätti 2000-luvulla keskittyä ruostumattomaan teräkseen ja myi vuonna 2005 kupariliiketoiminnastaan pääosan pääomasijoitusyhtiö Nordic Capitalille. Outokummulle jäi tuolloin vielä kupariputkia valmistanut Copper Tube &amp; Brass -divisioona ja Porissa yhtiö toimi nimellä Outokumpu Pori Tube oy. Sen yhtiö myi divisioonan toimivalle johdolle vuonna 2008. Ostettu liiketoiminta jaettiin kahteen yhtiöön, jolloin Porin ja Västeråsin tehtaat alkoivat toimia Cupori-nimellä.Alussa uuden yhtiön pääkonttori toimi Espoossa. Cupori siirsi vuonna 2012 oleellisimman tuotannon Västeråsista Poriin ja samana vuonna Västeråsin tuotantolaitos suljettiin. Nykyinen yhtiö on perustettu 2014, jolloin Cupori Oy myytiin itävaltalaisten yksityishenkilöiden omistuksessa olevalle Cupori Limitedille.
Alkuvuodesta 2022 Cuporin osti ruotsalainen investointiyhtiö Lazarus Industriförvaltning Oy.
Petri Kuljuntausta

Petri Kuljuntausta (s. 28. helmikuuta 1961 Tampere) on suomalainen säveltäjä, muusikko ja äänitaiteilija, jonka musiikkia on julkaistu Suomen ohella muun muassa Australiassa, Englannissa ja Yhdysvalloissa. Hän on kirjoittanut kolme kirjaa elektronisesta musiikista ja äänitaiteesta, joista "On-Off" on ensimmäinen kokonaisesitys suomalaisen elektronisen musiikin ilmiöistä ja kehittymisestä.
Kuljuntaustalle myönnettiin taiteen valtionpalkinto vuonna 2005. Hän käyttää teoksissaan sekä sähköisiä instrumentteja että luonnon ja urbaanin ympäristön ääniä. Hänen teoksiaan on julkaistu myös osana kokeellisia elokuvia tai yhteistyössä kuvataiteilijoiden ja tanssijoiden kanssa. Kuljuntausta on ollut perustamassa Äänen Lumo -yhdistystä ja ollut sen hallituksessa.
Jack Russell -terrieri

Jack Russell -terrieri eli Working Jack Russellin terrieri on pitkäikäinen terrierirotu. Sitä käytetään yleisesti luolastukseen. Pienen kokonsa, nopeutensa ja älykkyytensä ansiosta se on hyvä luola- ja agilitykoira. Se tarvitsee paljon liikuntaa ja aktiviteettia, ettei pura energiaansa tuhoamalla kotia.
The Jack Russell Terrier Club of Great Britain perustettiin vuonna 1974, kun pieni joukko alkuperäisen Jack Russell -terrierin omistajia kokoontui yhteisenä määränpäänään oikean metsästävän Jack Russell -terrierin suojeleminen. 
Nykyisin maailmassa Jack Russell -terrierinä tunnettu metsästysterrieri on säilynyt tällaisenaan yli 200 vuotta.
Rodun oma rotuyhdistys (JRTCGB) ei ole mennyt kennelliiton alaiseksi, koska haluaa rodun pysyvät tällaisenaan ja metsästävän. Se haluaa myös säilyttää metsästävän terrierityypin ja suojella rotua rappeutumiselta. JRTCGB-SF järjestää toimintaa alueittain ja näyttelyitä pari kertaa vuodessa.
Heikki Lehmusto (painija)

Heikki Heikinpoika Lehmusto (vuoteen 1906 Lindholm, 30. elokuuta 1884 Kerkkoo, Porvoon mlk – 22. syyskuuta 1958 Turku) oli suomalainen painijana tunnettu urheiluvaikuttaja, yliopiston opettaja, toimittaja ja kirjailija. 
