Helsingin historia

Virallinen Helsingin historia alkaa vuonna 1550, jolloin Ruotsin kuningas Kustaa Vaasa perusti kaupungin Vantaanjoen suulle Tallinnan kanssa kilpailevaksi kauppapaikaksi. Asukkaiksi pakkosiirrettiin Porvoon, Tammisaaren, Rauman ja Ulvilan porvareita. Helsingin seutua olivat asuttaneet jo rauta-ajalta lähtien hämäläiset heimot, joita vastaan tehtyjen voittoisien ristiretkien jälkeen alueelle tuli ruotsalaisia siirtolaisia noin 1300-luvulla. Helsingin kasvu oli kituliasta, ja vuonna 1640 kenraalikuvernööri Pietari Brahe siirsi kaupungin Vantaanjoen suulta Vironniemelle. 
1700-luvulla voimistunut Venäjän keisarikunta valloitti Helsingin kahdesti. Helsingin edustalle suojaksi rakennetun Suomenlinnan linnoitustöiden seurauksena kaupunki alkoi kasvaa. Suomesta tuli Suomen sodan jälkeen osa Venäjän keisarikuntaa vuonna 1809, ja autonomisen Suomen pääkaupunki siirrettiin Helsinkiin lähemmäksi Pietaria ja kauemmaksi Ruotsista. Myöhemmin Helsinkiin siirrettiin myös yliopisto. Senaatintorin ympäristön uusklassiset rakennukset muistuttavat Helsingin historiasta Venäjän keisarikunnan hallintokaupunkina.
Helsingistä tuli Suomen itsenäistymisen myötä maan pääkaupunki vuonna 1917. Jo seuraavana vuonna 1918 Helsinki oli merkittävässä osassa sisällissodan syttymisessä, ja saksalaiset joukot valtasivat Helsingin Helsingin taistelussa. Kaupunkia pommitettiin useaan otteeseen toisessa maailmansodassa. Vuonna 1952 Helsingissä pidettiin kesäolympialaiset ja 1975 kylmän sodan aikana merkittävä ETYK-kokous. 
Helsingin kaupungin alue laajeni vähitellen Senaatintorin ympäristöstä useiden alueliitosten myötä nykyiseen kokoonsa. Ensin kaupunkiin liitettiin Töölön kylä, vuonna 1906 esimerkiksi Meilahti, Kumpula ja Käpylä, ja vuoden 1946 suuressa alueliitoksessa muun muassa Huopalahden kunta, Haagan kauppala, Oulunkylän kunta ja Kulosaaren huvilakaupunki. Vuonna 1966 kaupunkiin liitettiin Vuosaari ja viimeisimmässä alueliitoksessa vuonna 2009 osia Sipoosta ja Vantaasta.
Varhaishistoria.
Rautakaudella Helsinki, kuten valtaosa muustakin Uudestamaasta, kuuluivat hämäläisten alueisiin. Heidän reittinsä merelle kulkivat sisämaasta Vantaanjokea pitkin. Vaatimaton, kalanmädistä nimensä saanut Mätäoja, yhdisti Vantaanjoen mereen Huopalahden kohdalla jota pitkin kulkiessaan välttyi joen merenpuoleisilta koskilta. Tämän väylän lisäksi Etelä-Hämeen asukkaat käyttivät myös Sipoonjokea kulkiessaan merelle. Hattulaan aiemmin kuuluneen Orimattilan väestö osasi vielä myöhään kertoa kalastusmatkoistaan merelle, ja vuodelta 1347 on säilynyt kirjallinen lähde, jossa mainitaan hattulalaisten ja hauholaisten alueella sijainneet kalastusalueet. Paikannimissä on säilynyt jäänteitä varhaisesta hämäläisasutuksesta. Esimerkiksi Konala-nimen tulkittu juontuvan nimestä "Konhola", jolloin alueen asutus olisi alun perin peräisin Akaan pitäjän Konhon kylästä. Hämäläisten lisäksi myös virolaiset käyttivät rannikkoaluetta kalastukseen ja muuttoliike Suomenlahden eteläpuolelta oli pidempiaikainen ilmiö läpi aikojen.
Ruotsalaiset tulivat Helsingin alueelle keskiajalla hämäläisiä vastaan tehdyn voitokkaan ristiretken myötä. Ruotsalaisten kolonisaatiolla pyrittiin vahvistamaan tuoreita aluevaltauksia. Helsingin vaakuna on suunniteltu myöhemmin kuvaamaan tätä tapahtumaa. Helsingin seudun ruotsalainen asutus on kuitenkin varsin nuorta verrattuna Sipooseen, Pernajaan ja Porvooseen, jotka olivat alueen tärkeimmät ruotsalaisen kolonisaation kohteet 1200-luvun lopulla ja erityisesti 1300-luvulla. Itäisen Uudenmaan ruotsalaissiirtolaisuuden on arveltu alkaneen yhdestä suuresta väestönsiirrosta Keski-Ruotsista Porvooseen, josta väki olisi sitten levinnyt alueelle. Paikannimen Helsinge (Helsinki) on tulkittu viittaavan siirtolaisten alkuperään Hälsinglandissa. Nykyisin käsitystä pidetään kuitenkin kyseenalaisena, sillä murretutkimuksen perusteella uudisasukkaat tulivat Uplannista ja sen lähiseuduilta. Osa pitäjän länsi- ja pohjoisosasta säilytti kuitenkin suomalaisen asutuksensa. Pitäjässä sijaitsikin kylä nimeltä "Tolkby", jossa on katsottu tapahtuneen tulkitsemista ja kääntämistä uusien ja vanhojen asukkaiden välillä. Helsingin pitäjän synty voidaan ajoittaa suunnilleen 1300-luvun loppuun.
