tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kolme kuningasta (elokuva)

Kolme kuningasta on yhdysvaltalainen toimintadraamaelokuva vuodelta 1999. Sen tapahtumat sijoittuvat Irakiin vuonna 1991, kun kansa kapinoi Saddam Husseinia vastaan Persianlahden sodan jälkeen. Voimakkaasti sodanvastainen elokuva kertoo kolmesta amerikkalaisesta sotilaasta jotka etsivät aarretta vapautetusta Kuwaitista sen jälkeen kun sota on julistettu päättyneeksi.
Tuotanto.
Elokuva sai alkunsa koomikko John Ridleyn ideasta kokeilla, miten nopeasti hän pystyy kirjoittamaan ja myymään käsikirjoituksen elokuvalle. Käsikirjoituksen, alkujaan nimellä "Spoils of War", tekoon kului seitsemän päivää ja Ridley myi sen Warner Bros. -yhtiölle 18 päivää myöhemmin heinäkuussa 1995. Ohjaaja David O. Russell kiinnostui käsikirjoituksesta toukokuussa 1997, ja laati oman käsikirjoituksensa pohjautuen Ridleyn käsikirjoitukseen. Warner Bros. sitoutui rahoittamaan elokuvaa 48 miljoonalla dollarilla.
Päärooliin (Archie Gates) kaavailtiin alkujaan Clint Eastwoodia, joka kieltäytyi roolista. Muita ehdolla olleita, mutta myös roolista kieltäytyneitä olivat Nicolas Cage, Mel Gibson, Jack Nicholson, Nick Nolte ja Dustin Hoffman. Russel päätyi lopulta palkkaamaan rooliin George Clooneyn, joka tuolloin pyrki siirtymään televisiorooleista elokuvarooleihin. Conrad Vigin hahmoa näytteli Spike Jonze, Chief Elginiä rap-artisti Ice Cube, Troy Barlow'ta Mark Wahlberg ja Adriana Cruzia Nora Dunn.
Suurin osa elokuvasta kuvattiin Arizonassa Casa Granden luoteispuolella. Alueella oli aikanaan ollut kaivostoimintaa, jonka päästöt olivat tappaneet kaiken kasvillisuuden. Paikalle rakennettiin irakilaisia kyliä esittäviä lavasteita. Elokuvaa varten palkattiin myös avustajia, joista monet olivat irakilaisia pakolaisia Dearbornista Michiganissa. Kuvaukset osoittautuivat hankaliksi etenkin pääroolinäyttelijä Clooneylle, jolle elokuva oli ensimmäinen suuri Hollywood-tuotanto. Hänellä oli ohjaaja Russellin kanssa hyvin huonot välit, jotka kärjistyivät jopa nyrkkitappeluksi.
Vastaanotto.
Elokuvan ensi-ilta oli 27. syyskuuta 1999 ja yleinen levitys alkoi 1. lokakuuta. Elokuvan lipputulot olivat maailmanlaajuisesti 107,8 miljoonaa dollaria, eli elokuva tuotti huomattavasti budjettiaan enemmän. 
Kriitikkojen arviot elokuvasta olivat pääosin positiivisia. Arvoita luetteloivan "Rotten Tomatoes"-sivuston mukaan sen 134 elokuva-arviosta 94 % oli positiivisia. "Metacritic"-sivuston 34 arvioon perustuva vastaava lukema oli 82/100.
Štšokino

Štšokino () on kaupunki Tulan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Keski-Venäjän ylängöllä 25 kilometriä Tulasta etelään. Kaupunki on Štšokinon piirin keskus. Sen läpi kulkee Tulan ja Orjolin välinen rautatie (Štšokinon asema) sekä Moskovan ja Simferopolin välinen valtatie. Asukkaita on 60 700 henkeä (vuonna 2005).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1870 perustetun ruskohiilikaivoksen yhteyteen. Vuonna 1938 Štšokinosta tuli kaupunki. Toisen maailmansodan aikana se oli saksalaisten miehittämä.
Nykyisin kaupungissa on lannoite- ja kemian teollisuutta sekä TGK-4-tuotantoyhtiöön kuuluva sähkövoimala. Piirin alueella sijaitsee Leo Tolstoin kartanomuseo Jasnaja Poljana.
Charles Brown

Charles Brown -nimisiä ovat:
Henkilöitä:
Fiktiivisiä hahmoja:
Rosie the Riveter

Rosie the Riveter () on henkilösymboli, joka kuvaa miljoonien yhdysvaltalaisten naisten työtä toisen maailmansodan aikana. Sodan aikana Rosie the Riveter oli propagandahahmo, jonka avulla kannustettiin naisia osallistumaan Yhdysvaltojen sotaponnisteluihin. Sittemmin hahmo on toiminut erilaisten tasa-arvo- ja feminististen liikkeiden ikonina.
Noin kuusi miljoonaa yhdysvaltalaista naista siirtyi töihin teollisuuteen korvaamaan armeijaan siirtyneitä miehiä. Monet naisista työskentelivät tehtaissa, jotka tuottivat sodankäyntiin tarvittavia välineitä, kuten ammuksia, aseita ja varusteita.
Rosie the Riveter liitetään usein yhteen tosielämän esikuvistaan, Rose Will Monroeen, joka työskenteli niittaajana B-29- ja B-24-pommikoneita tuottaneessa Willow Run -lentokonetehtaassa Michiganissa. Monroe esiintyi sotaponnistuksen tärkeyttä esittelevässä promootioelokuvassa ja toimi mallina vastaavassa julistekampanjassa. Kun alkuvuodesta 1943 julkaistiin lisäksi laulu "Rosie the Riveter", Monroesta tuli yksi aikansa tunnetuimmista hahmoista maassaan.
Rosie-hahmo liitetään usein myös J. Howard Millerin 1942 toteuttamaan "We Can Do It!" -julisteeseen, mutta Millerin mallina oli eri nainen, mahdollisesti Geraldine Doyle. Myös Norman Rockwell maalasi Rosie-aiheisen taulun, josta "Saturday Evening Post" -lehti teki kansikuvan. Rockwellin mallina toimi Mary Doyle Keefe.
Rosie the Riveter-hahmon edeltäjä oli kanadalainen aseteollisuuden työntekijä Veronica Foster, jolle annettiin lempinimi "Ronnie the Bren Gun Girl".
Karl Storch

Karl Storch (21. elokuuta 1913 – 19. elokuuta 1992) oli saksalainen moukarinheittäjä ja olympiamitalisti.
Storch heitti moukaria huipputuloksiin jo 1930-luvun lopulla, mutta koska kahdet olympialaiset peruuntuivat sodan takia ja Saksa suljettiin Lontoon 1948 olympialaisten ulkopuolelle, pääsi Storch olympialaisiin vasta 38-vuotiaana Helsingissä 1952. Tuolloin hän saavutti olympiahopeaa tuloksella 58,86 m. Vajaa kuukausi aiemmin hän oli heittänyt Saksan ennätyksen 59,44 m.
Goma

Goma on kaupunki Kongon demokraattisessa tasavallan itäosassa Kivujärven pohjoisrannalla. Se on Pohjois-Kivun maakunnan pääkaupunki, jossa oli vuonna 2012 noin miljoona ihmistä: 300 000 kanta-asukasta ja satojatuhansia pakolaisia.
Gomassa on strategisesti merkittävä lentokenttä.
Vuonna 2012 Ruandasta tukea saava kapinallisryhmä M23 taisteli kaupungista ja sai sen haltuunsa marraskuun lopulla. Noin 50 000 kaupungin asukkaan arveltiin paenneen. Kapinalliset vetäytyivät kaupungista joulukuun alussa.
Tilanne kaupungissa heikentyi uudestaan, kun maan asevoimien ja Ruandan tukemien M23-kapinallisten väliset taistelut levisivät kaupunkiin. Tammikuussa 2025 Goma oli taistelujen vuoksi piiritetty. Tammikuun 27. M23-kapinalliset kertoivat ottaneensa Goman haltuunsa. YK varoitti huolestuttavasta humanitaarisesta tilanteesta Gomassa.
Heikki Ala-Mäyry

