Turhasta uteliaisuudesta

Turhasta uteliaisuudesta tai "Touhottamisesta" (; ) on Plutarkhoksen "Moralia"-kokoelmaan (kirja VI, 39) kuuluva tutkielma, joka käsittelee nimensä mukaisesti liiallista kiinnostusta toisten ihmisten asioihin.
Historia.
Plutarkhos kirjoitti "Moralian" tutkielmat ensimmäisen vuosisadan lopulla ja 100-luvun alkupuolella. "Turhasta uteliaisuudesta" on kirjoitettu hieman ennen teosta "Puheliaisuudesta" ("De garrulitate"), joka käsittelee hieman samanlaista aihetta samalla tyylillä. Tutkielman "Turhasta uteliaisuudesta" päälähteenä on nähty Ariston Khioslainen. Siinä on nähty yhtäläisyyksiä myös "diatribē"-kirjallisuuteen. Lampriaan tekemässä Plutarkhoksen teosten luettelossa tutkielma on numerolla 97.
Aulus Gellius tunsi teoksen ja valittaa vaikeutta kääntää sen nimen "polypragmosynē" () latinaksi. Tutkielman on suomentanut Juhana Torkki osana kokoelmaa "Mielen tyyneydestä" (Otava 2020). Torkki huomauttaa myös siitä, ettei sanalle löydy hyvää vastinetta, sillä ”uteliaisuus” voidaan käsittää sekä positiivisesti että negatiivisesti, kun taas teoksen nimessä kyse on puhtaasti negatiivisesta asiasta.
Sisältö.
Tutkielma jaetaan 16 lukuun. Plutarkhos käsittelee siinä turhaa uteliaisuutta eräänlaisena sielun sairautena. Siinä ihminen on kiinnostunut toisten ihmisten ikävyyksistä, ja se kytkeytyy kateuteen ja kaikenlaiseen pahantahtoisuuteen. Toisten ihmisten asioiden tonkimisen sijasta Plutarkhos kehottaa ihmisiä kääntämään huomionsa ennen kaikkea itseensä ja omiin asioihinsa, jotta ne olisivat kunnossa. Se, joka nauttii ikävien asioiden käsittelystä, löytää niitä varmasti lähempääkin itsestään.
Plutarkhos analysoi uteliaisuuden psykologiaa monin tavoin, kuvaamalla, kuinka ihmiset ovat usein taipuvaisia kiinnostumaan enemmän toisten asioista kuin omistaan ja erityisesti kaikenlaisista salatuista asioista. Ratkaisuksi Plutarkhos ehdottaa tiedonhalun kääntämistä toisaalle miellyttävämpiin asioihin. Uteliaisuuden voi suunnata esimerkiksi luonnontieteelliseen tutkimukseen. Jos välttämättä haluaa tutkia pahoja asioita, voi tutkia historiaa, jossa pahuutta riittää, ilman että tarvitsee kuitenkaan häiritä sillä eläviä.
Uteliaita kiinnostavat kuitenkin yleensä erityisesti tuoreet kataluudet ja juorut. Samalla uteliaat ovat niin kiinni toisten asioissa, että laiminlyövät omansa. He hakeutuvat toreille ja satamiin kuullakseen aina uusimpia uutisia. Tyypillisesti uteliaat ovat myös puheliaita juoruamaan kuulemansa. Tästä seuraa se paradoksi, ettei uteliaille yleensä mielellään paljasteta mitään, ja niinpä utelias usein ”on ainoa, jolle ei kerrota tai näytetä sitä, minkä kaikki muut kuulevat ja näkevät”.
Tämän jälkeen Plutarkhos palaa taas uteliaisuuden parantamiseen. Eräs tapa on palauttaa mieleen, mitä kaikkea joutavaa mieleen on uteliaisuuden myötä kertynyt. Tällainen toisten vikojen kokoelma on sekä tahditon että hyödytön. Toiseksi ihmisen on hyvä ohjata mieltään, ettei sille muodostu tottumusta turhien asioiden penkomiseen. Plutarkhos antaa monenlaisia ohjeita ja harjoitustehtäviä turhasta uteliaisuudesta eroonpääsemiseksi. Pitää muun massa välttää juoruavia ja tappelevia väkijoukkoja ja toisia uteliaita. Hyödyllistä on myös opetella, ettei aina tarvitse mennä kaikkialle, mistä kuuluu jotain kiinnostavaa, tai esimerkiksi avata kirjeitä heti niiden saavuttua.
Lopuksi Plutarkhos huomauttaa vielä, että uteliaille ovat sukua tyrannien urkkijat sekä sykofantit ja muut ilmiantajat, kaikkein vihatuimmat ihmisryhmät.