Ruotsin vallan aika.
Vantaan Helsinki.
Kuningas Kustaa Vaasa perusti Helsingin Vantaanjoen suulle Forsbyn eli Koskelan keskiaikaisen kylän paikalle vuoden 1550 alussa: hän antoi mahtikäskyn kaupungin perustamiseksi 1. helmikuuta 1550. Kaupungin perustamispäiväksi on kuitenkin usein ilmoitettu 12. kesäkuuta 1550, kun Kustaa Vaasa määräsi Porvoon, Tammisaaren, Rauman ja Ulvilan kaupunkien porvarit muuttamaan uuteen kaupunkiin. Kesäkuun 12. päivää on vuodesta 1959 alkaen vietetty Helsinki-päivänä. 
Helsinki perustettiin pääasiassa satamaksi, jonka tarkoitus oli kilpailla lahden toisella puolella sijaitsevan Tallinnan eli silloisen Räävelin kanssa; hansakauppiaiden 1230-luvulla perustamalle kaupungille oli muodostunut monopoli venäläistuotteiden kaupassa. Kilpailulla yritettiin siirtää Venäjän-kauppa Suomenlahden etelärannalta sen pohjoisrannalle, ja Helsinkiin oli tarkoitus houkutella myös hollantilaiset kauppalaivat. Kustaa Vaasa yritti useasti 1540-luvulla katkaista viennin sekä Tallinnaan että Riikaan, ja tarkoitus oli estää myös laiton talonpoikaispurjehdus, jota kuningas piti olennaisena syynä valtakunnan talousvaikeuksille. Tarkoitus oli rakentaa Helsingistä Tukholman rinnalle Ruotsin valtakunnan mahtikaupunki ja idänkaupan kivijalka. Kaupungin oli pakko sijaita Suomessa, sillä idän ja lännen välistä tuottoisaa välityskauppaa ei maantieteellisistä syistä olisi voinut hallita Ruotsissa sijainneista kaupungeista käsin. Turku sijaitsi liian kaukana Venäjän kaupan reiteistä, ja Viipuriin johtanutta meriväylää pidettiin hankalana. Myöskään Porvoo ei täyttänyt purjehduskelpoisen sataman kriteerejä. Helsingin merkitys oli myös vahvasti sotilaallinen, ja laivastotukikohtana sen ajateltiin muodostavan Turun ja Viipurin kanssa kolmen rannikkokaupungin puolustusketjun. 
Keskiajalla kaupungit tyypillisesti kasvoivat hitaasti vuosikymmenten tai -satojen aikana vakiintuneiden kauppapaikkojen ympärille, mutta Helsinki sen sijaan syntyi nopeasti ja keinotekoisesti kauppapoliittisista ja strategisista syistä ja ikään kuin kuninkaan vallankäytön luomuksena. Kaupungin perustaminen oli yksi esimerkki siitä tehokkaasta byrokraattisesta hallintojärjestelmästä, jonka vuonna 1523 kuninkaaksi noussut Kustaa Vaasa oli rakentanut omaksuttuaan muualla Euroopassa muodostuneita itsevaltaisen hallinnon oppeja. Hänellä oli enemmän poliittista ja taloudellista valtaa kuin yhdelläkään aiemmalla ruotsalaiskuninkaalla, ja hän pyrki ulottamaan valtansa valtakunnan kaikkiin osiin. Koskelan kylän talonpojat karkotettiin perintömailtaan pakkolunastuksilla. Laittomasta Tallinnan-kaupasta jaettiin ankaria rangaistuksia. Rauman ja Ulvilan porvarit olivat haluttomimpia muuttamaan etelärannikolle, jossa heidän täytyi rakentaa kauppaverkosto täysin uudelleen. Tottelemattomia raumalaisia uhattiin jopa teloituksilla. Kuningas perusti Helsingin näkemättä sitä omin silmin. Kaksi vierailua syksyllä 1555 jäivät hänen ainoiksi käynneikseen kaupungissa.
Vantaanjoen seutu sivuhaaroineen oli ollut Uudenmaan asutuksen perusta jo esihistoriallisella ajalla. Nyt samaan paikkaan, kahden uoman väliselle Kuninkaankartanonsaarelle perustettiin Helsingin kuninkaankartano. Alun perin saarelle oli tarkoitus rakentaa linnoitus. Sen sijaan rakennettiin puinen päärakennus ja hiljalleen myös muita talousrakennuksia. Koko kaupunki kasvoi hitaasti jokisuulta länteen ilmeisesti ilman minkäänlaista asemakaavaa, lähinnä maasto-olosuhteiden määräämänä. Maalaiskylää muistuttavassa kaupungissa asuttiin tiiviisti, ja se oli kokonaan puurakenteinen. Alueelle rakennettiin muun muassa koulu, tori ja raatihuone. Kaupungin korkeimmalle kohdalle Kellomäelle rakennettiin kirkko. Helsinkiin alkoi pian saapua myös saksalaisia ja hollantilaisia kauppiaita sekä Uudenmaan seudun käsityöläisiä ja talonpoikia. 
