tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kriteerin ongelma

Kriteerin ongelma on tietoteoriassa tiedon lähtökohtaa koskeva ongelma. Kriteerin ongelman mukaan tietämisen haasteena on tosien väitteiden erottaminen epätosista. Ongelma on erillinen ja perustavanlaatuisempi kuin regressioargumentti, joka liittyy tiedon oikeuttamiseen.
Roderick Chisholm on kuvannut ongelman kahdella kysymyksellä teoksessaan "Theory of Knowledge" (1966):
Vastaus jompaan kumpaan kysymykseen mahdollistaa vastauksen laatimisen myös toiseen kysymyksistä. Partikularismi pyrkii vastaamaan kysymykseen 1 ensin. Sen mukaan on olemassa tapauksia, joissa tiedämme jotakin kiistatta, ja se pyrkii järjestämään näitä jo tiedettyjä asioita ja muotoilemaan niistä yleisen kriteerin tietämiselle. Metodismi toimii päinvastoin, pyrkien vastaamaan ensimmäisenä kysymykseen 2. Sen mukaan voidaan antaa yleinen kriteeri, jonka perusteella yksittäistapauksia voidaan arvioida suhteessa tietämiseen. Empirismi on eräs esimerkki tietoteoreettisesta metodismista.
Kolmas vaihtoehto on filosofinen skeptismi. Skeptikon mukaan kumpaankaan kysymykseen ei voida vastata, koska vastaaminen vaatisi aina ensin vastaamista toiseen kysymyksistä. Seurauksena emme voi oikeuttaa mitään uskomuksistamme. Monet tietoteoreetikot pitävät kantaa kestämättömänä, koska se ei selitä mitään riittävässä määrin.
Aihetta tutkinut Krister Talvinen esittää väitöskirjassaan seuraavaa: Jotta epätodet väitteet voitaisiin erotella tosista, tarvitaan tosien väitteiden kriteeri. Mutta jotta tiedettäisiin, onko kriteeri juuri oikea, tarvitaan kriteeri jonka avulla huonot kriteerit voi erottaa hyvistä. Tämä johtaa kuitenkin kriteerien päättymättömään ketjuun. Kukaan ei voi esittää ääretöntä määrää kriteerejä, joten näyttää siltä, että tosia väitteitä ei voi hyväksyttävästi erottaa epätosista. Talvinen tekee tästä johtopäätöksen, että kriteerin ongelmaa ei ole onnistuttu ratkaisemaan ja siksi skeptismi on vääjäämätöntä.
Ilmapiirikartoitus

Ilmapiirikartoitus tehdään työpaikalla tai muussa organisaatiossa vallitsevan työilmapiirin selvittämiseksi. Kartoituksella pyritään löytämään ilmapiiriin vaikuttavat myönteiset ja kielteiset tekijät. Sitä pidetään tärkeänä osana henkilöstön ja työyhteisön kehittämisessä. 
Työelämän ilmapiirikartoitus toteutetaan joko henkilökohtaisina haastatteluina tai täyttämällä kyselylomake verkossa. Aineiston käsittelee aiheeseen perehtynyt psykologi, joka laatii tulosten pohjalta palauteraportin.
Ulrich Wilcken

Ulrich Wilcken (18. joulukuuta 1862 – 10. joulukuuta 1944) oli saksalainen historioitsija ja papyrologi. 
Wilcken opiskeli Leipzigissa, Tübingenissä ja Berliinissä. Theodor Mommsen kannusti häntä ottamaan vastaan viran papyrusten luetteloijana. Mommsenin ansiosta Wilken seurasi Eduard Meyeriä muinaishistorian professorina Breslaussa vuonna 1889. Myöhemmin Wilcken oli professorina Würzburgissa (1900), Hallessa (1903), Leipzigissa (1906) ja Bonnissa (1912). Myöhemmin hän työskenteli Münchenissä (1915) ja Berliinissä (1917). 
Wilken oli kreikkalaisen ja roomalaisen papyrologian pioneeri saksassa. Hän kokosi suuria määriä ptolemidien aikaisia papyruksia ja ostrakoneja. Vuonna 1931 Wilken kirjoitti Aleksanteri Suurta käsitelleen teoksen, joka muun muassa käännettiin englanniksi.
Parkstad Limburg Stadion

Parkstad Limburg Stadion (lyh. PLS) on vuonna 2000 avattu jalkapallostadion Kerkraden kaupungissa Alankomaissa. Se on Eredivisiessä pelaavan Roda JC:n kotistadion. Stadionille mahtuu jalkapallo-otteluissa noin 19 500 katsojaa. Konserteissa katsojakapasiteetti on 28 500. Stadionilla on 24 aitiota.
Stadionin yhteydessä toimii kasino, yökerho, hotelli ja muita liikkeitä. Stadionin läheisyydessä olevat 3000 parkkipaikkaa on jaettu ympärillä sijaitsevien markettien kanssa. Stadion sijaitsee moottoritie E314:n välittömässä läheisyydessä kävelyetäisyydellä Hollannin ja Saksan rajasta.
Suomen kirjailijanimikkoseurat

Suomen kirjailijanimikkoseurat ry on suomalainen rekisteröity yhdistys, jonka tarkoituksena on toimia Suomalaisten kirjailijoille nimettyjen yhdistysten yhteistyöelimenä.
Seura on perustettu vuonna 2004 ja vuonna 2010 siihen kuuluu yhteensä 52 yhdistystä. Joillekin kirjailijoille on omistettu enemmän kuin yksi seura.
Suomen kirjailijanikkoseuralla on yhteistyökuppaneita:
Ääretön regressio

Ääretön regressio syntyy sarjassa väittämiä silloin, kun väittämän "P"1 totuus riippuu väittämän "P"2 totuudesta, ja edelleen mille tahansa väittämälle "P"n kyseisessä sarjassa sen totuus riippuu väittämän "P"n+1 totuudesta. Tällöin väittämälle "P"1 ei olisi koskaan tarpeeksi tukea, koska ääretöntä sarjaa, joka tuen tarjoaisi, ei voida koskaan saattaa loppuun.
Ääretön regressio muodostaa erityisen ongelman silloin, kun pyritään ratkaisemaan jokin ongelma tavalla, joka päätyy lopulta uudelleen samaan ongelmaan. Tällöin alkuperäinen ongelma toistuu loputtomiin. Filosofiassa äärettömään regressioon perustuvat argumentit pyrkivät osoittamaan, että jokin filosofinen teoria on näennäisratkaisu, koska se vain siirtää ongelman toisaalle.
Ramoviisut

Ramoviisut on ramopunk-henkinen tapahtuma ja biisintekokilpailu, jonka on kehittänyt Rehtori Hekon 2004-2008 pyörittämä Converse-kerho. Converse-kerho järjesti Ramoviisut vuosina 2005, 2006, 2007 ja 2008. Converse-kerhon lopetettua Ramoviisujen järjestäminen siirtyi uusille punk-aktiiveille. 
Ramoviisut on järjestetty alusta lähtien Helsingissä Semifinalissa ja ajankohtana on aina ollut toukokuu. Vuonna 2011 kilpailua ei järjestetty.
Tuomaristot.
Kilpailussa on ollut esikarsintatuomaristo eli raati, joka on valinnut loppukilpailuun päässeet kappaleet. 
2005: Kirjailija Leena Lehtolainen, muusikko Joey Luumäki ja Ramopunk.com-sivuston ylläpitäjä Mika Vesterinen.
2007: Kolme kaikki Converse-kerhot läpikäynyttä aktiivista ramopunkkaria Kimmo Aaltonen, Ilari Ylijärvi ja Riina Suvanto.
2008: Ne Luumäet-yhtyeen jäsenet. 
2009: Muusikko ja kaupunginvaltutettu Tumppi Varonen, muusikko Jyrki Liikka, radiotoimittaja Njassa ja edesmenneen Converse-kerhon puuhanainen Anu Vihma.
2010: Muusikko ja toimittaja Vesa Häkli, Muusikko Teemu Bergman, Muusikko Isa-Eerika ja Ramo-aktiivi Hartza Miettinen.
2013: Hallitsevan mestarin, Me Wokkivihannesten edustaja Eetu Mantere, Ramopunk.com –sivuston ylläpitäjä Mika Vesterinen, Hiljaiset levyt-levy-yhtiön Jukka Junttila sekä ramopunkkari Essi Kannisto.
2014: Levymoguli Epe Helenius, äänittäjä/tuottaja Mikko Karmila, muusikko Miika Söderholm, sekä yleisön edustajana Ramopunk.com -tukiyhdistys ry:n puheenjohtaja Minna Wallenius.
Ramoviisujen voittajat.
Loppukilpailussa voittaja on valittu yleisöäänestyksellä.
Cammell Laird