Heikki Ala-Mäyry (21. lokakuuta 1893 Kuortane – 31. lokakuuta 1960 Kuortane) oli suomalainen maanviljelijä, pankinjohtaja, kirjakauppias ja Kansallisen Kokoomuksen kansanedustaja. Ala-Mäyry tunnettiin monitaitoisena ja valistuneen pohjalaisen talonpoikaisuuden edustajana ja kotiseutunsa johtavana miehenä.
Varhainen elämä ja työura.
Ala-Mäyry kävi kansakoulun ja harjoitti määrätietoista itseopiskelua. Syntymäkodissaan Ala-Mäyry sai voimakkaan kansallisen ja isänmaallisen herätykseen. Vuonna 1918 Ala-Mäyry osallistui vapaussotaan ja toimi sen jälkeen suojeluskunnassa aina suojeluskuntien lakkauttamiseen saakka.
Ala-Mäyry toimi maanviljelijänä sekä kotiseutunsa johtavana länsisuomalaisen maatiaiskarjan jalostajana. Ala-Mäyry oli myös metsänhoitaja. Nuoruudessaan Ala-Mäyry toimi nuorisoseuratyössä. Maanviljelijänä Ala-Mäyry osallistui maamiesseuran harrastuksiin.
Vuosina 1944–1951 Ala-Mäyry toimi Kuortaneen Säästöpankin johtajana ja vuodesta 1952 alkaen Kansallis-Osake-Pankin Kuortaneen konttorin johtajana. Viimeiset pari vuotta ennen kuolemaansa, Ala-Mäyry toimi Sydänmaan Turve Oy:n toimitusjohtajana.
Ala-Mäyry oli kirjallisuuden ja kansansivistyksen ystävä. Hän omisti ja hoiti Kuortaneen kirjakauppaa noin 30 vuoden ajan. Ala-Mäyry oli myös Kuortaneen Yhteiskoulun yksi perustajista ja kuului koulun johtokuntaan aina kuolemaansa saakka.
Poliittinen ura.
Luottamustoimet.
Ala-Mäyry tuli valituksi Kuortaneen kunnanvaltuustoon jo 1925 ja uudelleen 1944 ollen valtuuston jäsenenä kuolemaansa saakka. Ala-Mäyry toimi kunnanvaltuuston puheenjohtajana 1946–1954 ja sen jälkeen varapuheenjohtajana kuolemaansa saakka. Vuosina 1941–1943 Ala-Mäyry toimi Kuortaneen Osuusmeijerin isännöitsijänä. Edelleen hän toimi pitkän ajan Kuortaneen Venhämylly-yhtiön ja Kuortaneen Sementtivalimon johtoelimissä.
Ala-Mäyry toimi aktiivisesti Kuortaneen kansallisseurassa sekä Vaasan läänin itäisen vaalipiirin kansallisliiton piirtoimikunnassa. Ala-Mäyry toimi myös Kansallisen Kokoomuspuolueen keskusjohdon jäsenenä puoluevaltuuskuntaan.
Kansanedustajana.
Ala-Mäyry valittiin eduskuntaan Vaasan läänin itäisestä vaalipiiristä vuoden 1948 vaaleissa. Ala-Mäyry tunnettiin tunnollisena ja ahkerana valiokuntatyöskentelijänä. Ala-Mäyry puolusti ehyttä ja rakentavaa kansallista ajattelutapaa.
Hän istui eduskunnassa yhden kauden, heinäkuuhun 1951 saakka. Hän kuului kulkulaitosvaliokuntaan ja toimi presidentin valitsijamiehenä vuosina 1950 ja 1956. 
Seurakunta.
Heikki Ala-Mäyry omasi kristillisen elämänkatsomuksen ja osallistui seurakunnalliseen elämään kuuluen mm. kirkkovaltuustoon. Ala-Mäyry toimi kirkkohallintokunnan puheenjohtajana kuolemaansa saakka.
Huomionosoitukset.
Anssioistaan kunnallismiehenä Heikki Ala-Mäyry sai Maalaiskuntien Liiton ansiomerkin.
Šuja

Šuja () on kaupunki Ivanovon alueella Venäjällä. Se sijaitsee Kljazman sivujoen Tezan rannalla 32 kilometriä Ivanovosta kaakkoon. Kaupunki on Šujan piirin keskus, mutta ei itse kuuluu sen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Šujan läpi kulkee Vladimirin ja Ivanovon välinen rautatie (Šujan asema). Asukkaita on 58 900 henkeä (vuonna 2008).
Šuja mainitaan ensimmäisen kerran Nižni Novgorodin ruhtinaskuntaan kuuluneena huomattavana asutuskeskuksena vuonna 1393/1394. Kaupunki on saanut alkunsa Šuiskin ruhtinassuvun omistamasta kylästä, jonka nimi on johdettu merjalaisista sanoista "suo" 'suo' ja "oja" 'joki'. 1500-luvulla sen nimenä oli myös Borisoglebskaja sloboda. Vuonna 1539 sen hävittivät Kazanin kaanin Safagäräyn joukot, vuonna 1609 puolalaiset ja vuonna 1619 se kärsi liettualaisten, kasakoiden ym. hyökkäyksistä. 1500–1600-luvulla Šuja oli vilkas kauppapaikka ja käsityöläiskeskus. 1700-luvulla alkoi kehittyä tekstiiliteollisuus.
Vuonna 1708 Šuja liitettiin Moskovan lääniin ja vuonna 1778 siitä tuli Vladimirin lääniin kuulunut kihlakuntakaupunki. 1800-luvulla Šuja oli huomattava tekstiili- ja nahkateollisuuden keskus. Nykyisin kaupungissa on tekstiiliteollisuuden lisäksi mm. puunjalostus- ja konepajateollisuutta.
Kaupungissa toimii pedagoginen yliopisto, kotiseutumuseo ja Mihail Frunzelle omistettu museo.
John Holland

John Macfarlane "Dutch" Holland (20. joulukuuta 1926 – 9. kesäkuuta 1990) oli uusiseelantilainen 400 metrin aitajuoksija ja olympiamitalisti.
Holland saavutti 400 metrin aitajuoksussa olympiapronssia Helsingissä 1952 ajalla 52,2 sekuntia. Erot olivat selvät, sillä hän hävisi hopeamitalisti Juri Litujeville 0,9 sekunnilla mutta voitti neljänneksi jääneen Anatoli Julinin 0,6 sekunnilla. Vuoden 1950 Kansainyhteisön kisoissa hän saavutti hopeaa 440 jaardin aitajuoksussa ajalla 52,7 s sekä pronssia 4 × 440 jaardin viestijuoksussa.
Vyökeisari

Vyökeisari ("Tropheus duboisi") tai vyökirjoahven on yksi afrikkalaisen Tanganjikajärven endeemisistä kirjoahvenlajeista. Lajia pidetään myös akvaariokalana. Vyökeisari luokitellaan erittäin uhanalaiseksi lajiksi sen akvaariokalaksi pyytämisen ja elinympäristön laadun heikkenemisen seurauksena.
Koko ja ulkonäkö.
Vyökeisarikoiras kasvaa noin 12 cm pitkäksi, naaras jää hieman pienikokoisemmaksi. Nuoret vyökeisariyksilöt ovat väriltään mustia tihein valkoisin pistein. Kalan kasvaessa sen pää muuttuu siniseksi ja kehoon kehittyy leveä keltainen tai valkoinen pystyraita.
Käyttäyminen.
Vyökeisarikoiraat ovat tarkkoja alueistaan ja voivat käyttäytyä aggressiivisestikin alueelleen tunkeutuvia kaloja kohtaan. Vyökeisarinaaraita tulisi olla akvaariossa enemmän kuin saman lajin koiraita. Naaraat hautovat mätiään suussaan.
Vesiolot ja ravinto.
Vyökeisarit viihtyvät parhaiten vedessä, jonka lämpötila on 24–26 °C ja pH 8,5–9,0. Ravintonaan laji käyttää pääasiassa leviä, joita se raaputtaa kivien pinnoilta. Akvaariossa sitä voi ruokkia salaatilla ja pinaatilla.
Gran Turismo 4

