Musta kivi (novelli)

Musta kivi on yhdysvaltalaisen pulp-kirjailijan Robert E. Howardin kosminen kauhunovelli, joka julkaistiin "Weird Talesin" marraskuun 1931 numerossa. Howard kirjoitti novellin H. P. Lovecraftin kanssa vuonna 1930 aloittamansa kirjeenvaihdon innoittamana, ja siinä on voimakkaita vaikutteita Lovecraftin proosasta ja tematiikasta. Tarinaa pidetään yleisesti parhaana Howardin kirjoittamana Cthulhu-tarustoon kuuluvana novellina, ja se luetaan lajityypin varhaisiin klassikoihin. Suomennos ilmestyi antologiassa "Musta kivi" vuonna 1995.
Juoni.
Kertomus alkaa kuvauksella edesmenneen saksalaisen okkultistin Friedrich Wilhelm von Junztin elämästä ja tämän salaopillisesta kirjasta "Vaietut kultit". Nimetön minäkertoja kiinnostuu Junztin mainitsemasta mustasta monoliitista, joka kohoaa Unkarin vuorilla. Saman monoliitin näki myös maineikas runoilija Justin Geoffrey, joka kirjoitti sen innoittamana suurteoksensa "Monoliitin kansa" ja kuoli myöhemmin mielisairaalassa.
Kertoja matkustaa Unkarin syrjäseuduilla sijaitsevaan kylään nimeltä Stregoicavar (’Noitakaupunki’) ja tutustuu mustan kiven historiaan tarkemmin. Kerrotaan, että jokainen sen läheisyydessä nukkuva kärsii lopun elämäänsä kauheista painajaisista. Ne, jotka vierailevat mustan kiven läheisyydessä kesän lyhimpänä yönä tulevat hulluiksi ja kuolevat. Kyläläiset pelkäävät ja vihaavat mustaa kiveä, mutta tuhoamisyritykset ovat epäonnistuneet.
Kylän lähellä käytiin vuonna 1526 suuri taistelu Suleiman Suuren joukkojen ja kreivi Boris Vladinoffin välillä. Turkkilaisosaston päällikkö Selim Bahadur, maineikas oppinut ja historioitsija, sai taistelussa surmansa. Kreivi otti itselleen Selimin hallussa olleen lakatun rasian. Pian taistelun jälkeen kreivi sai surmansa tykistötulessa, ja hänen ruumiinsa lepää yhä luhistuneen linnoituksen raunioiden alla.
Stregoicavarin koulun opettaja kertoo, että kylän alkuperäinen nimi oli Xuthltan ja sen asukkaat toimittivat mustan kiven äärellä pakanallisia menoja. He kuuluivat tuntemattomaan rotuun ja ryöstelivät unkarilaisten kyliä siepaten naisia ja lapsia. Opettaja arvelee, etteivät xuthltanilaiset itse rakentaneet kiveä, ja epäilee sen olevan paljon vanhempi. Turkkilaiset surmasivat kaikki Xuthltanin pakanat vuoden 1526 valloitusretken aikana.
Kesäpäivänseisauksen lähestyessä kertoja päättää itse vierailla mustan kiven luona. Se on kahdeksankulmainen, korkeudeltaan noin viisi ja halkaisijaltaan puoli metriä, ja sitä peittävät merkilliset kaiverrukset. Kertoja nukahtaa ennen puolta yötä mutta havahtuu kiven ympärillä tanssivien ja messuavien ihmisten meteliin. Palvontamenoja johtaa suden päästä tehtyyn naamioon pukeutunut pappi, joka murskaa kiveä vasten pikkuvauvan pään. Kiven laelle ilmestyy sammakkomainen hirviö, jonka edessä alaston nainen alkaa tanssia hurmostilassa susipapin ruoskiessa häntä.
Kertoja pyörtyy. Myöhemmin hän havahtuu ja järkeilee näkynsä olleen unta, mutta epäilykset kalvavat häntä. Hän päättää saada asiasta varmuuden ja käy kaivamassa kreivi Boris Vladinoffin ruumiin esiin raunioista. Ruumiin viereltä hän löytää Selim Bahadurin rasian ja sen sisältä Selimin omakätisen kirjoituksen Xuthltanista ja mustasta kivestä. Turkkilaiset valloittivat kylän ja tappoivat inhon vallassa kaikki sen asukkaat. Luolasta he löysivät hirviön, joka surmasi monta turkkilaista ennen kuin se lopulta saatiin hengiltä Muhammedin siunaamilla aseilla. Rasiasta löytyy myös kultainen veistos, joka esittää unessa ilmestynyttä hirviötä.
Kertoja tajuaa, ettei hänen näkynsä ollutkaan uni, vaan hän näki haamujen palvovan haamua. Hän heittää Selimin rasiasta löytyneen jumalankuvan ja paperin jokeen. Hän ei kuitenkaan saa rauhaa, sillä vaikka mustan kiven kansa on tuhoutunut, "Vaietuissa kulteissa" kerrotaan myös monista muista irvokkaista ja yliluonnollisista asioista. ”Ihminen ei ole aina ollut maailman valtias — ja onko hän sitä tänäänkään? Mitkä nimettömät varjot mahtavat juuri tälläkin hetkellä vaania maapallon pimeimmissä kolkissa?”