Cammell Laird on brittiläinen laivanrakennusyritys. Se oli yksi tunnetuimpia brittiläisiä laivanrakennusyrityksiä 1800- ja 1900-luvuilla. Yhtiö syntyi birkenheadläisen Laird, Son &amp; Companyn ja sheffieldiläisen Johnson Cammell &amp; Companyn yhdistyessä 1900-luvun vaihteessa.
Historia.
Yhtiön perusti 1824 William Laird perustaessaan Birkenhead Iron Works -nimisen yrityksen. Yhtiöön liittyi 1828 perustajan poika John Laird, ja samana vuonna se rakensi ensimmäisen aluksensa.
Herrojen Cammell ja Laird yritykset liitettiin 1903 yhteen päätoimialana laivanrakennus. Johnson Cammell &amp; Company oli Charles Cammelin sekä Henry ja Thomas Johnsonin perustama metallialanyritys, jonka päätoimialana oli erilaiset metallituotteet esimerkiksi teräspyörät ja rautatiekiskot. Yhtiön pääpaikkana oli Sheffield.
Cammell Lairdin telakalta valmistui vuosina 1829–1947 yli 1100 erilaista alusta. Lukuisten tunnettujen alusten joukossa oli muun muassa vuonna 1858 valmistunut "Ma Roberts", joka oli maailman ensimmäinen teräsalus ja joka tehtiin David Livingstonen Sambesin retkeä varten, Cunard Linen vuonna 1938 valmistunut "Mauretania" sekä vuonna 1920 valmistunut "Fullagar", joka oli ensimmäinen ainoastaan hitsaamalla kasattu alus.
Yhtiö kansallistettiin 1977 yhdessä muiden brittiläisten laivanrakentajien kanssa muodostettaessa British Shipbuilders -yhtiö. Yhtiö palasi yksityiseen omistukseen 1986 toisen kansallistamalla luodun yrityksen, VSEL:n, osana. VSEL ja Cammell Laird ovat ainoat brittiläiset telakat, joilla on valmius rakentaa ydinsukellusveneitä.
Telakan epäonnistuessa täyttämään tehtyä sopimusta, yhtiö joutui 2001 myymään Birkenheadin, Gosportin, Teessiden ja Tynesiden telakat A&amp;P Shiprepair Groupille. Yhtiön tuotemerkki on edelleen käytössä Gibraltarin telakalla.
Peel Holdings osti tammikuussa 2007 Cammell Lairdin.
Maissikoisa

Maissikoisa ("Ostrinia nubilalis") on koisaperhosiin kuuluva vanhan mantereen hyönteinen, joka on alun perin hirssin tuholainen. Siitä on tullut Amerikassa sitäkin vakavammin otettava tuhoeläin. Se on raportoitu Yhdysvaltojen itärannikolta Massachusettsista vuonna 1917, ja sen toukka tuhoaa erityisesti maissin satoa. Nyttemmin se tunnetaan Kanadaa ja Kalliovuoria myöten.
Maissikoisa ei elä pelkästään viljakasveissa, vaan sille kelpaavat melkein kaikki ruohovartiset kasvit, joiden varsi on tarpeeksi tukeva, että toukka voi kaivautua sen sisään. Yhdysvalloissa on havaittu, että maan itäosissa maissikoisat suosivat monia eri isäntäkasveja, kun taas lännessä ne pysyttelevät selvemmin maississa.
Maissikoisan biologiseen torjuntaan on käytetty menestyksekkäästi munakiilukaisten ("Trichogramma") sukuun kuuluvia loispistiäisiä.
Maissikoisan munat ovat noin millin mittaisia, soikeita, aluksi valkoisia, vanhemmiten oranssinsävyisiä. Niistä kuoriutuu toukkia 4–7 päivässä. Toukat ovat vaaleanruskeita, mustapäisiä. Ne käyvät läpi kuusi muodonmuutosvaihetta joiden kokonaiskesto on noin kaksi kuukautta. Kotelo on kellertävä, pari milliä paksu ja puolitoista senttiä pitkä. Aikuisen koiraan siipien kärkiväli on 20–26 mm naaraan 25–34 mm. Ne ovat ruskea-harmaa-keltakuvioisia, koiras tummempi kuin naaras.
Juhani Lindholm

Antti Juhani Lindholm (s. 16. maaliskuuta 1951 Helsinki) on suomalainen kirjallisuuden kääntäjä. Hän on kääntänyt sekä tieto- että kaunokirjallisuutta. Erityisen arvostettu on hänen "Vänrikki Stålin tarinoista" tekemänsä uusi suomennos, josta hän sai kirjallisuuden valtionpalkinnon vuonna 2009.
Lindholm valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi vuonna 1981 Helsingin yliopistosta. Vuodesta 2008 hän on ollut Eino Leinon Seuran puheenjohtaja. Lindholm on ollut vapaa suomentaja vuodesta 1982 kääntäen englannista ja ruotsista. Hän on nopea työssään ja tekee siitä huolimatta tasokkaita käännöksiä. Urallaan Lindholm on kääntänyt yli sata kirjaa ykkössuosikkinaan Ian McEwan, jolta hän on kääntänyt kymmenen kirjaa.
Randy Bass

Randy William Bass (s. 13. maaliskuuta 1954 Lawton, Oklahoma) on yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko ja entinen baseballpelaaja. Hän pelasi kotimaassaan ammattilaisena Major League Baseball -tasolla vuosina 1977–1982. Tämän jälkeen hän oli vuosina 1983–1988 Japanin Hanshin Tigers -seuran pelaajana.
Bass pääsi vuonna 2004 Oklahoman senaattiin. Hän pitää baseballin lisäksi golfista.
Cleantech

Cleantech eli "puhdas teknologia" tarkoittaa tuotteita, palveluita, prosesseja ja teknologioita, jotka edistävät luonnonvarojen kestävää käyttöä ja ehkäisevät tai vähentävät liiketoiminnan kielteisiä ympäristövaikutuksia. 
Esimerkkejä energiatehokkuuden parantamiseen liittyvistä aloista ovat kierrätys, uusiutuvan energian kehittäminen, informaatioteknologia, kestävät liikenneratkaisut ja sähkömoottorien sekä valaistuksen kehittäminen. Globaalilla tasolla cleantech-markkinoiden arvo oli vuonna 2012 noin 1600 miljardia euroa. Markkinat kasvavat keskimäärin 7–8 % vuosittain.
Euroopan unioni järjestää joka toinen vuosi yrityksille kilpailun, jossa palkitaan edelläkävijöitä ympäristöystävällisissä toiminnoissa. Suomessa Cleantech Finland -kilpailua koordinoi Sitran Ympäristöohjelma.
Cleantech Suomessa.
Suomessa on noin 2000 cleantech-yritystä. Ala työllistää noin 50 000 henkeä. Cleantech-alan liikevaihto oli vuonna 2012 noin 25 miljardia euroa. Kasvua edellisvuoteen oli 15 %. Suomen tärkeimpiä markkina-alueita ovat Saksa, Kiina, Venäjä ja Intia. Suomalaisten yritysten vahvuuksia ovat erityisesti teollisten prosessien energiatehokkuus, bioenergiaa ja biopohjaiset tuotteet. 
Suomalaisen cleantech-alan yhteenliittymä Cleantech Finland kokoaa yhteen yli 80 kansainvälistyvää cleantech-yritystä.
Suomen työ- ja elinkeinoministeriö aloitti cleantechin strategisen ohjelman Kataisen hallituskaudella vuonna 2012. Sen tavoitteena on vuoteen 2020 mennessä luoda 40 000 uutta puhtaan teknologian työpaikkaa Suomeen, lisätä alan yritysten liikevaihtoa 50 miljardiin euroon ja kasvattaa cleantech-yritysten määrää 3000:een.
Kultarynnäkön iloiset päivät

