tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Franz Lachner

Franz Paul Lachner (2. huhtikuuta 1803 Rain am Lech – 20. tammikuuta 1890 München) oli saksalainen säveltäjä ja kapellimestari.
Lachnerin isä Anton (k. 1822) oli urkuri. Myös hänen veljensä Ignaz ja Vinzenz Lachner loivat uran musiikissa. Lachner opiskeli Caspar Ettin johdolla Münchenissä. Wienissä hän sai opetusta Maximilian Stadlerilta, Simon Sechteriltä ja Joseph Weigliltä. Lachner ystävystyi Franz Schubertin ja Ludwig van Beethovenin kanssa. Vuonna 1826 hän pääsi Wienin Theater am Kärntnertorin kapellimestariksi. Lachner työskenteli kapellimestarina Mannheimissa vuosina 1834–1836 ja oli vuosina 1836–1868 hovikapellimestarina Münchenissä. Vuonna 1852 hänestä tehtiin Münchenin "Generalmusikdirektor", ja vuonna 1872 hän sai Ludwig-Maximilians-Universität Münchenin kunniatohtorin arvon.
Lachnerin teosten joukossa on muun muassa sinfonioita, orkesterisarjoja, kamarimusiikkia, kuoroteoksia ja lauluja. Hän sävelsi myös oopperoita, joiden joukossa ovat "Catharina Cornaro" (1841) ja "Benvenuto Cellini" (1849).
Kodyma

Kodyma () on kaupunki Odessan alueen Podilskin piirissä Ukrainassa. Kaupunki sijaitsee Etelä-Bugin valuma-alueeseen kuuluvan Kodymajoen varrella, 242 kilometriä aluekeskus Odessasta luoteeseen. Kodumassa on rautatieasema.
Tammikuun keskilämpötila on −5,0 ja heinäkuun +21,0 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 450 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 8 404 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 9 634 asukasta, joista etnisesti ukrainalaisia oli 91 prosenttia, venäläisiä 4,7 % ja moldovalaisia 2,7 %. Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 11 531 asukasta.
Maat omistanut Lubomirskin magnaattisuku perusti paikkakunnalle siirtokunnan vuonna 1754; tämän vuoden osa lähteistä mainitsee asutuksen perustamisajankohdaksi. Paikalla oli kuitenkin jo pitkään tätä ennen sijainnut maatila. Odessasta Baltaan johtavan rautatien rakentaminen (1865) edesauttoi paikkakunnan kehitystä. Säännöllinen junaliikenne Kodyman kautta alkoi 1870, ja paikkakunnalle rakennettiin rautatieasema. Kaupunkityyppisen taajaman aseman Kodyma sai vuonna 1938 ja kaupungiksi se tuli vuonna 1979.
Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen Kodyma on kuulunut Podilskin piiriin; sitä ennen se oli Kodyman piirin hallintokeskus.
Kaupungin arkkitehtuurisesti ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaisiin rakennuksiin lukeutuvat muun muassa Pyhän Ristin ylentämisen kirkko (1780), Kirkastumisen kirkko (1850) ja 1800-luvun kartano, joka nykyään toimii kotiseutumuseona.
Puutio

Puutio on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Lapita

Lapita oli esihistoriallinen kulttuuri Oseanian alueella. Se sai alkunsa todennäköisesti Bismarckinsaarilla 1500 eaa. Tuona aikana tehtiin keramiikkaesineitä ja simpukankuorista tehtyjä koruja. Tuon ajan kivitaltat olivat toisinaan kulmikkaita. Keraamisiin lautasiin, ruukkuihin ja maljakoihin tehtiin etenkin kulttuurin alkuaikoina koristeellisia kaiverruksia. Kulttuurin aikana tehtiin jättiläissimpukan kuorista helmiä, riipuksia, rannerenkaita sekä joitakin työkaluja, kuten veitsiä ja ongenkoukkuja. Tästä kulttuurista on löydetty merkkejä eniten pieniltä saarilta ja rannikoiden avoimesta maastosta.
Nimi "Lapita" tulee samannimisestä Uudella-Kaledonialla sijaitsevasta paikasta, josta ensimmäiset todisteet kyseisestä kulttuurista löydettiin.
Lapita-kulttuuri oli ensimmäinen Polynesiaan levinnyt ihmisryhmä. Se saavutti Samoan ja Tongan arviolta noin 10–15 sukupolven kuluessa. Polynesiaan levittäytymisen myötä Lapita-kulttuuri koki huomattavaa väestönkasvua oletettavasti siksi, että malaria ei enää ollut yhtä vakava uhka avomerellä.
Ihmiset asuivat saarten rannoilla tai paalujen päälle rakennetuissa taloissa. Tärkeimmät viljelyskasvit olivat kookospähkinä, taaro, banaani ja leipäpuu. Lapitat olivat myös onnistuneet kesyttämään sikoja, kanoja ja koiria. Polynesianrotta levisi myös Lapita-kulttuurin myötä, mutta on epäselvää, tapahtuiko tämä ihmisen aktiivisen myötävaikuttamisen takia vai salamatkustivatko rotat uusille saarille.
Nærøysund

Nærøysund on kunta Trøndelagin läänissä Norjassa. Se perustettiin vuonna 2020 yhdistämällä Nærøy ja Vikna. Kunnalla on kaksi hallinnosta keskusta, Kolvereid ja Rørvik. Kolmas taajama on Ottersøya. Vuoden 2024 alussa kunnassa oli 9 968 asukasta.
Rørvikin lounaispuolella sijaitsee vuonna 1986 avattu lentoasema.
Media.
Paikallislehti "Ytringen" ilmestyy paperisena torstaisin.
Nærøyn vanha kirkko

Nærøyn vanha kirkko () on Nærøysundin kunnassa Trøndelagin läänissä Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko 1100-luvulta. Vuonna 1848 se tuhoutui tulipalossa, ja vasta 1900-luvun lopulla se jälleen kunnostettiin.
Ethelbert

Ethelbert tai Æthelbert tarkoittaa seuraavia:
Kolvereid

Kolvereid on taajama Nærøysundin kunnassa Trøndelagin läänissä Norjassa ja kuntansa hallinnollinen keskus Rørvikin ohella. Taajaman pinta-ala on 1,3 neliökilometriä ja asukasluku 1 788 vuonna 2023. Vuonna 2002 Kolvereid otti käyttöön kaupunkistatuksen, ja se on nykyisin Norjan pienin kaupunki.
Kolvereidissa on paikallislehti "Ytringenin" toimitus.
Kolvereidin kirkko

Kolvereidin kirkko () on Nærøysundin kunnassa Trøndelagin läänissä Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1874.
Ottersøya

Ottersøya on taajama Nærøysundin kunnassa Trøndelagin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 0,3 neliökilometriä ja asukasluku 248 vuonna 2023.
Rørvikin lentoasema

Rørvikin lentoasema () on Nærøysundissa Trøndelagin läänissä Norjassa sijaitseva lentoasema. Se avattiin vuonna 1986.
Ytringen

Ytringen on norjalainen vuonna 1982 perustettu paikallislehti, jonka toimitus on Nærøysundin Kolvereidissa. Lehti ilmestyy paperisena torstaisin.
Relentless Mutation

Relentless Mutation on kanadalaisen teknistä death metalia soittavan Archspiren kolmas albumi. Se julkaistiin Season of Mistin toimesta 22. syyskuuta 2017. Kansitaide on Eliran Kantorin käsialaa.
Djamaâ El-Djazaïr

