tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ape Escape

Ape Escape on Sony Computer Entertainmentin kehittämä ja julkaisema tasohyppelypeli, joka julkaistiin 1999 yksinomaan PlayStation-pelikonsolille. "Ape Escape" oli ensimmäinen peli PlayStationille, joka edellytti DualShock-ohjaimen analogisia sauvaohjaimia pelaamisessa. Peliä ei siis pystynyt pelaamaan ilman uutta ohjainta. Peli uudelleentehtiin PlayStation Portable -käsikonsolille vuonna 2005 nimellä "Ape Escape On The Loose".
Pelaaminen.
"Ape Escapessa" pitää kerätä karanneet apinat 18:sta eri kentästä. Avuksi apinajahtiin pelaaja saa aluksi Aikaverkon () ja Tyrmäysnuijan (). Pelin edetessä saa monenlaisia vempaimia, joista hyötyy apinoita pyydystäessä. Pelaaja joutuu usein aika-asemalle, jossa pelaaja voi edetä kenttiin, pelata mini-pelejä, tallentaa, katsella apinoita ja harjoitella vempaimilla. Ohjaaminen ja vempaimien käyttö tapahtuu analogisilla ohjaimilla. X, O, kolmio ja neliö sen sijaan ovat näppäimiä, joihin voit tallentaa vempaimet. Näin voit tallettaa neljä välinettä. 
Kun kentästä pyydystää kaikki apinat, voi kokeilla Time Trialia (), jossa pitää pyydystää annettu määrä apinoita annetussa ajassa. Ajat ovat pronssi, hopea ja kulta.
Vempaimet.
Hyödyllinen väline, jolla voi tuhota kentässä olevia vihollisia ja esteitä. Tällä voi myös tyrmätä apinan. Tyrmäysnuijaa voidaan myös pyörittää. 
Väline, jolla pyydystetään apinoita. Tätä voi myös pyörittää.
Vesiverkko on väline, jota käytetään vedessä. Tätä ei tarvitse asettaa näppäimiin, vaan se tulee automaattisesti käyttöön veteen hypätessä. Vesiverkolla voi laukaista verkon, mikä mahdollistaa apinoiden pyydystämisen vedestä. Vesiverkolla voi uida myös nopeasti.
Väline, jolla voidaan löytää piilossa olevia apinoita. Mitä lähempänä apinoita on, sitä voimakkaamin ääni kuuluu.
Väline, jolla voidaan ampua kaukana olevia tai luoksepääsemättömiä kohteita. Ritsassa on myös kiikaritähtäin, mikä mahdollistaa tarkan ammunnan. Ritsassa on kolmenlaisia ammuksia: Tavallisia ammuksia, joita on rajattomasti, Salama-ammukset, jotka osuessaan räjähtävät ja Ohjatut ammukset, jotka seuraavat kolmea kohdetta.
Väline, joka antaa pelaajalle lisää nopeutta. käynnistäessään sen se voi tuhota viholliset osumalla niihin.
Väline, jolla voi lentää korkealla ja pitkiä matkoja.
Radio-ohjattava auto on väline, jota ohjataan. Sillä voi karkottaa apinan häkistä ja painaa nappeja. Sillä voi myös tuhota vihollisia.
Väline, jota voidaan käyttää heikkojen seinien ja esineiden tuhoamiseen, johon muut välineet eivät pysty. Se tyrmäyttää apinan pidemmäksi aikaa. Vempain on Tyrmäysnuijaa voimakkaampi ase.
Kemira Chemicals

Kemira Chemicals Oy (aiemmin Finnish Chemicals Oy) on sellu- ja paperiteollisuuden valkaisukemikaaleja Sastamalassa valmistava tehdas. Kemira osti Finnish Chemicalsin vuonna 2005. Yhtiön nimeksi muuttui kesäkuun 2009 alusta Kemira Chemicals Oy. Suomessa sillä on tehtaat Joutsenossa, Äetsässä ja Kuusankoskella. Tuotteisiin kuuluvat muun muassa natriumkloraatti, natriumboorihydridi ja klooridioksidi, joita käytetään massavalkaisussa ja vedenpuhdistuksessa.
Historiaa.
Yhtiö perustettiin vuonna 1937. Sen perustajia olivat englantilainen ICI, saksalainen IG Farben ja belgialainen Solvay tasaosuuksilla. Finnish Chemicals aloitti selluloosan valkaisussa käytettävän kloorin valmistamisen Äetsän tehtaallaan vuonna 1939. Toisen maailmansodan jälkeen IG Farbenin omistusosuus siirtyi saksalaissaatavina vuonna 1946 Neuvostoliiton haltuun. Neuvostoliitto myi osuutensa yhtiöstä vuonna 1953 Enso-Gutzeit Oy:lle. 1950-luvun alussa tehdas tuotti kloorin lisäksi kaustista soodaa, kalsiumhypokloriittia ja AIV-rehuliuosta ja työllisti noin 300 ihmistä.
Vuonna 1983 yhtiö siirtyi Nokian hallintaan, ja vuonna 1991 siitä tuli Nokian ja UPM-Kymmenen yhteisyritys, johon oli yhdistetty molempien kemikaalivalmistus. Vuonna 1996 yhtiön omistajaksi tuli Luxemburgissa toimiva Erikem Luxembourg S.A., ja vuonna 2000 yhtiö osti pohjoisamerikkalaisen "Huron Tech Corporationin". Erikem myi Finnish Chemicalsin vuonna 2005 Kemiralle.
Kilpailulait.
Euroopan komissio määräsi vuonna 2008 Finnish Chemicalsille 10,15 miljoonan euron sakon natriumkloraattiliiketoiminnan kilpailulakien rikkomuksista vuosina 1994–2000. Kemiran mukaan sakko ei vaikuta sen tulokseen.
Justin Hoyte

Justin Raymond Hoyte (s. 20. marraskuuta 1984 Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja. 180 senttimetriä pitkä Hoyte edustaa Englannin mestaruussarjassa pelaavaa Middlesbroughia.
Saavutuksia.
Hoyten pikkuveli Gavin on myös jalkapalloilija. Hänen äitinsä Wendy Hoyte ja serkkunsa Chris Clarke taas ovat entisiä pikajuoksijoita.
Ilkka Malmberg

Ilkka Malmberg (14. maaliskuuta 1954 Turku – 3. joulukuuta 2016 Helsinki) oli Helsingin Sanomien toimittaja, joka tunnettiin laajoista ja syväluotaavista artikkeleistaan. Niitä on julkaistu lähinnä Helsingin Sanomien Kuukausiliitteessä. Kirjoiksi Malmberg laajensi artikkelisarjansa Suomen heimoista, "Seitsemän veljeksen" ja "Tuntemattoman sotilaan" henkilöhahmoista, vuosien 1808–1809 Suomen sodasta sekä Lapin Posiolta ostamastaan hehtaarin maapalstasta.
Malmberg opiskeli valtiotieteitä yliopistossa ja kävi Sanomien toimittajakoulun 1979–1980. Hän aloitti Kuukausiliitteessä satunnaisilla jutuilla 1980-luvun puolivälissä. Malmberg kertoi saaneensa paljon oppia Juha Tantulta sekä muiden muassa Antti Tuurin, Hannu Raittilan ja Veijo Meren niukasta mutta tarkasta proosakerronnasta.
Malmberg sai Suuren journalistipalkinnon vuonna 2005 julkaistulla jutullaan Mervi Nykäsestä. Malmberg oli yksi vuoden 2012 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon saajista. Palkinto myönnettiin raadin mukaan ”syvällisestä, ajatuksia herättävästi ja ihmisläheisestä journalismista, jota hän on harjoittanut omaperäisellä ja elävällä kirjoitustyylillä”. Vuonna 2014 hän sai Suomen Kulttuurirahaston 30 000 euron arvoisen palkinnon ”oivaltavasta syväjournalismista, lukijoiden arvostamisesta”.
Vuonna 2010 Malmberg palkittiin vuoden posiolaisena sen ansiosta, että hänen Posion-maahankinnan tuloksena syntynyt juttusarjansa Helsingin Sanomissa oli tuonut Posiota esille korvaamattomalla tavalla.
Malmberg kuoli nopeasti edenneeseen haimasyöpään 3. joulukuuta 2016. Hänellä oli aikuinen tytär ja kolme kouluikäistä poikaa.
Helsingin Sanomain Säätiö on vuonna 2021 perustanut hänen nimeään kantavan Ilkka Malmberg -palkinnon. Palkinto on suuruudeltaan 15 000 euroa.
Gibson Corvus