Kultarynnäkön iloiset päivät ("Paint Your Wagon") on komediallinen lännenmusikaali, joka sai ensi-iltansa vuonna 1969. Teatterimusikaaliin pohjautuva elokuva sijoittuu Kalifornian kultaryntäyksen aikoihin 1800-luvun puoleenväliin. Pääosien näyttelijät Lee Marvin, Clint Eastwood ja Jean Seberg eivät kukaan olleet ensisijaisesti laulajia ja vaikka Eastwood ja Marvin lauloivatkin omat laulunsa, Sebergin laulut dubattiin. Lee Marvinin karhealla äänellään esittämästä kappaleesta """(I Was Born Under a) Wand’rin’ Star" tuli hitti Euroopassa.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Kultarynnäkön iloiset päivät" vuonna 2004 yhdeksi tuhannesta kaikkien aikojen parhaasta elokuvasta. "Video-oppaassa" vuodelta 1994 Asko Alanen piti elokuvaa ”hilpakkana” sovituksena Loewen ja Lernerin musikaalista. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Larry Laudan

Larry Laudan (1941 Austin, Texas – 23. elokuuta 2022) oli yhdysvaltalainen filosofi, jonka erikoisaloja ovat tieteenfilosofia ja tietoteoria. Tieteenfilosofiassa hänet tunnetaan muun muassa positivismin, realismin ja relativismin perinteiden kritiikeistään. Laudan on esittänyt omaa tapaansa säilyttää tieteen asema etuoikeutettuna ja edistyvänä hankkeena eri tahoilta suunnatun kritiikin edessä. Laudanin näkemys ”tutkimusperinteistä” on nähty merkittävänä vaihtoehtona Imre Lakatoksen näkemykselle ”tutkimusohjelmista”.
Laudanin merkittävin panos tieteenfilosofian alalla on teos "Progress and its Problems" (1977). Laudan syyttää tieteenfilosofeja sen näkemyksen hyväksymisestä, että tiede on pohjimmiltaan ongelmanratkaisua, ilman että he ottavat vakavasti niitä seuraamuksia, joita tällä näkemyksellä on tieteen historian ja tieteenfilosofian kannalta, ja ilman että he kyseenalaistavat tiettyjä seikkoja tieteen historiankirjoituksessa ja metodologiassa.
Laudan toimi tutkijana Universidad Nacional Autónoma de Méxicon (UNAM) Institute for Philosophical Investigations -tutkimuskeskuksessa Meksikossa.
Aiheesta muualla.
Jukka Mäkelä (elokuvatuottaja)

Jukka Mäkelä (s. 8. helmikuuta 1952 Helsinki) on suomalainen elokuvatuottaja sekä yksi Finnkino Oy:n perustajista ja yhtiön ensimmäinen toimitusjohtaja. Hänelle myönnettiin elokuvaneuvoksen arvonimi 2002.
Mäkelä pääsi ylioppilaaksi 1973 ja suoritti ekonomin tutkinnon 1978. Hän toimi perheyhtiö Kinoston teatteritarkastajana 1974–1977, teatteripäällikkönä 1978–1982 ja toimitusjohtajana 1982–1986. Finnkino Oy:n toimitusjohtajana hän oli 1986–1995.
Mäkelä on toiminut lukuisissa elokuva-alan luottamustoimissa. Hän oli Filmikamari ry:n hallituksen puheenjohtajana vuosina 1987–1994 ja Suomen elokuvateatteriliiton hallituksen varapuheenjohtajana vuodet 1987–1988 ja puheenjohtajana 1989–1990. Suomen elokuvasäätiön hallituksen puheenjohtajana hän oli 1990–91 ja Suomen elokuva-arkiston johtokunnan jäsen 1994–95. Mäkelälle myönnettiin 1997 elämäntyö-Jussi-palkinto. Hänet on lyöty 1991 Ranskan valtion taiteiden ja kirjallisuuden kunniaritariksi.
Mäkelän muistelmateos, tietokirjailija ja kriitikko Kalle Kinnusen kirjoittama "Valkokankaan valtakunta – elokuvamoguli Jukka Mäkelän tunnustukset" (Teos) ilmestyi syyskuussa 2021. Kirjassa Mäkelä kertoo laajasti Finnkinon perustamisesta, perheyrityksen riitaisuudesta, suomalaisista elokuvantekijöistä kuten Spede Pasasesta ja Aki Kaurismäestä ja Edvin Laineesta ja omasta tuottajanurastaan sekä elämästä Töölössä ja alkoholismistaan.
Palettipeippo

Palettipeippo ("Pytilia melba") on laajalta alueelta Saharan eteläpuolisesta Afrikasta kotoisin oleva loistopeippoihin kuuluva varpuslintu. Lajia pidetään myös lemmikkinä.
Koko ja ulkonäkö.
Kooltaan palettipeippo on noin 12 cm. Koiraan nokka, otsa ja kurkku ovat väriltään punaiset. Pää ja niska ovat väriltään harmaat. Selkä ja siivet ovat väriltään oliivinvihreät ja yläperä on punaruskea. Vatsa on valkoinen ja siinä on leveähköjä mustia poikkijuovia. Palettipeipponaaraalta puuttuu päästä punainen väri. Nuoret linnut muistuttavat väritykseltään naarasta. Kultasiipipeippo ("Pytilia afra") muistuttaa palettipeippoa, mutta palettipeipolta puuttuu siipien oranssi väri. Lisäksi palettipeippo on vatsastaan sukulaislajiaan selvemmin raidoittunut.
Elinympäristö.
Palettipeippo elää laajalla alueella Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Lajin levinneisyys ulottuu lännemmäksi ja hieman etelämmäksi kuin läheistä sukua olevan kultasiipipeipon. Palettipeipon elinympäristöä ovat kuivat metsät sekä tiheiköt ja piikkipensaikot.
Elintavat.
Palettipeipot elävät yleensä pieninä parvina ja pareittain. Lintu valitsee itselleen uuden puolison vain edellisen kuoltua. Pesimäaikana laji tekee pesänsä puuhun tai pensaaseen, ja naaras munii sinne kahdesta neljään kermanväristä munaa.
Palettipeipon ravinto koostuu pääasiassa siemenistä, mutta se syö myös hyönteisiä ja muita selkärangattomia. Lemmikkilinnuille tulisi tarjota myös toukkia sekä jotain vihreää kuten pinaattia. Palettipeippo voi olla aggressiivinen muita saman lajin ja lähisukulaislajiensa yksilöitä kohtaan, minkä takia samaan aviaarioon on turvallisinta sijoittaa vain yksi palettipeippopariskunta.
Quantic Dream

Quantic Dream on ranskalainen pelitalo, jonka David Cage perusti vuonna . 
Studion ensimmäinen nimike oli Microsoft Windowsille ja Sega Dreamcastille vuonna 1999 julkaistu "".
Kiinalainen NetEase-teknologiayritys osti vähemmistöosuuden Quantic Dreamista vuonna 2019. Elokuussa 2022 julkaistiin tiedote, jossa NetEasen kerrottiin ostaneen Quantic Dreamin. Quantic Dream toimii jatkossakin itsenäisesti ja sen johtajina jatkavat David Cage ja Guillaume de Fondaumiére. Yhtiöiden mukaan kaupan syntymisestä teki helppoa "luottamus yritysten välillä ja kokemus hyvästä yhteistyöstä".
Kritiikkiä.
Tammikuussa 2018 kolme ranskalaista tahoa mukaan lukien "Le Monde" esittivät syytöksiä studiossa olevasta epäterveellisestä studiokulttuurista: epäsopivasta käytöksestä, henkilöstön ylityöllistämisestä ja seksistisien tai rasistisien vitsien sallimisesta. Yhtiön johtohenkilöt David Cage ja Guillaume de Fondaumière kiistävät syytökset.
Yhtiö haastoi "Le Monden" ja "Mediapart"-sivuston oikeuteen syytöksistä johtuen. Yhtiö on hävinnyt yhden tapauksen yhtä työntekijää koskien.
Pussijuoksu