Djamaâ El-Djazaïr () on moskeija Algerian pääkaupunki Algerissa. Moskeija valmistui vuonna 2019, mutta se avattiin virallisesti vasta helmikuussa 2024. Avatuessaan se oli maailman kolmanneksi suurin moskeija ja siihen kuului maailman korkein minareetti.
Rakennus ja toiminnot.
Djamaâ El-Djazaïr on maailman kolmanneksi suurin moskeija heti Mekan Masjid al-Haramin ja Medinan Masjid al-Nabawin jälkeen. Pinta-alaa sillä on 27,75 hehtaaria. Moskeijaan kuuluu myös maailman korkein 265 -metrinen minareetti. Arkkitehtuuriselta yyliltään se on saanut vaikutteita modernismista.
Moskeijan kapasiteetti on 120 000 henkilöä. Moskeijan ohella rakennuskompleksin tiloissa toimii myös kirjasto, yliopisto ja imaamikoulu.
Historia.
Moskeijan rakennuttamisen taustalla oli Algerian entinnen presidentti Abdelaziz Bouteflika. Bouteflika halusi maamerkin omalle perinnölleen ja moskeijasta tuli tarkoituksella tulla Afrikan suurin. Aiemmin Afrikan suurin moskeija oli Marokon Casablancassa. Algeria ja Marokko ovat alueellisia kilpailijoita. Joskus moskeijaa kutsuttiin sen hankevaiheessa Bouteflikan moskeijaksi. Sen rakennustyöt aloitettiin vuonna 2012, jolloin öljyn hinnat olivat korkealla. Öljy muodostaa huomattavan osan Algerian valtiontuloista. Rakennustyöt toteutti kiinalainen rakennusyritys China State Construction Engineering.
Moskeija oli alkujaan tarkoitus avata virallisesti jo vuonna 2019. Tätä lykkäsivät Algeriassa saamana vuonna puhjenneet Bouteflikan vastaiset laajat mielenosoitukset, jotka johtivat hänen eroonsa. Moskeija avautui kuitenkin epävirallisesti kansainvälisille vierailijoille ja valtionvieraille jo 2019, sekä rukoilijoille lokakuussa 2020. Viralliset avajaiset myöhästyivät koronaviruspandemian takia. Presidentti Abdelmadjid Tebboune avasi sen virallisessa seremoniassa 25. helmikuuta 2024.
Rakennushankkeen viralliset kustannukset olivat lopulta 898 miljoonaa dollaria. Hanke herätti kritiikkiä. Sen yhteydessä rakennettuun maantie- ja asuinaluehankkeeseen liitettiin korruptioepäilyjä. Osa olisi myös halunnut ohjata rahaa ennemminkin esimerkiksi työttömyyden ja terveydenhuollon tilanteen kohentamiseen.
Baldred

Baldred tai Bealdred oli Kentin kuningas 820-luvun alussa. Kent oli tuohon aikaan Mercian alainen, eikä Kentin nimellisillä kuninkailla ollut itsenäistä valtaa. Roger Wendoverilaisen mukaan Baldred olisi noussut valtaistuimelle Cuthredin kuoltua. Luultavasti Baldredin asetti alikuninkaaksi Mercian kuningas Beornwulf. Anglosaksien kronikan mukaan Wessexin kuningas Egbertin poika Ethelwulf miehitti Kentin vuonna 825 ja karkotti Baldredin.
Amyra Dastur

Amyra Dastur (s. 7. toukokuuta 1993 Bombay, Maharashtra, Intia) on intialainen näyttelijä, joka työskentelee hindin-, telugun- ja tamilinkielisissä elokuvissa. Lisäksi hän näytteli kiinalaisessa elokuvassa "Kung Fu Yoga" (2017).
Peter Ritter

Peter Ritter (2. heinäkuuta 1763 Mannheim – 1. elokuuta 1846 Mannheim) oli saksalainen säveltäjä, sellisti ja kapellimestari.
Ritter oli Georg Wenzel Ritterin sisaruksenpoika. Hän opiskeli sävellystä Mannheimissa Georg Joseph Voglerin johdolla. Ritter oli vuodesta 1784 hoviorkesterin sellistinä Mannheimissa ja johti hoviorkesteria vuosina 1803–1823. Hän teki myös omia kiertueitaan. Ritterin säveltämistä monista näyttämöteoksista menestyksekkäin oli laulunäytelmä "Der Zitherschläger" (1810). Vuodelta 1792 on koraali "Großer Gott, wir loben Dich" ja vuodelta 1819 oratorio "Das verlorene Paradies" (1819). Lisäksi Ritterin tuotantoon kuuluu muun muassa kamarimusiikkia.
Vihdin kunnanvaltuusto

Vihdin kunnanvaltuusto on Vihdin kunnan kunnanvaltuusto ja ylin päättävä elin. Kunnanvaltuustossa on 43 jäsentä, jotka valitaan neljän vuoden toimikaudeksi kuntavaaleissa.
Kaudella 2025–2029 valtuuston neljä suurinta puoluetta ovat kokoomus (12), SDP (12), keskusta (9) ja vihreät (4). Valtuuston puheenjohtajana toimii Eerikki Viljanen (kesk.). Varapuheenjohtajina toimivat Heidi Nieminen (sd.) ja Markku Pietilä (kok.).
Faija vaihtaa heviin

Faija vaihtaa heviin ("Like Father, Like Son") on Rod Danielin ohjaama yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 1987. Sen pääosissa näyttelevät Dudley Moore, Kirk Cameron ja Margaret Colin.
Juoni.
Taikarohto saa kirurgin ja tämän teinipojan vaihtamaan kehojaan keskenään.
Vastaanotto.
"Video-oppaassa" Asko Alanen ihmetteli, miten 1980-luvun lopulla saatettiin vuoden tai kahden sisällä julkaista monta kehonvaihtoideaan perustuvaa elokuvaa (tämän lisäksi ainakin italialainen "Da grande", Tom Hanksin tähdittämä "Big" sekä "Paluu teiniksi", "Vice Versa" ja "Suuri pieni mies"). Tässä tapauksessa tarjotaan hänestä kohkaavaa ja yllätyksetöntä roolienravistelun komiikkaa vain yhden tähden edestä.
Mikael Fränti luonnehti "Helsingin Sanomissa" elokuvaa pöhköksi nuorisokomediaksi, joka käsittelee fantasia-ainestaan yllätyksettömästi ja panee Dudley Mooren näyttelemään väsyneesti.
Antti Annola

Antti Annola (s. 1989) on suomalainen laulaja. Vuodesta 2023 hän on toiminut Rajaton-yhtyeen tenorina.
Laulaja.
Antti Annola on työskennellyt laulajana lukemattomissa produktioissa ja monissa kokoonpanoissa. Vuonna 2022 hän julkaisi debyyttijazzalbumin "Whirlpool", joka sisältää hänen omia sävellyksiään ja jazzstandardeja.
Teatteri.
Annola on toiminut näyttelijänä ja esiintyjänä useissa erilaisissa näyttämöproduktioissa.
Tébessan maakunta

Tébessan maakunta () eli wilaya on hallintoalue Algerian koillisosassa. Sen keskus on Tébessan kaupunki. Maakunnan pinta-ala on 13 878 neliökilometriä. Asukkaita on 794 500 henkeä (vuonna 2020, arvio).
Tébessan maakunta rajoittuu etelässä El Ouedin, lännessä Khenchelan ja Oum El Bouaghin ja pohjoisessa Souk Ahrasin maakuntiin sekä idässä Tunisiaan. Maisemaa leimaavat Atlasvuoret ja ylätasangot pohjoisessa sekä Saharan tasanko etelässä. Vuotuinen sademäärä on 200–400 millimetriä.
Maakunta jakautuu hallinnollisesti 12 piirikuntaan eli daïraan, joihin kuuluu 28 kuntaa. Piirikuntien keskukset ovat Bir El Ater, Bir Mokkadem, Chéria, El Aouinet, El Kouif, El Malabiod, El Ogla, Morsott, Negrine, Ouenza, Oum Ali ja Tébessa.
Tébessasta on maantieyhteydet naapurimaakuntiin ja Tunisiaan sekä rautatie Annabaan, Djebel Onkiin ja El Kouifiin. Kaupungissa on kotimaanliikenteen lentoasema.
Maakunnan pääelinkeinot ovat viljaa, oliiveja, hedelmiä ja taateleita tuottava maanviljely, lampaanhoito sekä rautaa, fosfaattia ja kalkkikiveä tuottava kaivosteollisuus. Tébessassa toimii Cheikh Larbi Tebessin yliopisto.
Nähtävyyksiä ovat Tébessan roomalaisaikaiset ja bysanttilaiset rauniot, El Atiqin moskeija sekä seudun luonto ja kulttuuriperintö.
Polyvinylideenifluoridi