Gran Turismo 4 (lyhenne GT4) on Polyphony Digitalin kehittämä ja Sony Computer Entertainmentin vuonna 2004 julkaisema "Gran Turismo" -pelisarjaan kuuluva ajopeli PlayStation 2:lle.
Pelaaminen.
Pelin Eurooppalaisessa versiossa on 721 eri automallia ja 51 kilparataa pelattavana.
Vastaanotto.
Peli on saanut IGN:n arvostelussa arvosanaksi 9.5/10. Kritiikin kohteena on mainittu muun muassa tekoälyn ohjaamien autojen ennakoitavuus: autot seuraavat omaa ajolinjaansa muista huolimatta.
Myynti.
Peli on myynyt 11,44 miljoonaa kappaletta.
William Miller (keihäänheittäjä)

William Preston Miller (22. helmikuuta 1930 Lawnside, New Jersey – 27. lokakuuta 2016 Apache Junction, Arizona) oli yhdysvaltalainen keihäänheittäjä ja olympiamitalisti.
Miller saavutti olympiahopeaa Helsingissä 1952 tuloksella 72,46 metriä. Hän hävisi parikymmentä senttimetriä pidemmälle maanmiehelleen Cyrus Youngille 1,32 metriä. Miller heitti ennätyksensä 81,29 metriä vuonna 1954 ja kilpaili myös korkeushypyssä, jossa hänen ennätyksensä oli vuonna 1952 tehty 202 cm. Miller kuoli 86-vuotiaana 27. lokakuuta 2016.
Eco-Drive

Eco-Drive on japanilaisen kellovalmistaja Citizenin valmistama kellosarja, joka toimii aurinkovoimalla. Ensimmäinen Eco-Drive-kello julkaistiin myyntiin vuonna 1995.
Freedom (Akonin albumi)

Freedom on hip hop R&amp;B -laulaja Akonin kolmas studioalbumi. Se julkaistiin 2. joulukuuta 2008. Albumi on Akonin ensimmäinen, joka ei sisällä Parental Advisory -merkkiä. Albumi sjoittui Billboard 200 -listan 7. sijalle myytyään 110 000 kappaletta ensimmäisellä viikolla. Nyt albumia on myyty 600 000 kappaletta ja se on ylittänyt kultarajan.
Mazda 323 (BJ)

Mazda 323 BJ on Mazda 323:n kuudennen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 1998–2003. Se korvasi edeltäneen BH-mallin ja seuraajaksi tuli täysin uusi Mazda3. Japanissa mallin nimenä oli Mazda Familia, ja Yhdysvalloissa sitä myytiin nimellä Mazda Protegé. Lisäksi muun muassa Australaasiassa myytiin 323-malliin perustuvaa Ford Laseria.
Malli oli edeltäjäänsä konservatiivisemmin ja käytännönläheisemmin muotoiltu. Korimalleina olivat viisiovinen hatchback ja neliovinen sedan. Samaan aikaan myydyllä farmarikorisella Familialla ei ollut mitään yhteistä muun malliston kanssa, vaan se oli uudelleennimetty Nissan AD.
Vuonna 2001 malli sai uudelleenmuotoillut ajo- ja takavalot, etusäleikön ja -puskurin.
LV 241

LV 241 on digitaalinen, hyppivätaajuuksinen, Suomen puolustusvoimien käytössä oleva pataljoonaradio, jonka teholähteenä on ladattava NiCd-akku. Radio toimii 30–107,975 MHz:n taajuudella sekä salaamattomana että salattuna. Salaamattomana se toimii kaikkien VHF -radioiden, kuten LV 217 ja LV 217M:n kanssa analogisena, mutta kun se asetetaan salattuun, taajuushypintä-tilaan, voi dataa/puhetta vastaanottaa/lähettää vain toinen, samalle taajuudelle ja asetuksille säädetty radio. Lähetysteho on joko 0,25 tai 5 wattia. Radion valmistaja on israelilainen Elbit Systems. Radio tunnetaan tuotenimellä Tadiran CNR-900(tuoteperhe).
Ruotsin taistelunhallintajärjestelmä Telesystem 9000:ssa on vastaavana kenttäradiona Radio 180.
Vuonna 2020 Puolustusvoimat ilmoitti hankkivansa vuosien 2021–2022 aikana 3 000 Android-järjestelmään perustuvaa tablettia, joiden on tarkoitus olla langattomasti yhteydessä reitittimeen ja tiedon on tarkoitus kulkea siitä kaapelin kautta LV 241 -radioon.
James Dillion

James Dillion (2. toukokuuta 1929 – 16. syyskuuta 2010) oli yhdysvaltalainen kiekonheittäjä ja olympiamitalisti.
Dillion saavutti kiekonheitossa olympiapronssia Helsingissä 1952 tuloksella 53,28 m. Hän jätti maailmanennätystä hallussaan pitäneen maanmiehensä Fortune Gordienin neljänneksi 62 senttimetrin erolla. Urheilijan uransa jälkeen hän työskenteli auto- ja lentomekaanikkona sekä toimi yksityislentäjänä.
Pyörre (kirja)

Pyörre on suomalaisen kirjailijan Ilkka Remeksen kirjoittama kirja, joka ilmestyi vuonna 2008. Kirja oli vuonna 2008 Suomen toiseksi myydyin (82 500 kpl) kotimainen kaunokirja "Puhdistuksen" jälkeen.
Juoni.
Kirjan alussa viisikymmentävuotias Tero Airas on katsomassa F1-tallipaikkaa kärkkyvän 19-vuotiaan poikansa Ronin koeajoja Monzassa. Kohtaus päättyy erään saksalaiskuskin loukkaantumiseen koeajoissa.
Viikon kuluttua Ronin vanha tyttöystävä, 17-vuotias Julia Leivo, löydetään kuolleena metsästä. Tytön isä Kimmo Leivo hautoo omakätistä kostoa Julian enon Toomas Ehaverin kanssa. Ronista tulee tytön kuolemaan pääepäilty. Myöhemmin Toomas tulee heidän kotinsa ovelle ja näyttää heille kännykästään viestin, jossa Julia kertoo tapaavansa Ronin sinä iltana, kun hänet surmattiin. Toomas uhkaa näyttää viestin poliisille, elleivät he tuo hänelle Ronin ruotsalaisen rahoittajan Marcus Grotenfeltin sveitsiläisen tallelokeron sisältöä. Grotenfeltin on huhuiltu työskennelleen Ruotsin sotilastiedustelun MUST:in palveluksessa.
Kenneth Wiesner

Kenneth George ”Ken” Wiesner (17. helmikuuta 1925 Milwaukee, Wisconsin – 20. maaliskuuta 2019 Minocqua, Wisconsin) oli yhdysvaltalainen korkeushyppääjä ja olympiamitalisti.
Wiesner saavutti korkeushypyssä olympiahopeaa Helsingissä 1952 tuloksella 201 cm. Hänen lisäkseen vain hänen maanmiehensä Walter Davis ylitti kaksi metriä päästen vielä kolme senttimetriä Wiesneriä korkeammalta. Vuonna 1953 Wiesner rikkoi sisäratojen maailmanennätyksen kolmesti. Wiesner kuoli 94-vuotiaana 20. maaliskuuta 2019.
André Vingt-Trois

