Nataly von Eschstruth

Nataly von Eschstruth (oik. Natalie (Nataly) Auguste Karoline Amalie Hermine, naim. von Knobelsdorff-Brenkenhoff; 17. toukokuuta 1860 Hofgeismar, Kasselin piirikunta, Hessenin vaaliruhtinaskunta, Saksan liitto – 1. joulukuuta 1939 Schwerin, Mecklenburg, natsi-Saksa) oli saksalainen aatelinen, romaanikirjailija. Hänen kirjansa ovat kevyitä ajanvietekertomuksia.
Suku ja koulutus.
Hän oli hesseniläisen aatelissuvun jäsen, preussilaisen upseeri Hermann von Eschstruthin (1829–1900) ja vapaaherratar Amalie Schenck zu Schweinsbergin (1836–1914) tytär. Hän varttui ensin Hofgeismarissa, sitten Merseburgissa ja Berliinissä, missä hänen ensimmäiset runonsa julkaistiin.
Hän sai alkeiskoulutuksensa Berliinissä. Vuonna 1875 hän suoritti opintonsa tyttöjen sisäoppilaitoksessa Neuchâtelissa Sveitsissä, ja matkusti myöhemmin Euroopan tärkeimpiin pääkaupunkeihin. Äitinsä sairauden vuoksi hän ja hänen sisarensa hoitivat vanhempiensa taloutta vuodesta 1885 eteenpäin.
Kirjallinen ura.
Nataly von Eschstruth aloitti kirjoittajana jo 14-15 -vuotiaana ja kokeili myös näytelmiä, jälkimmäisistä ""Karl Augusts Brautfahr"t" ja "Die Sturmnixe" esitettiin näyttämöllä. Hän julkaisi ensimmäiset novellinsa ""Schweizer Novellen"“ 15-vuotiaana. 
Mecklenburg-Strelitzin herttuatar Caroline Marianne (1821–1876, tällä oli lyhytkestoinen onneton avioliito Tanskan kruununprinssi Frederik VII:n kanssa), Joseph Victor von Scheffel ja Georg Ebers inspiroivat häntä kirjoittamaan historiallisia draamoja. Matkustaen usein ja vaihtaen asuinpaikkaansa (hänen miehensä oli upseeri ja komennuspaikka vaihtui) hän asui Berliinissä vuosina 1871–1873, 1882–1890, 1905–1907 ja Schwerinissä vuosina 1892–1903, 1922–1939. Schwerinissä hän oli mukana ystävänsä, herttua ja herttuatar Johann Albrechtin seurapiirissä. Kustantaja K. Toeche-Mitlerin ystäväpiirissä hän tapasi muun muassa August Strindbergin, Henrik Ibsenin ja aikansa kuuluisimman näyttelijä Joseph Kainzin. Kirjeenvaihto, seurustelu ja ystävyys yhdistivät hänet moniin muihin taiteilijoihin, tutkijoihin ja korkea-arvoisiin aatelisiin; hänen lukuisat novellinsa ja romaaninsa heijastavat kuitenkin vain tämän ympäristön ulkoisia puolia.
Naiivilla, kansallismielisellä sävyllä ja paljastavilla nimillä, kuten "In Ungnade" (Häpeässä, 1891, 1898), "Polnisch Blut" (Puolalainen veri, 1913), "Der Stern des Glucks" (Onnen tähti 1896, uusi painos 1929) tai "Hofluft"" (Hovi-ilma, 1899), historialliset draamat jäivät vaille kirjallista merkitystä, edes käsitellessään emansipaatiota "Jedem das Seine" (Jokaiselle omansa, 1903) tai pelastusta merihädästä ("Die Bären von Hohen-Esp", 1902, 1913), kirjoitettu keisari Vilhelm II:n pyynnöstä, jotta meripelastus saisi huomiota kansan keskuudesssa.
Henkilökuvaus ei koskaan mene idealisointia ja tyypittelyä pidemmälle; merkitys yleensä loppuu kauniin naisen ja hyveellisen miehen viivästyneeseen, onnelliseen liittoon. Ympäristön, elämäntyylin ja sosiaalisen sävyn tuntemus yhdistettynä kekseliäisyyteen ja sujuvaan esitystapaan voitti kuitenkin puolelleen lukemattomia, pääasiassa keskiluokkaan kuuluvia kaikenikäisiä lukijoita vuosina 1880–1930. Hän sai Badenin, Baijerin ja Mecklenburg-Schwerinin taiteen ja tieteen suuren kultamitalin.
Hänen nopeasti luonnostelemansa romaanit ja novellit saavuttivat pian suosiota, ja jotkut niistä pääsivät useisiin painoksiin. Hänen maineensa alkoi kasvaa 1880-luvun puolivälissä, ja viihdekirjallisuuden lajiin kuuluvat romaanit ja novellit tulivat suosituiksi. 
Hän kirjoitti teokset "Wolfsburg" (1884); "Gänsebiesel" (1886); "Katz und Maus" (1886); "Pot-pourri" (1886); "Humoresken" (1887); ""Polnisch Blu"t" (1887. 4. painos 1894); "Die Erlkönigin" (1887); "Hazard" (1888); "Hofluft" (1889; 9. painos, 1899); "Sternschuppen" (1890); "Im Schellenhemd" (1894). Muita kaksiosaisia ​​teoksia olivat "Von Gottes Gnaden" (1894); "Der Stern des Glucks" (1897); ""Der Majoratskerr" (1898); "Jung gefreit" (1897); "Aus vollem Leben" (1900); "Sonnenfunken" (1901), "Der verlorene Sohn" (1902); "Die Bären von Hohen-Esp"" (1902; 8. painos, 1904). Hän julkaisi runokokoelman nimeltä "Wegekraut" (1887), ja hänen koottuja teoksiaan on julkaistu 25 osaisena kuvitettuna sarjajulkaisuna vuodesta 1899 lähtien Leipzigissä. Joistakin pienistä näytelmistä esitettiin "Karl Augusts Brautfahrt" ja Die Sturmnixe (3. painos 1888).
Eschstruthin kirjoja on käännetty paljon. Eschstruthin kootut teokset ilmestyivät vuodesta 1899 alkaen kahtena kuvitettuna sarjana "Gesammelte Werke" ja "Illustrierte Romane und Novellen". Hänen teoksiaan on suomennettu runsaasti.
Avioliitto ja lapset.
Hän solmi vuonna 1890 avioliiton preussilaisen kapteeni Franz von Knobelsdorff-Brenkenhoffin (1857–1903) kanssa, mutta käytti kirjailijanimenä omaa tyttönimeään ja asettui matkojensa jälkeen Schweriniin. Heille syntyi kolme lasta ja he asuivat useissa varuskuntakaupungeissa, viimeksi Schwerinissä. Miehensä kuoltua vuonna 1903 hän muutti Teplitziin ja myöhemmin Berliiniin (1905–1907). Vuodesta 1922 aina kuolemaansa asti hän asui jälleen Schwerinissä.