Heikki Lehmuston vanhemmat olivat mökkiläinen, talollisen poika Heikki Lindholm (Uusi-Lampila) ja Kaisa Lindholm (Niesi). Hän pääsi ylioppilaaksi 1906, valmistui filosofian kandidaatiksi 1913 ja väitteli tohtoriksi 1923. Lehmuston väitöskirjan aiheena oli "J. W. Snellman ja hänen asemansa Hegelin koulukunnassa". Lehmusto teki useita ulkomaisia opintomatkoja.
Lehmusto toimi 1907–1920 Helsingin yliopiston kirjaston venäläisen kirjaston amanuenssina ja 1919–1922 Turun suomalaisen yliopistoseuran kiertävänä asiamiehenä keräystyössä sekä 1923–1925 seuran johtavana asiamiehenä. . Hän työskenteli sitten Helsingin suomalaisen yksityislyseon filosofian ja suomen kielen opettajana 1925–1935, Turun suomalaisen lyseon historian vanhempana lehtorina 1935–1954, Turun yliopiston filosofian dosenttina 1935–1952 sekä Turun yliopiston yhteydessä toimivan Porthan-Seuran sihteerinä 1938-1944. Lehmusto oli päätoimittajana Aitosuomalainen-lehdessä 1924–1927 ja 1929 sekä Suomen Voimailulehdessä 1923–1928.
Lehmusto kuului Suomen miesten voimistelujoukkueeseen, joka voitti pronssia Lontoon kesäolympialaisissa 1908. Lehmusto oli myös akateeminen painimestari 1914 ja 1915. Hän toimi painijain johtajana olympiakisoissa Antwerpenissa 1920, Amsterdamissa 1928 ja Berliinissä 1936. Hän oli Suomen painiliiton puheenjohtaja vuosina 1932–1940. Lehmusto tuli vuonna 1916 SVUL:n painijaoston jäseneksi ja vuodesta 1918 lähtien hän toimi painijaoston, sittemmin Suomen Painiliiton, puheenjohtajana. Lehmusto julkaisi useita teoksia painin alalta, muun muassa 1920 ilmestyneen "Painin historian" ja 1924 yhdessä Armas Laitisen kanssa toimitetun "Painiskeluoppaan", joka ilmestyi myös ruotsinnettuna.
Lehmuston kirjallinen tuotanto sisälsi painiaiheisia teoksia sekä myös filosofiaa ja erityisesti Johan Vilhelm Snellmania käsitteleviä kirjoja. Hän suomensi osia Snellmanin kootuista teoksista ja julkaisi teoksen "Snellman kasvatusopillisena ajattelijana". Lehmusto julkaisi myös suomalaista sivistyshistoriaa käsitteleviä tutkimuksia.
Pohjolan tytär (sävellys)

Pohjolan tytär op. 49 on Jean Sibeliuksen vuonna 1906 säveltämä sinfoninen runo.
"Pohjolan tyttären" syntyhistoria on hämärän peitossa. Sibelius työsti keväällä 1906 sävelrunoa "Luonnotar", mutta hylkäsi aiheen ja toteutti sen vasta seitsemän vuotta myöhemmin teoksena sopraanolle ja orkesterille. Kesäkuussa säveltäjä kirjoitti kustantajalleen Lienaulle uudesta sävellyksestä, joka perustui Väinämöisen ja Pohjolan tyttären tarinaan. Teoksen nimi oli lopulta kustantajan valinta: Sibeliuksen ehdotuksia olivat ”Väinämöinen” ja ”L’aventure d’un héros”. Sävellys valmistui syksyllä, ja venäläinen pianisti Aleksandr Ziloti kutsui säveltäjän johtamaan teoksensa Pietariin, jossa kantaesitys tapahtui 29. joulukuuta 1906. Teos sai hyvän vastaanoton sekä muusikoilta että arvostelijoilta. Sibeliusta kehuttiin muun muassa omaleimaisista orkesteriväreistä, spontaaniudesta ja muodon uudenaikaisuudesta. 