André Armand Vingt-Trois (s. 7. marraskuuta 1942 – 18. heinäkuuta 2025) oli ranskalainen katolisen kirkon kardinaali ja Pariisin arkkihiippakunnan emeritusarkkipiispa. Hän sai vihkimyksensä papiksi 28. kesäkuuta 1969 ja piispaksi 14. lokakuuta 1988.
Hän toimi vuosina 1999–2005 Toursin ja 2005–2017 Pariisin arkkipiispana. Pariisissa häntä edelsi Jean-Marie Lustiger ja hänen seuraajakseen valittiin aikaisemmin Nanterren piispana toiminut Michel Aupetit.
Vingt-Trois yleni kardinaaliksi konsistoriossa 24. marraskuuta 2007 S. Luigi dei Francesin kardinaalipappina.
Meredith Gourdine

Meredith Gourdine (26. syyskuuta 1929 – 20. marraskuuta 1998) oli yhdysvaltalainen pituushyppääjä ja olympiamitalisti.
Gourdine saavutti pituushypyssä olympiahopeaa Helsingissä 1952 tuloksella 753 cm. Hän hävisi vain neljä senttimetriä maanmiehelleen Jerome Bifflelle.
Neljäntoista kohdan ohjelma

Neljäntoista kohdan ohjelma on osa Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilsonin puheesta Yhdysvaltain kongressille 8. tammikuuta 1918. Puheen piti vakuuttaa paitsi kongressi, myös yhdysvaltalainen kansa valtion osallistumisen sotaan olevan moraalisesti oikeutettua, tavoitteenaan rauha Euroopassa.
Wilson piti puheen yli 10 kuukautta ennen Saksan antautumista, mutta se muodosti paljolti pohjan Saksan antautumisesta neuvotellulle rauhansopimukselle. Neljäntoista kohdan ohjelmaa sävytti Yhdysvaltain sisäpolitiikkaa ohjanneen progressivismin siirtyminen myös osaksi ulkopolitiikkaa. Wilson kannatti vapaakauppaa, demokratiaa, avoimia sopimuksia ja kansojen itsemääräämisoikeutta. On tosin huomattava, että Wilsonin 14 kohdan ohjelma oli suunnattu Eurooppaan; kansan itsemääräämisoikeuden tunnustaminen ei koskenut ei-eurooppalaisperäisiä kansoja Afrikassa, Aasiassa tai Oseaniassa, joskin siinä vaadittiin otettaviksi myös siirtomaiden alkuperäisväestön edut huomioon.
Neljäntoista kohdan ohjelma oli ainoa sotaan osallistuneen valtion eksplisiittinen tunnustus sen sotapyrkimyksistä. Tavallinen kansa Euroopassa piti Wilsonia sankarina, ympärysvaltojen johtajakollegat eivät. Clemenceau, Lloyd George ja Orlando olivat skeptisiä Wilsonin idealismin käytäntöön soveltamisesta.
Sininen ämpäri

Sininen ämpäri on suomalaisen ekspressionistisen taidemaalarin Vilho Lammen (1898–1936) öljyvärimaalaus vanerille vuodelta 1931. Maalaus esittää talonpoikaistuolilla olevaa sinistä emaliämpäriä kauhoineen.
Maalaus on kooltaan noin 69,5 × 56 cm, ja siinä esiintyvät Lammen Limingassa sijaitsevan kotitalon Matinlaurin arkiesineet. Teos kuuluu Lammen vuosien 1931–1936 välille sijoittuneeseen kauteen, joka sisältää runsaasti asetelmia ja henkilöaiheita. Siinä on nähty yhteyksiä toisaalta Vincent van Goghin kuuluisaan tuoliteokseen ja toisaalta värienkäytössä Paul Cézanneen.
Paavo Rintala kuvasi teoksen syntyprosessin Lammen elämästä aineksensa saaneessa fiktiivisessä romaanissaan "Jumala on kauneus", ja teki siten maalauksesta kulttityön, jota on jälkeenpäin pidetty avaimena Vilho Lammen tuotantoon. Rintalan romaanissa maalauksessa näkyvä ruokakomeron ovi aukeaa maalarin omaan kauneuden maailmaan, jossa kaikki on kaunista ja josta kauneus valuu pirttiin, jossa ämpäri ja tuoli ovat.
Maalaus kuuluu nykyään sanomalehti Kalevan kokoelmiin.
Arnoldo Devonish

Arnoldo Devonish (15. kesäkuuta 1932 – 1. tammikuuta 1997) oli venezuelalainen kolmiloikkaaja ja maansa ensimmäinen olympiamitalisti.
Devonish saavutti kolmiloikassa olympiapronssia Helsingissä 1952 tuloksella 15,52 m. Hän jätti Yhdysvaltain Walter Ashbaughin neljänneksi 13 senttimetrin erolla. Vuonna 1955 Devonish saavutti Méxicossa käydyissä Pan-Amerikan kisoissa hopeaa tuloksella 16,13 m ylittäen 16 metrin rajan kaikkien aikojen neljäntenä kolmiloikkaajana. Etelä-Amerikan mestaruuden hän voitti vuosina 1961 ja 1963 brasilialaisten Adhemar Ferreira da Silvan ja Nelson Prudêncion menestyksekkäiden urheiluvuosien välissä.
José da Conceição

José Telles da Conceição (23. toukokuuta 1931 – 18. lokakuuta 1974) oli brasilialainen yleisurheilija ja olympiamitalisti. Parhaiten hän menestyi korkeushypyssä ja 200 metrin juoksussa.
José Telles da Conceição saavutti korkeushypyssä olympiapronssia Helsingissä 1952 tuloksella 198 cm. Neljä vuotta myöhemmin Melbournen olympialaisissa hän selviytyi 200 metrin juoksun loppukilpailuun, jossa hän jäi viimeiseksi eli kuudenneksi ajalla 21,3 s. Vuonna 1955 hän sijoittui Méxicossa käydyissä Pan-Amerikan kisoissa kolmanneksi sekä 200 metrin juoksussa että korkeushypyssä. Etelä-Amerikan mestaruuden hän voitti 100 metrin juoksussa vuonna 1958, 200 metrillä vuosina 1954 ja 1958 sekä korkeushypyssä vuosina 1952, 1954 ja 1958.
Vitold Krejer

Vitold Anatoljevitš Krejer (, 12. marraskuuta 1932 Krasnodar, Venäjän SFNT – 1. elokuuta 2020) oli neuvostoliittolainen kolmiloikkaaja ja kaksinkertainen olympiamitalisti.
Krejer saavutti olympiapronssia Melbournessa 1956 tuloksella 16,02 m sekä Roomassa 1960 tuloksella 16,43 m. Molemmilla kerroilla paras yhdysvaltalainen jäi neljänneksi: Melbournessa William Sharpe hävisi Krejerille 14 ja Roomassa Ira Davis kaksi senttimetriä. Krejer kilpaili myös Tokion kesäolympialaisissa 1964 missä karsiutui loppukilpailusta. Krejer kuoli 87-vuotiaana 1. elokuuta 2020.
Eero Nero