Pussijuoksu tai pussihyppely on urheilulaji, jossa osanottajat pomppivat jalat pusseihin sullottuina kilpaa. Tavoitteena on päästä ennen muita maaliviivan yli. Pussijuoksuradat ovat yleensä suoria, mutta myös erilaisia ”maastovariaatioita” on olemassa. Yhdessä pussissa voi olla pussijuoksijoita yksi tai useampi. Se on myös erittäin hyvä liikunnan muoto, sillä tasajalkaa hyppimällä eteneminen kuluttaa huomattavasti enemmän energiaa kuin vaikkapa juokseminen.
Pöytätenniksen maailmanmestaruuskilpailut 2007

Pöytätenniksen maailmanmestaruuskilpailut 2007 kilpailtiin Zagrebissa, Kroatiassa 21.–27. toukokuuta. Lajeina olivat miesten kaksinpeli, naisten kaksinpeli, miesten nelinpeli, naisten nelinpeli ja sekanelinpeli. Kiina voitti kaikki mestaruudet.
Miesten nelinpeli.
Loppuottelu:&lt;br&gt;&lt;br&gt;
 Chen Qi / Ma Lin – Wang Hao / Wang Liqin 6–11, 11–7, 6–11, 11–3, 11–9, 11–9
Naisten nelinpeli.
Loppuottelu:&lt;br&gt;&lt;br&gt;
 Wang Nan / Zhang Yining – Guo Yue / Li Xiaoxia 11–5, 11–6, 13–11, 11–9
Sekanelinpeli.
Loppuottelua:&lt;br&gt;&lt;br&gt;
 Wang Liqin / Guo Yue – Ma Lin / Wang Nan 13–11, 11–7, 8–11, 11–9, 9–11, 12–10
Juan Carlos Sánchez

Juan Carlos Sánchez Martínez, yleensä vain Juan Carlos (s. 27. heinäkuuta 1987 Calvià, Espanja) on espanjalainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa Espanjan Segunda Divisiónissa pelaavaa Villarrealia..
Hän teki ensiesiintymisensä Villarrealin paidassa kaudella 2007–2008 Almeríaa vastaan, tullen vaihdosta kentälle 18 minuutin pelin jälkeen korvaamaan Villarrealin maalivahtia Diego Lópezia, joka oli ajettu ulos hänen otettuaan punaisen kortin. Kaudella 2008–2009 hän on toiminut pääosin kolmosvahdin roolissa.
Carlos Monzón

Carlos Roque Monzón (7. elokuuta 1942 – 8. tammikuuta 1995) oli argentiinalainen nyrkkeilijä, joka hallitsi ammattilaisnyrkkeilyn keskisarjaa 1970-luvulla.
Monzón aloitti ammattilaisnyrkkeilyuransa helmikuussa 1963. Koko uransa ainoat kolme tappiota hän kärsi vuosina 1963–1964 maanmiehelleen Antonio Oscar Aguilarille, brasilialaiselle Felipe Cambeirolle ja maanmiehelleen Alberto Massille. Myöhemmin hän otti voiton näistä kaikista kolmesta. Syyskuussa 1966 Monzón voitti Argentiinan mestaruusottelussa Jorge Jose Fernandezin. Kesäkuussa 1967 hän kohtasi saman miehen Etelä-Amerikan mestaruusottelussa ja voitti jälleen.
Marraskuun 7. päivänä 1970 Monzón otteli Italian Roomassa Nino Benvenutia vastaan WBA- ja WBC-liittojen keskisarjan maailmanmestaruudesta. Monzón voitti teknillisellä tyrmäyksellä 12. erässä tuon ottelun, jonka The Ring -lehti valitsi vuoden otteluksi. Toukokuussa 1971 käydyssä uusintaottelussa Benvenuti luovutti jo kolmannessa erässä. Syyskuussa 1971 Monzón voitti toisen entisen maailmanmestarin, Emile Griffithin teknillisellä tyrmäyksellä 14. erässä.
Vuonna 1972 Monzónille hävisivät MM-otteluissa Denny Moyer 5. erässä, Jean-Claude Bouttier 13. erässä, Tom Bogs 5. erässä ja Bennie Briscoe pistein. Vuonna 1973 Monzón otti pistevoiton Griffithistä ja Bouttierista. Helmikuussa 1974 Monzón voitti José Nápolesin mutta WBC vei häneltä MM-tittelin, koska hän ei otellut haastajaansa Rodrigo Valdézia vastaan. Monzón puolusti WBA-titteliään menestyksekkäästi Tony Mundinea (tyrmäys 7. erässä), Tony Licataa (keskeytys 10. erässä) ja Gratien Tonnaa (tyrmäys 5. erässä) vastaan kunnes kesäkuussa 1976 Monzón ja WBC-mestari Valdéz kohtasivat Monte Carlossa. Monzón sai kiistattoman pistevoiton ja nousi jälleen kahden liiton maailmanmestariksi. Heinäkuussa 1977 käydyssä uusintaottelussa Valdéz löi Monzónin kanveesiin toisessa erässä mutta Monzón säilytti mestaruutensa pistevoitolla. Elokuussa 1977 Monzón ilmoitti vetäytyvänsä nyrkkeilykehistä.
Monzón valittiin nyrkkeilöyn Hall of Fameen vuonna 1990.
Herrasmiesroistot

 
Herrasmiesroistot () on yhdysvaltalaisen kirjailija Scott Lynchin luoma fantasiakirjasarja, jossa on ilmestynyt kolme teosta. Niistä ensimmäinen on suomennettu. Lynchin mukaan sarjasta on määrä tulla seitsenosainen.
"Herrasmiesroistot" kertoo Locke Lamora -nimisen varkaan tarinaa.
Bree Olson

Bree Olson (oik. Rachel Marie Oberlin, s. 7. lokakuuta 1986 Houston, Teksas), on yhdysvaltalainen näyttelijä, malli ja entinen aikuisviihdetähti. Olson varttui Woodburnissa, Indianassa. Hänellä on ukrainalaiset sukujuuret. Hän on toiminut myös "Penthousen" mallina ollen kuukauden Penthouse Pet maaliskuussa 2008. 
Aikuisviihteessä Olson aloitti vuonna 2006, mistä lähtien hän esiintyi muun muassa Playboyn, Hustlerin ja Rockstarin aikuisviihdelehdissä. Vuosina 2007–2010 hän työskenteli tuotantoyhtiö Adam &amp; Even mallina, minkä jälkeen hänen työskentelynsä oli enemmän freelancetoimintaa aikuisviihteessä. 
Aikuisviihteen lisäksi Olson on esiintynyt televisio-ohjelmissa ”Kardashianit”, radiossa ”The Howard Stern Showssa” sekä artisti Flo Ridan musiikkivideolla.
Horace McCoy