"Pohjolan tytär" edustaa Sibeliuksen tuotannossa tyylillistä murrosvaihetta. Erik Tawaststjernan mukaan sävelruno on kuin januksenpää:
"Väinämöisen-kasvot katsovat taaksepäin myöhäisromantiikan jykevästi veistokselliseen sävelmaailmaan, kun taas toiset, ilmojen tyttären kasvot suuntautuvat impressionistiseen taivaanrantaan."
Sibelius laajensi tavanomaista orkesterikokoonpanoaan piccololla, englannintorvella, bassoklarinetilla, kontrafagotilla, kahdella kornetilla ja harpulla. Hän muovasi teoksen ohjelmallisen taustan tekstiksi, jonka kustantaja julkaisi partituurissa saksaksi runomuotoisena. Muodoltaan teos edustaa vapaata sonaattimuotoa, jonka kertausjakso huipentuu voimakkaasti, minkä jälkeen kappale päättyy lyhyeen koodaan. Tritonuksen käytöllään teos ennakoi säveltäjän neljättä sinfoniaa. Tawaststjernan mukaan "Pohjolan tytär" on Sibeliuksen merkittävimpiä teoksia: se on yhtä säihkyvä kuin Richard Straussin sinfoniset runot mutta niitä yhtenäisempi.
Keksitty keskiaika

Keksitty keskiaika tai aaveaika ( ja "Phantomzeit") on saksalaisen tutkija Heribert Illigin pseudotieteellinen salaliittoteoria, jonka mukaan gregoriaanisen kalenterin vuosia 614–911 jaa. ei tapahtunut lainkaan. Teorian mukaan ne on vaan lisätty ajanlaskuun jälkikäteen Pyhän Saksalais-Roomalaisen keisarikunnan keisari Otto III:n ja paavi Sylvester II:n toimesta asiakirjaväärennösten avulla. Väärennöksen motiivina oli asettaa heidät teologisesti merkittävälle vuodelle 1000 jKr. noin kolme vuosisataa etuajassa. Teorian mukaan Kaarle Suuri oli lisäksi keksitty henkilö, eikä esimerkiksi karolinista renessanssia koskaan tapahtunut. 
Historiantutkimuksen valtavirta on torjunut Illigin väitteen näennäistieteenä, eivätkä luonnontieteelliset todisteet tai muut käytössä tuohon aikaan olleet aikalaiskalenterit tue väitettä. 
Illigin väite.
Illigin mukaan paavi Gregorius III:n vuonna 1582 toimeenpanemassa kalenteriuudistuksessa tehty kymmenen päivän korjaus oli kolme päivää liian lyhyt: juliaanisen kalenterin virheen olisi tuolloin pitänyt olla jo 13 päivää. Tästä Illig päättelee, että ajanlaskun alusta oli kulunut noin kolmesataa vuotta luultua vähemmän.
Illigin mukaan harvoissa tunnetuissa kyseiselle ajanjaksolle ajoitetuissa historiallisissa asiakirjalähteissä puhutaan vain harvoin yksiselitteisesti nimeltä mainituista henkilöistä. Lisäksi hän esittää, että kolmesataa ylimääräistä vuotta olisi helposti voitu lisätä asiakirjoihin 900-luvun ja 1200-luvun välisenä aikana, jolloin suuri osa vanhoista dokumenteista tuhottiin pyyhkimällä ne puhtaiksi uusiokäyttöä varten. Historioitsijat ovat vastanneet, että Illigin väitetyltä aaveajalta tunnetaan noin 7 000 asiakirjaa, ja erityisesti 800-luvun luostarien kirjallinen perintö on huomattavan laaja.
Illig perustelee väitettään myös sillä, että noin vuosille 600–900 ajoitettuja arkeologisia löytöjä on hänen mukaansa äärimmäisen vähän. Valtavirran historioitsijoiden mukaan tuon ajan löytöjä on olemassa runsaasti.
Tähtitieteelliset todisteet, esimerkiksi dokumentoidut auringonpimennykset ja Halleyn komeetan kiertoaika eivät tue Illigin väitteitä vaan ovat sopusoinnussa vallitsevan ajanlaskun kanssa.