Gibson Corvus oli Gibsonin vuonna 1982 julkaisema kitaramalli. Corvuksen radikaalia muotoilua on useasti kutsuttu "purkinavaajaksi". Muoto oli kuitenkin alun perin suunniteltu muistuttamaan varjokuvaltaan varista, mistä tulee mallin latinankielinen varista tarkoittava nimi "corvus". Muotoilu ei miellyttänyt soittajia, ja soittimen taival jäi vain kahden vuoden mittaiseksi.
Corvuksia oli kolme erilaista, Corvus I, II, ja III. Ne eivät juuri eronneet toisistaan paitsi mikrofonien osalta: Corvus I:ssä oli yksi humbucker, Corvus II:ssa kaksi humbuckeria ja Corvus III:ssa oli kolme yksikelaista mikrofonia.
Cantar de mio Cid

Cantar de mio Cid (”Cidin laulu", kirjaimellisesti ”Laulu herrastani”) on Espanjan kansalliseepos. Se on tuntemattoman tekijän 1100-luvun lopussa kirjoittama sankarirunoelma. Sen ainut säilynyt alkuperäiskäsikirjoitus on vuodelta 1207.
Eepoksen päähenkilö on Rodrigo Díaz de Vivar eli el Cid, maureja vastaan taisteleva soturi, jonka tärkein päämäärä on vapauttaa kotimaansa arabien vallasta. Nimen "el Cid" (sayyid, ”herra”) hän sai voittamiltaan arabeilta.
Eepos sijoittuu Reconquistan aikaiseen Espanjaan. Urhoollinen el Cid joutuu Kastilian kuningas Alfonso VI:n epäsuosioon, ja kuningas karkottaa hänet. Cid kerää kuitenkin armeijan, saa joukon voittoja maureista sekä sotasaaliin, josta osan lähettää lahjaksi Alfonsolle. Kuningas liikuttuu Cidin jalomielisyydestä ja sallii tämän palata takaisin kotiin. Kuningas jopa naittaa Cidin tyttäret Carriónin suvun prinsseille. Cidin miehet kuitenkin häpäisevät prinssit syyttämällä näitä pelkureiksi. Tästä loukkaantuneena prinssit pahoinpitelevät vaimonsa. Cid vaatii kuninkaalta oikeutta ja voittaa prinssit. Sen jälkeen Cidin tyttäret menevät uusiin naimisiin Navarran ja Aragonian prinssien kanssa.
Schloss Hohenschwangau

Schloss Hohenschwangau (alun perin "Schwanstein") on 1800-luvulla uusgoottilaiseen tyyliin jälleenrakennettu, alun perin keskiaikainen linna Schwangaun kunnassa Baijerissa, Saksassa lähellä Itävallan rajaa. Linna menetti sotilaallisen merkityksensä keskiajan lopulla ja oli raunioituneessa tilassa 1800-luvulla. 
Valmistuttuaan Maksimilian II:n rakennuttamana 1830-luvulla linna toimi Baijerin kuningasperheen kesä- ja metsästysmatkojen asuntona. Poika Ludvig II vietti joka kesä muutaman viikon Hohenschwangaussa.
Historia.
Hohenschwangaun linna mainitaan nimellä "Schwanstein" ensimmäisen kerran 1100-luvulla. 1500-luvulle asti sen omistajat olivat Schwangaun ritarit. Sen jälkeen se vaihtoi omistajaa pari kertaa ja tuhoutui osittain eri sodissa.
1800-luku.
Vuonna 1832 Baijerin 18-vuotias kruununprinssi Maximilian, tuleva kuningas Maksimilian II, löysi raunion vaelluksellaan, osti sen spontaanisti ja päätti rakennuttaa linnan uudelleen alkuperäisten suunnitelmien mukaan. Vuosina 1833–1837 hän rakennutti romanttisen linnan keskiaikaisen linnan raunioille. Rakentamisen johdon hän uskoi taideopettajalleen, arkkitehtuuri- ja teatterimaalari Domenico Quagliolle (1787–1837). Maximilianin ja hänen taiteilija-arkkitehtinsa luoma kompleksi on säilynyt poikkeuksellisena arkkitehtonisena monumenttina romantiikan ajalta.
Vuonna 1842 prinssi Maximilian avioitui Preussin prinsessa Marien (1825–1889), Preussin kuningas Fredrik Vilhelm III:n veljentyttären kanssa. Marie rakasti Hohenschwangauta ja alueen vaihtelevia maisemia. Baijerin kuningasperhe vietti useita viikkoja vuodessa Hohenschwangaussa. Kunkin linnanherran kirjoittamassa kronikassa luetellaan ruhtinaallisia vieraita, selostetaan juhlia, upeita turnajanisia, kaukana hehkuvia vuoristopaloja sekä kuningasperheen retkiä. Intohimoinen metsästäjä kuningas Maksimilian käytti linnaa majoittumiseen metsästysmatkoillaan ja kuningatar Marie suosi vuoristovaellusta ja kalastusta. Poika Ludvig II:n Hohenschwangaussa lapsena viettämä aika herätti hänen kiinnostuksensa legendoihin ja myytteihin sekä vaikutti vahvasti siihen, että hän rakennutti lähistölle Neuschwansteinin linnan 1860–1880-luvuilla. 
1900-luku.
Vuodesta 1923 lähtien Wilttelsbacher Ausgleichsfonds on omistanut Hohenschwangaun linnan. Linna selvisi vahingoitta kummastakin maailmansodasta ja nykyään siellä vierailee 300 000 turistia vuosittain.
Fairytales

Fairytales on norjalaisen Alexander Rybakin ensimmäinen studioalbumi. Se julkaistiin Norjassa ja suurimmassa osassa Eurooppaa 29. toukokuuta 2009. Suurin osa albumin kappaleista on Rybakin itse sanoittamia ja säveltämiä.
Albumin ensimmäinen single on 12. tammikuuta 2009 julkaistu "Fairytale", joka toi Norjalle kolmannen voiton Eurovision laulukilpailussa 2009 ja toinen single on 13. toukokuuta 2009 julkaistu "Funny Little World".
Vastaanotto.
27. toukokuuta 2009 Norjan suurin sanomalehti "Verdens Gang" oli ensimmäinen joka antoi kappaleelle täydet pisteet; 6/6. "Alexander Rybakista ei ole tullut vain tähteä hetkessä, hän ansaitsee statuksensa", lehdessä sanotaan. Samana päivänä paljastettiin, että albumi on vuotanut laittomasti nettiin. Norjalainen sanomalehti "Dagbladet" oli vähemmän täpinöissään Alexanderista. "Rybak on viettelevä, muttei aivan täydellisen vakuuttava" lehden kriitikko kirjoitti antaen pisteitä 4/6. "Aftenpost"-lehti taas antoi pisteitä 5/6 sanoen Rybakia "täysin artistiksi." Ruotsalainen lehti "Aftonbladet" aiheutti kuitenkin kohua antamalla pisteitä vain 1/6 kutsuen Alexanderia "viulu hobbitiksi" ja kappaletta "smurffi hitiksi". Norjan "TV2" antoi albumille neljä tähteä kuudesta sanoen Rybakin olevan "ei-yhden-hitin-ihme lainkaan"- "NRK" antoi Rybakille hyvät arvostelut sanoen, että Rybak on "hyvä pop-säveltäjä." "Dagsvisen" antoi viisi pistettä kuudesta mainostaen "satu jatkuu!" Radio kanava "P4 Radio Hele Norge" antoi albumille melko köyhät arvostelut kutsuen sitä levyksi "13-vuotiaille tytöille ja Eurovision faneille" se sai 2 tähteä. "Bergensavisen" oli vaikuttunut levystä, erityisesti sen "persoonallisesta tyylistä" ja antoi täten levylle viisi tähteä.
Pianonopettaja