Eero Veikko Nero (8. lokakuuta 1916 Rovaniemi – 17. heinäkuuta 1963 Helsinki) oli suomalainen upseeri ja jatkosodan aikana sotavankileirin komentaja, joka tuomittiin myöhemmin tässä tehtävässä tekemistään rikoksista vankeuteen.
Nero, ammatiltaan rakennusmestari ja sotilasarvoltaan luutnantti, toimi IV armeijakunnassa Jalkalan sotavankileirin komentajana. Armeijakuntaa johti kenraaliluutnantti Lennart Oesch. Tutkija Antti Kujalan mukaan armeijakunnassa komentaja Oesch, pioneerikomentaja Matti Oinonen ja sotavankileirien johtaja P. Simelius lietsoivat käskyillään venäläisvastaisuutta ja antoivat esimerkiksi 19. marraskuuta 1941 selvästi lainvastaisen käskyn sotavankien kohtelusta, jonka mukaan muun muassa niskuroivat vangit oli heti teloitettava.
Jo aikaisemmin syksyllä kaksi vankia ampunut ja yhden ammututtanut Nero lähetti vuodenvaihteessa 1941–1942 työpalvelussaan 14 pahoja paleltumia saanutta sotavankia miinoja polkemaan. Loput paleltuneet, kaikkiaan 13 miestä Nero ampui itse tai ammututti. Esikunnan linnoitustoimisto määräsi tammikuussa Neron sotavankikomppanioiden valvojaksi. Ampumiset jatkuivat, keväällä 1942 ammuttiin esimerkiksi karanneiden sotavankien toverit varoitukseksi muille.
Sodanjälkeiset tapahtumat.
Jatkosodan jälkeen Nero pakeni Ruotsiin, mutta palautettiin vuonna 1946 puolentoista vuoden luovutustaistelun jälkeen. Asiasta nousseessa oikeudenkäynnissä muun muassa Neroa syytettiin kaikkiaan 51 sotavangin surmasta. Luvussa eivät olleet mukana esimerkiksi miinanraivaukseen lähetetyt. Nero tuomittiin yhteensä 33 taposta aluksi 12 vuodeksi kuritushuoneeseen, mutta Korkein oikeus nosti rangaistuksen elinkautiseksi vankeudeksi, jota hänet lähetettiin suorittaman Riihimäen vankilaan. Myöhemmin rangaistus aleni jälleen 12 vuodeksi ja Nero vapautui vankilasta 1950-luvun alussa. Sen jälkeen hän työskenteli Suomen sementtiyhdistyksen palveluksessa.
Two International Finance Centre

Two International Finance Centre (lyhennetään usein 2 IFC; ) on pilvenpiirtäjä Hongkongin saarella Hongkongissa Kiinassa. Rakennuksen korkeus antennin huippuun on 416 metriä. Katto taas on 413 metrin korkeudella. Rakennuksessa on 90 kerrosta, joista kuusi sijaitsee maan alla. Two International Finance Centre on Hongkongin korkein rakennus ja maailman seitsemänneksi korkein pilvenpiirtäjä.
Two International Finance Centren suunnittelusta vastasi arkkitehtitoimistot Rocco Design Ltd. ja César Pelli &amp; Association Architects. Pilvenpiirtäjä valmistui vuonna 2003 ja sen rakentaminen aloitettiin jo vuonna 1997. Rakennus on varattu pääosin toimistotiloille ja se on postmodernia tyyliä, jota monet nykyiset pilvenpiirtäjät ovat. Hissejä pilvenpiirtäjässä on 62 ja lattipinta-alaa 185 805 m2.
Rakennuksen alla sijaitsee Mass Transit Railwayn Airport Express -linjan metroasema Hongkong.
Merja Kuusisto (hiihtäjä)

Merja Päivikki Kuusisto (o.s. Lahtinen s. 30. kesäkuuta 1968 Laihia) on suomalainen, 1990-luvulla arvokilpailuihin osallistunut maastohiihtäjä.
Kuusisto sijoittui Falunin 1993 MM-kilpailuissa 32:nneksi 30 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa. Lillehammerin olympialaisissa 1994 hän oli 15 kilometrin vapaan tyylin kilpailussa kuudestoista ja 30 kilometrin perinteisellä viidestoista. 4 × 5 kilometrin viestissä hän hiihti kolmannen osuuden Suomen joukkueessa, joka sijoittui neljänneksi runsaat puoli minuuttia pronssista jääneenä.
Kuusisto sijoittui Thunder Bayn 1995 MM-kilpailuissa 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa kymmenenneksi. 5 kilometrin perinteisen tyylin kilpailussa hän oli sijalla 29. Viestissä hän toi Suomen maaliin kuudentena. Maailmancupin osakilpailussa hän sijoittui parhaimmillaan kaksi kertaa yhdenneksitoista.
Kuusisto voitti Suomen-mestaruuden vapaan hiihtotavan 5 kilometrillä 1994 sekä perinteisen hiihtotavan 5 kilometrillä ja takaa-ajossa 1995 
Kuusisto saavutti SM-mitalin myös maastojuoksussa oltuaan kolmas kuuden kilometrin matkalla vuonna 1998.
Merja Kuusisto on naimisissa entisen maastohiihtäjän Mika Kuusiston kanssa.
Aarne Karvo

Aarne Johannes Karvo () oli suomalainen reservinvänrikki. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Matti Aukusti Ollitervo 1. Karvo ja Kaisa Matilda Karvo. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Eveliina Toivosen kanssa.
Opinnot.
Karvo kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1922. Hän kävi Reserviupseerikoulu vuosina 1925–1926.
Jääkärikausi.
Karvo työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 12. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota.
Karvo saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianvääpeliksi ja joukkueenjohtajaksi 12. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, missä hän haavoittui pahasti 28. maaliskuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Karvo määrättiin sisällissodan jälkeen 20. kesäkuuta 1918 alkaen koulutusaliupseeriksi Kaartin jääkäripataljoonan l. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 12. heinäkuuta 1918 Pioneerikoulutuspataljoonaan, missä hän toimi koulutusaliupseerina ja 3. komppanian vääpelinä. Radiokoulun vääpeliksi hänet siirrettiin 1. lokakuuta 1921, mistä hänet siirrettiin edelleen 1. huhtikuuta 1925 Uudenmaan rykmenttiin, missä hän toimi 1. pataljoonan adjutanttina ja nuorempana upseerina. Karvo kuoli työtapaturmassa Suomenlinnassa 22. joulukuuta 1927. Karvo oli illalla kello 9 aikaan päivystävänä upseerina Suomenlinnan paikalliskomppaniaan kuuluvassa työkomppaniassa. Humalaisten sotilaiden aikaansaama mellakka pakotti hänet poistumaan päivystyshuoneesta ikkunan kautta ja tässä vaiheessa hänen epäkuntoon joutuneessa pistoolissaan ollut viimeinen panos laukesi vahingossa ja luoti meni läpi Karvon pään. Hänet haudattiin Tervolaan.
Paavali Kaski