Vielä vuonna 1548 kaupungin perustamispaikaksi oli harkittu kallioista Santahaminaa, mutta Vantaanjoen suun puolesta puhui muun muassa Erik Fleming, jonka arvostelukykyyn kuningas luotti. Santahamina oli asumaton ja siellä sijaitsi tunnettu luonnonsatama, mutta kaupungin laajentumismahdollisuudet ja yhteydet sisämaahan olivat Vantaanjoen varrella paremmat. Santahaminaa olisi lisäksi ollut vaikeaa puolustaa. Kustaa Vaasa oli kaupungin lopulliseen sijaintiin ja sen purjehdusväyliin tyytymätön ja koki sen sijainneen liian kaukana sisämaassa. Vantaanjoen suu sijaitsi karikkoisen Vanhankaupunginlahden pohjukassa ja oli hankala rantautumispaikka suurille purjelaivoille. Varhaisimmat suunnitelmat kaupungin uudelleensijoittamisesta lähemmäksi avomerta tehtiin Suuren Venäjän sodan aikana vuonna 1555.
Vaikka Helsinki kasvoi jo 1550-luvun lopulla jopa Turkua vilkkaammaksi satamaksi, kaupungin perustaminen ei saavuttanut toivottuja tuloksia Tallinnan kilpakumppanina Suomenlahden kaupassa. Tallinna oli edeltävien vuosisatojen aikana vakiinnuttanut asemansa kauppapaikkana Hansaliiton vaikutuksessa. Helsinki ei sen sijaan ollut valmiiksi osa laajempaa kauppakaupunkien verkostoa, johon se yritettiin kytkeä. Tallinnan saksalaisten kauppiaiden suhteet kattoivat laajasti Itämerta ja Tallinnassa oli myös entuudestaan varallisuutta, jollaista Helsingissä ei ollut. Myös Helsingin sijainti karikkoisella pohjoisella Suomenlahdella oli epäedullinen suhteessa helpommin purjehdittavaan Viron rannikkoon.
Kun Kustaa Vaasa kuoli vuonna 1560, kaupunki menetti nauttimansa kuninkaallisen suosion. Seuraavana vuonna Ruotsi valloitti Pohjois-Viron ja Tallinnan ja muodosti niistä Viron herttuakunnan, mikä vähensi Helsingin kaavailtua tärkeyttä. Ruotsalaishallitsijat keskittyivät kohentamaan Tallinnan asemaa venäläisen Narvan kilpailijana. 1570-lukuun mennessä Helsingin talouselämä oli vaipunut lamaan, mutta viimeistään Liivinmaan sodan aikana kaupungin sotilaallinen merkitys korostui, ja siitä tuli tärkeä lastauspaikka sotaväelle ja talvehtimispaikka laivastolle. Kaupunki alkoikin muistuttaa enemmän Ruotsin sotatarvikevarastoa kuin kauppakaupunkia. Kun 1500-luvun lopulla Juhana III alkoi elvyttää Porvoon kaupankäyntiä, Porvoosta tuli Helsingin merkittävin kilpailija. Asema kannattavana kaupunkina oli vaakalaudalla 1600-luvun alkupuolella. Helsingin rooli sotaväen kokoamispaikkana jatkui 1600-luvun alkupuolella Puolan sodassa ja myös Kustaa II Aadolfin aikana kolmikymmenvuotisessa sodassa. Kustaa II Aadolf vieraili Helsingissä kahdesti vuosina 1614–1616. 
Kaupungin siirtämisen tarve.
Vuonna 1616 Helsingille myönnettiin itsenäiseen ulkomaankauppaan oikeuttaneet tapulioikeudet, mutta tämäkään ei johtanut merkittävään kaupalliseen kasvuun. Suomenlahden rannikolle alettiin kaivata uutta elinvoimaa sekä sotilaallisista että taloudellisista syistä, ja Suomen kenraalikuvernööri Pietari Brahen johdolla alettiin etsiä Helsingille uutta paikkaa. Vanhankaupunginkosken aluetta pidettiin puolustuksellisesti heikkona, ja Vanhankaupunginlahti oli alkanut mataloitua; suuremmat laivat eivät enää mahtuneet purjehtimaan kaupungin satamaan, vaan niiden lasti piti purkaa kauempana.
Esille nostettiin jälleen Santahamina. Ruotsin valtaneuvosto päätti vuonna 1638 perustaa kaupungin Santahaminaan ja siirtää sille Porvoon ja vanhan Helsingin tapulioikeudet. Santahaminan pormestariksi nimitettiin Anders Larsson Ehrendt. Helsinkiläiskauppiaita alettiin oitis suostutella muuttamaan saarelle, mutta porvarit vastustivat muuttoa kiivaasti kruunun tarjoamista vero- ja maksuvapauksista huolimatta. Päätös Santahaminaan siirtymisestä kuitenkin peruttiin seuraavana vuonna, koska saaren eteläosan kallioinen ja epätasainen maaperä ilmeni hankalaksi rakennusmaaksi, eikä saaren pohjoisosaan olisi mahtunut kunnollista satamaa. Lisäksi Santahaminaan oli huonot liikenneyhteydet mantereelta, ja se olisi ollut hankala linnoittaa.
Pienten saarten ympäröimä Sörnäistenniemi () syvine laivaväylineen nähtiin ihanteellisena satamalle: kenraalikuvernööri Brahe kuvaili sitä Itämeren parhaaksi satamapaikaksi,
ja keväällä 1639 Brahe esitti kaupungin siirtämistä sinne. Ruotsalainen linnoitusupseeri Anders Torstensson laati alueelle ruutukaavaan perustuvan asemakaavan bastionimuureineen. 
