Rahanluonti

Rahanluonti on keskeinen prosessi modernissa taloudessa, jossa uutta rahaa syntyy pääasiassa liikepankkien myöntäessä lainoja ja keskuspankin toteuttaessa rahapolitiikkaa.
Rahanluonnin mekanismit.
Liikepankkien rooli.
Liikepankit luovat rahaa myöntämällä lainoja, jolloin lainanottajan tilille syntyy talletus, joka toimii rahana ja lisää talouden ostovoimaa. Esimerkiksi, kun pankki myöntää 1 000 euron lainan yritykselle, se luo samalla vastaavan talletuksen yrityksen tilille, jolloin rahamäärä kasvaa ilman, että pankilla tarvitsee olla etukäteen talletuksia tai reservejä. Tämä kumoa yleisen väärinkäsityksen, että pankit vain välittäisivät olemassa olevia varoja. Lainan takaisinmaksu puolestaan "tuhoaa" rahaa, samoin kuin pankkien arvopapereiden myynti tai osakkeiden liikkeeseenlasku. 
Keskuspankin rooli.
Keskuspankki luo perusrahaa esimerkiksi ostaessaan valtion joukkovelkakirjoja ei-pankkisektorilta, mikä lisää pankkien reservejä ja talletuksia. Tämä tapahtuu erityisesti määrällisen elvytyksen (QE) tai omaisuuserien osto-ohjelman (APP) kautta, jotka lisäävät rahamäärää suoraan kannustaen kulutukseen ja investointeihin. Keskuspankin rahapolitiikka ohjaa rahanluontia asettamalla korkotason, joka vaikuttaa lainanottohalukkuuteen. Esimerkiksi korkeampi ohjauskorko nostaa lainakorkoja, mikä vähentää lainojen kysyntää ja siten rahanluontia.
Rahanluonnin rajoitukset.
Lainojen kysyntä.
Pankit myöntävät lainoja vain, jos kotitalouksilla ja yrityksillä on kysyntää lainoille pankin tarjoamilla ehdoilla. Kotitalouksien ja yritysten taloudellinen käyttäytyminen, kuten lainojen takaisinmaksu tai portfolioiden uudelleenjärjestely, vaikuttaa rahamäärään esimerkiksi "tuhoamalla" rahaa tai muuttamalla talletusten koostumusta.
Sääntely.
Pankkien rahanluontia rajoittavat taloudelliset ja sääntelyyn liittyvät tekijät, kuten pääomavaatimukset ja reservivaatimukset. Pääomavaatimukset edellyttävät pankeilta riittävää nettovarallisuutta suhteessa varoihin, ja lainan myöntäminen voi heikentää tätä, pakottaen pankit hankkimaan lisää pääomaa tai supistamaan tasettaan. Reservivaatimukset velvoittavat pankkeja pitämään osan talletuksista keskuspankissa, mutta pankit voivat lainata reservejä pankkienvälisillä markkinoilla. Lisäksi mikro- ja makrovakaussäännöt, kuten likviditeettistandardit, ohjaavat pankkien toimintaa.
Kilpailu ja kannattavuus.
Yksittäisen pankin on lainattava kannattavasti, ja kilpailu muiden pankkien kanssa rajoittaa sen kykyä luoda rahaa. Kotitalouksien ja yritysten halu pitää käteistä sekä pankkien varovaisuus ylimääräisten reservien pitämisessä vaikuttavat myös rahanluonnin laajuuteen.
Rahapolitiikan vaikutukset.
Keskuspankin korkopolitiikka muokkaa pankkien ja muiden toimijoiden rahoitus- ja sijoituspäätöksiä, vaikuttaen lainanantoon ja rahamäärään. Poikkeustilanteissa, kuten finanssikriisin aikana, keskuspankit ovat käyttäneet epätyypillisiä toimia, kuten APP-ohjelmaa, joka lisää pankkien reservejä. Tämä ei kuitenkaan automaattisesti kasvata M3-raha-aggregaattia, sillä vaikutus riippuu siitä, myyvätkö kotimaiset ei-pankit omaisuuseriä keskuspankille. QE ja APP vaikuttavat rahamäärään myös epäsuorasti alentamalla korkoja ja parantamalla lainanantoedellytyksiä.
Rahanluonnin taloudelliset vaikutukset.
Rahakerroin ja taloudellinen aktiivisuus.
Rahakerroin selittää, miten keskuspankin hallitsema perusraha moninkertaistuu laajaksi rahamääräksi talletusten ja käteisen kautta, riippuen käteisen käytöstä ja reservien määrästä. Rahanluonti vaikuttaa suoraan taloudelliseen aktiivisuuteen, kuten BKT:hen, erityisesti kun luottoa käytetään reaalitalouden transaktioihin.
Talouden vakaus.
Liikepankt voivat luoda rahaa myös liikaa. Rahanluonti voi lisätä talouden epävakautta liiallisen velkaantumisen kautta. Liiallinen rahanluonti on ollut yleensä velkakuplien syntymisen taustalla, ja kuplista on aiheutunut talouskriisejä. Kriitikot näkevät pankkien rahanluontikyvyn yhtenä syynä rahoitusmarkkinoiden epävakauteen, ja jotkut ehdottavat 100 % reservivaatimusta rahanluonnin rajoittamiseksi, vaikka se voisi heikentää pankkien kykyä tukea taloutta. Rahapolitiikan vaikutukset voivat olla odottamattomia: korkeampi lainakorko voi lisätä pankkien voittoja ja kulutusta, kasvattaen tuotosta, kun taas reservien lisäys voi heikentää tuotosta, jos luottojen kysyntä on vähäistä.
Teoreettiset näkökulmat.
Perinteiset makrotaloudelliset mallit, jotka näkevät pankit vain välittäjinä, aliarvioivat endogeenisen rahanluonnin merkityksen, mikä heikensi niiden kykyä selittää vuoden 2008 finanssikriisiä. Uudemmat mallit, kuten varanto-virta-yhteensopivat mallit ja disaggregoidun luoton määräteoria, korostavat pankkien roolia ja erottavat luoton reaalitalouden ja rahoitustransaktioiden käyttöön.