Polyvinylideenifluoridi eli PVDF on halogenoituihin polyolefiineihin kuuluva polymeeri, jonka monomeeri on vinylideenifluoridi. Polyvinylideenifluoridilla on useita käyttökohteita. 
Ominaisuudet.
Polyvinylideenifluoridi on termoplastinen polymeeri. Polymeerin molekyylimassa on tavanomaisesti 60 000–534 000 g/mol. Sen sulamispiste on 154–184 °C ja lasisiirtymälämpötila on -57– -29 °C. Polyvinylideenifluoridi on puolikiteinen polymeeri, jonka kiteisyysaste on 35–70 %. Aine on polymorfista ja siitä tunnetaan α-, β-, γ- ja δ-kidemuodot. Polymeeri liukenee vain eräisiin poolisiin iuottimiin, kuten asetoniin, dimetyyliformamidiin ja dimetyylisulfoksidiin. Se ei reagoi halogeenien tai laimeiden happojen tai emästen kanssa. Polyvinylideenifluoridi on mekaanisilta ominaisuuksiltaan lujaa, sitkeää ja kulutusta kestävää. Se kestää hyvin myös UV-säteilyn vaikutuksia. Vesihyöry ja muut kaasut läpäisevät polyvinylideenifluoridin huonosti. Polyvinylideenifluoridi on dielektristä, ferrosähköistä ja erityisesti β-kidemuodossaan pietsosähköistä. Yhdisteen tiheys on 1,68–1,98 g/cm3.
Valmistus ja käyttö.
Polyvinylideenifluoridia valmistetaan vinylideenifluoridista radikaalipolymeroinnilla emulsiona tai suspensiona vedessä 20–150°C:n lämpötilassa. Radikaali-initiaattorina reaktiossa käytetään niin epäorgaanisia kuin orgaanisiakin peroksideja. Komonomeereinä voidaan käyttää heksafluoripropeenia, klooritrifluorieteeniä tai tetrafluorieteeniä.
Polyvinylideenifluoridista valmistetaan niin kalvoja, kuituja kuin kappaletuotteitakin. Käyttökohteita ovat muun muassa metallien pinnoitus, kaapelien päällystys, suodattimien valmistus, kondensaattorien valmistus, tikkien valmistus, teollisuuden putkien ja venttiilien valmistus sekä pietsosähköisten ominaisuuksien vuoksi käyttö mikrofoneissa, kaiuttimissa ja tutkissa.
Synkooppi (ainejärjestö)

Synkooppi ry on Helsingin yliopiston musiikkitieteen opiskelijoiden ainejärjestö. Synkooppi ry on perustettu vuonna 1969. Synkooppi on Humanisticumin jäsenjärjestö.
Synkooppi ry on sääntöjensä mukaan yhdistys, jonka tarkoituksena on ajaa musiikkitiedettä opiskelevien etuja Helsingin yliopistossa, vahvistaa ja luoda yhteyksiä laajempiin musiikinopiskelija- ja tieteenharjoittajapiireihin sekä pitää yhteyttä Helsingin yliopiston humanistisia aineita opiskelevien kesken. Yhdistys on tarkoitettu kaikille musiikkitieteestä kiinnostuneille Helsingin yliopiston opiskelijoille, mutta alumnit ja muut musiikkitieteestä kiinnostuneet voivat liittyä yhdistyksen kannatusjäseniksi. Edunvalvonnan lisäksi yhdistys järjestää vastapainoksi tapahtumia kuten illanviettoja, ekskursioita, seminaareja sekä bileitä. 
Historia.
Helsingin yliopiston musiikkitieteen opiskelijat perustivat Synkoopin 21.4.1969. Ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Erkki Pullinen ja sihteeriksi Auli Räsänen. Yhdistysrekisteriin Synkooppi saatiin 10.11.1969. Synkooppi ry oli alusta asti aktiivinen opiskelijoiden etujen puolustamisessa, ja sen aloitteesta vuonna 1971 saatiin perustettua musiikkitieteen laitosneuvosto, jossa opiskelijoilla oli edustus. Synkooppilaisten sydäntä lähellä oli myöskin etnomusikologian ja populaarimusiikin tutkimuksen parantaminen. Yhdessä Helsingin yliopiston musiikkitieteen laitoksen kanssa Synkooppi on järjestänyt säveltäjäseminaareja, joissa kotimaiset säveltäjät ovat voineet kertoa teoksistaan yleisölle. Yleisölle avoimia seminaareja on järjestetty myös muista aiheista, kuten musiikkikritiikistä. 2000-luvulla Synkooppi on ottanut voimakkaasti kantaa yliopiston leikkauksia vastaan, jotka ovat osuneet etenkin taiteen tutkimuksen alaan. Vuonna 2021 Synkooppi ry:lle myönnettiin Helsingin yliopiston Pacius-palkinto merkittävästä ja ansiokkaasta toiminnasta yliopiston musiikkielämän hyväksi.
Julkaisutoiminta.
Vuosina 1976–1978 Synkooppi ry julkaisi "Äänitorvi"-lehteä. Vuodesta 1978 lähtien se on julkaissut "Synkooppi"-lehteä, joka on neljästi vuodessa ilmestyvä musiikkialan yleislehti. Synkoopin julkaisusarjassa ovat ilmestyneet Mikko Heiniön "Sointuanalyysin ongelmia" (SJS 1) ja Pekka Hakon ja Risto Niemisen toimittama "" (SJS 2), joka sisältää yhdentoista suomalaisen säveltäjän puheenvuoroja aikamme musiikista.
Egidio Duni

Egidio Romualdo Duni (11. helmikuuta 1708 Matera – 11. kesäkuuta 1775 Pariisi) oli italialainen säveltäjä. Hän saavutti mainetta vakavan oopperan säveltäjänä ennen muuttoaan Pariisiin ja siirtymistä koomisen oopperan pariin.
Duni sai varhaista musiikkikasvatusta isältään Francesco Dunilta ja kahdelta siskoltaan. Hänet lähetettiin 9-vuotiaana Napolin Santa Maria di Loreto -konservatorioon ja sitten Pietà dei Turchini -kirkkoon. Häntä opetti Francesco Durante. Vuonna 1735 Duni saavutti suosiota oopperallaan "Nerone". Pian hän sävelsi oopperan "Adriano in Siria" Pietro Metastasion librettoon. Dunin ooppera "Demofoonte" esitettiin Lontoossa. Lisäksi hänen oopperoitaan alettiin esittää Venetsiassa ja Pariisissa. Lontoossa Duni sairastui; hän matkusti hoitoa varten Alankomaihin ja vietti siellä vuoden. Duni palasi Italiaan, sai teoksiaan esitetyiksi Firenzessä ja asettui jälleen Napolin kuningaskuntaan. Hän sai vuonna 1743 nimityksen "maestro di cappellan" asemaan Barin Basilica di San Nicolaan.
Parmassa Duni opetti herttua Filippon tytärtä. Hän sävelsi Filippon palveluksessa ranskankielisen oopperan "Ninette à la cour", ja Filippo rohkaisi häntä lähtemään Pariisiin. Duni asui pysyvästi Pariisissa vuodesta 1757 ja sävelsi runsaasti oopperoita ranskaksi. Denis Diderot vetosikin Dunin työhön argumentoidessaan sitä Jean-Jacques Rousseaun kantaa vastaan, että ranskan kieli olisi oopperaan soveltumaton. Dunin tuotantoon kuuluu oopperoiden lisäksi muun muassa oratorio "Giuseppe riconosciuto", joka esitettiin Italiassa vuonna 1759. Duni sävelsi myös kamarimusiikkia.
Riccardo Broschi

Riccardo Broschi (n. 1698 Napoli – 1756 Madrid) oli italialainen säveltäjä. Hänen veljensä oli oopperalaulaja Carlo Broschi eli Farinelli.
Broschi opiskeli Napolin Santa Maria di Loreto -konservatoriossa. Hänen veljensä lauloi useissa hänen oopperoissaan Napolissa. Napolissa esitettiin myös Broschin ainoa koominen ooppera. Vuosina 1736–1737 Broschi työskenteli Stuttgartin hovissa. Hän palasi Napoliin, mutta lähti sitten veljensä tavoin Madridiin.
Luigi Mosca

