Antisosiaalinen tai psykopaattinen strategia

Antisosiaalinen strategia eli psykopaattinen strategia viittaa evoluutiopsykologiseen pohdintaan ihmislajin tunnistetusta käyttäytymisestä, jota on kuvattu sosiopatiana ja prososiaalisuuden puutteena. Yksinkertaisemmin sitä on kuvattu itsekkyyden ja muiden suosiman yhteistyön välisenä ristiriitana.
Tutkimussuunta kyseenalaistaa psykiatrisen käsityksen sosiopatiasta mielenterveyden häiriönä (sairautena) ja sen sijasta selittää sen ihmislajin sosiaalisena sopeutumisstragiana, joka voi onnistua vain, jos sellaisten ihmisten osuus väestöstä on pieni. Tutkimuksella on merkitystä myös kriminologian kannalta.
Tutkimussuunta sai alkunsa Henry Harpendingin ja Jay Sobuksen vuoden 1987 artikkelista "Sociopathy as an adaptation" ('Sosiopatia sopeutumana'), jossa he esittivät että sosiopatia vastaa laajemmassa yhteiskunnassa huijaria tai epävastavuoroista tyyppiä.
Tieteilijät ovat kiinnostuneet kysymyksestä, ovatko psykopaatit vain "patologisen itsekkyyden" vuoksi huonoja sosiaalisia päätöksentekijöitä vai onko antisosiaalisuus biologian kenttään kuuluva ihmisen elämän strategia. Antisosiaalisen strategian pohdinnan perustan muodostaa ihmisen varttuessa avautuvat mahdollisuudet resurssien hankintaan ja lisääntymiseen prososiaalisen käyttäytymisen sijasta antisosiaalisena käyttäytymisenä.
Näiden ulkoisessa ympäristössä käyttäytymisenä esiintyvien yleensä mielenterveyden häiriöihin liittyviksi tai psykopatologiaksi kutsuttujen "antisosiaalisten" tai "psykopaattisten" henkisten toimintojen keskeiset piirteet liittyvät omalta kannalta nähtyyn moraaliseen relevanssiin ja itseä palvelevaan kognitioon. Psykopatiassa käsitys reiluudesta on heikko ja sen lisäksi syyllisyydentunto on vajavainen.
Tutkimukseen liittyvä käsitteellinen epätarkkuus.
Käsitteellisen epätarkkuuden vuoksi sekaisin käytetään kolmea eri termiä. Sosiopatiakuvauksen ja siihen liittyvän sosiopaattitermin lisäksi samankaltaista tarkoitetaan diagnoosikriteeristöltään selvällä antisosiaalisella persoonallisuushäiriöllä, siihen liittyvällä antisosiaalisella persoonallisuudella ja sen vaikeammalla muodolla psykopatialla ja siihen liittyvällä psykopaattitermillä. Ne ovat sosiopatiaa käytetympiä termejä, sillä sekä antisosiaalisen persoonallisuushäiriön että epävirallisena pidetyn psykopatiadiagnoosin diagnosointiin on kehitetty diagnosointivälineet, kun taas sosiopatiaan ei ole. Osalla tieteilijöistä on taipumuksena erottaa näitä termejä hienojakoisesti toisistaan, kun taas toiset merkitsevät ne pitkälti synonyymisiksi. Tieteilijöiden konsensus on, että sosiopatiaksi ja psykopatiaksi kuvatut tilat sisältyvät antisosiaalisen persoonallisuushäiriöön. Linda Mealey korostaa, että psykopatiaa (primääripsykopatia) ja sosiopatiaa (sekundääripsykopatia) tulisi pitää toisistaan eroavina.
Alkuperäisesti Harpending ja Sobus käsittelivät sosiopatian rinnalla myös naisilla ilmenevää Briquetin syndroomaa, jossa henkilö tekeytyy sairaudesta kärsiväksi. Se täyttää samat huijaamisen ja epävastavuoroisuuden kriteerit kuin sosiopatia.