Kalamalja

Kalamalja-keskustelu on keskustelun muoto, joka soveltuu suurille ryhmille. Kalamaljoja järjestetään yleensä osallistavissa tapahtumissa, kuten epäkonferensseissa. Kalamaljan avulla koko ryhmä voi osallistua keskusteluun.
Menetelmä.
Sisimpään rinkiin asetetaan neljästä viiteen tuolia, jotka muodostavat kalamaljan. Loput tuolit asetellaan sisäkkäisiksi renkaiksi kalamaljan ympärille. Kalamalja täytetään joko vapaaehtoisilla tai erikseen valituilla osallistujilla, muiden istuessa tuoleille kalamaljan ympärille. Avoimessa kalamaljassa yksi tuoli jätetään tyhjäksi, kun taas suljetussa kalamaljassa kaikki tuolit täytetään. Tilaisuuden juontaja esittelee aiheen ja osallistujat aloittavat keskustelun aiheesta. Kalamaljan ympärillä oleva yleisö seuraa keskustelua.
Avoimessa kalamaljassa kuka tahansa yleisön jäsen voi koska tahansa tulla istumaan kalamaljan vapaalle tuolille ja näin liittyä keskusteluun. Kun näin käy, yhden kalamaljassa jo olleen henkilön on vapaaehtoisesti jätettävä paikkansa ja siirryttävä yleisöön. Keskustelun edetessä osallistujat siirtyvät kalamaljan ja yleisön välillä varsin usein. Yleisön koosta riippuu, kuinka moni yleisön jäsen ehtii käydä kalamaljassa ja osallistua keskusteluun. Kun aika loppuu, kalamalja suljetaan ja juontaja esittää keskustelun yhteenvedon.
Suljetussa kalamaljassa alussa valitut osallistujat keskustelevat tietyn sovitun ajanjakson verran. Kun aika päättyy, he poistuvat kalamaljasta ja uusi ryhmä täyttää sen. Tämä jatkuu, kunnes riittävän moni yleisön jäsen on ehtinyt käydä kalamaljassa. Kun viimeinen ryhmä on valmis, juontaja sulkee kalamaljan ja esittää keskustelun yhteenvedon.
Edut.
Kalamalja-keskustelun tärkein etu on sen soveltuvuus suurille ryhmille. Toinen etu on se, että puhujien ja yleisön välille ei tehdä jyrkkää erottelua. Nämä syyt ovat tehneet kalamaljoista suosittuja osallistavissa ryhmätapaamisissa sekä epäkonferensseissa ja muissa perinteisistä konferesseista poikkeavissa tilaisuuksissa.
Muunnelmat.
Ryhmä jaetaan kahteen osaan siten, että molempien ryhmien jäsenillä on jokin yhteinen piirre. Esimerkkejä jaosta ovat aikuiset ja nuoret, miehet ja naiset, jne. Ryhmät tapaavat erikseen ja tuottavat kolmesta neljään kysymystä toiselle ryhmälle, jotka kirjoitetaan korteille. Tämän jälkeen ryhmät kootaan yhteen ja kortit vaihdetaan ryhmien välillä. Rakennetaan kalamalja, jonka ympärillä on kaksi tuolirinkiä, yksi kummallekin ryhmälle. Sisäringissä oleva ryhmä lukee kysymyksen ja käy keskustelun siitä. Ulkoringissä olevat kuuntelevat, mutteivät puhu. Kun kaikki kysymykset on käsitelty ja kaikki sisäringissä olevat ovat saaneet sanoa sanottavansa, ringit vaihdetaan ja prosessi toistetaan. Ryhmien tuottamat kysymykset voivat olla teemaltaan samoja, tai erilaisia. Tämä muunnelma toimii 30–60 hengen tilaisuuksissa ryhmäleikkinä.
Toisessa muunnelmassa kalamaljaa jatketaan tietyn ajan verran, esimerkiksi 30 minuuttia. Tämän jälkeen tilaisuuden juontaja pysäyttää kalamaljakeskustelun ja pyytää yleisöstä kommentteja ja kysymyksiä.