Luigi Mosca (1775 Napoli – 30. marraskuuta 1824 Napoli) oli italialainen säveltäjä.
Mosca opiskeli Fedele Fenarolin johdolla. Myös hänen veljensä Giuseppe Mosca oli säveltäjä. Luigi Mosca työskenteli cembalistina Napolin Teatro San Carlossa ja oli vuodesta 1813 ensimmäinen lauluopettaja konservatoriossa. Moscan lukuisista oopperoista menestyksekkäin oli "I Pretendenti delusi", joka kantaesitettiin Milanossa 7. syyskuuta 1811.
Andrušivka

Andrušivka () on kaupunki Žytomyrin alueen Berdytšivin piirissä Ukrainassa. Kaupunki sijaitsee Dnipron ylängöllä, Dneprin valuma-alueeseen kuuluvan Huivajoen (Гуйва) varrella, maanteitse 47 kilometriä aluekeskus Žytomyrstä kaakkoon. Andrušivkaan johtaa kaakosta pistorata Fastiv-Kozjatyn -rataosuudelta; kaupungissa on ainakin aiemmin toiminut rautatieasema.
Tammikuun keskilämpötila on −6,0 ja heinäkuun +19,2 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 527 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 8 325 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 9 832 asukasta, joista etnisesti ukrainalaisia oli 95,37 prosenttia, venäläisiä 2,79 %, puolalaisia 0,93 % ja valkovenäläisiä 0,26 %. Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 12 830 asukasta. 
Paikkakunta mainitaan historiallisissa dokumenteissa ensimmäisen kerran 1683 Puola-Liettuaan kuuluvana kylänä. Puolan jaossa (1793) kylä siirtyi Venäjän keisarikunnan alaisuuteen. Kaupungin aseman Andrušivka sai vuonna 1975.
Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen Andrušivka on kuulunut Berdytšivin piiriin; sitä ennen se oli vuodesta 1923 Andrušivkan piirin keskus.
Kaupungissa on elintarviketeollisuutta, muun muassa sokeritehdas ja tislaamo. Kaupungin arkkitehtuurisesti ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaisiin rakennuksiin lukeutuu Beržynskyjen, myöhemmin Tereštšenkon suvulle kuulunut palatsi 1800-luvulta.
Suomen Telemarkkinointiliitto

Suomen Telemarkkinointiliitto ry (STML) on voittoa tavoittelematon yhdistys, joka toimittaa jäsenistönsä suoramarkkinointikieltoja Suomessa suoramarkkinointia harjoittaville yrityksille ja valvoo kieltojen noudattamista. 
Suomen Telemarkkinointiliitto ry on kehittänyt älypuhelimiin ladattavan Kilpi-sovelluksen, joka estää ei-toivotut yhteydenotot. Kilpi tunnistaa huijauspuhelut, tekstiviestit ja roskapostit jo etukäteen. Sovellus perustuu dataan, jota yhdistys kerää myös käyttäjiensä avulla. Kilpi käyttää toiminnassaan myös tekoälyä. Kilven voi ladata Google Play- ja App Store -sovelluskaupoista. Keväällä 2023 lanseeratun Kilpi-sovelluksen kehitystyö alkoi muutama vuosi aiemmin. Sovellusta on ladattu toukokuuhun 2024 mennessä yli 50 000 kertaa.
Suomen Telemarkkinointiliitto ry:n perustaja Arto Isokoski työskenteli Nokiassa 1995-2000 tuotekehitystehtävissä. Tämän jälkeen Kiinan markkinoihin erikoistunut Isokoski on toiminut useissa kansainvälisissä yrityksissä, kuten perustamassaan TLD Registry Limited Oy:ssä.
STML myös tiedottaa laajasti havaituista huijauksista ja lieveilmiöistä niin mediaa kuin myös jakaa tietoa omissa kanavissaan ja sosiaalisessa mediassa.
Sotilasarvot Ukrainan asevoimissa

Ukrainan asevoimien sotilasarvot jaetaan upseereihin ja muihin. Lokakuussa 2019 Ukrainan parlamentti hyväksyi lain, jonka nojalla sotilasarvoja uudistettiin ja niistä tehtiin Nato-maiden kanssa paremmin yhteensopivia. Uudistus oli osa laajempaa asevoimien reformia.
Upseerit.
Lähde:
Muut.
Lähde:
Kenkäheinä

Kenkäheinä () on kengän sisään lämmikkeeksi ja kuivikkeeksi laitettavaa saraheinää. Historiallisesti sitä käyttivät ainakin saamelaiset, mutta nykyään kenkäheinää käytetään harvemmin. Aikanaan kenkäheiniä saatettiin kuitenkin pitää parempana vaihtoehtona villasukille, koska ne oli helpompi kuivattaa eivätkä ne hiertäneet. Kenkäheinä eristää lämpöä hyvin silloinkin, kun se on kosteaa. Yksi syy kenkäheinän suosion vähenemiseen on niiden aiheuttama sotku, sillä heinien käsittelyn yhteydessä osa siitä varisee lattialle. Ennen vanhaan kouluissa saatoi siitä syystä olla jopa erillinen huone kenkien pukemista varten.
Valmistus.
Heinät kerätään elokuun puolivälistä lähtien rannoilta ja luhtasoilta. Käytetty saralaji riippui siitä, mitä kullakin alueella kasvoi. Lapissa yleisimpiä lajeja olivat vesi- ja pullosara. Parasta kenkäheinää saadaan kuitenkin lapinsarasta. Keräämisessä käytetään sirppiä tai leukua. Keräämisen jälkeen heinät sidotaan latvoistaan yhteen kimpuiksi eli sormaisiksi. Yhtä kimppua varten valitaan nyrkkiin mahtuva määrä heinää. Kimput pehmitetään hakkaamalla niitä puunuijalla kiveä vasten tai lyömällä heiniä pieksälaudaksi kutsuttuun piikikkääseen lautaan. Pehmittäminen jatkuu kimppujen hieromisella. Samalla kovat heinänkorret poimitaan kimpuista pois. Kovin tarkasti kimppuja ei kuitenkaan välttämättä puhdisteta, sillä pieni epätasaisuus ei ole haitaksi kenkäheinissä. Mitä kovemmaksi heinät jätetään, sitä pidempään ne kestävät käyttöä. Pehmeät kenkäheinät tuntuvat kuitenkin jalassa mukavilta.
Pehmittämisen jälkeen heinät kuivatetaan ja niistä poistetaan latvat. Varastointia varten ne kiedotaan eräänlaisiksi kransseiksi (). Kranssi tehdään palmikoimalla heinäkimpun päät, kiertämällä kimppu sitten köydeksi ja kiepauttamalla pyöreään muotoon. Kimpun kuuluu olla noin ranteen paksuinen. Valmis kranssi on noin puoli metriä leveä ja 30 cm korkea.
Käyttö.
Kenkien täyttämistä heinillä kutsutaan heinittämiseksi. Heinät asetellaan kenkään linnunpesän muotoon. Nutukkaiden kippurakärki kuitenkin täytetään tiiviisti. Varsi täytetään heinillä vasta pukemisen yhteydessä.
Saamelaiset ovat perinteisesti käyttäneet kenkäheiniä niin kesällä kuin talvellakin. Käytetyt kenkäheinät heitetään tavallisesti yhden käyttökerran jälkeen pois ja vaihdetaan uusiin. Aikoinaan yksi perhe valmisti ainakin 15 kenkäheinäkranssia vuodessa, ja valmistuksen katsotaan vielä nykyäänkin kuuluvan pohjoisiin perustaitoihin. Kenkäheinän valmistaminen ja käyttö kuuluu ekologisen perinnetiedon piiriin.
Eliittikisat 1988