Paavali Alarik Kaski ent. Kask () oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen äitinsä oli Ida Maria Kask. 
Opinnot.
Kaski kävi kansakoulun ja Haminan taistelukoulu vuonna 1918. 
Jääkärikausi.
Kaski työskenteli palosotilaana Viipurissa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 20. syyskuuta 1916, josta hänet siirrettiin 1. maaliskuuta 1917 alkaen pataljoonan 3. komppaniaan. Hän suoritti Polangenissa vuonna 1917 järjestetyn erikoiskurssin (pommarikurssi). 
Suomen sisällissota.
Kaski astui Suomen armeijan palvelukseen 7. helmikuuta 1918 Saksassa vannottuaan ensin sotilasvalan ja kirjoitettuaan sitoutumissopimuksen. Tämän jälkeen hänet ylennettiin Suomen armeijan aliupseeriksi. Takaisin suomeen hän palasi 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan, josta hänet määrättiin Satakunnan rintamalle, missä hän sai 23. helmikuuta 1918 tehtäväkseen aseiden toimittamisen Parkanoon, missä hänen tuli kouluttaa paikallisia vapaaehtois- ja asevelvollisjoukkoja. 
Maaliskuun toinen päivä vuonna 1918 hän sai käskyn, joka määräsi hänet lähtemään vapaaehtoisista Jalasjärveläisistä kootun 110 miehisen joukon johtajana Ikaalisiin, missä hän johdatti joukkonsa Ikaalisten ympäristön taisteluihin. Kun kymmenen päivää oli taisteltu Kaski palasi joukkoineen takaisin Parkanoon. Seuraavaksi hän sai tehtäväksi marssittaa joukkonsa Parkanosta 21. maaliskuuta 1918 Osaraan, matkalla hänen joukkoihinsa yhdistettiin vielä Karvian nostoväki. Osaralle saavuttuaan hänen tuomansa joukko yhdistettiin Turun pataljoonaan, missä se määrättiin pataljoonan 3. komppaniaksi. Huhtikuussa vuonna 1918 Hänet siirrettiin Porin rykmentin 3. pataljoonaan 2. komppaniaan. Kaski toimi edellä mainittujen komppanioiden päällikkönä ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Kyröskoskella, Epilän-Tampereen akselilla, Karkussa, Kauvatsalla, Laitikkalassa ja Alvettulassa.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Kaski palveli sisällissodan jälkeen komppanianpäällikkönä Varsinais-Suomen rykmentin 3. pataljoonan 2. komppaniassa ja hetken myös Lappeenrannan vartiopataljoonassa. Hänet siirrettiin 17. lokakuuta 1918 nuoremmaksi upseeriksi Karjalan kaartin rykmentin 5. komppaniaan.
Väinö Kaski

Väinö Valdemar Kaski () oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat puuseppä Jaakko Kaski ja Maria Gustava Lindroos. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1914 Franziska Koblischken kanssa, joka kuoli vuonna 1925, ja hän avioitui toisen kerran vuonna 1938 Aino Astin kanssa. 
Opinnot.
Kaski kävi kahdeksan luokkaa Helsingin suomalaisesta reaalilyseota ja jatkoi opintojaan Saksassa vuosina 1913–1914 Mittweidan teknillisessä ja Zwickaun insinööriopistossa.
Jääkärikausi.
Kaski liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 19. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin 19. helmikuuta 1916 alkaen pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella. Kaski perusti pataljoonan rintamalle lähdön koittaessa pataljoonan lääkintäkoiraosaston ja toimi pataljoonan rintamalla olo ajan sen johtajana vuoden 1917 alkuun saakka. Rintamalta palattua edellä mainittu osasto lakkautettiin. 
Suomen sisällissota.
Kaski saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 5. jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi 9. huhtikuuta 1918 alkaen 6. Jääkärirykmentin 16. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Säiniöllä ja Viipurissa. 
Sisällissodan jälkeinen aika.
Kaski siirrettiin sisällissodan jälkeen 25. kesäkuuta 1918 Kaartin jääkäripataljoonan 3. komppanian ja 2. joulukuuta 1918 Jääkäriprikaatin polkupyöräosaston päälliköksi. Armeijasta hän erosi 21. tammikuuta 1920 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen. Hänet sijoitettiin sotilasohjaajaksi Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiiriin 1. huhtikuuta 1920 alkaen, ja hän palveli sotilasohjaajana 15. maaliskuuta 1922 saakka, jolloin hän siirtyi Rajavartioston sotakoiratarhan johtajaksi ja oli sen palveluksessa 15. helmikuuta 1925 saakka. Seuraavaksi hän toimi johtajana Valtion koiratarhan poliisikoirakertauskursseilla. Myöhemmissä elämän vaiheissaan hän toimi sanoma- ja aikakauslehtien tilapäisavustajana sekä vuodesta 1937 alkaen ylimääräisenä virkailijana Rajavartiostojen esikunnassa talvisodan syttymiseen saakka. 
Talvi- ja jatkosota.
Kaski osallistui talvisotaan komendanttina 1. Armeijakunnan esikunnassa. Armeijakunnasta hänet siirrettiin esikuntakomppanianpäälliköksi Karjalan armeijan esikuntaan. Vuonna 1941 hänet siirrettiin päälliköksi ensin Jalkaväenkoulutuskeskus 2:een ja edelleen Sotavankileiri 10:n Suojärven alaleirille. Suojärveltä hänet siirrettiin vuonna 1943 apulaispäälliköksi Sotavankileiri 16:een, josta hänet siirrettiin edelleen komendantiksi 65. sotasairaalaan.
Onni Kaukoranta

Onni Ilmari Kaukoranta () oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat kansakoulunopettaja Gabriel Kaukoranta ja Anna Sofia Hirvonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 filosofian maisteri Sylvia Anna Maria Taxellin kanssa.
Opinnot.
Kaukoranta kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta vuonna 1912 ja liittyi Hämäläis-osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1912–1915 ja suoritti juridis-filosofisen tutkinnon vuonna 1913. Sotilashallinnollisten kurssien 1. jakson hän kävi vuonna 1929 ja 2. jakson vuonna 1931. 
Jääkärikausi.
Kaukoranta liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 11. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän suoritti Libaussa vuonna 1917 järjestetyn sotakoulun B-kurssin. 
Suomen sisällissota.
Kaukoranta saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä Vuohiniemellä, missä hän haavoittui pahasti 1. huhtikuuta 1918 ja kuljetettiin hoitoon sotilassairaalaan. 
Sisällissodan jälkeinen aika.
Kaukoranta kotiutui sisällissodan jälkeen sotilassairaalasta vuoden 1918 lopulla ja hänelle järjestettiin armeijasta kansliatehtäviä 16. joulukuuta 1918 - 15. helmikuuta 1919 väliseksi ajaksi Jääkäritoimistosta. Hänet merkittiin armeijan rulliin 18. helmikuuta 1919 alkaen Itämeren jalkaväkirykmentti n:o l:een, josta hänet kumminkin siirrettiin 1. lokakuuta 1919 alkaen Kadettikouluun, missä toimi aluksi koulutusupseerina ja 4. syyskuuta 1919 alkaen talouspäällikkönä. Kadettikoulusta hänet siirrettiin 15. kesäkuuta 1928 alkaen talouspäälliköksi Meripuolustuksen esikuntaan ja 13. toukokuuta 1929 Rannikkolaivastoon.
Talvi- ja jatkosota.
Kaukoranta osallistui talvisotaan aluksi rauhanaikaisessa tehtävässään Meripuolustuksen esikunnassa, kunnes hänet siirrettiin Helsingin Laivastoaseman talouspäälliköksi, josta hänet siirrettiin myöhemmin Turun Laivastoaseman taloustoimiston päälliköksi. Jatkosodan puhjettua hän jatkoi samassa tehtävässä kunnes sotien päätyttyä hänet talouspäälliköksi Maasotakouluun. Armeijasta hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1944 ja siirtyi Helsingin kaupungin Kaasulaitoksen palvelukseen. Hänet haudattiin Helsinkiin.
Hideo Itokawa

