Moses Mendelssohn

Moses Mendelssohn, alunperin Moses Ben Mendel Dessau (6. syyskuuta 1729 Dessau, Anhaltin herttuakunta, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta – 4. tammikuuta 1786 Berliini, Preussin kuningaskunta) oli saksalainen saksanjuutalainen filosofi, kriitikko, raamatunkääntäjä ja -kommentaattori, joka vaikutti merkittävästi juutalaisten pyrkimyksiin sulautua Saksan porvaristoon. Hän oli myös menestyvä tekstiilitehtailija ja kauppias, mikä antoi hänelle elannon sekä oleskeluluvan Berliiniin.
Hän oli 1700-luvun merkittävimpiä juutalaisia ja hänen voidaan katsoa synnyttäneen euroopan juutalaisen valistuksen, haskalan. Hänen tärkein juutalaisuutta käsittelevä teoksensa "Jerusalem oder über religiöse Macht und Judenthum;" "Jerusalem, eli uskonnollisesta vallasta ja juutalaisuudesta" julkaistiin vuonna 1783. 
Jotkut juutalaiset ovat pitäneet Mendelssohnia kolmantena Mooseksena, jonka kautta juutalaisille on avautunut uusi suunta historiassa, raamatullisen Mooseksen ja keskiajalla vaikuttaneen Moses Maimonideen jälkeen. Toiset taas ovat nähneet hänet juutalaisten oman identiteetin ja perinteisen juutalaisuuden tuhoutumisen alullepanijana.
Suku ja koulutus.
Moses oli köyhtyneen Toora-kirjurin Menachem Mendel Dessau Heymannin ja Bela Rachel Wahlin poika. Hänet tunnettiin juutalaisten parissa nimellä Moses Ben Mendel Dessau, mutta hän ja hänen veljensä Simon käyttivät sukunimeä Mendelssohn, heprean sanasta "ben Mendel" (”Mendelin poika”). Hänen oma saksankielinen valintansa Mendelssohn heprealaisen vastineen sijaan heijasti samaa sopeutumista saksalaiseen elämään, jota hän tavoitteli muille juutalaisille. Hän kärsi lapsuudessaan sairaudesta, joka aiheutti selkärangan vääntymisen ja näkyi aikuisuudessa kyttyräselkäisyytenä. 
Mooseksen varhaiskasvatuksesta vastasivat hänen isänsä ja paikallinen rabbi David Fränkel, joka Raamatun ja Talmudin opettamisen lisäksi esitteli hänelle Maimonidesin filosofian. Vuonna 1743 Fränkel sai kutsun Berliiniin, ja muutamaa kuukautta myöhemmin Moses seurasi häntä. Vuonna 1743 hän muutti Berliiniin, missä hän opiskeli englantilaisen filosofi John Locken ja saksalaisten ajattelijoiden Gottfried von Leibnizin ja Christian von Wolffin ajattelua. 
14-vuotias Moses saapui Berliiniin Rosenthaler Torin kautta, ainoan kaupunginmuurissa olevan portin kautta, jonka läpi juutalaiset (ja karja) saivat kulkea. Mendelssohn ilmoittautui Fränkelin johtamaan vaativaan ješiva-seminaariin, jossa opinto-ohjelma koostui varhaiskeskiaikaisten tekstien loputtomasta ulkoa opettelusta, niiden tulkinnoista, Talmudin lain tarkennuksista ja vuosisatojen aikana kertyneistä runsaista kommentaareista. 
Emigrantti puolanjuutalainen Israel Zamosz opetti hänelle matematiikkaa ja nuori juutalainen lääkäri Abraham Kisch opetti hänelle latinaa. Hän oli kuitenkin pääasiassa itseoppinut. Hän oppi kirjoittamaan ja filosofoimaan samanaikaisesti (historioitsija Graetzin mukaan). Niukoilla tuloillaan hän osti latinankielisiä klassikoita ja latinaksi käännetyn vanhan kappaleen John Locken teoksesta "An Essay Concerning Human Understanding" ja luki sen latinankielisen sanakirjan avulla. Sen jälkeen hän tutustui varakkaaseen lääketieteen opiskelija Aaron Solomon Gumperziin, joka opetti hänelle ranskan ja englannin perusteet. Gumperz esitteli hänet myös useille kyvykkäille nuorille lukionopettajille ja Berliinin tiedeakatemian puheenjohtaja Pierre Louis Moreau de Maupertuis'lle. Seitsemän vuoden puutteen jälkeen Mendelssohnille oli koittamassa parempi aika.
Kirjallinen ura.
Moses Mendelssohn työskenteli 35-vuotiaana kirjanpitäjänä silkkitehtaassa. Mendelssohn oli julkaissut kirjoja ja esseitä saksaksi vuosikymmenen ajan, ja hänet oli jo alettu tunnustaa merkittävillä akateemisilla palkinnoilla.