Eliittikisat järjestettiin vuonna 1988 seitsemällä paikkakunnalla: Saarijärvellä, Lapinlahdella, Ylivieskassa, Lappeenrannassa, Savonlinnassa, Lahdessa ja Lohjalla.
Osakilpailut.
Saarijärvi.
Saarijärven eliittikisat järjestettiin 25. kesäkuuta 1988.
Miehet
Naiset
Lapinlahti.
Lapinlahden eliittikisat järjestettiin 26. kesäkuuta 1988.
Miehet
Naiset
Ylivieska.
Ylivieskan eliittikisat järjestettiin 3. heinäkuuta 1988.
Miehet
Naiset
Lappeenranta.
Lappeenrannan eliittikisat järjestettiin 7. heinäkuuta 1988.
Miehet
Naiset
Savonlinna.
Savonlinnan eliittikisat järjestettiin 13. elokuuta 1989 Kyrönniemen urheilukentällä.
Miehet
Naiset
Lahti.
Lohjan eliittikisat järjestettiin 25. elokuuta 1988.
Miehet
Naiset
Lohja.
Lohjan eliittikisat järjestettiin 28. elokuuta 1989 Harjun urheilukeskuksessa.
Lohjan eliittikisat muodostivat myös viimeisen näytön Soulin olympialaisiin tähtääville yleisurheilijoille.
Miehet
Naiset
Loppupisteet.
Keihäänheittäjä Tapio Korjus oli Eliittikisasarjan voittaja ansaiten voitostaan 50 000 markkaa.
Horoh’iv

Horoh’iv () on kaupunki Volynian alueen Lutskin piirissä Ukrainan länsiosassa. Kaupunki sijaitsee Dneprin Pripet-sivuhaaran Styr-haarauman valuma-alueeseen kuuluvan Lipajoen varrella, maanteitse (kansallista maantietä N17 () 50 kilometriä aluekeskus Lutskista lounaaseen.
Tammikuun keskilämpötila on −4,8 ja heinäkuun +18,4 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 600 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 8 925 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 9 015 asukasta (kansallisuutensa ilmoittaneista 8 847 asukkaasta etnisesti ukrainalaisia oli 98,13 prosenttia, venäläisiä 1,44 % ja valkovenäläisiä 0,16 %). Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 9 329 asukasta.
Paikkakunta mainitaan kronikassa vuodelta 1240, mutta luotettavampi historiallinen maininta on vuodelta 1450. Magdeburgin oikeudet sille myönnettiin vuonna 1600 (1601). Kaupungiksi Horoh’iv nimettiin vuonna 1939.
Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen Horoh’iv on kuulunut Lutskin piiriin; sitä ennen se oli Horoh’ivin piirin hallintokeskus.
Kaupungin arkkitehtuurisesti ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaisiin rakennuksiin lukeutuu ortodoksinen Herran taivaaseenastumisen kirkko vuodelta 1844 (Церква Вознесіння Господнього).
Betsy Bakker-Nort

Betsy Bakker-Nort (5. toukokuuta 1874 – 23. toukokuuta 1946) oli hollantilainen poliitikko, juristi ja feministi.
Betsy Nort kävi tyttölyseota ja opiskeli sen jälkeen skandinaavisia kieliä Tanskassa ja Ruotsissa. Hän käänsi hollanniksi muun muassa Selma Lagerlöfin lasten- ja nuortenkirjoja. Vuodesta 1899 alkaen hän kirjoitti feministiseen "Belang en Recht -"lehteen Skandinavian kansansivistystyöstä ja naisliikkeestä. Vuonna 1904 hän meni naimisiin Gerrid Pieter Bakkerin kanssa. 
Betsy Nort kuului vuonna 1895 perustetun Groningenin Naisten äänioikeusliikkeen perustajajäseniin. Koska liikkeen toiminnassa tarvittiin lakiosaamista, Nort alkoi opiskella oikeustiedettä. Hän väitteli oikeustieteen tohtoriksi vuonna 1912. Vuosina 1914–1930 hänellä oli oma lakiasiaintoimisto. 
Vuonna 1922 Nort valittiin parlamenttiin liberaalidemokraattien liiton listoilta. Ensimmäisen puheensa hän piti miestä suosivasta avioliittolaista. Hän oli kansanedustaja 18 vuoden ajan ja piti naisten asiaa esillä koko ajan.
Perhe muutti Haagiin vuonna 1930, ja Betsy Nort perusti sinne uuden lakitoimiston. Aviomies kuoli vuonna 1939. Kesäkuussa 1940 miehitysjoukot määräsivät Nortin jättämään paikkansa parlamentissa. Vuonna 1942 hänet vietiin Westerborkin keskitysleirille, mistä hänet siirrettiin myöhemmin Theresienstadtiin. Vuonna 1945 hän oli yksi harvoista hollantilaisista, joka vapautettiin sieltä elossa. Vapauduttuaan hän asettui Utrechtiin missä hän kuoli toukokuussa 1946.
Ritva-Hillevi Rissanen

Hilkka Ritva-Hillevi Rissanen ("Jantsch"; s. 27. marraskuuta 1947 Helsinki) on suomalais-saksalainen pianisti.
Rissanen opiskeli Sibelius-Akatemiassa muiden muassa Margaret Kilpisen ja Rolf Bergrothin johdolla. Hän suoritti diplominsa vuonna 1968. Rissanen täydensi opintojaan Yhdysvalloissa Gary Graffmanin (1968–1970) ja Rosina Lhévinnen (1970–1972) johdolla. Hän suoritti loppututkinnon Juilliard School of Musicissa vuonna 1972. Rissanen voitti Helsingin ja Tukholman välisen nuorison musiikkikilpailun (1966) ja Philadelphian Janney-kilpailun (1968). Hän opetti musiikkiopistoissa Riihimäessä ja Lahdessa. Lisäksi hän oli varapuheenjohtajana Musiikkioppilaitosten opettajain liitossa.
Rissanen muutti vuonna 1977 Baijeriin. Hän aloitti työskentelyn Friedrich-Alexander-Universität Erlangen-Nürnbergissä, mutta jatkoi konsertoimista opetustyön ohella. Rissanen on esiintynyt sooloresitalistina, kamarimuusikkona ja orkesterien solistina. Hänen ohjelmistoonsa on kuulunut eri aikakausien soolopianoteoksia sekä konserttoja muun muassa Franz Lisztiltä, Wolfgang Amadeus Mozartilta ja Béla Bartókilta. Rissanen otti toisen avioliittonsa myötä käyttöön myös sukunimen Jantsch. Hänellä on lapsia.
Poikarakkaus

Poikarakkaus on Esa Saarisen vuonna 1984 levyttämä kappale. Kappaleen on säveltänyt Kainkäärmeenpoika, ja sanoittanut Esa Saarinen. Edellä mainitut henkilöt ovat lisäksi sovittaneet kappaleen Keimo Hirvosen kanssa. Kappaleessa taustakuorona laulaa Sielun Veljien jäsenet Jouko Hohko, Ismo Alanko ja Jukka Orma. Kappale levytettiin Esa Saarisen vuonna 1984 julkaistulle studioalbumille "Filosofia". Lisäksi kappale julkaistiin omana erillisenä singlenä, jonka B-puolella oli kappale "Tingi ja taivu". 
Kappale kuvaa kahden miehen välistä vahvasti seksuaalisesti latautunutta hetkeä viileässä katedraalissa. Kappale päättyy miesten yhteislauluun, jossa julistetaan poikarakkauden viestiä. Sitä on kuvailtu kujeilevaksi kappaleeksi, jossa on Paul Simonista muistuttava baleaarinen rytmi sekä kaunis, harras teksti. Laulua ei Saarisen mukaan tehty julistukseksi, vaan pohtimaan "rakkauden kauneutta", ja "hyväksymistä kahden aikuisen ihmisen välisestä rakkaudesta". Saarisen mukaan kappaleen sanoitusta pidettiin "hempeänä", mutta provokaatio ei ollut hänellä pyrkimyksenä.
Kappale nostatti julkaisuaikaan kohua sekä vilpitöntä ihastusta rohkeudellaan, joka on myöhemmin noussut kulttimaineeseen. Saarinen on kertonut olevansa ylpeä kappaleen tekemisestä. Kappaleen idea tuli Saarisen puolisolta Pipsa Pallasvesalta, jolla oli useita homoseksuaalisia ystäviä. Pallasvesa oli huolissaan siitä, että vielä 1980-luvun alussa homoseksuaalisuudesta ei uskallettu vielä avoimesti kunnolla puhua, johon vaikutti muun muassa vielä siihen aikaan Suomessa ollut kehotuskielto (joka lopulta kumottiin vuonna 1999). Kappaleen julkaisuaikaan homouden kuvausta ei juurikaan suomalaisessa popkulttuurissa ollut. Saarisen mukaan hän on kohdannut ihmisiä, jotka ovat kertoneet kappaleen tuoneen merkitystä omalle identiteetilleen.
Vuonna 2015 Tähtiportti levytti kappaleesta coverversion.
Rasmuksen tuulivoimapuisto