Pormestari Ehrendt kirjoitti vuonna 1639 Pietari Brahelle, että kaupungin tulisi säilyttää uudella paikalla vanha nimensä. Nimeä Helsingfors ei saisi vaihtaa uuteen nimeen, esimerkiksi Södernäsiksi (Sörnäisiksi), vaikka se olisi ilmaissut paremmin kaupungin sijainnin. Pormestarin mukaan nimi Helsingfors oli ”muistuma meidän esi-isiemme voitokkaista aseista” ja ylistys Ruotsista Hälsinglannista alueelle keskiajalla tulleille maahanmuuttajille. Kenraalikuvernööri hyväksyi pyynnön ja näin kaupunki sai perustamiskirjassa 2. lokakuuta 1639 säilyttää nimensä sekä Uudenmaan vaakunasta jäljennetyn Helsingin vaakunan. Vaakuna kuvaa merellä kulkevaa laivaa, joka kuljettaa hälsinglantilaisia heidän uuteen maahansa.
Muutto Sörnäisiin käynnistyi, kun niemeltä raivattiin metsää ja talojen tontit merkittiin kepeillä. Hankkeesta päätettiin kuitenkin vuoden 1640 aikana luopua, sillä kaupunki ei niemellä olisi juuri voinut laajentua – lähinnä siksi, että ympäröivät maa-alueet oli läänitetty aatelisille, jotka eivät suostuneet vaihtokauppoihin. Sörnäisten satama perustettiin samalle paikalle 1860-luvulla, ja sataman siirryttyä Vuosaareen 2000-luvun alussa niemelle alettiin rakentaa asuinalue Kalasatamaa.
Vironniemen Helsinki.
Kesän 1640 aikana kupungin lopulliseksi valittiin Katajanokan ja Kluuvinlahden välissä sijainnut Vironniemi ("Estnäs"), jota oli Vanhankaupunginlahden madaltumisen takia jo 1630-luvulla käytetty tilapäisenä satamana. Nykyisin alueella sijaitsee Kruununhaan kaupunginosa ja Senaatintori. Autio niemimaa oli vielä tuolloin käytännössä lähes saari, sillä sen yhdisti mantereeseen ainoastaan matala, noin sata metriä leveä kannas niemen lounaisosassa. Koko seudun ainoa maalaistalo oli nykyisen oopperatalon paikalla sijainnut Töölön tila. 
Valtaneuvosto antoi määräyksen kaupungin perustamisesta Vironniemelle 29. lokakuuta 1640. Vanha, 90 vuotta asutettu kaupunki Vanhankaupunginlahden rannalla jäi pääosin tyhjilleen, lukuun ottamatta esimerkiksi sairaalaa, majataloa ja myllyä. Ruotsin vallan aikaisia rakennuksia ei nykyisessä Vanhassakaupungissa ole säilynyt, mutta siellä sijaitsevat muun muassa Helsingin 400-vuotismuistomerkki ja Vanhankaupungin kirkkorauniot. 
Maaherra Pietari Brahen aloitteesta Uudenmaan ja Hämeen lääni jaettiin kahtia vuonna 1640, ja Helsingistä tuli Uudenmaan läänin pääkaupunki; merkittävä hallinnollinen asema auttoi rahoittamaan kaupungin uuden kirkon ja raatihuoneen sekä pohjoiseen johtaneiden maantiesiltojen rakentamisen. Vaikka läänijako peruttiin kahdeksan vuotta myöhemmin, Helsinki pysyi läänin pääkaupunkina.
Muutto Vironniemelle sujui useamman vuoden ajan hitaasti, kunnes sitä vauhditti uusi asemakaava vuonna 1645. Kehitystä kuitenkin alkoivat vähitellen hidastaa tulipalot, sodat ja talouden notkahdukset. Vuoden 1654 tulipalo tuhosi yli puolet Helsingin taloista. Katovuosina 1695–1697 kolmasosa helsinkiläisistä kuoli. Tämän takia kaupungin länsilaidalle perustettiin Ruttopuistona tunnettu hautausmaa. Kaikesta huolimatta kaupunki houkutteli jatkuvasti uusia asukkaita. Töitä oli alati tarjolla, ja Ruotsin suurvalta-asema lisäsi kauppa- ja kauttakulkuliikennettä edelleen. Vuonna 1690 Helsingin asukasluku oli 2 100.
1700-luku.
Venäjän keisarikunnan voimistuminen ja Pietarin kaupungin perustaminen vuonna 1703 vaikuttivat merkittävästi Helsinkiin. Isonvihan aika oli kaupungille rankkaa. Ensin vuonna 1710 kaupunkiin tuli suuren Pohjan sodan aikainen rutto, joka surmasi noin puolet eli 650 kaupungin asukkaista – Kampin hautausmaalle haudattiin lisäksi noin 500 kuollutta ulkopaikkakuntalaista, yhteensä 1 185 ihmistä neljän kuukauden aikana. Vuoden 1713 Helsingin taistelun yhteydessä perääntyvä Ruotsin armeija poltti kaupungin, jottei vihollinen voisi käyttää sitä hyväksi, ja lopuksi venäläiset sotajoukot miehittivät hylättyä kaupunkia vuosina 1713–1721. Alue oli venäläisten hallussa vuoteen 1721, jolloin Uudenkaupungin rauha päätti isonvihan. Sodan jälkeen Helsinkiä alettiin rakentaa uudelleen vanhan asemakaavan mukaan. Kaupungin kehitys pysyi kuitenkin heikkona. Asemakaava säilyi melko muuttumattomana 1640-luvulta 1800-luvun alkuun asti. 
Suomenlinna.