Vuonna 1750 Mendelssohnista tuli rikkaan silkkitehtailija Isaak Bernhardin lasten kotiopettaja, ja vuonna 1754 tämä otti Mendelssohnin yritykseensä kirjanpitäjäksi, hänestä tuli myös toimitusjohtaja ja myöhemmin osakas. Vuonna 1754 hän tapasi Gumperzin avulla – tämä oli suositellut Mendelssohnia hyväksi shakkikumppaniksi – merkittävän saksalaisen näytelmäkirjailija Gotthold Ephraim Lessingin, joka oli luonut jalon juutalaisen hahmon näytelmäänsä Die "Juden (1749; ”Juutalaiset”") ja alkoi nähdä Mendelssohnin ihanteensa toteutumana. Myöhemmin Lessing loi draamansa "Nathan der Weise" (1779; ”Nathan Viisas”) päähenkilön käyttäen Mendelssohnia esikuvana, jonka viisaus oli tehnyt hänestä tunnetun nimellä "saksalainen Sokrates". Mendelssohnin ensimmäinen teos, joka ylisti Gottfried Leibnizia, painettiin Lessingin avustuksella nimellä "Philosophische Gespräche" (1755; "Filosofiset puheet"). Samana vuonna Mendelssohn julkaisi myös teoksen "Briefe über die Empfindungen" ("Kirjeitä tunteesta"), jossa hän korostaa tunteiden hengellistä merkitystä.
Vuonna 1763 Mendelssohn voitti Preussin tiedeakatemian ensimmäisen palkinnon 50 dukaattia (Immanuel Kant tuli toiseksi) ja sen seurauksena kuningas Preussin kuningas Fredrik Suuri suostuteltiin vapauttamaan Mendelssohn juutalaisiin kohdistuvista rajoituksista. Mendelssohnin voittoisa essee "Ueber die Evidenz der Metaphysischen Wissenschaften" vertasi metafyysisten ja matemaattisten väitteiden osoitettavuutta, ja se oli ensimmäinen, joka painettiin hänen omalla nimellään vuonna 1764. Hänen kuuluisimmassa teoksessaan "Phädon, oder über die Unsterblichkeit der Seele" (1767) hän puolusti sielun kuolemattomuutta aikansa materialismia vastaan; teoksen otsikko heijastaa hänen kunnioitustaan ​​Platonin "Faidonia" "kohtaan." 
Mendelssohnin kanssakäyminen viranomaisten kanssa oli kaksiteräinen miekka. Esimerkiksi kuningas Fredrik Suuri kutsutti oppineen linnaansa Potsdamiin, mutta ei koskaan ottanut tätä vastaan. Vaikka kuningas oli halukas myöntämään hänelle tunnustuksen ja oleskeluluvan silkkikauppiaana, hän esti vuonna 1773 filosofin liittymisen Preussin tiedeakatemian jäseneksi (koska kuulemma Katariina II Suuri halusi myös liittyä jäseneksi) ja kieltäytyi myöntämästä tämän perheelle turvatumpaa oleskelulupaa. Juutalaisyhteisön ohjeistamana Mendelssohn alkoi kirjoittaa runoja ylistääkseen kuninkaallista hovia, mutta on myös tarpeeksi rohkea arvostelemaan monarkin omaa runoutta kriittisessä arviossaan.
Vuonna 1771 Mendelssohn koki hermoromahduksen kiihkeän kristinuskoa koskevan kiistan seurauksena sveitsiläisen teologi Johann Kaspar Lavaterin kanssa, joka kaksi vuotta aiemmin oli lähettänyt hänelle oman käännöksensä maanmiehensä Charles Bonnet'n teoksesta. Omistuskirjoituksessaan Lavater oli haastanut Mendelssohnin kääntymään kristityksi, ellei tämä pystyisi kumoamaan Bonnetin kristinuskon puolesta esitettyjä argumentteja. Vaikka Mendelssohn paheksui uskonnollisia kiistoja, hän tunsi pakkoa vahvistaa juutalaisuutensa. Jännitys hellitti vasta, kun hän aloitti Psalmien kääntämisen vuonna 1774. 
Seuraavaksi hän aloitti projektin, jonka tarkoituksena oli auttaa juutalaisia ​​yhdistämään oma uskonnollinen perinteensä saksalaiseen kulttuuriin – version Tooran pentateukista, Vanhan testamentin viidestä ensimmäisestä kirjasta, joka kirjoitettiin saksaksi, mutta painettiin heprealaisilla kirjamilla vuosina 1780–1783. Samaan aikaan hän joutui mukaan uuteen kiistaan, joka keskittyi ekskommunikaatio-oppiin. Konflikti syntyi, kun hänen ystävänsä, Preussin sotaneuvoston jäsen Christian Wilhelm von Dohm suostui laatimaan vetoomuksen Elsassin juutalaisten puolesta, jotka olivat alun perin pyytäneet Mendelssohnin henkilökohtaista väliintuloa vapautumisekseen. "Teoksessa Über die bürgerliche Verbesserung der Juden" (1781; ”Juutalaisten yhteiskunnallisesta kehityksestä”) vaadittiin emansipaatiota, mutta paradoksaalisesti lisättiin, että valtion tulisi puolustaa synagogan oikeutta erottaa jäsenensä kirkosta. Torjuakseen von Dohmin kirjaa kohtaan koettua vihamielisyyttä Mendelssohn tuomitsi erottamisen esipuheessaan Manasseh ben Israelin saksankieliseen käännökseen teoksesta "Vindiciae Judaeorum" (1782, ”Juutalaisten puolustus”). Sen jälkeen, kun nimetön kirjoittaja syytti häntä Mooseksen lain olennaisen osan horjuttamisesta, Mendelssohn kirjoitti teoksen "Jerusalem, oder über religiose Macht und Judentum" (1783; ”Jerusalem, eli uskonnollisesta vallasta ja juutalaisuudesta”). Tässä teoksessa väitettiin, että valtio voi käyttää voimaa vain tekojen kontrollointiin; ajatukset ovat sekä kirkon että valtion ulottumattomissa ja suojattuina.