Rasmuksen tuulivoimapuisto tai myös Koskenkorvan tuulivoimapuisto on Etelä-Pohjanmaalla Ilmajoen Koskenkorvalla Mansikkavuorella sijaitseva tuulivoimapuisto, jossa toimii 2 tuulivoimalaitosta. Niiden kokonaiskapasiteetti on 3 megawattia. Tuulivoimapuiston on rakentanut, sen omistaa ja sitä operoi Koskenkorvan Tuulivoima Oy.
Yleistä.
Tuulivoimalaitokset sijaitsevat viisi kilometriä Koskenkorvan taajamasta luoteeseen päin. Ne on pystytetty Mansikkavuoren etelärinteeseen Mansikkaloukon kulmakunnan viereen. Voimalaitosten välimatka on alle 150 metriä. Voimala-alueelle johtaa metsäautotie Mansikkaloukon läpi kulkevalta kylätieltä, joka haarautuu kummastakin päästä valtatiestä 3.
Tuulivoimalaitokset ovat kiinalaisen Dongfangin valmistamaa mallia, jonka kapasiteetti on 1,5 megawattia ja napakorkeus 72 metriä. Voimalaitokset ovat suoravetoisia eli niissä ei ole vaihdelaatikkoa. Tehontuotto on portaatonta. Tässä ei ole tarkempaa tietoa mallista, mutta se voi olla jokin seuraavista malleista: FD70, FD77, FD82, FD87, FD89 tai FD93. Mallin tunnuksessa numerolla ilmaistaan tuuliturbiinin halkaisija, joka siis voisi olla 70–93 metriä. Voimalat sijaitsevat 102 ja 105 metrin korkeudella mpy.
Historiaa.
Tuulivoimalat alkoivat tuottaa sähköä vuonna 2014.
Tuulipuiston naapuri oli valittanut melusta, joka kantautui hänen asuinalueelleen. Ilmajoen ympäristölautakunta määräsi tuulivoimayhtiön tutkimaan melun aiheuttaman ympäristöhaitan. Koskenkorvan tuulivoima valitti Vaasan hallinto-oikeuteen saamastaan määräyksestä, mutta oikeus hylkäsi valituksen kesäkuussa 2017. Yhtiö valitti kuitenkin oikeuden päätöksestä Korkeimpaan hallinto-oikeuteen, joka jätti Vaasan hallinto-oikeuden päätöksen voimaan marraskuussa 2019.
Alberto da Ripa

Alberto da Ripa (myös "Albert de Rippe"; n. 1480 tai n. 1500 Mantova – 1551 Pariisi) oli italialainen luutisti ja säveltäjä.
Ripa työskenteli Mantovassa kardinaali Ercole Gonzagan palveluksessa. Vuodesta 1529 hän toimi luutistina Ranskan hovissa, vuodesta 1533 "valet de chambre du roi" -arvonimellä. Ripan johdolla opiskellut Guillaume Morlaye julkaisi Ripan kuoltua kuusiosaisen "Tablature de luth" -kokoelman opettajansa sävellyksistä.
Muurlan kirkonkylä

Muurlan kirkonkylä on taajama ja entisen Muurlan kunnan keskusta Salon kaupungissa Varsinais-Suomessa. Taajama sijaitsee Ylisjärven etelärannalla. Vuonna 2022 taajamassa asui 899 ihmistä.
Muurlan kirkonkylän läpi virtaa Ylisjärven laskujoki Muurlanjoki. Kirkonkylän taajama on syntynyt Muurlantien ja Kaukolantien risteysalueelle, jossa on Muurlan kirkko, nuorisotilaksi muutettu entinen kunnantalo sekä kirjasto. Muurlan kaikki palvelut olivat keskittyneet kirkonkylälle. Taajamassa toimivat Muurlan alakoulu, Muurlan Opisto, lähikauppa ja pubi. Taajaman liepeille on syntynyt pienteollisuutta.
Historia.
Muurlan kirkonkylän taajama on syntynyt Muurlan kylään, jonka kantatilat Nikula ja Uotila yhä sijaitsevat taajaman etelälaidalla. Muurlan kylä on peräisin myöhäiskeskiajalta, mutta kylän alueelta on löytynyt runsaasti esihistoriallisen ajan esinelöytöjä ja Muurlanjoen varrella on arveltu olleen pysyvää asutusta jo kivikaudella. Kirkonkylän kallioisilla mäillä on useita pronssikautisia röykkiöhautoja.
Muurlan kylä on kuulunut uudisasutuskylistä koostuvaan Muurlan läänin veropitäjään, mutta kirkollisesti Uskelaan. Vuoden 1540 maakirjan mukaan Muurlan kylässä on ollut kolme tilaa. Kylän läpi kulkevan maantien varrelle rakennettiin kirkko vuonna 1741. Isojako toteutettiin vuonna 1780, jolloin kylän tilat olivat kaikki ratsutiloja. Kansakoulu rakennettiin vuonna 1889 Pyölin puolelle kylän kupeeseen. Kylään lohkottiin kaksi uuttaa maatilaa 1910-luvulla ja itsenäistyneitä torppia ja työväenasuntoja 1920- ja 1930-luvuilla. 1930-luvulla kylään perustettiin kansanopisto Muurlan Opisto. Muutenkin Muurlan kylä kasvoi ja sinne rakennettiin seurantaloja, uusi pappila, kauppoja ja pankkeja. Sotien jälkeen kylään asutettiin huomattavasti siirtoväkeä.
1950-luvulla kirkonkylälle Ylisjärven rantaan rakennettiin kaupunkilaisten huviloita sekä vaatimattomampaa kesäasutusta. Kirkonkylän asemakaavan myötä naapurikylän Pyölin puolelle rakennettiin laaja omakotialue 1980-luvulla ja taajama-alue laajeni edelleen 1990-luvulla Muurlantien myötäisesti länteen Kistolan puolelle ja pohjoiseen Pyölin yli Rannan puolelle.
Guillaume Morlaye

Guillaume Morlaye (myös "Guillaume de Morlaye"; n. 1515 – aikaisintaan 1560 tai 1577) oli ranskalainen säveltäjä, muusikko ja musiikinkustantaja. Hän soitti luuttua, kitaraa ja viola da gambaa.
Morlaye opiskeli Alberto da Ripan johdolla. Hän julkaisi opettajansa teoksista kuusiosaisen kokoelman tämän kuoltua. Morlaye harjoitti painotoimintaa yhteistyössä Michel Fezandat'n kanssa. Hän teki kitaralle omia sävellyksiään ja transkriptioita muiden sävellyksistä. Lisäksi hän teki musiikkia luutulle. Morlayen on väitetty osallistuneen orjakauppaan.
Hassi Messaoud

Hassi Messaoud () on Algerian tärkeimmän öljyntuotantoalueen keskus Ouarglan maakunnasssa. Se sijaitsee Saharan autiomaassa 84 kilometriä Ouarglasta kaakkoon. Hassi Messaoudin kunnassa on 49 300 asukasta (vuonna 2017).
Vuonna 1985 perustetun kunnan pinta-ala on 71 237 neliökilometriä. Se käsittää Ouarglan maakunnan koko lounaisosan. Hassi Messaoudista on maantieyhteydet Ouarglaan, Touggourtiin ja Illiziin sekä rautatie Touggourtiin. Kunnassa sijaitsee Krim Belkacemin lentoasema.
Hassi Messaoudin öljykenttä on yksi maailman suurimmista. Ensimmäinen öljyesiintymä löydettiin vuonna 1956, ja tuotanto alkoi vuonna 1958. Oljyn ja maakaasun tuotannosta vastaa valtionyhtiö Sonatrach. Alueella toimii myös lukuisia muita koti- ja ulkomaisia yhtiöitä. Öljy ja kaasu kuljetetaan putkijohtoja pitkin Hassi R’Meliin ja Välimeren rannikolle. Osa jalostetaan paikan päällä. Paikkakunnalla on myös 123 megawatin sähkövoimala.
Hedvig Jagiellon