Hideo Itokawa (糸川英夫, 20. heinäkuuta 1912 – 21. helmikuuta 1999) oli Japanin avaruustekniikan pioneeri, joka kehitti raketti- ja satelliittitekniikkaa. Japanissa häntä kutsuttiin elinaikanaan "Tohtori Raketiksi". Häntä pidetään Japanin avaruustoiminnan isänä.
Taustaa.
Hideo Itokawa syntyi Tokiossa vuonna 1912. Kouluaikanaan hän pystyi japanilaisessakin koulujärjestelmässä ohittamaan joitakin luokkia. Hän valmistui Tokion keisarillisesta yliopistosta vuonna 1935 lentokoneinsinööriksi.
Lento- ja rakettitekniikka.
Toisen maailmansodan ajan Itokawa työskenteli Nakajiman lentokonetehtaassa. Hän oli Nakajima Ki-43 Hayabusan pääsuunnittelija.
Vuonna 1941 hänestä tuli Tokion yliopiston apulaisprofessori. Toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvallat kielsi Japanilta lentokoneiden suunnittelun ja valmistuksen useiksi vuosiksi. Vuonna 1948 Itokawasta tuli Tokion yliopiston professori, josta virasta hän siirtyi eläkkeelle vuonna 1967. Hän perusti tämän jälkeen oman avaruustekniikan instituutin.
Japani ei ollut sodan aikana tehnyt merkittävää rakettitekniikan kehitystä. Se kuitenkin sai 1944–1945 teknologiansiirtoa kolmannesta valtakunnasta. Vuonna 1955 Itokawa alkoi kehittää pieniä "Pencil Rocket" -nimisiä luotainraketteja.
Muuta.
Itokawa tutki monia asioita ja kirjoitti kaikkiaan 49 kirjaa. Osa kirjoita oli aikanaan hyvin suosittuja Japanissa suuren yleisön parissa. Hän piti useista urheilunlajeista ja eri soittimien soittamisesta. Asteroidi 25143 Itokawa on nimetty hänen kunniakseen, se on JAXAn Hayabusa-avaruusluotaimen pääkohteita.
Pilluana

Pilluana on yksi Picotan provinssin kymmenestä piirikunnasta San Martínin alueella Perussa. Piirikunnan pinta-ala on 239,27 km². Pilluanan väkiluku on 1 001 (2005) ja väestötiheys 4,2 as./km². Piirikunnan pääkaupunki on Pilluana.
Piirikunta on perustettu 31. tammikuuta 1944.
Kaikki mitä mä annoin 2003–2008

Kaikki mitä mä annoin 2003–2008 on Uniklubin 17. syyskuuta 2008 ilmestynyt kokoelma-albumi. Albumi nousi julkaisuviikollaan Suomen albumilistan yhdeksänneksi.
Albumi sisältää yhtyeen tunnetuimpien kappaleiden lisäksi uudet kappaleet ”Rakkaudesta hulluuteen” ja ”Liian lähellä”. Myös akustinen versio kappaleesta ”Kiveen” oli ennenjulkaisematon. Albumin erikoispainoksen mukana tulevalla DVD:llä on "Irti potilaasta" -dokumentti ja yhtyeen musiikkivideoita.
Timo Kuorelahti

Timo Kuorelahti (s. 1964) on entinen suomalainen maastohiihtäjä.
Kuorelahti sijoittui Lahden MM-kilpailuissa 1989 kuudenneksi 50 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa ja oli lisäksi viidestoista 15 kilometrin vapaan tyylin kilpailussa. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 1991 hän sijoittui 15 kilometrin vapaan kilpailussa 18:nneksi. Hän voitti uransa aikana myös Suomen mestaruuden.
Oman aktiiviuransa jälkeen Kuorelahti on toiminut Suomen Hiihtoliiton palveluksessa yhdistetyn kilpailijoiden suksihuoltajana sekä valmentanut hiihtoa harrastavaa poikaansa Topia.
Keravan taidemuseo

Keravan taidemuseo on Keravalla sijaitseva taidemuseo, joka on keskittynyt suomalaiseen ja kansainväliseen nykytaiteeseen. Museon perustaja on Taiteen kerääjä Aune Laaksonen, joka toimi sen ensimmäisen johtajana.
Keravan Taidesäätiön ylläpitämä museo on perustettu vuonna 1990, ja se toimi aluksi vuokratiloissa Klondyke-talossa. Taidemuseo järjestää vuosittain 8–14 vaihtuvaa näyttelyä. Museon omiin kokoelmiin kuuluu arviolta 1 300 teosta, joista 517 on Keravan kaupungin ja 158 Keravan Taide- ja Kulttuuriyhdistyksen lahjoittamia.
Keravan taidemuseo on Suomen museoliiton jäsenmuseo.
Museossa on myös kahvila ja museokauppa.
Datsun 240Z

Datsun 240Z, 260Z ja 280Z ovat Nissanin vuosina 1969–1978 valmistamia urheiluautomalleja. Datsun 240Z korvasi markkinoille tullessaan edeltäneen Datsun Sportsin. Japanissa kaikkia kolmea mallia myytiin nimellä Nissan Fairlady Z. Mallisarjan päättäneen Datsun 280Z:n seuraajaksi tuli Datsun 280ZX.
Datsun 240Z (1969–1973).
Vuonna 1969 Datsun Sportsin seuraajaksi esitelty Datsun 240Z oli ensimmäinen Nissanin Z-mallisarjan auto.
Autossa oli moottorina kuusisylinterinen 2,0- tai 2,4-litrainen rivimoottori, joista pienempää myytiin vain lähinnä Japanin kotimarkkinoilla.
Datsun 240Z koki vuoden 1971 alussa pieniä uudistuksia, jolloin ilmanottoaukot siirtyivät takaluukun kannesta C-pilariin ja tarjolle tuli kolmeportainen automaattivaihteisto. 
Datsun 260Z (1974–1978).
Datsun 260Z syntyi, kun moottorin iskutilavuutta nostettiin 2,6 litraan, lähinnä Yhdysvaltain päästörajoitusten vuoksi. 260Z:sta oli saatavana kaksipaikkaisen lisäksi myös 2+2-paikkainen malli.
Datsun 280Z (1975–1978).
Yhdysvaltain markkinoita varten moottorin iskutilavuutta nostettiin edelleen 2,8 litraan vuonna 1975, jolloin syntyi Datsun 280Z. Myös kaasutin vaihtui Bosch L-Jetronic -polttoaineruiskuun. Datsun 260Z pysyi kuitenkin tuotannossa aina vuoteen 1978 saakka, mutta sitä ei enää viety Yhdysvaltoihin.
Nummi (Rauma)

Nummi on kaupunginosa Raumalla. Se sijaitsee lähellä Rauman keskustaa. Ydinkeskustasta matkaa Nummen alueelle on alle kilometri. Pohjoisrajana kulkee Eteläkatu, lännessä Nortamonkatu, idässä Nummenkatu ja etelässä Töyryntie. Nummella sijaitsee mm. Nummen päiväkoti sekä Rauman vesitorni.
Nummen alueen pohjoispuolella sijaitsee Unescon maailman perintökohde Vanha Rauma. Museovirasto on vuonna 2009 määritellyt Nummen asuinalueen yhdessä viereisen Onnelan asuinalueen ja kaupungin pohjoisosassa sijaitsevien III kaupunginosan ja Asevelikylän kanssa valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Visual Prolog

Visual Prolog on ohjelmistokehitin, jossa yhdistyy logiikkaohjelmointi ja olio-ohjelmointi. Se on laajennus Prologiin joka tukee tyyppijärjestelmää. 
Hanoi Example.
class hanoi 
 predicates 
 hanoi : (unsigned N). 
end class hanoi 
implement hanoi 
 domains 
 pole = string. 
 clauses 
 hanoi(N) :- move(N, "left", "centre", "right"). 
 class predicates 
 move : (unsigned N, pole A, pole B, pole C). 
 clauses 
 move(0, _, _, _) :- !. 
 move(N, A, B, C) :- 
 move(N-1, A, C, B), 
 stdio::writef("move a disc from % pole to the % pole\n", A, C), 
 move(N-1, B, A, C). 
end implement hanoi 
goal 
 console::init(), 
 hanoi::hanoi(4).
Tampereen nykytaiteen museo