Hattujen sodan ja Pikkuvihan aikana 1742–1743 kaupunki oli uudelleen venäläisten miehittämä, mutta rakennukset säilyivät ehjinä. Ruotsin menetettyä Turun rauhassa 1743 Venäjälle Haminan rajalinnoituksen ryhdyttiin Helsingin edustalle rakentamaan uutta merilinnoitusta Sveaborgia eli Suomenlinnaa, jonka suunnitelmat laati ruotsalainen kreivi ja linnoitusupseeri Augustin Ehrensvärd. Rakennustyöt olivat suurelta osin Ranskan rahoittamia osana Ranskan ja Ruotsin liittoumaa: Venäjän muodostamaa uhkaa heikentääkseen ranskalaiset pyrkivät tukemaan Ruotsia ja samalla Suomen puolustusta. Linnoitustyömaa kasvatti kaupungin asukaslukua ja taloutta, ja kaupunkiin perustettiin useita tiilitehtaita ja kartanoita. Suomenlinna teki Helsingistä koko valtakunnan merkittävimmän sotilaallisen keskuksen. 
Ruotsin vallan päättyminen.
Napoleonin ja Aleksanteri I:n valtapolitiikka, mukaan lukien heidän solmimansa Tilsitin sopimus, sekä Ruotsin kuningas Kustaa IV Aadolfin haluttomuus liittyä Britannian vastaiseen mannermaasulkemukseen johtivat siihen, että Venäjä hyökkäsi Suomeen helmikuussa 1808. Suomen sodan alussa ruotsalaisten strategia oli pääosin vetäytyä pohjoiseen ja antaa Suomenlinnan sitoa venäläisjoukkoja. Linnoitus oli hyvin varusteltu mutta antautui kuitenkin kaksi kuukautta kestäneen Viaporin piirityksen päätteeksi toukokuussa 1808. Helsinki säästyi sodan aikana vahingoilta, ja miehitysjoukkoja oli käsketty kohdella siviiliväestöä armeliaasti. Marraskuussa 1808 kaupungissa syttyi kuitenkin vahingossa tuhoisa tulipalo, joka tuhosi noin 70 tonttia.
Suomen sota päättyi syyskuussa 1809 solmittuun Haminan rauhaan, ja sen seurauksena Suomesta tuli vuonna 1809 Suomen suuriruhtinaskunta, autonominen osa Venäjän keisarikuntaa. 
Autonomian aika.
Suomen suuriruhtinas eli Venäjän keisari Aleksanteri I asetti marraskuussa 1810 komitean valmistelemaan tulipalon tuhoaman Helsingin jälleenrakentamista. Sen puheenjohtajaksi määrättiin venäläiskenraali Fabian Steinheil, joka oli aiemmin samana vuonna nimitetty Suomen kenraalikuvernööriksi. Komitea laati asemakaavan, jonka piirsi puhtaaksi luutnantti Anders Kocke. Kaavan sisältö oli säästäväinen ja varovainen, ja kustannussyistä se perustui pääosin tulipaloa edeltäneiden katulinjojen ja palosta selvinneiden rakennusten säilyttämiseen. Keisari hyväksyi Kocken piirtämän kaavan helmikuussa 1811, mutta rakennustöitä viivästytti tarvikkeiden hankkiminen ja epävarmuus kaupungin asemasta: Uudenmaan ja Hämeen läänin maaherra Gustav Fredrik Stjernvall oli esittänyt ajatuksen Helsingistä uutena pääkaupunkina. Turku oli nimitetty autonomisen Suomen pääkaupungiksi vuonna 1809 muun muassa siksi, että siellä sijaitsi hovioikeus. Venäläisten näkökulmasta kaupunki sijaitsi kuitenkin liian lähellä Ruotsia, ja ehdotus pääkaupungin siirtämisestä Helsinkiin keräsi kannatusta muun muassa Viaporin linnoituksen eli Suomenlinnan ansiosta. Lopulta pääkaupunki siirrettiin Helsinkiin keväällä 1812. Kaupungissa oli tuolloin 4 000 asukasta.
Keisari Aleksanteri I määräsi kaupungin rakennettavaksi Johan Albrecht Ehrenströmin asemakaavan mukaisesti. Ehrenström loi Helsingin asemakaavan vuosina 1812–1817 ja pyrki tekemään Helsingistä ennen kaikkea näyttävän, enemmän keisarikunnan hallintokaupungin näköisen. Carl Ludvig Engel suunnitteli kaupunkiin useita uusklassisia rakennuksia, erityisesti Senaatintorin ympäristön Tuomiokirkkoineen. Kantakaupungin monien kaupunginosien katukuvaa vallitsevat tyyliltään jugendia edustavat rakennukset ovat kuitenkin peräisin 1800- ja 1900-lukujen vaihteen tienoilta. Helsingin katujen kiveäminen alkoi 1820–1830-luvuilla, ja myöhemmin katujen päällystämiseen haettiin vaikutteita ulkomaisista suurkaupungeista. Asfalttia alettiin käyttää 1880-luvulla. 
Turun palon jälkeen vuonna 1827 myös yliopisto, joka oli jäänyt pääkaupungin siirron yhteydessä Turkuun, siirrettiin Helsinkiin. Helsingistä kehkeytyi hallinto-, yliopisto- ja varuskuntakaupunki, ja se kasvoi maan todelliseksi teollisuuskeskukseksi. Kaupankäynti Ruotsin kanssa jatkui vilkkaana, ja vienti suuntautui edelleen pääasiassa Tukholmaan. Vielä 1830-luvulla Ruotsin valuutta oli Suomessa vilkkaammassa käytössä kuin Venäjän valuutta. Vuonna 1840 kaupungissa oli 20 000 asukasta, ja 1860-luvulla väkiluku nousi yli 32 000:een.