Kirjoittaminen ja julkaisu.
Robert E. Howard aloitti kirjeenvaihdon H. P. Lovecraftin kanssa kesällä 1930. Kimmokkeena oli Lovecraftin novelli ”Rotat seinissä” (1924), jonka tiimoilta Howard lähetti vanhemmalle kirjailijalle ihailijakirjeen. Howard vaikuttui Lovecraftin ja tämän kirjeenvaihtopiirin yleissivistyksestä ja kirjoitti nopeasti ensimmäiset Lovecraft-pastissinsa ”Yön lapset” ja ”Musta kivi”. Vuoden loppuun mennessä hän oli saanut ”Mustan kiven” myytyä pulp-lehti "Weird Talesille". Novelli ilmestyi marraskuun 1931 numerossa, ja Howardille maksettiin siitä 56 dollaria.
Howard luopui pian Lovecraft-vaikutteista ja keskittyi niiden sijaan omiin luomuksiinsa. Dennis Rickardin mukaan Howard oli kauhukirjailijana omimmillaan perinteisten kummitusjuttujen parissa. August Derlethille heinäkuussa 1933 kirjoittamassaan kirjeessä Howard kutsui ”Mustaa kiveä” ja muita samantapaisia novellejaan ”kokeiluiksi”, jotka hän nopeasti havaitsi luontaiseen kirjoitustyyliinsä sopimattomiksi. Lovecraftille Howard kirjoitti lokakuussa 1931, että ”Mustan kiven” lukeminen "Weird Talesista" sai hänet tuntemaan olonsa kiusaantuneeksi. Tarina herätti vaikutelman Lovecraftin tyylin ja teemojen ”heiveröisestä ja kompuroivan kömpelöstä” jäljittelystä, mikä Howardin mukaan tosin oli tahatonta.
Kertomuksesta on tullut suosittu, ja siitä on otettu useita uusintapainoksia. Novelli oli mukana brittiläisen "Not at Night" -kauhuantologiasarjan osassa "Grim Death", joka julkaistiin Yhdistyneessä kuningaskunnassa vuonna 1932. Suomeksi se ilmestyi vuoden 1995 novelliantologiassa "Musta kivi", jonka kansikuva on Petri Hiltusen maalaus sudenpäisestä papista ja monoliitin huipulla irvistelevästä sammakko-oliosta.
Julkaistun version lisäksi novellista on säilynyt Howardin konekirjoitettu käsikirjoitus, jossa on mukana pari kirjailijan käsin kirjoittamaa huomautusta.
Esikuvat ja teemat.
”Mustassa kivessä” on monia Howardille ominaisia teemoja: vuosituhansien halki periytyvät ”rotumuistot”, unohdetut kansat ja ihmisrodut sekä sivistyneen ihmisen taantuminen raakalaisuuteen. Samalla Howard esittelee käsityksiään siitä, kuinka kansanperinne syntyy ja muuttuu ajan myötä. ”Ajalla on merkillisen lyhentävä vaikutus kansantarujen historianperspektiiviin”, ja Howardin mukaan on tyypillistä, että erilaisia menneisyyden tapahtumia kuvaavat perimätiedot vähitellen limittyvät ja sekoittuvat niin, ettei kadonneiden kansojen välille enää tehdä eroa.
Tarinassa on useita viittauksia Lovecraftin ja tämän kirjeystävien tuotantoon, ja novellin Lovecraft-vaikutteinen kirjoitustyyli poikkeaa Howardin tavallisesta proosasta. Lovecraftin ja Howardin kuoltua August Derleth rakensi kirjeenvaihtopiirin keskinäisten viittausten varaan niin kutsutun Cthulhu-taruston. ”Mustassa kivessä” esiintyviä Cthulhu-henkisiä piirteitä ovat kuvitteellisen kirjallisuuden pikkutarkka kuvailu sekä oppinut päähenkilö, jonka ainoa motivaatio on tiedonjano ja joka joutuu katumaan uteliaisuuttaan. Novelli ei silti sellaisenaan toisinna Lovecraftin tuotannon piirteitä. Lovecraft suosi tahallista epämääräisyyttä ja kirjoitti Howardille ”"vihjaamisen" olevan kauhun korkeimman muodon”, mutta ”Mustassa kivessä” Howard kuvaa pakanoiden harjoittamaa sadomasokismia tavalla, joka on Lovecraftin tuotannolle vieras.
Novellissa on vaikutteita myös Lovecraftin ja Howardin yhteisiltä esikuvilta, kuten Arthur Machenilta. Unkarilaisessa miljöössä on yhtymäkohtia Bram Stokerin "Draculaan" (1897), ja juhannusyön pakanarituaali muistuttaa James Fenimore Cooperin "Viimeisen mohikaanin" (1826) loppuhuipennusta.
Vastaanotto.