Tampereen nykytaiteen museo on Tampereella toimiva museoyksikkö, joka kuuluu nykyään Tampereen taidemuseon alaisuuteen. Se osallistuu Tampereen taidemuseon näyttelytoimintaan sekä vastaa kaupungin taidekokoelman sijoituksesta ja huollosta. Lisäksi museo järjestää taideprojekteja vaihtuvissa tiloissa ympäri kaupunkia.
Tampereen nykytaiteen museo on Suomen museoliiton jäsenmuseo.
Kokoelmat.
Museon oma kokoelma käsittää taidetta 1910–1990-luvuilta, mutta sen pääpaino on vuoden 1960 jälkeen hankitussa suomalaisessa taiteessa. Kokoelman pohjana on vuonna 1964 perustettu Tampereen nykytaiteen kokoelma sekä kaupungin hankkima Wäinö Aaltosen 70 teoksen kokoelma. Vuonna 1972 kokoelma laajeni lahjoituksena saadulla Jussi Mäntysen kipsiveistosten kokoelmalla. Nykytaiteen museoon kokoelmaan kuuluu yhteensä 916 teosta, joista viimeisin on hankittu vuonna 1999.
Museo huolehtii oman kokoelmansa lisäksi Tampereen kaupungin yleisen taidekokoelman sekä siihen kuuluvien julkisten veistosten ja monumenttien hoitamisesta. Vuoden 2012 alussa kaupungin kokoelmaan kuului noin 5 500 teosta, jotka edustavat pääosin kotimaista taidetta 1900-luvun alusta nykypäiviin asti. Tamperelaisen taiteen osuus on lähes 75 prosenttia. Taideteoksia on sijoitettu nähtäville kaupungin omistamiin tiloihin, kuten virastoihin, kouluihin, päiväkoteihin ja sairaaloihin. Kokoelmaa kartutetaan jatkuvasti uusilla hankinnoilla, joista päättää kaupungin kulttuuri- ja vapaa-aikapalvelujen johtokunta. Nykytaiteen museo valmistelee ja toimeenpanee taidehankintapäätökset.
Historia.
Nykytaiteen museo aloitti toimintansa Pyynikinrinteellä Palomäentiellä helmikuussa 1966. Se avasi näyttelytilat palatsimaiseen Haapasen huvilaan, joka oli rakennettu vuonna 1929 apteekkari Severi Haapasen yksityiskodiksi. Tampereen kaupunki oli ostanut kiinteistön vuonna 1945, jonka jälkeen se oli toiminut asuntolana. Museon avautuessa huvilasta tuli Tampereen ensimmäinen kunnallinen taidemuseo ja ensimmäinen nykytaiteen museo Suomessa. 
Nykytaiteen museo muutti pois Haapasen huvilasta vuonna 1993, jolloin sen hallinto ja varasto siirrettiin Hatanpään sairaalalta vuokrattuihin tiloihin. Samalla päättyi museon säännöllinen näyttelytoiminta omissa tiloissa. Näyttelyitä järjestettiin silti aika ajoin eri puolilla kaupunkia. Vuonna 1998 Nykytaiteen museo liitettiin kaupungin museotoimeen, ja se sai uudet toimitilat museokeskus Vapriikista. Museo osallistui Vapriikin näyttelytoimintaan, kunnes se vuonna 2005 siirtyi Tampereen taidemuseon alaisuuteen.
Gaétan Soucy

Gaétan Soucy (21. lokakuuta 1958 − 9. heinäkuuta 2013) oli kanadalainen kirjailija ja professori. Hän on kirjoittanut neljä romaania, joista kolmas, "Tulitikkutyttö" (2000), aiheutti sensaation Quebecissä ja se käännettiin heti yli kymmenelle eri kielelle.
Montrealissa syntynyt Soucy opiskeli Montrealin yliopistossa fysiikkaa ja filosofiaa, sekä McGill-yliopistossa japanin kieltä ja kirjallisuutta.
Naapureita ja ystäviä

Naapureita ja ystäviä () on englantilainen BBC:n tuottama draamasarja.
Sarja sijoittuu 1950-luvun Britanniaan, kuvitteelliseen Ormstonin lancashirelaiseen maaseutukylään. Kylän lääkäriasemaa hoidetaan Gilderin perheen voimin jo toisessa polvessa.
Sarjaa kuvattiin 36 tunnin pituista jaksoa vuosina 2002–2005. Sarjan loivat Chris Chibnall ja Nigel McCrery. Päärooleissa esiintyvät James Bolam ja Michael French esittävät lääkäriaseman lääkäri-isää ja -poikaa. Myöhemmin heidän tilalleen tulivat Richard Wilsonin ja Oliver Milburnin esittämät hahmot.
Suomessa sarjaa esittää Yle TV1.
Lähteet.
YLE ulkomaiset tv-sarjat/ Naapureita ja ystäviä
Sari Luhtanen

Sari Luhtanen (s. 25. heinäkuuta 1961) on suomalainen kirjailija, käsikirjoittaja ja suomentaja.
Luhtanen on opiskellut Helsingin yliopistossa englantilaista filologiaa, yleistä kirjallisuustiedettä ja teatteritiedettä. Luhtasen ja kuvittaja Tiina Pajun sarjakuvia on ilmestynyt eri lehdissä, ja he ovat julkaisseet yhdessä sarjakuvakirjoja ja kalentereita. Luhtasen ja Pajun sarjakuvia on ollut mukana useissa näyttelyissä Suomessa. Heidän töitään oli esillä myös pohjoismaisessa Cap du Nord -näyttelyssä Angoulêmessa Ranskassa 1997. Luhtasen ja Pajun "Maisa ja Kaarina" -sarjakuva palkittiin Kemin valtakunnallisessa sarjakuvakilpailussa vuoden parhaan lehtisarjakuvan Lempi-palkinnolla vuonna 1991.
Luhtanen suomensi "Simpsonit"-televisiosarjaa 1990-luvulta vuoteen 2012 asti, yhteensä 494 jakson verran. Hän on suomentanut myös "The Simpsons Movien" (2007) televisioversion ja Yle TV1:n televisiosarjan "Vanha suola janottaa" sekä monia muita sarjoja.
Luhtasen esikoisromaani "Tuulin viemää" ilmestyi vuonna 2011 Tammen kustantamana. Se edustaa niin sanottua chick lit -kirjallisuutta. Hän on kirjoittanut myös kaksi "Nymfit"-televisiosarjan yhteydessä ilmestynyttä kirjaa.
Luhtanen asuu Fiskarsissa.
Luhtanen sai yhdessä Tiina Pajun kanssa vuoden 2019 Puupäähattu-palkinnon sarjakuvasta Maisa ja Kaarina.
Teatteri Takomo

Teatteri Takomo on suomalainen teatteri, jonka toimitilat ovat Helsingissä Fredrikintorin kulmauksessa. Teatterin taiteellinen johtaja 2013-2021 on Akse Pettersson. Ohjaaja-dramaturgi Anna-Mari Karvonen aloittaa uutena taiteellisena johtajana vuoden 2022 alusta.
Teatteri Takomo perustettiin Helsingissä syksyllä 1996. Sen perustajajäseniä olivat Kristian Smeds, Rauno Ahonen, Tarja Heinula, Nina Jääskeläinen, Susanna Mikkonen, Turo Pajala, Tommi Raitolehto, Jorma Tapio, Terike Haapoja ja Jetta Kuitunen. Ensimmäinen ensi-ilta oli sovitus Henrik Ibsenin näytelmästä "Brand" vuodelta 1866.
Teatteri Takomo tekee esityksiä nykytodellisuuden ajankohtaisista kysymyksistä ja osallistuu teatterin keinoin nykypäivän yhteiskunnalliseen keskusteluun. Teatteri Takomon tekemän teatterin on tarkoitus syventää ihmisten tietoisuutta ja ymmärrystä nykyajasta sekä ihmisen olemassaolosta tämän päivän Suomessa ja maailmassa.
Istumapaikkoja teatterissa on 70. Teatteri Takomo saa rahoitusta Taiteen edistämiskeskukselta sekä Helsingin kaupungilta.