Elokuussa 1855 Helsinki joutui osaksi Oolannin sotaa, kun brittiläis-ranskalainen 77 aluksen laivasto pommitti Viaporia. Sota oli saanut alkunsa Krimin sotana Venäjän ja Osmanien valtakunnan välillä syksyllä 1853 mutta oli seuraavana vuonna levinnyt Itämerelle brittien ja ranskalaisten liittouduttua osmanien kanssa. Viaporin pommitus kesti 46 tuntia, mutta niin linnoitusta kuin itse kaupunkiakaan ei vallattu, sillä länsivalloilla ei ollut käytössään maihinnousujoukkoja ja myös ammukset uhkasivat loppua. 
Tärkeät rautatieyhteydet valmistuivat Hämeenlinnaan vuonna 1862 ja Pietariin vuonna 1870. Teollistuminen muutti Helsingin kaupunkikuvaa, kun empiretyylin ja puurakennusten joukkoon alettiin rakentaa muun muassa rautateitä, pankkeja, kaasulaitoksia, valtavia varastoja ja tiilijulkisivuja. Teollisuusalueina tunnettiin ennen kaikkea Hakaniemi, Sörnäinen ja Munkkisaari. Teollisuus ja rautatieyhteydet kasvattivat voimakkaasti väkilukua: vuonna 1890 Helsingissä oli asukkaita yli 65 000 ja vuonna 1920 yli 120 000.
Helsingin ensimmäiset kaasutoimiset katulamput otettiin käyttöön 1860-luvulla; kaasutehdas perustettiin nykyisen Postitalon tontille päärautatieaseman kupeeseen. Kaupungin sähköistyminen alkoi kuitenkin jo pian tämän jälkeen 1880-luvulla. Samaan aikaan alkoi myös puhelinverkkojen rakentaminen. Kunnallista vesihuolto- ja viemärijärjestelmää alettiin rakentaa vaiheittain 1870-luvulta alkaen. Vesi pumpattiin alun perin Vantaanjoesta Alppilan vesitorniin; Vantaanjokea käytettiin 1980-luvulle asti. Viemäriputket johtivat jätevedet alkujaan kaupungin rannoille, mikä aiheutti huomattavia hajuhaittoja.
Helsinki oli Ruotsin vallan alla 1800-luvun alkuun mennessä kehittynyt valtakunnan neljänneksi tärkeimmäksi tuontisatamaksi Tukholman, Gävlen ja Göteborgin jälkeen. Helsingistä vietiin muun muassa kalaa, puuta ja raaka-aineita. Vuodesta 1890 alkoi jäänmurtajien aika koko Suomessa. Siihen saakka Helsinki oli ollut talvikaudet eristyksissä muusta maailmasta. Muun muassa Katajanokan kaavoittaminen satamaksi ja Helsingin satamaradan rakentaminen 1800-luvun lopulla edesauttoivat Helsingin kasvua vilkkaaksi satamakaupungiksi. Satamia modernisoitiin 1800-luvun jälkipuoliskolla ympäri Eurooppaa muun muassa höyrylaivojen ja rautateiden tuomien mahdollisuuksien vuoksi. Kaupasta ja teollisuudesta saatavien tulovirtojen varmistamiseksi investoinnit satamiin nähtiin välttämättömänä myös Helsingissä.
Vuonna 1906 Viaporin kapinassa paukkuivat tykit muutaman päivän ajan Helsingin edustalla, ja ensimmäisen maailmansodan aikana Helsingin ympärille rakennettiin kolme linnoitusvyöhykettä osana Pietarin puolustusta. 
Kieliolot.
Helsinki oli vielä 1800-luvun alkupuolella pääosin ruotsinkielinen kaupunki. Jatkuvat rakennustyöt tosin aiheuttivat muuttoliikettä kaupunkiin myös suomenkieliseltä maaseudulta, mutta kaupungin suomenkielinen väestö pysyi selvänä vähemmistönä ja koostui pääosin työ- ja palvelusväestä. Toisen merkittävän kielivähemmistön muodostivat venäläiset sotilashenkilöt, virkamiehet ja kauppiaat.
Vuosisadan lopulla suomenkielinen väestö kuitenkin kasvoi ruotsinkielistä nopeammin, ja 1900-luvun alussa suomenkieliset olivat jo enemmistönä, 50,7 % kaupungin väestöstä. Kaupungin hallinto kuitenkin hoidettiin lähes kokonaan ruotsiksi, kunnes valtuusto vuonna 1902 päätti sallia myös suomen kielen käytön kaikissa kaupungin asioissa. Vuodesta 1906 päätettiin, että kaikki kaupungin painettavat asiakirjat oli julkaistava sekä suomeksi että ruotsiksi. Lisäksi monet suomalaiset, kuten upseerit, insinöörit ja rautatievirkailijat, oppivat suuriruhtinaskunta-aikana puhumaan sujuvaa venäjää. Saksan kieli taas oli tärkeä akateemisissa piireissä ja tekniikan aloilla, ja siksi sen opiskelu oli pakollista oppikouluissa.
Myöhemmin kaupungin kasvaessa on ruotsinkielisen väestön suhteellinen osuus edelleen vähentynyt, ja vuonna 2019 heitä oli enää 5,9 %. Virallisesti Helsinki on kuitenkin edelleen kaksikielinen kunta.
Helsingin kehitys 1900-luvun alusta 2000-luvulle.
Itsenäistymisen aika.