Horace McCoy (14. huhtikuuta 1897 Pegram, Tennessee, Yhdysvallat – 15. joulukuuta 1955) oli yhdysvaltalainen kirjailija, jonka kovaksikeitettyjen romaanien tapahtumat sijoittuvat 1930-luvun laman aikoihin. Hänen tunnetuin romaaninsa on "Ammutaanhan hevosiakin" ("They Shoot Horses, Don't They?" 1935), josta Sydney Pollack on ohjannut samannimisen elokuvan 1969, neljätoista vuotta McCoyn kuoleman jälkeen.
McCoy palveli ensimmäisen maailmansodan aikana Yhdysvaltojen ilmavoimissa. Hän lensi muutamia tehtäviä vihollislinjojen takana pommittajana ja tiedusteluvalokuvaajana. Hän haavoittui, ja Ranskan valtio myönsi hänelle sankaruudesta Croix de Guerre -mitalin. 
Vuosina 1919–1930 hän työskenteli urheilutoimittajana Dallas Journalissa Texasissa. 1920-luvun lopulla hän alkoi saada kertomuksiaan julki jännityslehdissä.
Laman aikana McCoy muutti Los Angelesiin päästäkseen näyttelijäksi. Hän näytteli elokuvassa "The Hollywood Handicap" (1932). Työ yökerhon vahtimestarina Santa Monicassa herätti hänessä ajatuksen aiheeseen kirjaan "They Shoot Horses, Don't They?", joka kertoo laman aikana järjestetyistä maratontansseista. Hänen romaaninsa "I Should Have Stayed Home" ("Tapahtui Hollywoodissa") käsitteli nuoren etelävaltiolaisen näyttelijän yritystä saada työtä 1930-luvun Hollywoodissa. Romaani "No Pockets in a Shroud" on sankarillisen väärinymmärretyn toimittajan ristiriitaisen kliseinen kuva.
McCoyn klassikkoteos "Kiss Tomorrow Goodbye" ilmestyi 1948. Tarinan kertojaminä on moraaliton päähenkilö Ralph Cotter. Teoksesta on tehty saman niminen elokuva (1950, suom. "Jäähyväiset huomiselle").
McCoy kirjoitti Hollywoodissa eri studioille käsikirjoituksia lännenelokuviin, rikoselokuviin ynnä muihin. Vaikka hänen työnsä on enimmäkseen jäänyt unohduksiin, hän työskenteli usein merkittävien elokuvaohjaajien kanssa, kuten Henry Hathaway, Raoul Walsh ja Nicholas Ray. Hän oli apulaiskäsikirjoittajana elokuvassa "King Kong" (1933), mutta hänen nimeään ei mainita elokuvan tiedoissa.
McCoy kuoli Beverly Hillsissa sydänkohtaukseen.
Primo Carnera

Primo Carnera (26. lokakuuta 1906 – 29. kesäkuuta 1967) oli italialainen nyrkkeilijä, joka nousi ammattilaisnyrkkeilyn raskaansarjan maailmanmestariksi 1930-luvulla. Hän oli ensimmäinen italialainen ammattilaisnyrkkeilyn maailmanmestari kaikki sarjat huomioiden ja on yhä kaikkien aikojen suurikokoisimpia maailmanmestareita; hän oli 197 cm pitkä ja voittaessaan maailmanmestaruuden hän painoi 118 kiloa. Myös hänen nyrkkinsä ympärysmitta oli huomattavat 38 cm. Ainoastaan Sonny Listonilla on ollut yhtä suuri. Hänestä käytettiin lempinimeä "Vaeltava alppivuori".
Carnera nousi raskaansarjan maailmanmestariksi tyrmäämällä Jack Sharkeyn 6. erässä 29. kesäkuuta 1933 New Yorkissa käydyssä ottelussa. Hän puolusti titteliään voitokkaasti lokakuussa 1933 Paulino Uzcudunia ja maaliskuussa 1934 Tommy Loughrania vastaan. Kesäkuun 14. päivänä 1934 hän hävisi MM-tittelin Max Baerille. Tuossa ottelussa Baer pudotti Carneran kanveesiin yksitoista kertaa.
Nyrkkeilyuransa jälkeen Carnera kilpaili ammattilaispainijana. Hän esiintyi myös elokuvissa, muun muassa yhdessä Max Baerin kanssa vuonna 1933 valmistuneessa elokuvassa "Naisten suosikki" ("The Prizefighter and the Lady").
Anna-Lena Laurén

Anna-Lena Laurén (s. 4. huhtikuuta 1976 Parainen) on suomenruotsalainen toimittaja ja kirjailija. Hän oli "Hufvudstadsbladetin" ja "Dagens Nyheterin" Venäjän-kirjeenvaihtaja elokuuhun 2023. Hänen akkreditointiaan ei Venäjällä uusittu.
Ura.
Laurén työskenteli vuoteen 2006 saakka "Hufvudstadsbladetin" politiikan toimittajana ja "Svenska Dagbladetin" Helsingin-kirjeenvaihtajana. Sen jälkeen hän toimi Yleisradion ruotsinkielisen uutistoiminnan kirjeenvaihtajana Moskovassa vuosina 2006–2010. Keväällä 2010 Laurén palasi Suomeen ja "Hufvudstadsbladetin" palvelukseen mutta siirtyi vuonna 2011 Moskovaan "Hufvudstadsbladetin" kirjeenvaihtajaksi. Vuosina 2016–2023 hän oli myös "Dagens Nyheterin" kirjeenvaihtaja. Hän asui Pietarissa tyttärensä kanssa.
Laurén on opiskellut valtiotieteitä, kirjallisuutta ja venäjää Åbo Akademissa.
Elokuussa 2023 ilmoitettiin, että Laurénin akkreditointia Venäjällä ei uusittaisi, minkä vuoksi hän ei voinut kesälomansa jälkeen palata asemapaikkaansa Moskovaan. Laurén itse arveli "Helsingin Sanomien" haastattelussa syyksi sen, että hän oli aiemmin keväällä kirjoittanut kriittisen artikkelin Venäjän ulkoministeristä Sergei Lavrovista. Laurén sanoi jatkavansa Venäjästä kirjoittamistaan Suomesta käsin ja aikovansa tehdä vastaisuudessa entistä enemmän juttukeikkoja Ukrainaan.
Gianluca Basile

Gianluca Basile (s. 24. tammikuuta 1975 Ruvo di Puglia) on italialainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Ura.
Basile aloitti uransa kotikaupunkinsa joukkueessa Reggio Emiliassa, jonka hän nosti Serie A:han vuonna 1997. Kauden 1998-1999 aikana hän siirtyi Italian suurseuraan eli Fortitudo Bolognaan. Vuonna 1999 Basile voitti Euroopan mestaruuden EM-kisoissa 1999. Bolognan riveissä hän voitti Italian mestaruuden vuosina 2000 ja 2005. Hän pelasi Hanno Möttölän kanssa samassa joukkueessa vuonna 2004. EM-kisoissa 2003 hän voitti pronssia. Ateenan olympialaisissa 2004 hän voitti hopeaa häviten Argentiinalle finaalissa. 
Vuonna 2005 Basile siirtyi Espanjan suurseuraan FC Barcelona Bàsquetiin. Joukkueessa hän voitti Espanjan Cupin 2007 ja pääsi Euroliigan Final Fouriin 2009. Vuoden 2008 kesällä Basile teki kahden vuoden jatkosopimuksen FC Barcelonan kanssa.
Croix de Guerre

Croix de Guerre ("sotaristi") on mitali Ranskassa ja Belgiassa, jota on myönnetty ansioista ensimmäisen ja toisen maailmansodan aikana, mutta myös muissa konflikteissa. Mitali on perustettu 1915, ja siinä on Maltan risti ja ristin sakaroiden välissä kaksi miekkaa ristissä.
Nōgaku

Nōgaku on japanilainen teatteritilaisuus, jossa esitetään nō-näytelmiä ja niiden välissä kyōgen-farsseja. Nōgaku on muodostunut 1300-luvulla. Nō kiteyttää jalon ja ylevän ja kyōgen puolestaan karkean ja vulgaarin: näin ne täydentävät toisiaan. Aikanaan illan ohjelmaan kuului viisi nō-näytelmää ja neljä kyōgen-näytelmää. Nykyään esitykset ovat lyhyempiä, ja kokonaisuuteen kuuluu yleensä kolme nō- ja kaksi kyōgen-näytelmää.
Nōgaku kuuluu Unescon luetteloon aineettoman kulttuurin perintökohteista.
Salamanpaikannin