Pianonopettaja on Michael Haneken ohjaama elokuva vuodelta 2001. Se perustuu Elfriede Jelinekin romaaniin ja kertoo nelikymppisestä äitinsä kanssa elävästä pianonsoiton opettajasta ja seitsemäntoistavuotiaasta tekniikan opiskelijasta. Elokuva palkittiin yli kymmenellä palkinnolla, joukossa Cannesin elokuvajuhlien "grand prix" ja palkinnot parhaille mies- ja naisnäyttelijöille.
David Oliver

David Oliver (s. 24. huhtikuuta 1982) on yhdysvaltalainen pika-aitajuoksija, maailmanmestari ja olympiamitalisti.
Oliver sijoittui viidenneksi 110 metrin aitajuoksussa ajalla 13.24. Osakan MM-kilpailuissa 2007 hän karsiutui saman matkan välierissä. Valencian sisäratojen MM-kilpailuissa 2008 hän eteni 60 metrin aitajuoksussa niin ikään välieriin. Samana talvena hän voitti Yhdysvaltojen mestaruuden 60 metrin aidoissa.
Oliver voitti 110 metrin aitajuoksun Yhdysvaltojen olympiakarsinnoissa 2008. Hän saavutti pronssia Pekingin olympialaisten 2008 110 metrin aitajuoksussa ajalla 13,18. Hän jäi Dayron Roblesin voittamassa kilpailussa vain sadasosasekunnin hopeamitalisti David Paynesta. Myöhemmin samana syksynä hän voitti ajalla 13,22. 
Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010 Oliver sai pronssia 60 metrin aidoissa ajalla 7,44. Kesäkaudella hän voitti kaikki 15 käymäänsä 110 metrin aitajuoksukilpailua. Hän sivusi Dominique Arnoldin Yhdysvaltojen ennätystä 12,90 Eugenessa 3. heinäkuuta ja paransi ennätykseen 12,89:ään Saint-Denis'ssä 16. heinäkuuta. Hän voitti myös Yhdysvaltojen-mestaruuden ja maanosien cupin. 
Oliver voitti 110 metrin aitajuoksun Yhdysvaltojen-mestaruuden 2011. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän oli neljäs 110 metrin aidoissa ajalla 13,44. Seuraavan vuoden olympiakarsinnoissa hän jäi viidenneksi. Hän voitti maailmanmestaruuden Moskovassa 2013 ajalla 13,00.
Oliverin ennätys 110 metrin aitajuoksussa on 16. heinäkuuta 2010 Saint-Denisissä juostu 12,89 s. Heinäkuussa 2021 Oliver oli kautta aikain tilaston viidentenä. Sisäradoilla hän on juossut 60 metrin aidat parhaimmillaan ajassa 7,37 s Stuttgartissa 5. helmikuuta 2011.
Pykälä (järjestö)

Pykälä ry on Helsingin yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan opiskelijoiden tiedekuntajärjestö. Pykälä ry:llä on jäseniä noin 1 800. Pykälä ry on Juristiliiton jäsenjärjestö. 
Yhdistyksen sääntömääräinen tarkoitus on toimia Helsingin yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan opiskelijoiden etujärjestönä. Tarkoitustaan yhdistys toteuttaa erityisesti osallistumalla oikeus- ja koulutuspoliittiseen vaikuttamiseen niin Helsingin yliopistossa kuin sen ulkopuolellakin.
Pykälä ry:llä on toimisto Helsingin keskustassa ja monitoimitila Sörnäisissä.
Historia.
1930-luvun alkupuolella pieni lainopin ylioppilaiden ryhmä kokoontui lähes päivittäin lukujen lomassa. Ryhmässä syntyi ajatus perustaa yhdistys korjaamaan opinnoissa ilmeneviä puutteita. Perustava kokous pidettiin maaliskuun 19. päivänä 1935. Paikalla oli tuolloin 35 juridiikan opiskelijaa, joista 24 allekirjoitti perustamiskirjan.
Perustajien joukossa olivat mm. Teuvo Aura, Harras Kyttä ja Olavi Sohlberg, jotka valittiin yhdistyksen ensimmäiseen hallitukseen. 
Yhdistyksen tehtävänä oli tällöin toimia jäsentensä keskustelu- ja harrastusyhteisönä juridiikan opintoihin liittyen.
Toiminta.
Pykälä ry:n ylin päättävä elin on yhdistyksen kokous, johon osallistumisoikeus on kaikilla yhdistyksen jäsenillä. Joka vuosi pidetään kevätkokous, jossa vahvistetaan edellisen vuoden tilinpäätös, ja syyskokous, jossa valitaan yhdistyksen puheenjohtaja ja hallitus.
Oikeusapuvaliokunta.
Oikeusapuvaliokunta antaa oikeudellista apua opiskelijoille, jotka ovat Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan jäseniä tai suorittavat tutkintoaan Taideyliopistossa. Oikeusapua annetaan puhelimitse, kirjeitse, sähköpostitse sekä henkilökohtaisesti. Neuvonta on maksutonta.
Valmennuskurssit.
Pykälä ry on järjestänyt valmennuskursseja oikeustieteelliseen tiedekuntaan pyrkiville jo yli 60 vuoden ajan.
Inter Vivos.
Inter Vivos on Pykälän neljästi vuodessa ilmestyvä jäsenlehti. Julkaisu pureutuu ajankohtaisiin juristikunnan ilmiöihin, opiskelijan arkeen sekä yleisesti niihin seikkoihin, jotka koskettavat oikkariopiskelijan elämää. Levikiltään IV on noin 1 900 kappaletta; se postitetaan kaikille yhdistyksen jäsenille, eri medioihin sekä Pykälän yhteistyöyrityksille ja muille sidosryhmätahoille. IV on lisäksi saatavilla useissa kirjastoissa ja sitä voi tarkastella pdf-muodossa Pykälän kotisivuilla. 
Hallinto.
Hallitus.
Pykälä ry:n hallitukseen kuuluu 8 henkeä, jotka valitaan syksyisin yhdistyksen sääntömääräisessä kokouksessa. Hallitus kokoontuu kesää lukuun ottamatta viikoittain yhdistyksen tiloissa Sörnäisissä. Vuonna 2025 hallitukseen kuuluvat:
Lusin varalaskupaikka

Lusin varalaskupaikka on Heinolan kaupungissa entisen Heinolan maalaiskunnan alueella Lusissa valtatiellä 5 sijaitseva lentokoneiden varalaskupaikka. Varalaskupaikan asfalttibetonilla päällystetty kiitotie on 2 700 metriä pitkä ja noin 40 metriä leveä.
Varalentotukikohtiin voidaan hajauttaa ilmavoimien hävittäjien toimintaa siten, että ne voidaan tankata ja aseistaa. Varalentotukikohdan varustukseen kuuluvat muun muassa kiitotievalot, lähestymisvalot ja lähestymismajakat. Kaikkiaan varatukikohdan varustus varalaskupaikalle tuotuna voi edellyttää 20 yhdistelmäkuorma-autollista varusteita.
Muuta.
Lusin varalaskupaikan päässä oli Pikku Vitonen -niminen kahvila 1990-luvulle saakka, kunnes liittymä sinne suljettiin. Varalaskupaikan lähellä on maatila, jonka vuoksi lypsyaikana on lentoharjoituksissa pidetty kahden tunnin tauot.
Vuoden uusmaalainen kylä