Helsingistä tuli itsenäisen Suomen pääkaupunki heti itsenäisyysjulistuksen myötä 6. joulukuuta 1917. Suomen sisällissota kuitenkin alkoi jo seuraavassa kuussa, 27. tammikuuta 1918, kun Hakaniemessä Helsingin työväentalon torniin sytytettiin punainen lyhty vallankumouksen alkamisen merkiksi. Punakaarti otti pian Helsingin haltuunsa, ja senaatti joutui lähtemään evakkoon Vaasaan. Korkeinta kunnallista valtaa kaupungissa käytti sodan aikana Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta. Suomen kansanvaltuuskunta ja muu punaisten johto pakeni 8. huhtikuuta Viipuriin, jonka jälkeen saksalaiset joukot kenraali Rüdiger von der Goltzin johdolla valtasivat kaupungin 12.–13. huhtikuuta, ja Mannerheimin johtama valkoinen armeija saapui Helsinkiin 16. toukokuuta. Sisällissodan jälkeen Viaporin linnoituksessa toimi Suomenlinnan vankileiri. Vuonna 1918 Viaporin linnoituksen nimeksi vaihdettiin Suomenlinna.
Suomen itsenäistyminen loi Helsinkiin voimakkaan tarpeen useille uusille julkisille ja yksityisille rakennuksille, mutta maailmansodan ja sisällissodan aiheuttama köyhtyminen ja materiaalipula hidastivat rakennustoimintaa niin, että rakentaminen kiihtyi vasta vuodesta 1925 alkaen. Toiseen maailmansotaan asti kestänyt vilkas rakennusvaihe helpotti asuntopulaa ja toi Helsinkiin myös useita monumentaalirakennuksia. Seuraavan kerran rakennustoiminta virkosi 1940-luvun lopussa.
Politiikka.
Ensimmäiset demokraattiset, yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen perustuvat kunnallisvaalit pidettiin Helsingissä 27.–28. joulukuuta 1918. Kaupunginvaltuustoon valittiin yhteensä 60 valtuutettua. Sosiaalidemokraattien listalta valittiin 26 edustajaa, näiden joukossa muun muassa Väinö Tanner, Miina Sillanpää ja Matti Paasivuori. Kokoomuksen listalta valittiin kahdeksan edustajaa, kuten Hedvig Gebhard, K. A. Paloheimo ja Eino Suolahti. Edistys sai neljä edustajaa, joista jälkimaailma tuntee ehkä parhaiten Santeri Ivalon. Ja valtuuston suurin porvarillinen ryhmä, RKP:n lista, sai 22 valtuutettua. Tähän kuuluivat muun muassa valtuuston puheenjohtajaksi valittu Alexander Frey, E. von Frenckell ja Jenny af Forselles.
Talvi- ja jatkosota.
Toisen maailmansodan aikana kaupunkia pommitettiin useaan otteeseen. Vuosina 1939–1940 tuhoa aiheuttivat talvisodan pommitukset ja myöhemmin jatkosodan aikana ennen kaikkea Helsingin suurpommitukset. Tuhot jäivät kuitenkin suhteellisen vähäisiksi, jos niitä vertaa muiden sotaan käyneiden maiden kaupunkeihin. Lontoon ja Moskovan ohella Helsinki jäi ainoaksi sotaan osallistuneen eurooppalaisen maan pääkaupungiksi, jota ei valloitettu sodan aikana.
Vilkas satamaliikenne.
Helsingin satamaa vilkastutti 1900-luvun alussa sekä talvimerenkulun mahdollistuminen että Länsisataman perustaminen. Tavaraliikennettä hoidettiin Länsisatamasta, Eteläsatamasta ja myös Sörnäisten satamasta, joista kaikki oli kytketty rataverkkoon. Kasvavan öljyntuonnin tarpeisiin perustettiin 1930-luvulla vielä Herttoniemen öljysatama ja 1950-luvulla Laajasalon öljysatama. Koko maan satamatuonnista Helsingin osuus kasvoi 1900-luvulla voimakkaasti: vuonna 1900 Helsingin osuus oli 28,2 % ja vuonna 1939 peräti 54,7 %. Tuonnista lähes puolet oli hiiltä ja koksia.
Eteläsatamasta kasvoi matkustajaliikenteen keskus. 1930-luvun loppupuolella käynnistyi myös ulkomaisten risteilyalusten liikenne enimmäkseen Isosta-Britanniasta. Toisen maailmansodan aikana meriliikenne oli lähes pysähdyksissä, mutta vuoden 1952 olympialaiset piristivät sitä. 1970-luvulla matkustajaliikenne kasvoi lähes räjähdysmäisesti. Esimerkiksi säännöllinen laivaliikenne Helsingistä Tukholmaan alkoi vuonna 1972.
Teollistumisen kiihtyminen.
1900-luvun alku oli voimakkaan teollistumisen aikaa: vuonna 1913 Helsingin seudulla sijaitsi lähes 16 % ja vuonna 1949 lähes 25 % koko Suomen teollisuuslaitoksista. Teollisuustyöväkeä Helsingissä asui vuonna 1923 miltei 17 000 ja vuonna 1945 lähes 40 000. Konepajatoimintaa lukuun ottamatta Helsinkiin keskittyi pääasiassa pientä ja keskisuurta teollisuutta. Teollisuus oli monipuolista, mutta volyymiltään ylivoimaisesti merkittävin oli metalliteollisuus. Teollisuus kasvoi 1950-luvulle saakka, mutta sen jälkeen yritykset alkoivat siirtyä kantakaupungista esikaupunkeihin ja myöhemmin lähikuntiin. Vuosien 1960 ja 1980 välillä kantakaupungin teollisuustyöpaikat vähenivät puolella. Teollisuuden vetäytyminen oli osa kaupunkisuunnittelua, jolla pyrittiin rajoittamaan liian voimakasta muuttoliikettä Helsinkiin. Teollisuus ja tiivistyvä kaupunkiasutus synnyttivät myös yhä enemmän ristiriitoja. 1970-luvulla teollisuusalueilta vapautuneita maa-alueita alettiin kaavoittaa asuinkortteleiksi; yksi huomattavimmista esimerkeistä on Merihaka.