Salamanpaikannin on laite, joka näyttää yksittäiset salamaniskut. Sitä käytetään rajuilmojen paikallistamiseen. Sadekuuroja voi paikallistaa myös sadetutkalla, mutta salamanpaikannin on yksinkertaisempi ja halvempi laite. Harrastajat kutsuvat salamanpaikantimia joskus myös nimillä "salamatutka" tai "ukkostutka", koska näyttö muistuttaa säätutkaa. Teknisesti paikannin ei kuitenkaan ole tutka, koska oikea tutka lähettää aktiivisesti säteilyä ja seuraa sen heijastumista, kun taas salamanpaikannin vastaanottaa passiivisena salamoiden lähettämää säteilyä. Yleensä salamanpaikantimet toimivat pitkillä aalloilla, mutta Suomessakin on muutama VHF-alueella toimiva laite.. 
Yksittäinen laite tarkkailee salaman lähettämää sähkömagneettista säteilyä ja rekisteröi sen tulosuunnan. Yhtä anturia käytettäessä etäisyys joudutaan arvioimaan saapuvan säteilyn voimakkuudesta, ja se voi mennä varsinkin suurilla etäisyyksillä väärin. Tarkempaan paikantamiseen käytetään useiden salama-anturien verkkoa ja niiden välillä kolmiomittausta.
Ammattilaiset, kuten Ilmatieteen laitos, mittaavat salamasignaalin saapumisajan eri antureille ja käyttävät paikannuksessa aikaeromenetelmän ja suuntimisen yhdistelmää. Sen avulla voidaan laskea salaman iskun paikka tyypillisesti noin 500 m tarkkuudella. Maahan iskevät ja pilvestä toiseen iskevät pilvisalamat voidaan myös erottaa toisistaan.
Monia eri paikkakuntien salamanpaikantimien näyttöjä on internetissä. Niissä näkyy monesti tuoreet ja vanhemmatkin salamat. Salamat on monesti lajiteltu tyypin mukaan, muun muassa pilven sisäinen, positiivinen ja negatiivinen pintasalama ja niin edelleen. Joihinkin salamanpaikantimiin liitetty ohjelmisto koettaa analysoida salamatiedoista erilliset ukkospilvet. Joissain on salamantiheyslaskuri. 
Salamakarttojen tulkitseminen.
Salamanpaikannuskuvien tulkitseminen vaatii kokemusta ja harjoittelua. Niidenkään avulla ei pysty täsmällisesti sanomaan, tuleeko ukkonen vaikka 100 km:n päästä päälle vai ei, mutta laite näyttää ainakin, onko voimakasta ukkosta ilmassa.
Vaikka ukkonen liikkuukin vain vauhdilla 10-75 kilometriä tunnissa, niin ukkospilviä voi syntyä lähestyvien ukkospilvien eteen ja ukkonen saapua päälle hyvinkin nopeasti. Ja vaikka yhtään salamaa ei olisi vielä havaittu, jossain aina iskee päivän ensimmäinen salama.
MIMO

MIMO-tekniikalla (Multiple-Input and Multiple-Output) tarkoitetaan tietoliikennetekniikkaa, jossa sekä lähetykseen että vastaanottoon käytetään samanaikaisesti useampaa kuin yhtä antennia.
Käyttötavat ja edut.
MIMO-tekniikkaa voidaan hyödyntää pääasiassa kahdella eri tavalla: maksimoimaan tiedonsiirtonopeus tai parantamaan tiedonsiirron luotettavuutta.
Tiedonsiirtonopeuden maksimointiin käytetään tilallista limitystä (, joskus myös MIMO-SM). Usean antennin käytöllä voidaan saavuttaa suurempi lähetyskapasiteetti kuin yhdellä antennilla, koska vaiheohjauksella voidaan suunnata lähetyksiä samaan aikaan. Voidaan lähettää esim kahdelle asiakkaalle samaan aikaan, tai samalle asiakkaalle kahta reittiä pitkin, esim suoraan ja heijastuksen kautta.
Usean antennin vastaanotossa (vaikka lähettäviä antenneja olisi yksi) voidaan yhdistellä virtoja vastaavalla tavalla, ja voidaan ohjeistaa lähettäjää käyttämään suurempaa bittinopeutta, esim suurempi modulaatio.
Signaalin laatu on samalla myös nopeus ja kantama, joten MIMO-tekniikoilla voidaan parantaa molempia. 
Haasteet.
MIMO-järjestelmien suunnittelijoiden keskeisenä haasteena on eri aikaan vastaanotettujen signaalien yhdistämisen suorittavien ohjelmistopohjaisten algoritmien kehittäminen.
Masterpiece of Bitterness

Masterpiece of Bitterness Sólstafirin toinen albumi ja samalla bändin debyyttialbumi Spinefarm Recordsille.
Tammikuussa 2013 Svart Records julkaisi albumista rajoitetun 2LP-painoksen.
Jack Sharkey

Jack Sharkey (alk. Joseph Paul Zukauskas, 26. lokakuuta 1902 Binghamton, New York – 17. elokuuta 1994 Beverly, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen nyrkkeilijä, joka nousi ammattilaisnyrkkeilyn raskaansarjan maailmanmestariksi 1930-luvulla.
Sharkey otteli vuonna 1927 Jack Dempseyä vastaan pääsystä raskaansarjan MM-otteluun mutta hävisi tyrmäyksellä. Tuo ottelu oli kaikkien aikojen ensimmäinen yli miljoonan dollarin tulot kerännyt nyrkkeilyottelu, joka ei koskenut maailmanmestaruutta. Kesäkuussa 1930 Sharkey pääsi ottelemaan avoimesta MM-tittelistä Max Schmelingiä vastaan mutta hävisi foulilla eli laittomalla lyönnillä. Schmeling ei suostunut uusintaotteluun, joten New Yorkin nyrkkeilykomissio NYBC julisti tittelin avoimeksi, kun taas NBA-liitto piti Schmelingin edelleen mestarina. Vasta kesäkuussa 1932 Sharkey pääsi ottelemaan Schmelingiä vastaan NBA-liiton mestaruudesta ja voitti pisteillä. Hän piti mestaruutta hallussaan vuoden, kunnes kesäkuussa 1933 Primo Carnera tyrmäsi hänet MM-ottelun kuudennessa erässä.
Uransa viimeisessä ottelussa elokuussa 1936 Sharkey hävisi Joe Louisille tyrmäyksellä kolmannessa erässä.
ICO (tiedostomuoto)

ICO on Microsoft Windows -käyttöjärjestelmän käyttämä tiedostomuoto ohjelmakuvakkeissa. Sitä käytetään myös internet-sivujen lisämerkintänä eli Faviconina osoitinpalkissa vasemmassa laidassa. IANA on rekisteröinyt ikonitiedostolle MIME-tyypin "image/vnd.microsoft.icon". Aikaisemmin ikonitiedostot oli rekisteröity "image/x-icon"-luokkaan. 
Alun perin ICO oli kooltaan 32x32 pikseliä ja käytti 16 väriä. Windows XP:n mukana tulivat tuki 1x1:stä 255x255 pikseliin sekä 4-, 8-, 16- ja 24- bittiset värisyvyydet. ICO ja BMP ovat hyvin samankaltaisia tiedostomuotoja.
Mats Trygg

Mats Trygg (s. 1. kesäkuuta 1976 Oslo, Norja) on norjalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija. Hän on edustanut aiemmin muun muassa kuusi kautta (1999–2005) ruotsalaista Färjestads BK:ta ja pelasi sen riveissä, kun seura voitti Ruotsin mestaruuden vuonna 2002. Myös hänen kaksoisveljensä Marius Trygg ja pikkuveljensä Mathias Trygg pelaavat jääkiekkoa.
Pirkko Vilppunen

Pirkko Alisa Vilppunen (19. toukokuuta 1934 Viipuri – 2017 Helsinki) oli suomalainen telinevoimistelija.
Vilppunen sijoittui Helsingin 1952 kesäolympialaisissa yhteisvoimistelukilpailussa viidenneksi, telinevoimistelun joukkuekilpailussa 13:nneksi, 8-ottelussa 108:nneksi sekä yksittäisillä telineillä parhaimmillaan puomilla 69:nneksi. Hän esiintyi useita kertoja Suomen Naisten Liikuntakasvatusliiton edustusjoukkueessa kotimaassa ja ulkomailla sekä toimi myöhemmin liiton hallituksessa ja voimistelun suunnittelu- ja johtotehtävissä. Hän edusti seuratasolla Lappeenrannan Naisvoimistelijoita ja Helsingin Naisvoimisteluseura Säkeniä.
Vilppunen on kirjoittanut useita liikunta-aiheisia kirjoja, kuten "Kuntoudu – rentoudu" (Kirsti Kempin kanssa 1972), "Liike ja rytmi" (Kempin kanssa 1973), "Rentousopas" (1973) ja "Musiikkiliikuntaa lapsille" (Inkeri Simolan kanssa 1974). 
Vilppunen oli 11 vuotta Jyväskylän yliopistossa opettajana niille, jotka valmistuivat liikunnanopettajiksi. Jyväskylän yliopistossa hän teki itse maisterintutkinnon. Myöhemmin Vilppunen valmistui fysioterapeutiksi ja perusti Helsingissä 1980-luvun alussa hoitolan asuntoonsa.
Juho Paukku