Vuoden uusmaalainen kylä valitaan vuosittain. Valinnan on tehnyt vuoteen 1993 saakka Uudenmaan maakuntaliitto ry:n hallitus, 1994 lähtien Uudenmaan liiton maakuntahallitus. Vuotuisella valinnalla on haluttu kiinnittää huomiota kuntien ja sen asukkaiden yhteiseen vastuuseen alueidensa suunnittelussa ja kehittämisessä. Kuntia on haluttu myös kannustaa pyrkimyksissä hyvän asuinympäristön luomiseen asukkailleen sekä hyvään rakennustapaan. Lisäksi on pyritty tukemaan yksityisiä kansalaisia aloitteellisuuteen ja aktiivisuuteen oman kotiseutunsa hyväksi. 
Valinnoissa on korostettu kylän omaehtoista kulttuuritoimintaa, perinteen vaalimista, uusien innovaatioiden kehittämistä ja yhteistoimintaa kylän elinolosuhteiden parantamiseksi. Valintakriteereissä maakuntahallitus voi painottaa peruskriteeristön lisäksi myös Uusimaa-viikon teemoitusta.
Valinta ei ole aina kohdistunut tavallisiin maaseutukyliin, vaan myös samat kriteerit täyttäviin kaupunginosiin. Valintamenettelyä tarkistettiin 2012 valinnasta lähtien, jolloin siirryttiin vuorovuosin valitsemaan kylä ja kaupunginosa. Syksyisin hakuun tuleva maininta myönnetään koko seuraavalle vuodelle. Esim. 2014 syksyllä on haussa 2015 kaupunginosanimitys, 2015 syksyllä seuraava vuoden kylä -nimitys. 
Vuoden uusmaalainen kylä eri vuosina.
Uudenmaan liiton maakuntahallitus valitsee vuosittain hakemuksien perusteella vuoden uusmaalaisen kylän tai kaupunginosan.
Jyrki Härkönen

Jyrki Härkönen (s. 1961) on suomalainen toimittaja ja toiminut Suomen ortodoksisen kirkon arkkipiispa Leon teologisena sihteerinä. 1990-luvulla Härkönen on koulutukseltaan teologian maisteri ja on toiminut Uudenmaan ortodoksien lehden "Ortodoksiviestin" päätoimittajana. 
Ura.
Härkönen on opiskellut ja työskennellyt Ranskassa ja Venäjällä. Hän on suorittanut teologian maisterin tutkinnon ("maitre en théologie") Pyhän Sergein instituutissa Pariisissa ja kanttorin tutkinnon Suomen ortodoksisessa pappisseminaarissa. Hän omistaa uutistoimisto Logosmedian. Härkönen on myös ollut Suomen ortodoksisen kirkon ulkomaanapujärjestön Ortaidin projektipäällikkönä. 
Suomen ortodoksisen kirkon piispainkokous asetti Härkösen lokakuussa 2020 puolen vuoden toimituskieltoon Konstantinopolissa pidetyssä piispainkokouksessa. Moskovan patriarkaatti asettui Härkösen puolelle ja käytti tapausta propagandavälineenään. Härkönen oli arvostellut arkkipiispaa blogissaan ja antanut ymmärtää tämän olevan kyvytön hoitamaan virkaansa eikä enää kunnioitettu, terve eikä "Jumalan sanaa oikein opettava".
Tsahiagiin Elbegdorž

Tsahiagiin Elbegdorž (, s. 30. maaliskuuta 1963) on mongolialainen poliitikko, joka toimi maansa presidenttinä kesäkuusta 2009 heinäkuuhun 2017. Hän toimi Mongolian pääministerinä vuonna 1998 ja 2004–2006. Hän edustaa Demokraattista puoluetta, jota on johtanut 1996–1999 ja 2006–2008.
Elbegdorž toimi koneistajana Erdenetin kuparikombinaatissa ennen asepalveluksensa alkua 1982. Hän johti vallankumouksellista nuorisoliittoa armeijassa ja pääsi palkkiona opiskelemaan journalistiikka ja marxismi-leninismiä Lviviin Neuvostoliittoon Glasnostin aikana. Hän työskenteli myöhemmin armeijan Ulaan Od -lehdessä.
Elbegdorž osallistui demokratiamielenosoituksiin Ulan Batorissa loppuvuodesta 1989 ja hänet valittiin 1990 Kansankongressiin, jossa hän oli laatimassa maalle uutta perustuslakia. Hän perusti Mongolian ensimmäisen itsenäisen lehden, Ardtšilalin ja toimitti sitä vuodesta 1990, sekä tv-kanavan 1994.
Elbegdorž johti Demokraattisen puolueen ja sosiaalidemokraattien liittouman vaalivoittoon 1996. Vuonna 1998 perustuslaista poistettiin pykälä, joka kielsi kansanedustajia toimimasta ministereinä ja Elbegdorž valittiin huhtikuussa 1996 maan pääministeriksi. Erdenetin kaivosyhtiön johtajan vaihdon jälkeen parlamentti äänesti Elbegdoržin eroamaan saman vuoden joulukuussa.
Ensimmäisen pääministerikautensa jälkeen hän opiskeli University of Colorado at Boulderissa taloustieteitä ja Harvardissa John F. Kennedy School of Governmentissa julkishallinnon tutkinnon 2002.
Elokuussa 2004 Elbegdorž valittiin uudelle kaudelle pääministeriksi, vaikka hän ei ollutkaan enää parlamentin jäsen. Mongolian kansanvallankumouksellinen puolue (MPRP) jätti hallituksen, joka kaatui tammikuussa 2006. Vuoden 2008 vaaleissa hän asettui uudelleen ehdolle parlamenttiin ja johti Demokraattisen puolueen vaalikampanjaa. MPRP:n julistauduttua vaalivoittajaksi Elbegdoržin kannattajat protestoivat vaalin tulosta ja syyttivät vaalivilppiä.
Demokraattinen puolue asetti Elbegdoržin presidenttiehdokkaakseen huhtikuussa 2009. Vaaleissa hän sai 51,24 prosenttia äänistä istuvaa presidenttiä Nambaryn Enhbajaria vastaan.
Vuoden 2013 vaaleissa Elbegdorž valittiin jatkokaudelle.
Mongolian vuoden 2017 presidentinvaaleissa Elbegdorž ei voinut enää asettua ehdokkaaksi.
Now &amp; Eternity

Now &amp; Eternity on suomalaisen yhtyeen Honey B and the T-Bones yhdeksäs albumi.
Roman Romanenko

Roman Jurjevitš Romanenko (; s. 9. elokuuta 1971 Štšolkovo, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen kosmonautti.
Hän on asunut jo lapsena Tähtikaupungissa, jonka lukiosta hän siirtyi Ilmavoimiin valmistuen vuonna 1992 insinööriksi ja lentäjäksi. Hän lensi Aero L-39 Albatros -suihkukoulukoneita ja Tupolev Tu-134 -kuljetuskoneita kaikkiaan noin 500 tuntia. Hän on majuri ja pääsi kosmonauttikoulutukseen vuonna 1997. Hän on naimisissa Julia Leonidovna Romanenkon kanssa. Harrastuksiin kuuluu sukeltaminen, tennis, turismi, veneily, lentopallo, musiikki ja autojen entisöinti.
Hän toimi Oleg Kotovin varamiehenä Sojuz TMA-10 -lennolla ja Fjodor Jurtšihinin varamiehenä ISS-avaruusaseman Retkikunta 15:n miehistössä.
Hän lensi Sojuz TMA-15:n päällikkönä toukokuun lopussa 2009 ISS:lle liittyäkseen Retkikunta 20:n ja Retkikunta 21:n miehistöön lentoinsinöörinä. Hän laskeutui Maahan 1. joulukuuta 2009 Sojuz TMA-15:n mukana.
Vuonna 2011 hänet valittiin Venäjän Valtioduuman jäseneksi Yhtenäinen Venäjä-puolueen ehdokkaana.
Stilbeeni

Stilbeeni (C14H12) voi viitata kahteen keskenään isomeeriseen hiilivetyyn
Hashimoton tyreoidiitti