Teoria.
Antisosiaalinen tai psykopaattinen strategia mielletään ajattelussa sosiaaliseksi sopeutumisstrategiaksi Pohdinta hylkää yhteiskuntatieteen kulttuuripohjaiset ja sosiaalisen oppimisen mallit, ja niiden sijasta selittää antisosiaalisuutta geneettisellä perustalla. Näiden ulkoisessa ympäristössä käyttäytymisenä esiintyvien yleensä mielenterveyden häiriöiksi tai psykopatologiaksi kutsuttujen "antisosiaalisten" tai "psykopaattisten" henkisten toimintojen keskeiset piirteet ovat omalta kannalta nähtyyn moraaliseen relevanssiin ja itseä palvelevaan kognitioon liittyviä.
Harpending ja Sobus esittivät vuonna 1987 hypoteesin, jonka mukaan "sosiopaatti" on ihmisen epävastavuoroinen fenotyyppi, jonka piirre on epävastavuoroisuuteen liittyvä petkuttaminen. Mealey kehitti hypoteesia pidemmälle vuonna 1995 ja lisäsi, että se on menestyksekästä, jos osuus populaatiosta ei ole liian suuri. Siinä missä mielenterveyden häiriöt pienentävät henkilön lapsilukua, psykopatia on yhteydessä korkeampaan lapsilukuun. Harpendingin ja Sobuksen mielestä strategian onnistuminen edellyttää ihmiseltä tämän piirteen piilottamisen muilta. Ihmisten yhteiskunnassa sosiaalisessa kamppailussa ilmenevä antisosiaalinen käyttäytyminen tulkitaan kriminaalisuudeksi.
Mealeyn mallissa (1995) sosiopatiasta yhteiskunnalle aiheutuvat haitat voi minimoida uudistamalla rikosoikeudellista järjestelmää sekä vähentämällä sosiaalista stratifikaatiota, anonymiteettiä ja kilpailua.
Antisosiaalisuus vastaan prososiaalisuus.
Sosiaaliset normit sivuuttavan antisosiaalisuuden vastakohta on "prososiaalisuus", johon kuuluvat muiden puolesta uhrautuminen ja altruismi. Antisosiaalisen käyttäytymisen nimikkeen alle kuuluvat muita satuttavat ja prososiaalisen käyttäytymisen alle muita auttavat teot.
Resurssien hankinta ja lisääntyminen.
Antisosiaalisen strategian pohdinnan perustan muodostaa ihmisen varttuessa avautuvat mahdollisuudet resurssien hankintaan ja lisääntymiseen. Prososiaaliset strategiat pyrkivät luomaan mahdollisuuden jakamiseen, yhteistyöhön, toisiansa tukeviin suhteisiin ja kannattavat molemmin puolin hyödyllisiä rauhallisia ja turvallisia suhteita. Antisosiaaliset strategiat sen sijaan ovat itsekeskeisiä, muita pelottavia ja uhkailevia sekä sisältää kilpailijoiden vahingoittamisen ja tappamisen. Antisosiaalinen strategia voi estää huolenpidon sekä yhteen lyöttäytymisen. Psykopaattinen strategia ennustaa henkilölle vähäarvoisten suhteiden katkaisemista: psykopaatin yhteistyö on siis ehdollista ihmissuhteen odotusarvon mukaisesti.
Psykopaattinen johtajuus.
Psykopaattinen johtajuus on sellaista, jossa johtajasta ei pidetä. Se on myös matalat pisteet saavaa johtajuutta. Psykopaattinen johtajuus vihjaa sen olevan voimaan perustuvaa dominointia keinona saada statusta ja vaikutusvaltaa. Psykopaattinen johtajuus ei siis tarkoita muilta vapaasti luovuttamalla saatua korkea-arvoisuutta, johon sisältyisi luontaisesti kunnioitus.