Hedvig Jagiellon (1457–1502) oli puolalainen ylimysnainen, Kasimir Jagiellonin ja Habsburg-suukuun kuuluneen Elisabet Itävaltalaisen tytär. Hän oli keskimmäinen kolmesta samannimisestä prinsessasta.
Hedvigin avioliittoa suunniteltiin tarkkaan poliittisin perustein. Merkittävin kosija, Unkarin kuningas Matias Corvinus torjuttiin useita kertoja, samoin Böömin kuningas Jiri Poděbrad.
Vuonna 1475 Hedvig meni naimisiin Baijeri-Landshutin herttua Georg "Rikkaan" (1455–1503) kanssa. Landshutissa järjestettyjä häitä pidetään myöhäiskeskiajan kalleimpana seurapiiritapahtumana. Vihkimisen toimitti keisari Fredrik III. Vieraina oli satoja eurooppalaisia aristokraatteja. Ruoan ja juoman lisäksi vieraita ilahdutettiin turnajaisilla. Avioliiton tarkoituksena oli vahvistaa Puolan ja Baijerin välejä, ja suureellisten häiden avulla vahvistetiin Puolan mainetta.
Georgille ja Hedvigille syntyi kaksi tytärtä ja kaksi poikaa, mutta pojat kuolivat vauvaiässä. Miespuolisen perijän puute johti Landshutin perimyssotaan.
Hedvigin ja Georgin häistä järjestetään toisintonäytelmä neljän vuoden välein. Perinne on jatkunut vuodesta 1902, ja se on Saksan kansallisella aineettoman kulttuuriperinnön listalla.
Mäkiinkylä

Mäkiinkylä (), myös "Mäkienkylä", "Mäkii", oli inkeriläis-inkeroinen kylä, joka kuului Lempaalan luterilaiseen seurakuntaan. Kylä sijaitsi kirkonkylästä koilliseen, lähellä Suomen rajaa.
Kylän osat mainitaan Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuodelta 1499/1500: "Randkula Mähkissä", "Mähkih" jne. 
Vuonna 1642 kylä oli merkitty nimellä "Varvarino" ja siellä asui Larsson ja Hansson. Vuonna 1696 Mäkiin hovi oli arennilla Nyenin pormestarin Baltzar Ladoulla ja asukkaat Jääskeläinen, Antti Orava, Karjalainen, Ivanof ja Andreof. Vuonna 1744 mainitaan seuraavat kylän osat ja luterilainen väestö: Haapasaari (Erik Antinpoika, Antti Veikkolainen, lois Juhana Orkolainen, Pietari Koukkanen, Jöran Matsson, Erik Filipson), Miskunmäki (Jakob Pekkanen ja Jöran Pajari), Pekkolanmäki (Henrik Mortenson, lois Juhana Karjalainen, lois Thomas Sonni, Karl Riisti), Oinolanmäki (Matti Hansson, lois Paavo Oravainen, lois Samuel Peltonen), Kalikkala (Paavo Lampinen).
Vuonna 1848 inkerikkoja asui seuraavissa kylän osissa: Vaskela 55 henkilöä, Juskela 41, Simanola 20, Miskula 47, Pekkola 21,
Komula 14, Pajarinmäki 15, Hovinmäki 45, Ristula 24 ja Lukasi 13. Silloin kylässä asui yhteensä 94 inkeriläistä (äyrämöisiä) ja 55 Suomen suomalaista. 
Miskula (Miskunmäki) on tunnetun inkeroisen runonlaulajan Larin Parasken syntymäpaikka. Hänen isänsä oli "Kuussovan" (Kusovan, omistajan sukunimen mukaan) hovin maaorja. Muita kylän runonlaulajia oli Mattilan Savelen Oute ja Vihtana Liisa Hovinmäeltä, Ristolan Iro, Iknatan Oute, Serkein Anni ja muut.
Vuonna 1864 Mäissä oli rakennettu Pyhän Hengen (Kolminaisuuden, ven. "Troitsa") ortodoksinen kirkko ja muodostettu oma seurakunta, sitä ennen se kuului Vuoleen ortodoksisen seurakuntaan. 
1900-luvun alussa Hovinmäessä avattiin venäjänkielinen koulu. Vuonna 1914 listattiin kylän osina Simola, Veikkola, Juskela ja Vaskela . Vuonna 1916 Mäkiinkylässä avattiin osuuskauppa.
Vuoden 1926 väestönlaskun mukaan Mäkiinkylän kyläneuvostossa oli seuraavat kylät: Pajarinmäki (49 asukasta, niistä 37 inkeriläistä, loput inkerikot ja venäläiset), Veikkola (78-67), Miskula (72-53), Pekkala (43-39, 3 Suomen suomalaista), Ristola (65-32), Simola (99-78), Hovimäki (65-45, 6 Suomen suomalaista) ja Juskela (74-6). Mäkiinkylässä asui 109 ihmistä, niistä 14 inkeriläistä ja 8 Suomen suomalaista, loput inkerikot ja venäläiset. 
Neuvostoaikana kylän alueella alkoi karkotuksia vuonna 1931, kun "kulakkeja" lähetettiin Hiipinään ja Siperiaan, ja jatkui vuosina 1933 ja 1935 (Keski-Aasiaan). Rajavyöhykkeen tyhjentämisen takia toimeenpantiin lopullinen karkotus kesäkuussa 1936, kun koko väestö pakkosiirrettiin kodeistaan Vologdan alueelle.
Francesco Tamagno

Francesco Tamagno (28. joulukuuta 1850 Torino – 31. elokuuta 1905 Varese) oli italialainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan tenori.
Tamagno opiskeli Torinossa Carlo Pedrottin ja Milanossa Luigi Vannuccinin johdolla. Hän liittyi Teatro Region kuoroon vuonna 1870 ja alkoi esiintyä myös pienissä rooleissa. Ensimmäisenä pääroolinaan hän tulkitsi Riccardon roolin "Naamiohuveissa" Palermossa vuonna 1874. Tamagno esiintyi myös La Fenicessä. Kansainvälisen debyyttinsä hän teki Gran Teatre del Liceussa Barcelonassa kaudella 1875–1876. Tamagno esiintyi ensimmäisen kerran La Scalassa vuonna 1877 Vasco da Gaman roolissa oopperassa "L'Africaine". Hän loi tämän jälkeen merkittävän uran La Scalassa.
Tamagno sai kansainvälistä kuuluisuutta luomalla Giuseppe Verdin "Otellon" nimiroolin La Scalassa vuonna 1887. Verdi itse suhtautui alun perin kielteisesti ajatukseen Tamagnon esiintymisestä Otellona. Tamagnon suosiosta huolimatta Verdi olisi pitänyt parempana valintana rooliin Giovanni Battista De Negriä, vaikka kirjoittikin vuosia myöhemmin Tamagnon laulaneen "Esultate"- ja "Addio sante memorie" -osiot vaikuttavasti. Tamagno toisti Otellon roolin muun muassa Metropolitan-oopperassa vuonna 1890 ja Covent Garden -debyytissään vuonna 1895. Hänen muihin tunnettuihin rooleihinsa kuului Arnoldin rooli "Wilhelm Tellissä". Tamagno loi Otellon lisäksi muun muassa Azaelen roolin Amilcare Ponchiellin "Il figliuol prodigossa" (1880) ja Didierin roolin saman säveltäjän "Marion Delormessa" (1885). Tamagno kuului 1800-luvun kolmen viimeisen vuosikymmenen suurimpina pidettyihin tenoreihin Roberto Stagnon, Angelo Masinin ja Julián Gayarren ohella.
Tamagno teki viimeiset esiintymisensä vuonna 1904. Hän teki useita äänityksiä pianon säestyksellä viimeisinä vuosinaan. Hän asettui huvilalleen Vareseen. Tamagno kärsi sydänsairaudesta ennen kuolemaansa vuonna 1905.
Aksiokhos (poliitikko)