Hashimoton kilpirauhastulehdus eli Hashimoton tyreoidiitti (Hashimoton tauti, E06.3) on autoimmuunireaktiosta johtuva krooninen sairaus. Sairaus on nimetty japanilaisen lääkärin Hakaru Hashimoton mukaan, joka kuvasi sairauden vuonna 1912. 
Hashimoton tauti arpeuttaa kilpirauhasta. Tauti on yleensä aaltoileva, jolloin kilpirauhanen vaurioituu yhä uudelleen, koska tulehtuneeseen kudokseen syntyy yhä enemmän sidekudosta. 
Hashimoton tauti voi johtaa kilpirauhasen vajaatoimintaan (E03.80), kilpirauhasen liikatoimintaan tai struuman syntyyn. Sairauteen ei liity kilpirauhasessa tuntuvaa kipua . Sairauteen saattaa kuulua myös vajaa- ja liikatoimintajaksojen vuorottelua, mikä on erityisen haitallista aineenvaihdunnalle. 
Arviolta 10-12 prosenttia väestöstä sairastuu elämänsä aikana Hashimoton tyreoidiittiin. Sairaus diagnosoidaan naisilla yleensä 30-50-vuoden iässä. Sairaus on 5–10 kertaa yleisempi naisilla kuin miehillä.
Äkillisesti tuhoutuvasta kilpirauhaskudoksesta vapautuu verenkiertoon suuria määriä kudokseen varastoitunutta kilpirauhashormonia. Tämä johtaa sairauden aaltoiluun.
Oireet.
Autoimmuunityreoidiitti saattaa aiheuttaa esimerkiksi kroonista uupumusta, muistin heikkenemistä ja muita kognitiivisia oireita, huonovointisuutta, lihomista, hiusten kuivumista tai ohenemista, nivel- ja lihaskipuja, ummetusta, univaikeuksia, kroonista ärtymystä, hermostuneisuutta ja masennusta. 
5-10 prosentilla tyroksiinimonoterapialla hoidetuista potilaista esiintyy kilpirauhasen vajaatoiminnasta tai sen hoidosta johtuvaa masennusta tai ylivireyttä, vaikka heidän TSH-arvonsa on saatu viitteiden sisään. Vuonna 2009 julkaistussa laajassa norjalaistutkimuksessa havaittiin, että tyroksiinimonoterapiaa saaneiden potilaiden masennus- ja ylivireysoireet korreloivat TSH-tasojen kanssa siten, että jokainen seerumin TSH-tason 1 mU/l suuruinen lisäys lisäsi 3 prosentilla masennus- ja ylivireysriskiä.
Hoito.
Autoimmuunityreoidiittia ei osata parantaa, mutta sen aiheuttamia oireita voidaan hoitaa kilpirauhashormoneilla. Hyvin pienelle osalle kehittyy myös kaulan alueen kipua ja turvotusta, jota voidaan hoitaa tulehdusta lievittävillä lääkkeillä tai steroideilla. Joskus on turvauduttava jopa kilpirauhasen poistoon. Tulehdus ja sen aikaansaama arpikudos tekevät leikkauksesta kuitenkin vaikean suorittaa.
Ángel Dealbert

Ángel Dealbert Ibáñez (s. 1. tammikuuta 1983 Castellón de la Plana, Castellónin maakunta, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija, joka edustaa venäläistä Kuban Krasnodaria.
Ura.
Dealbert on Castellónin kasvatti. Käytyään läpi eri juniori-ikäluokat hän nousi kaudella 2001–2002 tuolloin Espanjan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda División B:ssä pelanneeseen seuran edustusjoukkueeseen, jossa hän debytoi 20. huhtikuuta 2002 ottelussa Benidormia vastaan. Hän vakiinnutti paikkansa joukkueessa kaudella 2003–2004 ja oli avainpelaajia, kun se seuraavalla kaudella nousi Segunda Divisióniin. Neljän Segundassa pelaamansa kauden aikana hänestä kasvoi yksi sarjan parhaista puolustajista, ja hän toimi myös Castellónin kapteenina.
Dealbertin sopimus Castellónin päättyi kesäkuussa 2009, ja kaudeksi 2009–2010 hän siirtyi korkeimman sarjatason Valenciaan, jonka kanssa hän teki kolmevuotisen sopimuksen. Hän debytoi Valenciassa 20. elokuuta 2009 Eurooppa-liigan karsintaottelussa Stabækia vastaan ja Primera Divisiónissa kymmenen päivää myöhemmin kauden avauskierroksen ottelussa Sevillaa vastaan.
Troikka

Troikka (, sananmukaisesti ”kolmikko”) on perinteinen venäläinen kolmivaljas. Troikka eroaa muista kolmen hevosen valjakoista siten, että kaikki kolme hevosta valjastetaan rinnakkain. Keskimmäisellä hevosella on luokki ja länget, reunahevosilla silavaljaat. Troikkaa on perinteisesti ajettu siten, että keskihevonen ravaa ja reunimmaiset laukkaavat; oikeanpuoleinen hevonen on oikeassa laukassa ja vasemmanpuoleinen vasemmassa. Troikan nopeus voi olla jopa 45–50 km/h, mistä oli hyötyä pitkiä välimatkoja kuljettaessa ennen autojen yleistymistä.
Troikat tulivat Venäjällä käyttöön 1600-luvulla. Niitä käytettiin kulkuvälineenä hevosenvaihtoasemien välillä. Aiemmin kolmea hevosta olivat saaneet käyttää vain vähintään kolmen hengen ryhmät, ja yksittäinen matkustaja oli saanut ajaa korkeintaan parivaljasta.
Venäjän keisarikunnan aikana aateliset ja rikas keskiluokka antoivat livreepukuisten kuskien ajaa troikkaansa. Troikat olivat koristeltuina myös suosittuja suurissa uskonnollisissa juhlissa ja hääjuhlissa. Troikka kuului Venäjällä sekä kaupunkien että maaseudun maisemaan, ja siitä tuli pian maanomistajien kulkuneuvo.
Hevoset eivät yleensä olleet komeannäköisiä, mutta ne olivat kestäviä; esimerkiksi vjatkanhevonen ei ollut 145 cm korkeampi. Rikkaat käyttivät mieluusti elegantteja kimoja orlovhevosia.
Ensimmäiset troikkakilpailut järjestettiin Moskovan kilpa-ajoradalla vuonna 1840. Troikka oli myös näytteillä Lontoossa vuoden 1911 maailmannäyttelyissä.
Jorma Mannero

Jorma Mannero (nimi aik. "George Mann"; 14. heinäkuuta 1919 – 26. syyskuuta 1972) oli suomalainen pastori, lähetystyöntekijä ja uskonnollinen kirjailija.
Hän syntyi Intiassa vuonna 1919 englantilaiselle lähetyssaarnaaja William Mannille ja suomalaiselle opettaja Mia Lipposelle. Nuorena poikana hän muutti vanhempiensa kanssa Suomeen. Hän opiskeli teologiaa Suomessa, Kaikkien Kansojen Raamattukoulussa Lontoossa ja yhdysvaltalaisessa Bangor-yliopistossa, Mainen osavaltiossa. Mannero toimi yhdessä vaimonsa Hilkka Manneron kanssa Suomen Vapaakirkon lähetystyöntekijänä Kiinassa Yunfengin lähetysasemalla 1948–1951. Vuosina 1951–1953 he asuivat Suomessa ja Mannero toimi Turun ja Kouvolan vapaaseurakuntien pastorina.
Vuosina 1953–1972 Mannerot asuivat Yhdysvalloissa ja Jorma Mannero toimi viiden seurakunnan pastorina New Hampshiren, Massachusettsin ja Connecticutin osavaltioissa. Hän oli yhteyksissä karismaattiseen liikkeeseen ja matkusti joidenkin sen jäsenten kanssa Yhdysvalloissa, Kanadassa, Perussa, Chilessä, Argentiinassa ja Uruguayssa. Mannero osasi saarnata sujuvasti suomeksi, ruotsiksi ja englanniksi, minkä lisäksi hän osasi kreikkaa, saksaa ja kiinaa. Elämänsä lopulla Mannero kärsi sydänsairaudesta. Bostonissa hänelle tehtiin sydänleikkaus heinäkuussa 1971. Mannerot palasivat Suomeen laivalla elokuun lopulla 1972. Jorma Mannero menehtyi sydänsairauteensa Meilahden sairaalassa Helsingissä 26. syyskuuta 1972.
Knut Karmanne