Juho Paukku (s. 19. heinäkuuta 1986 Helsinki) on suomalainen tennispelaaja. Hänen paras ranking-sijoituksensa ATP-listalla on kaksinpelissä 379:s sija 17. tammikuuta 2011 ja nelinpelissä 250:s sija 7. helmikuuta 2011.
Paukku on voittanut urallaan viisi ITF Futures -turnausta. Hän on edustanut Suomea Davis Cupissa vuosina 2004–2012. Paukun valmentajina ovat toimineet Olli Rahnasto ja aiemmin myös Tuomas Ketola.
Vuotuinen ajantieto

Vuotuinen ajantieto: vanhoista merkkipäivistä sekä kansanomaisesta talous- ja sääkalenterista enteineen on vuonna 1950 ilmestynyt Kustaa Vilkunan kirjoittama teos, joka tekee laajasti selkoa Suomen kansan vanhoista merkkipäivistä ja kalenterista sääennustuksineen. Kirja on kansanperinteen perusteos, josta on otettu vuoteen 2012 mennessä 27 painosta. Teos perustuu laajaan kansanrunouskokoelmaan ja siinä esitellään eri paikkakunnilta kerättyä perinnetietoa vuodenkiertoon liittyvistä sääilmiöistä. Kirjan on kustantanut Otava, alkuaan yhdessä Suomen Tiedeakatemian kanssa. Piirroskuvituksen teokseen on tehnyt taiteilija Erkki Tanttu. Vuonna 1994 teoksesta ilmestyi suurikokoinen, valokuvin kuvitettu laitos.
Teos on käännetty saksaksi vuonna 1969.
Kirjan eräänlainen toisinto on vuonna 1989 ilmestynyt kolmen muun kirjoittajan "Uusi ajantieto" (WSOY), jossa käsitellään nykyisiä vuotuisjuhlia ja merkkipäiviä.
David Harvey

David Harvey (s. 1935) on brittiläinen yhteiskuntateoreetikko, joka toimii antropologian professorina New Yorkin kaupunginyliopistossa (CUNY). Harvey väitteli tohtoriksi maantieteen alalta Cambridgen yliopistossa vuonna 1961, mutta laajensi tutkimusalaansa vuosikymmenten myötä maantieteestä yleisempiin yhteiskuntateorian kysymyksiin. David Harvey oli "The Timesin" 20 eniten lainatun humanistin listalla vuonna 2009.
Merivehnä

Merivehnä eli merihaprajuola ("Elymus farctus" ssp. "boreoatlanticus", syn. "Elytrigia juncea" ssp. "boreoatlantica") on Euroopassa merenrannoilla tavattava heinäkasvi. Laji on tunnusomainen erityisesti Atlantin rannikon hiekka- ja dyynirannoilla. Suomessa merivehnä on äärimmäisen uhanalainen ja rauhoitettu laji. 
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotinen merivehnä kasvaa 20–50 cm korkeaksi. Kasvin kellertävä juurakko on pitkä ja suikerteleva. Koko kasvi on vaalean siniharmaa. Lehdet ovat kapeita, laidoilta ylös kiertyneitä, päältä tiheään korkosuonisia ja korvakkeettomia. Merivehnän vaalea kukinto on 8–10 cm pitkä ja vihneetön. Kypsyessään kukinto murenee palasiksi. Suomessa merivehnän kukinta-aika on elokuussa. Merivehnä muistuttaa läheisesti juolavehnää ("Elymus repens"), jonka kanssa se myös helposti risteytyy.
Levinneisyys.
Merivehnää tavataan Euroopan ja Pohjois-Afrikan rannikoilla. Suomessa tavattava lajin pohjoinen rotu on levinnyt Atlantin rannikolle Portugalista Etelä-Norjaan ja Itämerelle. Itämeren eteläosissa laji on yleinen, mutta harvinaistuu pohjoiseen päin tultaessa nopeasti. Suomesta tunnettiin pitkään vain yksi, vuonna 1937 löydetty merivehnän esiintymä Dragsfjärdin Öröstä. Vuonna 2005 löydettiin myös Korppoon (nyk. Paraisten) Jurmosta pieni merivehnän kasvusto. Suomen esiintymät ovat Itämeren pohjoisimmat.
Hankoniemeltä on tavattu merivehnän ja juolavehnän risteymän ("E. farctus" × "repens") esiintymä. Laji on kulkeutunut alueelle meriliikenteen mukana.
Elinympäristö.
Merivehnä on tyypillinen merenrantahietikoiden kasvi. Pitkän juurakon avulla kasvi menestyy kasvupaikoilla, jotka ovat tuulille alttiita ja joissa hiekka on jatkuvassa liikkeessä. Merivehnä sitoo kasvaessaan hiekkaa ja saattaa muodostaa kiinteitä dyynejä, joille muut kasvit juurtuvat. Merivehnä sietää hyvin suolaista vettä, joten se voi kasvaa lähellä vesirajaa. Molemmat Suomessa tavatut kasvupaikat sijaitsevat suojelualueilla.
Suoniemen vaakuna

Suoniemen kunnanvaakuna on saanut aiheensa osittain Suoniemen alueella sijainneen Kuloveden järven mukaan, jonka nimen alkuosaan liekki ja loppuosaan aaltokoroiset hirret viittaavat.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 13. kesäkuuta 1955. Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kaksi hopeista, alaista, aaltokoroista hirttä, joiden yläpuolella kultainen liekki”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi Suoniemen liityttyä Nokian kauppalaan 1973.
Intian energiapolitiikka

Intian energiapolitiikka kertoo Intian energiapolitiikasta. Siihen sisältyy energiantuotanto, sähköntuotanto, lämmöntuotanto, jakelu ja kulutus, sidosryhmien näkemykset energian käytön kehitykseen ja ohjaamiseen ja lait, sopimukset, verot ja ohjauskeinot.
Germanwatchin mukaan vuonna 2008 Intian osuus maailman hiilidioksidipäästöistä oli 4,5 % (4. sija), energiankulutuksesta 4,8 % ja väestöstä 17,0 %.
Vuonna 2008 Intia oli kolmanneksi suurin kivihiilentuottaja tuottaen kivihiiltä 489 Mt ja ruskohiiltä 32 milj. tonnia ja neljänneksi suurin kivihiilen tuoja 58 Mt. Intia oli vuonna 2007 maailman neljänneksi suurin öljyntuoja (122 Mt). Intia oli vuonna 2007 maailman viidenneksi suurin öljytuotteiden jalostaja: 157 Mt (neljä prosenttia maailman tuotannosta). Intian sähkönkulutus (viidenneksi suurin maailmassa) 803 TWh jakautui vuonna 2007: kivihiili 549 TWh, vesivoima 124 TWh, öljy 33 TWh ja muut 97 TWh. 
Tausta.
Intiassa asuu noin kuudesosa eli noin 17 prosenttia maailman väestöstä. Intian asukasluku kasvaa nopeimmin maailmassa. Intian talous on maailman 3. laajin. Intia on 4. suurin päästäjä USA:n, Kiinan ja Venäjän jälkeen. Intian ilmastokaasupäästöjen osuus on 4,5 % maailman kokonaispäästöistä. Kesäkuussa 2008 Intia julkaisi ilmastonmuutoksen toimintasuunnitelma. Se ei sisällä konkreettisia sitovia ja aikataulutettuja tavoitteita. Ilmastonmuutos uhkaa Intian ravinnontuotantoa, veden saantia ja lisää tulvariskejä. Intiassa elää 8 miljoonaa ihmistä alle metrin korkeudessa meren pinnantasosta. Intia käyttää 2 % BKT:stä ilmastonmuutokseen sopeutumiseen. 
Energiantuotanto.
Energia perustuu öljyyn ja kotimaiseen kivihiileen. Fossiiliset polttoaineet vastaavat 83 % energiantuotannosta ja kivihiili yli puolet. 
Liikenne.
New Delhissä otettiin käyttöön 6 100 uutta maakaasubussia vuonna 2009. Se loi 18 000 työpaikkaa. Oikeus määräsi vuonna 2003, että julkisen liikenteen on siirryttävä puhtaampaan energiaan, koska New Delhin partikkelimäärät ylittivät 10-kertaisesti WHO:n rajat. Ainakin 80 000 autoa, joista 9 000 bussia oli siirtynyt maakaasuun vuonna 2006.
Britannian energiapolitiikka