Aksiokhos (, ); n. 455/451 eaa. – 407/406 eaa. jälkeen) oli antiikin kreikkalainen poliitikko, joka oli kotoisin Ateenasta ja kuului alkmaionidien sukuun. Hän oli Alkibiades II:n poika ja Kleinias II:n veli, ja kotoisin Skambonidain demoksesta. Hän peri nimensä äidinisältään Akhiokhos Miletoslaiselta. Aksiokhoksen poika oli Kleinias III.
Aksiokhoksesta on saanut nimensä Platonin nimiin laitettu epäperäinen dialogi "Aksiokhos", jossa Sokrates keskustelee kuolevan Aksiokhoksen kanssa.
Alkibiades vanhempi

Alkibiades vanhempi eli Alkibiades II (, ); 400-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen valtiomies, joka oli kotoisin Ateenasta. Hän oli Kleinias I:n poika ja kotoisin Skambonidain demoksesta, ja johti sukutaustansa Eurysakeehen, Aiaan poikaan.
Alkibiades oli kansanpuolueen johtajaksi nousseen Kleistheneen aikalainen ja auttoi häntä karkottamaan Peisistratoksen suvun Ateenasta. Hän myös joutui karkotetuksi Ateenasta Kleistheneen mukana ostrakismiäänestyksellä vuonna 460 eaa. Alkibiadeen poikia olivat Aksiokhos ja Kleinias II. Tunnetuin Alkibiades eli Alkibiades III oli Kleinias II:n poika ja näin vanhemman Alkibiadeen pojanpoika.
Alkibiades (täsmennyssivu)

Alkibiades (, ) voi viitata seuraaviin:
Roberto Stagno

Roberto Stagno (oikealta nimeltään "Vincenzo Andrioli"; 11. lokakuuta 1840 Palermo – 26. huhtikuuta 1897 Genova) oli italialainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan tenori.
Stagno opiskeli Francesco Lampertin johdolla Milanossa ja teki oopperadebyyttinsä Rodrigona Gioacchino Rossinin "Otellon" esityksessä Lissabonissa vuonna 1862. Hän esiintyi 1860-luvulta lähtien Madridissa, Moskovassa, Buenos Airesissa ja eri puolilla Italiaa. Buenos Airesissa hän opetti sopraano Gemma Bellincionia, jonka kanssa hän alkoi kiertää laajalti yhdessä. Stagno meni naimisiin Bellincionin kanssa vuonna 1881. Pariskunnalle syntyi tytär Bianca Stagno Bellincioni, josta myös tuli laulaja.
Stagno teki ensimmäisen esiintymisensä Metropolitan-oopperassa vuonna 1883 Manricon roolissa "Trubaduurissa". Vuonna 1884 hän esiintyi Pariisin Comédie-Italiennessa. Vuonna 1890 Stagno loi Turiddun roolin Pietro Mascagnin oopperassa "Cavalleria rusticana" hänen vaimonsa tulkitessa Santuzzan roolin.
Kleisthenes

Kleisthenes (, ) voi viitata seuraaviin:
Kleisthenes Sikyonlainen

Kleisthenes (, ; 600/500-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen Sikyonin tyranni.
Elämä.
Kleisthenes oli Aristonymoksen poika ja Sikyonin tyrannien dynastian noin sata vuotta aiemmin perustaneen Orthagoraan jälkeläinen. Hän seurasi tyrannina isoisäänsä Myronia, vaikkakin kohtasi todennäköisesti tuolloin jonkin verran vastustusta.
Vuonna 595 eaa. alkaneeksi sijoitetussa ensimmäisessä pyhässä sodassa Kleistheneen kerrotaan auttaneen Delfoin amfiktyoniliittoa Kirrhaa vastaan, mikä päättyi kymmenen vuotta myöhemmin Kirrhan tuhoon. Nykyisin sodan historiallisuus on kuitenkin kyseenalaistettu. Kleistheneen mainitaan myös käyneen sotaa Argosta vastaan. Hänen sanotaan vihanneen Argosta niin paljon, että hän kielsi Homeroksen eeposten ääneenlukemisen Sikyonissa, koska niissä ylistettiin usein Argosta, ja siirsi argoslaista heerosta Adrastosta muistaneet traagilliset kuorotanssit Dionysoksen nimiin.
Herodotos kuvaa Kleistheneen pyrkineen halventamaan argoslaisten lisäksi doorilaisia yleisemminkin antamalla Sikyonin kolmelle doorilaiselle heimolle ("fylē") uudet nimet, jotta ne eivät olisi samat kuin Argoksessa, ja johtamalla niiden uudet nimet siasta (, hyatit), aasista (, oneatit) ja porsaasta (, khoireatit). Omalle heimolleen hän taas antoi nimen arkhelait (, ”kansan johtajat”).
Aristoteleen kautta tiedetään, että Kleisthenes säilytti valtansa osaksi sotamenestystensä vuoksi ja osaksi siksi, että hallitsi yleensä kansan mielen mukaisesti ja maltillisesti. Hän suoritti joitakin suurellisia rakennushankkeita, ja Pausanias mainitsee stoan eli pylväshallin, jonka hän rakennutti pyhästä sodasta saadulla sotasaaliilla.
Kleisthenes kilpailutti tyttärensä Agaristen avioliiton monien kosijoiden kesken ja antoi hänet lopulta alkmaionidien sukuun kuulunelle ateenalaiselle Megakles III:lle. Avioliitosta syntyi Ateenan valtiomuodon uudistaja Kleisthenes, joka sai äidinisänsä nimen.
Kleisthenes voitti Delfoin Python kisojen nelivaljakkoajot vuonna 582 eaa. ja Olympian kisojen nelivaljakkoajot vuonna 572 eaa. (tai jo 576 eaa.). Kleistheneen kuolinvuotta tai hänen tyranniansa päättymisaikaa ei tunneta tarkasti, mutta hänen kuolemansa ajoitetaan noin vuosiin 570–565 eaa.
Ksanthippos (Perikleen isä)

Ksanthippos (, ; 500/400-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen sotapäällikkö, joka oli kotoisin Ateenasta. Hän oli Arifron I:n poika ja Perikleen isä.
Ksanthippos syytti Miltiades nuorempaa virkavirheestä vuonna 489 eaa. tämän palattua epäonnistuneelta sotaretkeltä Parosta vastaan. Vuonna 484 eaa. Ksanthippos karkotettiin Ateenasta ostrakismiäänestyksellä. Vuonna 479 eaa. hän kuitenkin seurasi Themistoklesta Ateenan laivaston komentajana.
Ksanthippos johti ateenalaisia voitokkaassa Mykalen taistelussa, joka käytiin Joonian rannikolla elokuussa 479 eaa. samoihin aikoihin kuin Plataiain taistelu Manner-Kreikassa. Mykalesta kreikkalaisten laivasto purjehti Hellespontokselle. Kun he huomasivat, että Kserkseen sotajoukon tekemä silta oli poikki, Leotykhidas II ja hänen johtamansa peloponnesoslaiset lähtivät kotiin. Ksanthippos sen sijaan jäi ateenalaisten kanssa, tavoitteenaan vallata Traakian Khersonesos, jossa monilla ateenalaisilla oli jo ollut maaomistuksia. Persialaiset vetäytyivät Sestokseen. Ksanthippos piiritti kaupunkia, ja se joutui antautumaan seuraavana keväänä 478 eaa. Persialainen hallitsija Artayktes yritti paeta, mutta Ksanthippos sai hänet kiinni ja antoi hänet elaiuslaisten käsiin. Nämä riistiinnaulitsivat Arkaykteen. Tämän jälkeen Ksanthippos palasi laivastoineen Ateenaan.
Ksanthippos

Ksanthippos (, ) voi viitata seuraaviin: