Ruotsalainen siirtolaispiirikunta

Ruotsalainen siirtolaispiirikunta () on vuonna 1782 Reigin kylästä, Dagön saarelta kotoisin olleiden vironruotsalaisten uudisasukkaiden Dneprin alajuoksulle perustama siirtolais- ja maatalouspiirikunta lähellä Beryslavia, Hersonin alueella, Ukrainassa.
Piirikunnan asukkaat olivat ruotsalaisia sekä maanviljelijöitä että sotavankeja, myös saksalaisia siirtolaisia ja ukrainalaisia, joita hyväksyttiin kyläyhteisöihin avioliiton kautta. Tämä ruotsalainen siirtolaispiirikunta on ainoa skandinaavinen asutuskeskus Suomen itäpuolella Euraasiassa. Piirikunta sijaitsi H’ersonista koilliseen ja siihen kuului neljä kylää, Alt-Schwedendorf (), Klosterdorf, Mühlhausendorf ja Schlangendorf. Kylistä Alt-Schwedendorf oli piirikunnankeskus.
Okrugin perustaminen.
Etelä-Ukrainan Mustanmeren alueen ensimmäiset uudisasukkaat olivat Itämeren rannikolta Dagön saaren Kootsaaren niemimaalta kotoisin olevat ruotsalaiset talonpojat. Vanhan ruotsalaisen kylän asukkaan kaivertamat kaksi puukalenteria vuosilta 1766 ja 1829 osoittivat, että aikoinaan tämä vähemmistökansa saapui saarelle pohjoisesta Nylandista. Koska molempiin kalenteriin oli merkitty samoja kirkollisia pyhiä kuin Suomessa 1400-luvulta lähtien vietetyt pyhäpäivät. Ruotsalainen siirtolaispiirikunta "Schwedengebiet" oli noin 9 009 tai 11 000 desjatiinan kokoinen maa-alue Dneprin varrella, noin 9 virstan eli n. 10 kilometrin päässä Beryslavista itään. Alun perin koko alue annettiin maalahjoituksena noin 200 ruotsalaiselle perheelle, jotka vapautettiin maaorjuudesta Dagön saarella. Joidenkin lähteiden mukaan vuosina 1561–1721 osa Ruotsia olleen Viron siirtyessä Venäjän keisarikuntaan vuonna 1781 Hiidenmaasaarelle jäi siellä yli puolitoista vuosisataa asuneita ruotsia puhuvia asukkaita. Saari luovutettiin Venäjälle vuonna 1721 osana Uudenkaupungin rauhasopimusta. Keisarinna Katariina Suuren vuonna 1762 allekirjoittama asetus määräsi Dagön ruotsalaiset siirtymään Osmanien valtakunnalta vastavalloitetuille Novorossijan alueille. Todennäköisesti viljaavia maita ja valmis koteja koskevien lupausten ajamana 20. elokuuta vuonna 1780 noin 1 200 ruotsalaista lähti matkalle kohti Dneprijoen rantoja. Paikkansapitämättömiksi osoittautuneet lupaukset, tartuntatautien, mm. malarian ja lavantaudin leviäminen, makean veden puute ja korkea lapsikuolleisuus riittävästä syntyvyydestä huolimatta johtivat uudisasukasväestön niin jyrkkään laskuun, että Venäjän keisarillinen hallitus antoi vuonna 1802 uuden asetuksen. Siinä kaikki ruotsalaiset miespuoliset määrättiin menemään naimisiin 30 vuoden ikävuoteen mennessä harventuvan väestörakenteen täydentämiseksi.
Toisaalta väitetään, että maanviljelijät olivat siirretty tänne vastoin tahtoaan ja keisarinnan Katariina II:n määräyksestä, minkä Grigori A. Potjomkin oli pannut täytäntöön. Toisaalta kerrotaan, että Hiidenmaan ruotsalaiset talonpojat eivät olleet koskaan kokeneet maaorjuutta ja pyysivät Venäjän keisarinnaa Katariina II:ta vapauttamaan heidät orjuuttavasta asemasta, jota he kärsivät paikallisen maanomistajan alaisuudessa. Keisarinna oli liikuttunut alamaistensa ahdingosta ja ehdotti, että he muuttaisivat Taurian aromaille, jotka oli äskettäin vallattu takaisin vaikeassa sodassa Turkin kanssa. Hän lupasi jokaiselle perheelle 25 syltä pitkän ja 16 leveän talon, 60 desjatiinaa (noin 65,5 hehtaaria) maata ja muita etuoikeuksia. Joten ruhtinaan kutsusta Dagön saarelta yhteensä 935 henkilöä, 422 miestä ja 513 naista, ja vapaaehtoisia muista tiloista eli yhteensä 960 tai joidenkin mukaan noin 1 200 tai jopa 1 500 sielua omilla hevos- tai härkäkärryillään lähti matkaan Pihkovan läänin, Valko-Venäjän ja Ukrainan halki. Myöhemmin heihin liittyi 35 muuta henkilöä ja kolme kuukautta lähdöstään uudisasukkaat majoittuivat talveksi 1780–81 venäläiseen kylään lähellä Pultavaa. Pitkä matka tehtiin jalkaisin sotilassaattueen saattamana, uudisasukkaat matkustivat kokonaisen vuoden ja rankka matka Hersonin aroalueille saatiin päätökseen 1. toukokuuta 1782.
Matkalla kuoli ihmisiä pääosin isorokkoon, jonka ruotsalaiset olivat saaneet Valko-Venäjällä. Joidenkin lähteiden mukaan noin tuhannesta alle puolet tai joidenkin mukaan 70 perhettä pääsivät perille ja joidenkin mukaan kaksi kolmasosaa matkailijoista kuoli tai hylkäsi muuttoidean. Jotkut jopa pakenivat matkan aikana. Kun taas silloisen valtiovarainministeriön tilastojen mukaan ruotsalaisten talonpoikien lukumäärä heidän uudelleensijoittamisensa aikana vuonna 1781 oli 904 tai tulkkina toimineen luutnantin ilmoittamana luku oli 966 sielua molempaa sukupuolta, joista 148 sielua oli elossa perille saapuessa ja 756 sielua kuoli matkalla.
Siirtolaispiirikunta perustettiin vuonna 1782 Dneprin oikealle rannalle pitkin joenuomaa ylempänä silloisesta Kizikermenin linnoituksesta ja on yksi Taurian alueen vanhimmista asutuksista. Ensimmäiset vuodet uudisasukkaat joutuivat asumaan korsuissa, minkä kolme neljästä seinästä oli maata. Oletettavasti ruotsalaisten uudisasukkaiden saapumista varten tänne tehtiin joitakin valmisteluja, mutta niitä ei saatu valmiiksi. Siirtolaiskylän asukkaiden määrä väheni nopeasti, koska tulirokkoon ja punatautiin kuoli ihmisiä sankoin joukoin. Kahden ensimmäisen vuoden aikana yli puolet heistä kuoli, jolloin tähän ruotsalaiskylään jäi jäljelle noin 30 perhettä. Myöhemmin tänne asettui muita siirtolaisia Tauriasta sekä Josefstalin ja Mariupolin piireistä. Vuosina 1786–87 tai 1787 ja 1788 valtiovarainministeriön määräyksestä luterilaisperheitä eli 67 miespuolista ja 88 naispuolista siirtolaista Danzigista saapui ruotsalaisen siirtolaiskylän Schwedendorfin tyhjille maatiloille. Vuodeksi 1798 myös heidän määrä oli laskenut. Väestön jyrkän vähenemisen syynä pidettiin sääolojen erilaisuutta, huonoa ja vierasta ruokaa sekä asuntojen ja muiden elintärkeiden tarvikkeiden pulaa. Seuraavina vuosina 1791–92 Potjomkinin käskystä tänne siirrettiin noin 30 tai 31 Kustaa III:n ja Venäjän välisen sodan ruotsalaisia sotavankeja Krimin sotavankileiriltä Feodosijasta, vapautettuja vastineeksi tälle paikkakunnalle asumaan asettumisesta. Tai 40 ruotsalaissotavankia ja 2 perhettä Italiasta.
Alun perin piirikuntaan kuuluikin vain Alt-Schwedendorfin eli Starošvedskajan kylä. Paavali I:n hallituskaudella vuonna 1800 ruotsalaisille talonpojille myönnettiin ulkomaalaisten siirtolaisten oikeudet ”uuden alueen ja heidän kotimaansa välisen täydellisen eron vuoksi”. Ruotsalaiset niittivät pitkään viikatteilla ja käyttivät käsiharavoja, heillä oli vähemmän hevosia peltotöissä kuin saksalaisilla. Siksi pelloilla heidän oli pakko käyttää laajalti uuvuttavaa ja raskasta ruumiillista työtä. Vuonna 1794 tässä oli vain 227 asukasta, joille oli annettu 12 000 desjatiinaa eli noin 131 neliökilometriä maata. Vuoden 1802 raportissa keisarikunnan holhousvirastolle todettiin kuitenkin, että vaikka maata oli paljon, ruotsalaiset siirtolaiset eivät sitoutuneet peltoviljelyyn, vaan palasivat tavanomaiseen kalastukseen ja tietyssä määrin tervan ja kalkkikiven tuotantoon ja myyntiin”. Tuolloin maata arvostettiin vähän. Siitä johtuvasti jatkettiin Katariina II:n aloitetta levittää saksalaista kulttuuria Taurian alueella ja Aleksanteri I:n hallituskaudella 9. heinäkuuta 1804 päätettiin saksalaisten asettamisesta ruotsalaisten siirtolaisten maille. Vuosina 1803 ja 1804 saksalaisten siirtolaisten saapuessa alueelle perustettiin kolme naapurikylää. Lounais-Saksan alueilta tulleet uudisasukkaat saapuivat Mühlhausendorfin ja Klosterdorfin siirtolaiskyliin, Preussin ja Pommerin uudisasukkaat Schlangendorfin kylään. Näin eteläisen Ukrainan peltoaukeiden keskelle perustettuja saksalaiskylien asukkaita oli lukumääräisesti enemmän kuin ruotsalaisia. Vuosina 1855-56 monet piirikunnan asukkaat kuolivat armeijan tuomaan lavantautiin. Vuonna 1860 saksalaisasutukset yhdessä Alt-Schwedendorf eli Starošvedskajan (Vanhan ruotsalaisen) kylän kanssa muodostivat Ruotsalaisen siirtolaispiirikunnan. Tämän siirtolaispiirikunnan (myöhemmin volostin) hallinnollinen keskus oli vuoteen 1915 saakka ruotsalainen Alt-Schwedendorfin kylä.
Kylät.
- Alt-Schwedendorf tai Alt-Švedendorf (), vuoteen 1915 saakka tunnettu kuin Starošvedskajan kylä, Švedendorf, myös Švedskajan, Staro-Kostyrkan tai Kostyrkan kylä, Neuvostoliiton aikana kylä uudelleennimettiin Verbivkaksi, (ruotsiksi): Gammalsvenskby on vuonna 1782 perustettu luterilaiskylä, mikä sijaitsee Hersonin alueella Dneprjoen länsirannalla Kah’ovkan padon itäpuolella noin 15 kilometriä Beryslavista koilliseen. Vuosina 1926–1938 tällä ruotsalaisella kylällä oli kaksi virallista nimeä, ukrainalainen "Starošvedske" ja ruotsalainen "Gammalsvenskby", vanhempi versio Gammelsvenskby. Neuvostoliiton ja ruotsalaisissa lähteissä 1920–1950-luvuilta kylän väki tunnetaan nimellä "Starošvedy" (ruotsalainen versio Gammalsvenskbyborna). Kylää vastapäätä joen toisella puolella sijaitsee Kah’ovkan satamakaupunki, jossa on vesivoimalaitos, ja 150 kilometriä etelään sijaitsee Krimin niemimaa. Kerrotaan, että tässä ”vanhassa ruotsalaisessa kylässä” oli tai on muistomerkki Viron rannikolta, Hiidenmaalta vastoin tahtoaan siirretyille ja 1. toukokuuta 1782 tänne saapuneille maanviljelijöille. Alt-Schwedendorfin kerrotaan kasvaneensa tälle paikalle siitä syystä, että tällä uudella asuinpaikkakunnalla uudisasukkaat saivat hedelmällistä maata, mitä ei löytynyt entisillä kotiseuduillaan kallioisella saarella.
Kylä rakennettiin tyhjästä ja siirtolaisia auttoivat yksistään lähistöllä asuvat paikalliset kasakat. Vuonna 1782 kylään majoitettiin ruotsalaisia sotavankeja. Vuoden kuluessa perustamisesta v. 1783 Alt-Schwedendorfissa oli jäljellä enää noin 150 ihmistä. Kylän koettelemusten sarjassa löytyi valoisampi hetki vuonna 1787, jolloin ruhtinas Potjomkin lahjoitti kylälle pienen vaaleansinisen kirkon. Hän lähetti heille myös papin, joka huolehti yhteisöstä kuuden vuoden ajan. Joidenkin lähteiden mukaan jonkin ajan kuluttua kirkko poltettiin maan tasalle. Seuraavina vuosina vuoteen 1795 väkiluku laski, joten yksitoista vuotta kylän perustamisesta Katariina II taas kerran asetti tähän asumaan kolmekymmentä ruotsalaista sotilasta. Vuosina 1855–56 nousi kuolleisuus sotilaiden levittämään lavantautiin. Kun puukirkko paloi 1800-luvun puolivälissä, sen tilalle rakennettiin kivikirkko, mikä vihittiin käyttöön vuonna 1885 ja sai nimeksi Ruotsalainen kirkko. Maan puutteen vuoksi ruotsalaiset kyläläiset joutuivat muuttamaan pois Gammalsvenskbystä vuosina 1885–1914. Noin sata heistä meni Kanadaan tai Yhdysvaltoihin ja saman verran Omskiin Siperiaan ja Kazakstanin Pavlodariin. Vuosina 1886–1926 yhteensä noin sata ruotsalaista kyläläistä muutti Kanadaan.
- Klosterdorf (), (), Mykhailovka, myös Kostyrka tai Kusterka on vuonna 1805 perustettu katolilainen kylä Dneprin oikealla rannalla 80 kilometriä H’ersonista koilliseen. Kylää kutsuttiin vielä ”luostarikyläksi”, koska naapurustossa sijaitsi ortodiksiluostari. Kylän perustivat 30 perhettä Mainzista, Böömista, Badenista ja Kurpfalzista. Kylässä eli enimmillään 921 asukasta vuonna 1906.
- Mühlhausendorf (), myös Mykhailovka, Mühlhausen, Mylgauzka on vuonna 1814 perustettu luterilaiskylä Dneprin oikealla rannalla noin 10 kilometriä Beryslavista koilliseen. Nimi annettiin osana Elsass-Lothringenia olleen kaupungin Mulhousen mukaan ja perustajina oli Itävallasta, Württembergistä ja Böömistä saapunutta 16 perhettä. Kylässä asui myös sekä venäläisiä että ukrainalaisia ja asukkaita enimmillään oli yhteensä 622 vuonna 1906.
- Schlangendorf (), myös Zmijivka ja Gadjutšaja on vuonna 1814 perustettu luterilaiskylä Dneprin oikealla rannalla noin 10 kilometriä Beryslavista itään. Toisaalta nimi johtunee siitä, että alun perin kaikki talot kylässä oli rakennettu yhteen eikä kahteen riviin kuten yleensä. Toisaalta väitetään, että kylä sai nimensä saksankielisestä sanasta ”Schlange”, joka suomennettuna tarkoittaa ”käärmettä”. Siitä syystä oletetaan Schlangendorfista tulleensa Gadjutšaja venäjänkielisestä ”gadjuka” () ja Neuvostoliiton vuosina Zmijivka venäjänkielisesta ”zmeij” (). Kylän ensimmäiset 19 perhettä saapuivat Preussista, Pommerista ja Sleesiasta ja asukaskunta oli sekaväestöä. Asukkaita enimillään oli 508 vuonna 1906.
Okrugin talouden kehitys.
Venäläisten virkamiesten raporteissa mainittiin ruotsalaisten talonpoikien ahkeruus, minkä ansiosta asettuivat uusiin olosuhteisiin, harjoittivat kalastusta ja kasvoi kylän asukkaiden määrä. Ruotsalaiset kynsivät härillä ja danzigilaiset uudisasukkaat hevosvaljakoilla. 21. marraskuuta vuonna 1798 tehdystä raportista käy ilmi, että 10 vuoden aikana oli vain kaksi paremman satoista vuotta, jolloin syysviljan nähtiin kevätviljaa paremmin menestyvän. Ruotsalaissiirtolaiset eivät harjoittaneet puutarhanhoitoa lainkaan. Aivan kuten ensimmäisinä vuosina he eivät menestyneet kaalin, perunan, nauriiden tai muiden vihanneksien tai juurikasvien viljelyssä. Koska maan viljelemisestä oli mahdotonta saada pitkäaikaista voitokkaampaa satoa, erityisesti ruotsalaiset talonpojat alkoivat kasvattaa karjaa. He kasvattivat hevosia omaan käyttöönsä, lampaita ja heinää he möivät 19 kilometrin päässä Beryslavin kaupungissa. Maatalouden ja karjankasvatuksen lisäksi ruotsalaiset talonpojat harjoittivat metsästystä ja erityisesti kalastusta Dneprijoen varrella, josta he pyysivät runsaasti haukea, karppia, monneja, suutaria, lahnaa ja ahventa, joita he osittain kuivasivat, osittain suolasivat, möivät tai vaihtoivat jauhoihin.
Tarkempaa etnografista aineistoa ruotsalaisten siirtolaisten aineellisesta kulttuurista ja elämäntavasta keräsi etnografi O.Afanasjev-Tšužbinski 1850-luvun lopulla. Siinä etnografi kertoo kalastusyhteisön olleen jaettu kahteen arteliin, joilla kummallakin on omat verkkonsa. ”Artelit jakavat saaliinsa tasan ja myyvät kumpikin osuutensa Beryslavissa ja Kakhovkassa, joskus he myyvät tukkumyynnillä ja jakavat rahat”. Kirjoituksissaan O.Afanasjev-Tšužbinski kuvaa myös ruotsalaissiirtolaisten pukeutumista ja siisteyttä. ”… he kokkaavat kahdesti päivässä runsaan aterian, he tekevät erittäin hyvää voita ja leipovat herkullista leipää, ruotsalaiset rakastavat jutella; ruotsalaiset naiset tekevät kaikki miesten työt, kun taas tytöt ratsastavat kuin miehet ja hallitsevat taitavasti hevosiaan.” 1800-luvun loppu ja 1900-luvun alku olivat menesyksellisiä Ukrainan ruotsalais-saksalaisen siirtolaiskylien, jolloin saatiin hyvät sadot, oli vakaa asuntokanta ja talonpoikaiselämä.
Vuonna 1798 siirtolaiset asuivat heille valtion varoilla rakennetuissa puutaloissa. Monet ruotsalaiset talonpojat rakensivat itselleen maatilarakennuksia, navetan ja karjalle kivilattoja, jotkut heistä alkoivat ympäröidä pihojaan kivimuureilla. Myöhemmin he alkoivat korvata valtion varoilla rakennettuja vanhentuneita taloja kivirakennuksilla. Ruotsalaisen siirtolaispiirikunnan pappien kirjauksien mukaan vuonna 1841 alueella asui 253 ruotsalaista. Saatujen varojen avulla ruotsalaiset onnistuivat rakentamaan vuonna 1787 perustetun puukirkon paikalle kivikirkon vuonna 1885.
Vuosi 1917 keskeytti ruotsalaisen siirtokunnan kukoistuksen. Lähes 150 vuotta asutuksen perustamisen jälkeen Venäjän sisällissodan vaikeat ajat ja bolševikkihallinnon ensimmäiset nälkävuodet saivat ruotsalaiset vuonna 1921 pyytämään Moskovaa, että sallittaisi Alt-Schwedendorfin asukkaiden lähtö takaisin historialliseen kotimaahansa. Vuonna 1929 Moskova lopulta antoi luvan 90% swedendorfilaisista lähteä. Joten samana vuonna Zmijivkan yli 700, 888 tai noin 900 vanhaa ruotsalaista asukasta, jotka eivät halunneet liittyä kolhoosiin, lähtivät joko Kanadaan, useimmat Itämeren saarelle Gotlantiin tai Ruotsiin, johon he saapuivat 1. elokuuta. Vain noin kaksikymmentä jäi Gammalsvenskbyhyn. Neljä kuukautta myöhemmin siirtolaiset kuitenkin pyysivät päästä takaisin ja noin 250 heistä palasi Gammalsvenskbyhyn vuosina 1930 ja 1931. Heidän mielestään lähtö oli ollut harkitsematon askel. Näinä vuosina kylässä toimi ruotsalainen kolhoosi, jota johtivat ruotsalaiset kommunistitalonpojat. Kylässä asui pääasiassa ruotsalaisia, mutta tähän uudelleensijoitettiin saksalaisia Uralilta ja 1950-luvulla talonpoikia Länsi-Ukrainasta. Ruotsista saapunut ruokalaiva auttoi heitä selviytymään vuoden 1933 nälänhädästä.