 
Britannian energiapolitiikka kertoo Yhdistyneen kuningaskunnan energiapolitiikasta. Siihen sisältyy energiantuotanto, sähköntuotanto, lämmöntuotanto, jakelu ja kulutus, päättäjien ja sidosryhmien näkemykset energian käytön kehityksestä ja ohjaamisesta, sekä asiaan liittyvät lait, sopimukset ja ohjauskeinot. 
Germanwatchin mukaan vuonna 2008 Britannian osuus maailman hiilidioksidipäästöistä oli 1,92 % (jaettu 7-8. sija), energiankulutuksesta 1,97 % ja väestöstä 0,93 %.
Sähköntuotanto.
Yhdistyneen kuningaskunnan sähköntuotanto henkeä kohti vuonna 2005 oli 6 791 kWh/asukas. Sähköntuotannosta 74 % tuotettiin fossiilisilla polttoaineilla (4902 kWh/as) ja 20 % ydinvoimalla (1355 kWh/as.).
Energiantuotanto.
Britanniassa on ollut runsaat hiilivarat.
Energiatehokkuus.
Hallitus teki vähittäismyymälöiden kanssa vapaaehtoisen sopimuksen hehkulamppujen myynnin lopettamisesta syyskuussa 2007. Sopimuksen mukaan suuritehoisia 100-120W lamppuja korvataan tammikuussa 2009 ja kaikki 2011 mennessä.
Sternin raportti.
Sternin raportti on ekonomi Nicholas Sternin Britannian hallitukselle lokakuussa 2006 laatima ilmastonmuutoksen talousvaikutuksia selvittävä raportti. Raportin mukaan ilmastonmuutoksen talousvahingot voivat nousta 5-20 % BKT:stä ja ilmastomuutos kannattaa torjua varhain. Sternin raportin mukaan sähkön syöttötariffi, joka on käytössä Saksassa, Ranskassa ja Espanjassa, on halvin tapa lisätä uusiutuvaa energiaa ja edullisempi kuin kiintiömallit, kuten UK Renewable Obligation tai Pohjois-Amerikan Renewable Portfolio Standards.
Hiilidioksidi.
Germanwatchin mukaan vuonna 2008 Yhdistyneen kuningaskunnan osuus maailman hiilidioksidipäästöistä oli 1,92 prosenttia, energiankulutuksesta 1,97 prosenttia, ja väestöstä 0,93 prosenttia. Britannian hiilidioksidipäästöt vuonna 2004 olivat 9 tonnia per asukas ja laskivat 3,6 prosenttia vuodesta 1990.
Britannian polttoainekriisi vuonna 2000.
Öljyn hinta kolminkertaistui vuonna 2000. Hinnankorotukset johtivat mielenosoituksiin, jalostamoiden saartoihin ja kuljetusten estämiseen. Muutamassa viikossa maa joutui vakavaan energiakriisiin: huoltoasemat eivät voineet toimittaa polttoainetta, koulut suljettiin, terveydenhoitojärjestelmä oli hälytystilassa. Polttoaineveroja ei kuitenkaan laskettu.
Yhdistyneen kuningaskunnan ympäristöpolitiikka

 
Yhdistyneen kuningaskunnan ympäristöpolitiikkaan liittyvät paikalliset ja maailmanlaajuiset ympäristökysymykset ja kansainväliset, valtiolliset ja kunnalliset sopimukset ja ohjauskeinot, keskustelu, tutkimus ja rahoitus. Ympäristöpolitiikkaan vaikuttavat puolueet, rahoittajat, asukkaat, yhteisöt, yhdistykset, kansalaisliikkeet ja lehdistö. Ympäristöpolitiikka vaikuttaa lajien monimuotoisuuteen ja kansanterveyteen.
Ympäristöjärjestöt.
Britannian ympäristöjärjestöihin sisältyvät Greenpeace, National Trust, Royal Society for Protection of Birds, Royal Society for Nature Conservation ja WWF.
Ilma.
Pahin koskaan raportoitu smog oli Lontoossa joulukuussa 1952. Rikkidioksidin ja pienhiukkasten määrä olivat molemmat 5000µg/m3. Britannian terveysministeriön mukaan kuolleisuus kasvoi kahden viikon aikana 4000 ylimääräisellä kuolleella. Tim Flanneryn mukaan 12 000 lontoolaista menehtyi savusumussa vuonna 1952.
Saastuneet maat.
Britanniassa käytettiin teollisuuden ja hiilikaivosten saastuneiden maiden puhdistukseen 267 miljoonaa euroa vuonna 1993. Kokonaiskustannuksiksi arvioitiin 9 mrd. € 15 vuoden aikana.
Dumppaus.
Britannia lopetti teollisuusjätteiden dumppauksen meriin vuoden 1993 alussa ja lietteen dumppauksen vuoden 1999 alussa. Sellafieldin ydinjätteen jälleenkäsittelylaitoksen radioaktiivinen jäte vietiin Irlannin merelle. Ydinjäte kulkeutuu Skotlannin rantaa pitkin Pohjanmerelle. Lisäksi on 14 muuta pienempää ydinjätepaikkaa.
Kirvakorennot

Kirvakorennot (Hemerobiidae) on laaja verkkosiipisiin lukeutuva hyönteisheimo. Suomesta on tavattu noin 30 siihen kuuluvaa lajia.
Rakenne.
Aikuinen kirvakorento on hoikka, tyypillisesti 6–15 mm pituinen hyönteinen, jolla on suhteellisen kookkaat verkkosilmät. 
Kirvakorennot muistuttavat ulkonäöltään harsokorentoja, mutta eroavat näistä paitsi tyypillisesti ruskeankirjavasta värityksestään, ennen kaikkea siipisuonituksen perusteella. Kirvakorentojen siivissä on tiheässä pitkiä pitkittäissuuntaisia suonia, jotka muodostavat ainakin kaksi tai useampia siiven tyvestä ulospäin suuntautuvaa sektoria. Siivet ovat muodoltaan pyöreähköt. Sitä vastoin harsokorentojen siipisuonitus on verkkomainen ja siivet selvästi enemmän pitkänomaiset. Eläimen ruskeansävyinen väri ei itsessään ole riittävä tuntomerkki, sillä monien harsokorentojen talvehtivat muodot ovat väriltään rusehtavia.
Käyttäytyminen.
Naaras munii munat kasvien lehdille, johon ne kiinnittyvät suoraan, ilman harsokorentojen munille tyypillistä varsiosaa. 
Sekä toukat että aikuiset yksilöt ovat aktiivisesti saalistavia petoja, jotka käyttävät ravinnokseen erityisesti kirvoja ja punkkeja. Kirvakorentoja käytetäänkin apuna biologisessa torjunnassa.
Muiden verkkosiipisten tapaan kirvakorennot ovat pitkälti yöaktiivisia ja lentävät mielellään kirkkaiden valojen luokse.
Lajit Suomessa.
Suomesta on tavattu 31 kirvakorentolajia, mikä tekee heimosta lajimäärältään Suomen suurimman verkkosiipisryhmän. Vuoden 2010 Suomen lajien uhanalaisarvioinnin mukaan yksikään laji ei ole uhanalainen, mutta yhtä lajia pidetään silmälläpidettävänä (NT) ja yksi jätettiin puutteellisen havaintomateriaalin vuoksi arvioimatta (NE). Lisäksi yksi alalaji on puutteellisesti tunnettu (DD).
Luettelo on systemaattisessa järjestyksessä.