Knut Gustaf Karmanne (sukunimi aik. "Grönblad"; 28. joulukuuta 1881 Tammela – 23. joulukuuta 1931 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija.
Knut Karmanteen vanhemmat olivat maanviljelijä Karl Gustaf Grönblad ja Anna Vilhelmiina Eklund. Hän pääsi ylioppilaaksi 1903 Helsingin suomalaisesta reaalilyseosta ja opiskeli sitten kieliä Helsingin yliopistossa. Hän teki useita opintomatkoja Venäjälle, Puolaan ja Itämerenmaihin.
Karmanne toimi aluksi venäjänkielen opettajana eräissä Porvoon, Kuopion ja Helsingin oppikouluissa. Vuodesta 1910 alkaen hän oli lehtialalla ja toimi Suomalainen Kansa-lehden Viipurin kirjeenvaihtajana ja sitten Viipurissa ilmestyneessä Karjala-lehdessä Venäjän ja ulkomaanosaston toimittajana. Hän oli myös muiden lehtien ja Sanomalehtien Tietotoimiston kirjeenvaihtajana.
Ensimmäisen maailmansodan alettua 1914 Karmanne siirtyi Pietariin Sanomalehtien Tietotoimiston sotakirjeenvaihtajaksi. Hän toimi samalla Pietarissa ilmestyneen inkeriläisten äänenkannattajan Inkerin toimittajana. Vuonna 1916 Karmanne siirtyi Helsinkiin STT:n palvelukseen ja vuodesta 1918 alkaen hän oli helsinkiläisten päivälehtien palveluksessa ulkomaanosaston toimittajana ja uutistoimittajana. Karmanne julkaisi 1920-luvulla myös kertomuksia ja sanomalehtiaiheisen seikkailuromaanin.
Knut Karmanne kuoli sydänkohtaukseen joulukuussa 1931 muutamia päiviä ennenkuin hän olisi täyttänyt 50 vuotta.
Mohamed Salah Jedidi

Mohamed Salah Jedidi (17. maaliskuuta 1938 Ghardimaou, Tunisia – 17. maaliskuuta 2014) oli tunisialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän oli Tunisian jalkapallomaajoukkueen kautta aikain seitsemänneksi paras maalintekijä 17 maalilla.
Seurajoukkueura.
Jedidi aloitti jalkapalloilun myöhemmällä iällä siirtyessään opiskelemaan yliopistoon Arianassa. Hän liittyi samalla AS Arianan riveihin vuonna 1956. Kaksi vuotta myöhemmin Club Africainin silloinen valmentaja Fabio Roccheggiani huomasi nuoren hyökkääjän potentiaalin ja hankki tuolloin 20-vuotiaan pelaajan Club Africainin riveihin. Ensimmäinen kausi 1958–1959 meni vielä varahyökkääjän roolissa, jolloin joukkue sijoittui viidenneksi. Jedidi sai ensimmäisen tilaisuutensa kaudella 1961–1962, kun joukkueen kokeneet avain pelaajat Kébaili, Mohamed Ayachi ja Hassen Zlassi jättivät seuran erinäisten syiden vuoksi. Jedidi onnistui samalla kaudella tekemään kuusi maalia ollen joukkueensa paras maalintekijä. Seuraavalla kaudella hän oli lähellä voittaa joukkueelleen Tunisian cupin, kun Club Africain kohtasi loppuottelussa ES Sahelin, mutta hävisi ottelun 2–1. Kausi 1963–1964 oli Club Africainille menestyksekäs vuosi, kun joukkue voitti historiansa kolmannen Tunisian-mestaruuden. Seuraavalla kaudella joukkue voitti Tunisian cupin ja Jedidi voitti uransa ensimmäisen maalikuninkuuden Tunisian pääsarjassa 17 maalilla. Jedidi jatkoi menestyksekästä uraansa Club Africainin riveissä aina kauteen 1968–1969 asti, jonka aikana hän voitti yhteensä kaksi Tunisian-mestaruutta, sekä maalikuninkuutta.
Uransa aikana Jedidi pelasi yhteensä 222 liigaottelua ja 40 Tunisian cupin ottelua, joissa hän onnistui 12 kertaa maalinteossa.
Maajoukkueura.
Maajoukkueessa Jedidi pelasi ensi kerran vuoden 1962 Afrikan-mestaruuskisoissa, jossa hän auttoi Tunisiaa voittamaan maan ensimmäisen mitalin Afrikan-mestaruuskisoissa. Jedidi teki turnauksessa avausmaalin pronssiottelussa Ugandaa vastaan. Kolme vuotta myöhemmin hän oli saavuttamassa Afrikan-mestaruus hopeaa, kun Tunisia hävisi loppuottelussa Ghanalle maalein 3–2. Jedidi teki turnauksessa yhden maalin.
Ensimmäinen piiri

Ensimmäinen piiri (В круге первом, "V kruge pervom" t. "V pervom krugu") on Aleksandr Solženitsynin romaani vuodelta 1968. Se käsittelee neuvostoyhteiskuntaa Solženitsynille tyypillisesti vankien näkökulmasta. Kirjan konteksti poikkeaa esimerkiksi "Vankileirien saaristosta" siinä, että kuvauksessa keskitytään Gulagin valoisimpiin kuuluvaan paikkaan, akustiikkatutkimusta tekevään Marfinon laboratorioon Moskovan liepeillä. Teos ei ole "Vankileirien saariston" tavoin dokumentaristinen, vaan pääosassa ovat vankien ihmissuhteet poikkeuksellisessa ympäristössä.
Saadakseen kirjan julkaistuksi Neuvostoliitossa Solženitsyn lyhensi ja vesitti sitä. Kun sitä ei kuitenkaan julkaistu, hän luovutti sen länteen, ja se ilmestyi 1968 nimellä "First Circle". Alkuperäinen lyhentämätön versio ilmestyi venäjäksi Ranskassa 1978. Englanniksi se ilmestyi lyhentämättömänä 2009. Teoksen on kääntänyt Harry T. Willetts. Lyhentämättömässä on 98 lukua, karsitussa 87. Lyhennetyssä ei ole muun muassa tärkeää lukua, jossa matemaatikko Neržin ja kielitieteilijä Rubin väittelevät sosialismin arvosta ja atomipommiin liittyvistä moraalikysymyksistä.
Suomeksi kirjan karsitun version on kustantanut Tammi, ja se ilmestyi Keltaisessa kirjastossa vuonna 1970.
Kirjasta on tehty tanskalais-saksalais-ruotsalainen elokuva vuodelta 1972 ja kanadalais-ranskalainen televisiosarja vuodelta 1992. Vuonna 2006 valmistui Gleb Panfilovin ohjaama venäläinen kymmenosainen televisiosarja, jossa kertojaäänenä on Solženitsyn itse. Yle Teema esitti sen alkukesästä 2010.
Etelä-Pohjanmaan Pankki

Etelä-Pohjanmaan Pankki Oy oli suomalainen Etelä-Pohjanmaalla Lapualla vuosina 1928–1931 toiminut liikepankki. Pankki teki vararikon 1931, jolloin sen tallettajat menettivät 23,8 % talletuksistaan. Pankki oli maksanut tallettajille huomattavasti korkeampaa korkoa kuin muut pankit.
Pankin johtajina toimivat muun muassa kunnallisneuvos ja Maalaisliiton kansanedustaja Oskari Lahdensuo vuonna 1929 sekä Lapuan entinen nimismies Yrjö Nikula. Nikula toimi myös Lapuan liikkeen piirissä "Aktivisti"-lehden taloudenhoitajana ja vastaavana toimittajana. Hän oli järjestämässä vaasalaisen "Työn Äänen" kirjapainon tuhoamista 28. maaliskuuta 1930.
Atami

Atami () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōkain alueella Shizuokan prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin ja Izun niemimaan koillisosassa Tyynen valtameren rannalla. Kaupungissa on 38 685 asukasta (vuonna 2014) ja sen pinta-ala on 61,61 neliökilometriä. 
Atamista tehtiin maaseutukaupunki vuonna 1891 ja kaupunki vuonna 1937. Nykyisen alueensa se saavutti vuonna 1957. Kaupunki on rakennettu Sagaminlahden rannalle osittain veden alle jääneen tulivuoren kalderan jyrkille rinteille. Se on jo yli vuosituhannen ajan tunnettu kuumien lähteidensä ansiosta matkailukohteena, ja kaupungin nimikin merkitsee kirjaimellisesti ”kuumaa merta”. Pieni Hatsushiman saari kuuluu kaupunkiin ja suuri osa siitä sijaitsee Fuji-Hakone-Izun kansallispuiston alueella. 
Kaupungin nähtävyyksiin kuuluu MOA-taidemuseo, jossa on näytteillä monimiljonäärin ja uskonnollisen johtajan Mokichi Okadan taidekokoelma.
Kaukasian emiraatti

