Miehinen katse

Miehinen katse () on käsite, joka kuvaa tapaa, jolla naiset esitetään mediassa, taiteessa ja yhteiskunnassa miehisen näkökulman kautta katselun kohteina. Käsitteen loi brittiläinen feministinen elokuvateoreetikko Laura Mulvey esseessään "Visual Pleasure and Narrative Cinema" vuonna 1975.
Vuonna 1972 John Berger julkaisi kirjan "Ways of Seeing" ja samannimisen tv-sarjan, 
 jossa hän analysoi alastomuutta eurooppalaisessa taiteessa. Bergerin mukaan sekä kuvien että naisen vartalon katsoja oletetaan mieheksi. 
Tv-sarjassaan berger käsitteli sitä miten renessanssin jälkeen maalaukset naisista ja myöhempien aikojen julisteet ja lehdet esittävät naiset objekteina ja miten tämä vaikuttaa ehtoihin, joilla naiset elävät elämäänsä: heidän on jatkuvasti tarkkailtava sitä, mitä he ovat ja tekevät, sen valossa, miten he näyttäytyvät muille, viime kädessä miehille, ja tämä vaikuttaa millä ehdoilla he elävät elämäänsä. Sosiologi Vikki Bellin mukaan Berger vaikutti perusteellisesti siihen, miten taide ja kuvat ymmärretään.
Käsitteen merkitys.
Miehisen katseen teoria ei kuvaa vain seksuaalista esineellistämistä, vaan laajemmin subjektin ja objektin välistä suhdetta mediassa. Teorian mukaan media esittää miehet tyypillisesti aktiivisina toimijoina ja naiset passiivisina kohteina. Tämä ilmenee esimerkiksi siinä, kuinka naisten kehoja tyylitellään ja paloitellaan lähikuvilla niin, että katsoja näkee enemmän heidän muotojaan kuin persoonallisuuttaan.
Teorian mukaan miehinen katse ei vaikuta vain median sisältöön, vaan myös naisten käsitykseen itsestään. Kun naiset näkevät jatkuvasti toisia naisia esitettävän objekteina mediassa, he alkavat nähdä myös itsensä miehisen katseen kautta. Ilmiö houkuttelee naisia itsensä esineellistämiseen ja voi johtaa mielenterveysongelmiin, kuten masennukseen, ahdistukseen, syömishäiriöihin ja heikkoon itsetuntoon.
Miehinen katse ei ilmene vain elokuvissa vaan kaikessa mediassa. Esimerkiksi mainoksissa, lehtien kansissa ja sosiaalisessa mediassa naisten kehot ovat usein esillä tavalla, joka vetoaa heteroseksuaaliseen mieskatseeseen.
Kriittinen näkökulma.
Miehisen katseen teorian kriitikot huomauttavat, että teoria tekee katsojasta tahdottoman olennon eikä tunnusta katsojien eroja. Viestinnän tutkija Juha Herkman toteaa, että useimmat valtavirran viihde-elokuvat tuottavat monenlaisia samastumismahdollisuuksia, eikä samastuminen liity ainoastaan sukupuoleen. Teoria ei myöskään tunnusta useamman kuin kahden sukupuolen olemassaoloa, mikä tekee siitä nykykontekstissa ongelmallisen.
Laura Mulvey itse on myöntänyt, että hänen artikkelinsa on kokeellinen eikä akateeminen todistusaineisto. Mulveyn mukaan hän ei olisi voinut kirjoittaa artikkeliaan ennen 1970-luvun sukupuolivallankumousta, koska sen sisältö on poliittisesti sidottu aikaansa.
Naispuolinen katse.
Vastakohtana miehiselle katseelle on kehitetty käsite naispuolinen katse (), joka kuvaa median esitystapaa naispuolisesta näkökulmasta. Siinä kuvataan maailmaa, joka heijastaa naisten arvoja ja asenteita ja on suunnattu erityisesti naisyleisölle. Näissä teoksissa naiset esitetään tyypillisesti aktiivisina toimijoina narratiivissa.
Natalie Perfetti Oates on esittänyt huolensa siitä, että jotkin naisille suunnatut teokset saattavat toistaa samoja kaavoja kuin miehinen katse, vain kääntäen asetelman päinvastoin, jolloin miehiä esineellistetään. Hänen mukaansa todellinen tasa-arvo saavutetaan vasta, kun sekä miehet että naiset voivat liikkua vapaasti subjektin ja objektin roolien välillä mediassa.