Natsi-Saksan miehityksen alaisena vuonna 1941 kaikki kylässä asuneet ruotsalaiset ja saksalaiset ottivat Saksan kansalaisuuden. Vuonna 1943 natsien vetäytyessään he veivät kylien asukkaat mukanaan Saksaan. Voitonpäivän jälkeen kansainvälisen sopimuksen mukaan ne, joilla oli yhteys Neuvostoliittoon, palautettiin "kotimaahan". Useimpien paluumuuttajien kohtalo oli ennalta määrätty ja heidät lähetettiin suoraan Saksasta Komin ASNT:hen työleireille, missä monet heistä kuolivat. Toisen maailmansodan päättyessä kaikki neljä asutusta nimettiin uudelleen, jotta ne eivät muistuttaisi asukkaiden etnisestä alkuperästä. Starošvedskajasta tuli Verbivka (tai Verbovka) ja Schlagendorfista Zmijivka, Mühlhausendorfista Mikhailovka (tai Mykhailovka) ja Klosterdorfista Kostyrka. Vuosina 1946–1947 kyliä koetteli Neuvostoliiton nälänhätä. 1950-luvulla tyhjentyneisiin kyliin uudelleensijoitettiin talonpoikia Länsi-Ukrainasta. Sodanjälkeisinä vuosina muut Saksasta palaneet ruotsalaiset perustivat kolhoosin, joka oli 1950-1960-luvuilla varsin vauras.
Tällä hetkellä ruotsalais-saksalaisten kylien paikalla sijaitsee Zmijivkan asutuskeskus Beryslavin piirissä Hersonin alueella. Kylän 3,5 tuhannesta asukkaasta vuoden 2001 koko Ukrainan väestönlaskennassa rekisteröitiin 111 ruotsalaista. Vuonna 2018 kylässä ja sen ympäristössä asui noin 200 tai 250 ihmistä, joilla on ruotsalaisia esi-isiä. Zmijivkaan liittyy toinenkin mielenkiintoinen piirre. Siellä asuva ruotsalainen yhteisö on säilyttänyt vanhan ruotsin kielen, jota ei ole käytetty itse Ruotsissa pitkiin aikoihin.
Okrugin koulut.
Ruotsalaisessa siirtolaispiirikunnassa ei ollut koulua ja 7–15-vuotiaat ruotsalaiset lapset opiskelivat jonkun siirtolaisen talossa, joka opetti heille raamattua ja lukutaitoa ruotsiksi. Vuonna 1829 Starošvedskajan kylässä asui 7–15-vuotiaita lapsia, 23 poikaa ja 33 tyttöä ja kouluikäisiä 11 poikaa ja 17 tyttöä. Koulutus tapahtui opettajien tai siirtolaisten taloissa. Lapsille opetettiin lukemista, kirjoittamista, laskemista ja jumalan lakia, oppitunteja pidettiin 1. marraskuuta alkaen 1. huhtikuuhun saakka. Starošvedskajan kylässä opettajana toimi 83-vuotias siirtolaismies, joka oli naimisissa ja sai 31 ruplaa vuodessa. Vuonna 1839 Starošvedskaja kylässä oli 29 poikaa ja 27 tyttöä ja kouluikäisiä 18 poikaa ja 17 tyttöä. He opiskelivat 47-vuotiaan siirtolaismiehen kotona. Opettaja oli naimisissa ja sai palkkaa 40 ruplaa vuodessa. Oppitunteja pidettiin myös marraskuusta huhtikuuhun ja lapsille opetettiin Raamattua, lukemista ja kirjoittamista. Kouluopetuksen kehityksessä ruotsalainen siirtolaisokrug oli muita siirtolaispiirikuntia jäljessä. Valtion omaisuusministeriön tietojen mukaan vuonna 1841 lähes kaikki pohjoisen Mustanmeren alueen siirtolaismaalapset kävivät koulua. Poikkeuksena olivat ruotsalaisen okrugin kolme kylää, joissa alle puolet lapsista kävi koulua opettajien yksityisissä asunnoissa.
Vuosina 1904–1905 kirkkokirjat osoittivat, että seurakunnassa oli 650 ruotsalaista luterilaista ja 2 036 saksalaista. Kirkossa avattiin koulu 93 oppilaalle. Koulun kahdelle luokalle varattiin eri aineiden lisäksi 10 tuntia ruotsin kielen ja 10 tuntia luterilaisen uskonnon opiskeluja varten. Joidenkin lähteiden mukaan koulu toimi kylässä vuoteen 1937 asti ja lapset opiskelivat ruotsin kirjallista taitoa.