Ystävälleen Tevis Clyde Smithille joulukuussa 1930 lähettämässään kirjeessä Howard kuvaili ”Mustaa kiveä” siihen mennessä parhaaksi yritelmäkseen ”eriskummallisen kirjallisuuden” saralla. Hän kuitenkin katsoi sen kärsivän ”kömpelöstä tyylistä ja turhan melodramaattisesta tarinankaaresta”. Hieman myöhemmin kirjoittamaansa novellia ”Olento katolla” Howard kuvaili samanhenkiseksi mutta paremmaksi kertomukseksi. Lovecraft kehui ”Mustaa kiveä” ja lainasi siitä aineksia omiin novelleihinsa.
Howard-elämäkerturi Mark Finnin (2013) mukaan ”Musta kivi” on kirjailijan Lovecraft-pastisseista paras ja hänen asemansa Cthulhu-kirjallisuuden klassikoiden joukossa perustuu tähän tarinaan. Finnin mielestä Howard ja Clark Ashton Smith olivat varhaisten Cthulhu-kirjailijoiden joukossa poikkeuksia, sillä he eivät toistaneet Lovecraftin tarinoiden kaavaa sellaisenaan vaan tulkitsivat tämän luomaa mytologiaa omiin tyyleihinsä ja teemoihinsa sopivaksi. Finn pitää ”Mustan kiven” pitkää unikohtausta kerronnallisesti onnistuneena ratkaisuna, sillä näin päähenkilö voi todistaa hirvittäviä kauhuja ilman, että kertojan toimettomuutta tarvitsee selittää kauhusta kangistumisella tai vastaavilla väkinäisillä juonenkäänteillä. Tapahtumien pelottavuutta ei tarpeettomasti korosteta, ja vasta aivan kertomuksen lopussa kertoja yhdistää salaperäiset tapahtumat ja johtolangat toisiinsa paljastaen kammottavan totuuden.
Howardin koottujen teosten toimittaja Rusty Burke (2008) kirjoittaa ”Mustan kiven” olevan ”monien mielestä paras muun kuin Lovecraftin kirjoittama Cthulhu-kertomus”. Robert Weinberg ja E. P. Berglund ovat "Reader’s Guide to the Cthulhu Mythos" -teoksessaan (1973) samaa mieltä ja kehuvat ”Mustaa kiveä” parhaaksi muun kuin Lovecraftin kirjoittamaksi Mythos-tarinaksi. Dennis Rickardin (1984) mukaan kyseessä on Howardin Lovecraft-pastisseista huomattavin. L. Sprague de Camp (1983) kutsui ”Mustaa kiveä” tehokkaaksi Lovecraft-jäljitelmäksi, ja Markku Sadelehdon (1995) mielestä se on Howardin Cthulhu-pastisseista paras.
Vuonna 2016 julkaistussa arvostelussa Ruthanna Emrys ja Anne M. Pillsworth näkevät kertomuksessa hienovaraista parodiaa Lovecraftin tuotantoa kohtaan mutta pitävät sitä myös aidosti pelottavana. He kehuvat varsinkin pakanoiden sadistista ja eroottissävytteistä ihmisuhriseremoniaa, jonka todistaja kätevästi pyörtyy juuri kun kohtaus kävisi niin rohkeaksi, ettei se enää läpäisisi sensuuria. Kiinnostavana yksityiskohtana Emrys ja Pillsworth pitävät muslimien nostamista kertomuksen sankareiksi, kun taas kristityt kyyristelevät peloissaan ja antavat pakanoiden ryöstellä lapsiaan.
Vaikutus.
Kuvitteellisen kirjailijan Friedrich Wilhelm von Junztin teos "Vaietut kultit" on Cthulhu-taruston tunnetuimpia mielikuvituskirjoja. Ennen ”Mustaa kiveä” Howard oli jo maininnut sen novellissaan ”Yön lapset” (1931). On epäselvää, keksikö Howard kirjan kokonaan itse vai oliko se jonkin todellisen teoksen innoittama. Muiden Cthulhu-taruston salatieteellisten teosten tavoin "Vaiettujen kulttien" tärkein esikuva oli Lovecraftin kauhutarinoissa esiintyvä "Necronomicon".
Howard ei novelleissaan antanut "Vaietuille kulteille" alkukielistä nimeä, mutta Lovecraft oli kiinnostunut kehittämään sellaisen. Koska Lovecraft ei itse osannut saksaa, hän kääntyi Derlethin puoleen, joka antoi kirjalle nimen "Unaussprechlichen Kulten". Tällä nimellä kirja esiintyy muun muassa Lovecraftin novellissa ”Hän joka tuli käymään” (1937). Tarinassa mainitaan myös ”baudelairelainen runoilija” Justin Geoffrey, joka ”kuoli kirkuen mielisairaalassa”. Derlethin keksimä nimi on kieliopillisesti virheellinen: oikea muoto olisi "Unaussprechiche Kulten" () tai "Von Unaussprechichen Kulten" (). Kirjoitusasu on kuitenkin Cthulhu-kirjallisuudessa vakiintunut. "Cthulhun kutsu" -roolipelissä kirjalle annetaan kokonainen nimi "Das Buch von den unaussprechlichen Kulten".