Viimeinen kiista, joka pyöri Gotthold Ephraim Lessingin väitteiden ympärillä, joiden mukaan tämä oli tukenut Baruch Spinozan panteismia, sai Mendelssohnin puolustamaan Lessingiä tämän kirjoittaessa viimeistä teostaan "Morgenstunden" (1785; ”Aamun tunnit”) Leibnizin teismin tueksi
Moses Mendelssohn kuoli vain 56-vuotiaana tammikuun alussa 1789 Berliinissä. Hän oli ollut viemässä kustantajalleen artikkelia "An die Freunde Lessings", jossa puolusti ystäväänsä Lessingiä filosofi F. H. Jacobia vastaan, kun hän vilustui ja sai aivoinfarktin, joka päätti hänen elämänsä. 
Hänet haudattiin Berliinin vanhalle Juutalaiselle hautausmaalle. Nykyinen muistokivi on kolmas kopio alkuperäisestä hautakivestä. Suhteellisen yksinkertainen alkuperäinen kivi, jonka ulkonäkö tunnetaan Daniel Chodowieckin pojan Wilhelm Chodowieckin (1765–1805) kuparipiirroksesta, korvattiin vuonna 1896 vaikuttavalla, koristeellisella takorauta-aidalla rajatulla graniittimonumentilla, jossa oli kullattu kaiverrus. Natsien tuhottua haudan vuonna 1943, lisättiin vuonna 1962 yksinkertainen suorakaiteen muotoinen hautakivi. Nykyinen vuonna 1990 pystytetty kivi on muodoltaan samanlainen kuin alkuperäinen. Koska Mendelssohnin haudan tarkkaa sijaintia ei tiedetä, hautakivi on pystytetty suunnilleen haudan kohdalle.
Avioliitto ja lapset.
Hän avioitui 22. kesäkuuta ​​1762 Berliinissä Fromet Guggenheimin (1737–1812) kanssa, joka oli hampurilaisen kauppias Abraham Gugenheimin ja Miriam Glückel Cleve-Gomperzin tytär. Avioliitto solmittiin poikkeuksellisesti molemminpuolisesta rakkaudesta eikä perinteistä ketubba "(ketubah)" avioliittosopimusta tehty häätilaisuudessa. Frometin esi-isiin kuului kuuluisa wieniläinen Habsburgien hovipankkiiri Samuel Oppenheimer (1630–1703). Kotitöidensä lisäksi Fromet Mendelssohn hoiti myös aviomiehensä tekstiilitehtaan liikekirjeenvaihtoa tämän ollessa poissa. Häntä pidettiin intohimoisena teatterikävijänä. Yhteyksiensä kautta Gotthold Ephraim Lessingiin ja Johann Jakob Engeliin sekä kirjailija, salonginpitäjä Elise Reimarukseen (1735– 1805) ja tämän veli, lääkäri ja tiedemies Johann Albert Heinrich Reimarukseen (1729–1814), hän vaikutti myös Berliinin kulttuurielämään. Tämä käy ilmi muutamista hänen säilyneistä kirjeistään vuosilta 1773–1775.
Heille syntyi kymmenen lasta, joista kuusi eli aikuiseksi asti. Heidän tyttärensä naitettiin järjestettyihin avioliittoihin. Vain toiseksi vanhin tytär Recha ja vanhin poika Joseph säilyttivät juutalaisen uskon.
Perintö.
Moses Mendelssohnin seitsemän osaa kattavat kootut teoksensa julkaistiin vuosina 1843–1845.
Oman esimerkkinsä kautta Mendelssohn osoitti, että juutalaisuus ja valistuksen rationalismi oli mahdollista yhdistää. Hän oli siksi yksi tämän ajattelutavan alullepanijoista ja tärkeimmistä äänistä. "Haskala" (”juutalainen valistus”), joka auttoi tuomaan juutalaiset osaksi modernia eurooppalaista kulttuuria. Uskonnollisen suvaitsevaisuuden puolustamisellaan ja omien älyllisten saavutustensa arvostuksella Mendelssohn edisti paljon juutalaisten vapautumista Saksassa vallitsevista sosiaalisista, kulttuurisista, poliittisista ja taloudellisista rajoituksista.