Kaukasian emiraatti (, ) on 31. lokakuuta 2007 julistettu separatistinen valtio, joka määrittelee itseensä kuuluvan alueita Venäjän Pohjois-Kaukasiasta.
Emiraatin ovat määritelleet terroristijärjestöksi ainakin Venäjä,
YK,
Yhdysvallat
ja Britannia.
31. lokakuuta 2007 kansainvälisesti tunnustamattoman Itškerian separatistihallinnon tietotoimisto Chechenpress raportoi ”presidentti” Doku Umarovin julistaneen Kaukasian emiraatin ja julistautuneen emiiriksi lakkauttaen näin Itškerian tšetšeenitasavallan ja sen presidentinviran. Umarov ilmoitti lakkauttaneen Itškerian presidentinviran, parlamentin ja hallituksen 11. joulukuuta 2007 ja nimenneen Tšetšenian yhdeksi emiraatin maakunnista.
Emiraatin väitetään jakautuvan seuraaviin maakuntiin (Vilayat)
Kaukasian emiraatin ”asevoimiksi” kutsutaan ”Kaukasian rintamaa” (Кавказский фронт), jonka väitetään olevan perustettu alun perin toukokuussa 2005. Sen kerrotaan jakautuvan pienempiin yksiköihin nimeltään jamaat (джамаат).
Emiraatin kansainvälisestä tiedotustoiminnasta vastaa suomalaisen Mikael Storsjön ylläpitämä Kavkaz Center -tiedotustoimisto.
Yhdysvaltain hallitus nimesi Kaukasian emiraatin terroristijärjestöksi toukokuussa 2011 ja lupasi Doku Umarovista 5 miljoonan US-dollarin palkkion. Umarov oli luokiteltu terroristiksi jo vuotta aiemmin.
Doku Umarovin kuoleman jälkeen emiraatin johtoon nousi maaliskuussa 2014 dagenstanilainen Ali Abu-Muhammad (Али Абу-Мухаммад), oikealta nimeltään Aliashab Kebekov (Алиасхаб Кебеков).
Marraskuusta 2014 merkittävä osa Kaukasian emiraatin johtajista on siirtynyt Isis-järjestön perustaman kalifaatin kannattajiksi. Kaikki Dagestanin ja kaikki Tšetšenian kapinallisjohtajat yhtä lukuun ottamatta ovat vannoneet uskollisuutta ISISille. Myös Ingušian emiiri on ilmaissut tukensa ISISille.
Charles Trenet

Charles Trenet (syntyjään Louis Charles Auguste Claude Trénet) (18. toukokuuta 1913 Narbonne – 19. helmikuuta 2001 Créteil) oli ranskalainen jazzlaulaja. Hänen uransa alkoi vuonna 1933, kun hän perusti Johnny Hessin kanssa lyhytaikaisen duon "Charles ja Johnny", joka teki muutaman hitin. Duon hajottua Trenet siirtyi soolouralle ja vuonna 1937 ilmestyi hänen esikoislevynsä "Je chante". Toisen maailmansodan jälkeen hän asui muutaman vuoden Yhdysvalloissa. Tuolloin hän teki tunnetuimman levytyksensä "La Mer", joka nousi maailmanmaineeseen. Trenet muutti takaisin Ranskaan vuonna 1951 ja kuoli 87-vuotiaana CHU Henri-Mondorin sairaalassa Créteilissä.
Ty Pennington

Tygert Burton "Ty" Pennington (s. 19. lokakuuta 1964 Atlanta, Georgia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen malli ja televisiojuontaja. Hän juontaa "Hurja remontti" -ohjelmaa, jossa hän on tullut tunnetuksi siitä, että hän huutaa jatkuvasti. Penningtonilla on ADHD eli tarkkaavaisuus- ja ylivilkkaushäiriö, josta hän on kertonut "Oprah"-ohjelmassa.
Cattanooga Cats

Cattanooga Cats oli vuosina 1969–1971 esitetty yhdysvaltalainen piirrossarja, jota kertyi seitsemäntoista jakson verran. Sarjan lähetykset alkoivat 6. syyskuuta 1969 ja loppuivat 4. syyskuuta 1971. Sarjan tuotti tunnettu animaatioyhtiö Hanna-Barbera, ja sitä esitettiin ABC-kanavalla. Sarjaa ei ole esitetty Suomessa.
Muuta tietoa.
Nimikkosarjan lisäksi sarjassa nähtiin myös kolme muuta piirrettyä:
Cattanooga Cats -jaksoja kertyi vain yhdeksän kappaletta.
Cattanooga Cats -sarjan juoni ja paljastukset.
Sarja perustuu 1960-luvun lopun popmusiikkiaikakauteen. Sarjassa neljä kissaa Country (kitara ja laulu), Kitty Jo (laulu ja tanssi), Scoots (basso) ja Groove (rummut) kiertävät ympäri maata ja joutuvat vähän väliä monenmoiseen tilanteisiin. Lauluosuuksien esittäjinä ovat Michael Lloyd ja Peggy Clinger.
Fabrizio Donato

Fabrizio Donato (s. 14. elokuuta 1976 Latina, Italia) on italialainen kolmiloikkaaja.
Donato voitti sisäratojen Euroopan-mestaruuden Torinossa 2009 uudella kisaennätyksellä ja Italian halliennätyksellä 17,59. Pariisin EM-hallikilpailuissa 2011 hän sijoittui toiseksi Italian ennätyksellä 17,73 m. Kilpailun voitti Teddy Tamgho maailmanennätystuloksella 17,92 m. Hän sai hopeaa EM-hallikilpailuissa myös Belgradissa 2017 tuloksella 17,13. Wienin EM-hallikisoissa 2002 hän sijoittui neljänneksi ja Gentissä 2000 kuudenneksi. Sisäratojen MM-kilpailuissa hän on ollut neljäs Valenciassa 2008 ja Istanbulissa 2012, viides Dohassa 2010 sekä kuudes Lissabonissa 2001. 
Lontoon olympialaisissa 2012 Donato sijoittui kolmanneksi tuloksella 17,48 m. Hän on karsiutunut olympialaisten loppukilpailusta Sydneyssä 2000, Ateenassa 2004, Pekingissä 2008 ja Rio de Janeirossa 2016. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän oli kymmenes. Hän on karsiutunut ulkoratojen MM-kilpailuissa Pariisissa 2003, Osakassa 2007, Berliinissä 2009 ja Moskovassa 2013. Hän voitti kultaa Helsingin EM-kilpailuissa 2012 tuloksella 17,63 m. Münchenin EM-kilpailuissa 2002 hän sijoittui neljänneksi tuloksella 17,15. Zürichin EM-kilpailuissa 2014 hän oli seitsemäs ja Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 yhdeksäs. Göteborgin 2006 ja Berliinin 2018 EM-kilpailuissa hän karsiutui loppukilpailusta.
Donato on voittanut Euroopan cupin kolmiloikkakilpailun 2003 ja 2006 sekä Euroopan joukkuemestaruuskilpailut 2015. Välimeren kilpailuissa hän sai kultaa kolmiloikassa 2001. Lisäksi hän on voittanut useita Italian mestaruuksia.
Thomas Valqui

Thomas Valqui on perulainen lintutieteilijä, joka on ollut nimeämässä tieteelle uutta lintulajia.
Valqui valmistelee väitöskirjaansa Louisianan valtionyliopistossa. Hän valmistui ekologian ja evoluutiobiologian maisteriksi Princetonin yliopistosta, ja jo aikaisemmin metsänhoitajaksi Liman kansallisesta maatalousyliopistosta (National Agrarian University).
Valqui äänittää lintujen ääniä Cornellin yliopiston johtamalle Macaulay Library of Natural Sounds-järjestölle ja toimii oppaana lintu- ja luontoretkillä. Vuonna 2004 Valqui julkaisi teoksen Perun lintupaikoista, "Where to Watch Birds in Peru", ja vuonna 2005 ilmestyi hänen, John P. O'Neillin ja Charles A. Munnin laatima teos "Peru, Natural eden of birds".
Valqui ja Jon Fjeldså kuvailivat ja nimesivät junininsirkun ("Atlapetes melanopsis") vuonna 2002.
Silvia (kirja)