Tapahtumia.
Helsingille oli myönnetty vuoden 1940 olympialaiset, mutta ne jäivät toisen maailmansodan takia pitämättä. Vuoden 1940 olympialaisia varten kaupunkia rakennettiin paljon funkis-arkkitehtuurin hengessä. Tältä ajalta ovat esimerkiksi Olympiastadion, Tennispalatsi, Käpylän olympiakylä ja Lasipalatsi. Vuonna 1952 pidettiin Helsingin olympialaiset.
Vuonna 1975 Finlandia-talossa järjestettiin Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssin (ETY) huippukokous, jonka päätösasiakirja on nimeltään Helsingin sopimus. Konferenssiin otti osaa 35 maan valtionpäämiehet. Kokouksessa vahvistettiin Euroopan sodanjälkeiset rajat. Elokuussa 1982 avattiin Helsingin metro välille Rautatientori – Itäkeskus. Helsinki oli vuonna 2000 yksi Euroopan kulttuuripääkaupungeista. Kun Suomi voitti ensimmäistä kertaa Eurovision laulukilpailun keväällä 2006, järjestettiin vuoden 2007 euroviisut Helsingin Hartwall Areenalla.
Alueellinen laajeneminen ja kasvu.
Helsinki perustettiin alun perin Koskelan kylän alueelle Vantaanjoen suulle, nykyisen Arabianrannan lähettyville Vanhankaupunginlahden viereen. Kaupunki sai nimensä lähettyvillä olleesta Helsinginkoskesta. Nopeasti huomattiin kuitenkin, ettei kaupunki vastannut odotuksia, lähinnä Vanhankaupunginlahden mataluuden takia. Kenraalikuvernööri Pietari Brahe päätti siirtää kaupungin paremmalle satamapaikalle tuuliselle Vironniemelle vuonna 1640, nykyisen Kruununhaan eteläosaan. 
Varsinainen kaupunkimaisesti rakennettu alue käsitti vain pienen alueen nykyisen Senaatintorin ympärillä, mutta kuningatar Kristiina lahjoitti Helsingin kaupungille koko Töölön kylän alueen, johon kuului suurin osa nykyistä kantakaupunkia. Suurin osa nykyisen kantakaupungin alueesta rakennettiin vähitellen kaupunkimaisesti 1900-luvun puoliväliin mennessä. Vuonna 1906 Helsinkiin liitettiin myös alueita naapurikylistä, muun muassa Meilahti sekä Kumpulan ja Käpylän alue.
Kaupunkimaista asutusta syntyi jo 1900-luvun alussa myös kantakaupungin ulkopuolelle. Useista esikaupungeista muodostettiin taajaväkisiä yhdyskuntia, ja 1920-luvulla muutamat niistä erotettiin Helsingin maalaiskunnasta erillisiksi kunniksikin. Sellaisia olivat Huopalahden kunta, Haagan kauppala, Oulunkylän kunta ja Kulosaaren huvilakaupunki. Ne jäivät kuitenkin lyhytikäisiksi, sillä ne kaikki liitettiin Helsinkiin vuonna 1946 suuressa alueliitoksessa, samoin kuin huomattava osa Helsingin maalaiskunnan silloisesta alueestakin. Helsingin alue viisinkertaistui, ja kaupunki sai 51000 asukasta. Myöhemmin Helsingin maalaiskunnasta liitettiin Helsinkiin myös Vuosaari vuonna 1966. 
Sotien jälkeen Helsingin alueen kasvu kiihtyi ja vuonna 1965 kaupungissa oli yli puoli miljoonaa asukasta. 1970- ja 1980-luvuilla kaupunkiin rakennettiin lukuisia esikaupunkien lähiöitä. Kasvavia kaupunkimaisia keskuksia syntyi esimerkiksi Malmille, Tapanilaan ja Puistolaan. 
Viimeisin merkittävä alueliitos tapahtui vuoden 2009 alussa, kun Sipoon länsiosasta liitettiin 2 660 hehtaarin ja Vantaasta 200 hehtaarin suuruinen alue Helsinkiin. Kaupunginvaltuusto oli 21. kesäkuuta 2006 päättänyt ehdottaa valtioneuvostolle, että Länsi-Sipoosta liitettäisiin 5 000 hehtaarin alue ja Kaakkois-Vantaasta 200 hehtaarin suuruinen alue Helsinkiin. Selvitysmies Pekka Myllyniemi esitti, että liitettävän alueen kokoa pienennettäisiin 3 000 hehtaariin. Valtioneuvosto päätti 28. kesäkuuta 2007 hyväksyä alueliitoksen selvitysmiehen ehdotuksen mukaisesti. Korkeimman hallinto-oikeuden hylättyä 15. tammikuuta 2008 päätöstä koskeneet valitukset, tuli liitos voimaan 1. tammikuuta 2009 alkaen.
Osana keskustelua valmisteilla olevasta Suomen kuntauudistuksesta on ehdotettu Helsingin, Espoon, Vantaan ja Kauniaisten yhdistämistä, joskin muut kaupungit suhtautuvat erittäin kielteisesti ajatukseen Helsingin kanssa liittymisestä.