Silvia on Liken julkaisema Kauko Röyhkän kuudes kaunokirjallinen teos. Se ilmestyi vuonna 1997.
Kirjan päähenkilönä on entinen rockmuusikko ja nykyinen kirjailija Alarik Riuttu (oik. Ilari Riuttu), joka seikkailee 90-luvun Helsingissä; sen baareissa ja yksityisbileissä. Riuttu rakastuu nuoreen ja ihmeelliseen Silviaan, joka ei olekaan niin viaton kuin miltä vaikuttaa. Kapuloita Riutun rattaisiin heittävät monet erikoiset hahmot, kuten vanhat bändikaverit ja myös uudet tuttavuudet. Myös median julmuus uhkaa käydä kohtalokkaaksi.
Rock-musiikki, kirjallisuus, rakkaus ja seksi ovat alati läsnä.
Salmijärvi (Petsamo)

Salmijärvi () on kylä Petsamon piirissä Murmanskin alueella Venäjällä. Kylä sijaitsee Paatsjoen suvantojärven Salmijärven ja Kuotsjärven välisen salmen rannoilla Norjan rajan tuntumassa. Salmijärven läpi kulkee entinen Jäämerentie. Kylän pohjoispuolella Salmijärven rannalla on 102 metriä korkea Harjuvaara. 
Historia.
Salmijärvi kuului Suomelle vuosina 1920–1944 kuuluneeseen entiseen Petsamon kuntaan. Kuotsjärven itäpuolella sijaitsee Nikelin kaupunki, joka Suomen aikana tunnettiin nimellä Kolosjoki ja luettiin osaksi Salmijärven kylää. Salmijärven naapurikyliä Suomen aikana olivat Valasjärvi pohjoisessa sekä Pitkäjärvi ja Paatsjoen kolttien talvikylä etelässä. 
Inarijärven ja Jäämeren välillä on aikoinaan kuljettu Paatsjokea pitkin. Vuonna 1916 Tie- ja vesirakennusten ylihallitus alkoi rakentaa vesireitin varrelle maantietä Ivalosta Paatsjoen laaksoon. Venäjän vallankumous ja Suomen sisällissota keskeyttivät tietyömaan, mutta reitin varrelle ehdittiin rakentaa hirsirakenteiset majatalot talousrakennuksineen arkkitehti Thure Hellströmin laatimilla tyyppipiirustuksilla. Yksi majataloista sijaitsi Salmijärvellä. Petsamon tultua liitetyksi Suomeen maantien rakentamista jatkettiin 1920-luvun alussa, ja tie nimettiin Jäämerentieksi.
Vuonna 1921 Petsamon kunta jaettiin kolmeen koulupiiriin, joista yksi oli Salmijärvi. Salmijärven koulupiiri käsitti tuolloin koko Paatsjokilaakson. Salmijärven koulupiiristä erotettiin tämän jälkeen neljä uutta koulupiiriä: Menikka vuonna 1931, Höyhenjärvi 1932, Töllevi 1938 ja Kolosjoki 1939. Vielä Kolosjoen koulun perustamisen jälkeenkin noin 20–30 lasta joutui jäämään odottamaan Salmijärven koulun laajentamista.
Väestö.
Vuoden 1929 henkikirjoituksen mukaan Salmijärven 441 asukkaasta oli suomalaisia 394, kolttasaamelaisia 41 ja venäläisiä kuusi. Salmijärven asukasluku kasvoi Suomen aikana nopeasti. Vuonna 1939 yli kolmannes Petsamon kaikista asukkaista asui Salmijärvellä. Asukkaita Salmijärvelle houkuttelivat Jäämerentien rakentaminen ja Paatsjokilaakson parhaat viljelysmaat. Kaikkein eniten Salmijärven asukaslukua lisäsi kuitenkin 1930-luvulla aloitettu Kolosjoen nikkelikaivosyhdyskunnan rakentaminen. Nopeinta kasvu oli vuosina 1938–1939, jolloin Salmijärven asukasluku kasvoi 831:stä 1 509:ään.
Asukasluvun kehitys:
Nacala

Nacala-Porto tai lyhyemmin Nacala on satamakaupunki ja piiri Mosambikin pohjoisosassa Nampulan maakunnassa. Maakuntakeskus Nampula sijaitsee linnuntietä 160 kilometrin ja maanteitse 204 kilometrin päässä lännessä. 
Nacala on Mosambikin kuudenneksi suurin kaupunki. Nacalan ystävyyskaupunki on Kemi.
Mosambikin tilastokeskuksen vuoden 2017 väestönlaskennan pohjalta tehdyn väestöennusteen mukaan vuonna 2022 Nacala-Portossa asui noin 362 144 ihmistä. Kaupungin pinta-ala on 340 neliökilometriä ja väestötiheys 1 065 ihmistä neliökilometrillä. 
Nacala-Porto sijaitsee Afrikan itärannikon syvimpiin luonnonsatamiin kuuluvan Nacalanlahden (Baia de Nacala), toiselta nimeltään Bengonlahden (Baia de Bengo) itärannalla. Paikkakunnan nimikin – Nacala-Porto – sisältää portugalinkielisen satama-sanan (porto). Nacalan käytävänä tunnettun liikenneväylän rautatieyhteys lähtee Nacalasta kohti Niassan maakunnan Cuambaa, ja tuo edelleen esimerkiksi sisämaavaltio Malawille kuljetusväylän Nacalan satamaan. Se on eräs Mosambikin pääsatamista. Brasilialaisen arkkitehdin suunnittelema Nacalan kansainvälinen lentoasema valmistui vuonna 2011.
Jon Fjeldså

Jon Fjeldså (s. 13. joulukuuta 1942, Bodø) on tanskalainen, Andien trooppiseen linnustoon erikoistunut lintutieteilijä. Hän on Kööpenhaminan yliopiston Eläintietellisen museon emeritusprofessori.
Fjeldså valmistui norjalaisesta Bergenin yliopistosta maisteriksi (M.Sc.) vuonna 1970. Tohtoritutkinnon (D.Sc.) hän suoritti Kööpenhaminan yliopistossa (1974), josta hän oli saanut työpaikan vuonna 1971.
Työurallaan hän työskenteli Bergenin yliopiston assistenttina (1970), sitten Kööpenhaminan yliopiston Eläintieteellisen museon apulaisprofessorina (1971-), lehtorina (apulaisprofessorina 1974-) ja professorina vuodesta 1996.
Fjeldså toimi Tanskan luonnonhistoriallisen museon selkärankaisten osaston johtajana, Kööpenhaminan yliopiston biodiversiteetin professorina ja kuraattorina. Hän tutkii etenkin Andien trooppisen linnuston eliömaantiedettä ja DNA-näytteisiin perustuvaa runsaslajisten lintusukujen taksonomiaa, ja on julkaissut aiheesta useita kirjoituksia. Fjeldså tutkii varpuslintujen evoluutiota yhdessä Ruotsin ja Ranskan luonnonhistoriallisten museoiden sekä Kalifornian yliopiston kanssa.
Fjeldså on ollut kuvailemassa ja nimeämässä useita uusia lintulajeja ja -alalajeja, muun muassa junininsirkkua ("Atlapetes melanopsis"), yhdessä Thomas Valquin kanssa, ja keltarintalepinkäistä ("Laniarius liberatus").
Teoksia.
Esimerkkejä, kirjatuotanto paljon laajempi
Ominaissäteily

Ominaissäteily on tietylle atomille ominaista sähkömagneettista säteilyä, jota syntyy kun matalaenergisemmän sisäkuoren aukko täyttyy ulomman kuoren elektronilla. Elektronien siirtymiskaavio on ominaista jokaiselle alkuaineelle, joten ominaissäteilyn perusteella voidaan päätellä esimerkiksi etäisistä tähdistä atomikoostumus.
Ionin tai atomin emittoivan ominaissäteilyn aallonpituus voidaan laskea Planckin oletuksen perusteella kaavalla
formula_1