John Bell (poliitikko)

John Bell (18. helmikuuta 1796 – 10. syyskuuta 1869) oli yhdysvaltalainen poliitikko, asianajaja ja plantaasinomistaja, joka oli ehdokkaana Yhdysvaltain presidentinvaaleissa vuonna 1860.
Bell oli yksi Tennesseen merkittävimmistä poliitikoista ennen Yhdysvaltain sisällissotaa. Hän toimi edustajainhuoneessa vuosina 1827–1841 ja senaatissa vuosina 1847–1859. Bell toimi edustajainhuoneen puhemiehenä 23. kongressin aikana (1834–1835) ja toimi lyhyesti sotaministerinä presidentti William Henry Harrisonin hallinnossa vuonna 1841. Vuonna 1860 hän oli presidenttiehdokkaana Constitutional Union -puolueen riveissä. Tämä kolmas puolue otti neutraalin kannan orjuuskysymykseen. Bell voitti niukasti kolmen osavaltion valitsijamiesäänet.
Aluksi Bell oli Andrew Jacksonin liittolainen, mutta kääntyi häntä vastaan 1830-luvun puolivälissä ja liittyi ensin kansallisen republikaanipuolueen ja myöhemmin Whig-puolueen riveihin, mistä hän sai lempinimen "Suuri luopio" ("The Great Apostate"). Bell vastusti johdonmukaisesti Jacksonin liittolaisia, erityisesti James K. Polkia, kiistellen esimerkiksi kansallisesta pankista ja poliittisten virkojen jakamisesta vaalivoittajille. Hugh Lawson Whiten kuoleman jälkeen vuonna 1840 Bellista tuli Tennesseen Whig-puolueen kiistaton johtaja.
Vaikka Bell itse omisti orjia, hän oli harvoja etelän poliitikkoja, jotka vastustivat orjuuden laajentamista uusille Yhdysvaltain alueille 1850-luvulla. Hän kampanjoi voimakkaasti irtautumista (secessiota) vastaan vuosina ennen Yhdysvaltain sisällissotaa. 
Presidentinvaalikampanjassaan vuonna 1860 Bell esitti, että irtautuminen oli tarpeetonta, koska perustuslaki suojeli orjuutta. Tämä argumentti sai kannatusta rajavaltioiden äänestäjien keskuudessa ja auttoi häntä voittamaan Tennesseen, Kentuckyn ja Virginian valitsijamiesäänet.
Fort Sumterin taistelun jälkeen huhtikuussa 1861, joka merkitsi sisällissodan alkamista, Bell kuitenkin luopui unionin kannattamisesta ja siirtyi tukemaan Konfederaatiota.
Varhainen elämä ja ura.
John Bell syntyi Mill Creekissä, pienessä kylässä lähellä Nashvilleä Lounaisterritoriossa. Hän oli yksi yhdeksästä lapsesta paikalliselle maanviljelijälle ja sepälle, Samuel Bellille, ja tämän vaimolle Margaret (Edmiston) Bellille. Hänen isoisänsä Robert Bell oli taistellut Yhdysvaltain vapaussodassa Nathanael Greenen alaisuudessa, ja hänen äidinisänsä John Edmiston oli taistellut Kings Mountainin taistelussa.
Bell valmistui Cumberland Collegesta (myöhemmin Nashville-yliopisto) vuonna 1814 ja opiskeli lakia. Hän sai lakimiehen pätevyyden vuonna 1816 ja perusti menestyvän asianajotoimiston Franklinin kaupunkiin.
Politiikkaan siirryttyään Bell valittiin menestyksekkäästi Tennesseen senaattiin vuonna 1817. Osavaltion senaattorina hän tuki oikeuslaitoksen ja osavaltion perustuslain uudistuksia sekä äänesti osavaltion pääkaupungin siirtämisen puolesta Murfreesboroon. Palveltuaan yhden kauden Bell päätti olla hakeutumatta uudelleenvalintaan ja muutti sen sijaan Nashvilleen, missä hän perusti lakitoimiston yhdessä Henry Crabbin kanssa.
Yhdysvaltain edustajainhuone.
Vuonna 1826 John Bell asettui ehdolle Tennesseen 7. vaalipiirin paikalle Yhdysvaltain edustajainhuoneessa, joka oli vapautunut, kun istuva edustaja Sam Houston valittiin kuvernööriksi. Bell ja hänen vastustajansa Felix Grundy kävivät kiivaan vaalikampanjan, jossa molemmat väittivät tukevansa Andrew Jacksonin poliittisia aloitteita. Vaikka Jackson lopulta asettui tukemaan Grundya, Bell oli suositumpi nuorempien äänestäjien keskuudessa ja voitti vaalit hieman yli tuhannen äänen erolla.
Kuten monet etelän kongressiedustajat, Bell vastusti vuoden 1828 tullilakia. Hän vastusti myös liittovaltion rahoitusta Cumberland Road -tiehankkeelle vedoten siihen, että liittovaltiolla ei ollut perustuslaillista oikeutta rahoittaa tällaisia projekteja. Yksi Bellin suurimmista hankkeista oli Tennesseen maaoikeuslaki, jossa hän yhdessä James K. Polkin ja Davy Crockettin kanssa ehdotti, että liittovaltio luovuttaisi osan maistaan Tennesseelle julkisten koulujen perustamista varten. Itäisten osavaltioiden kongressiedustajat kuitenkin hylkäsivät ehdotuksen, sillä heidän mielestään Tennesseen huono maanhallinta ei ollut liittovaltion vastuulla, ja lakialoite jätettiin pöydälle.
Toisella kaudellaan (1829–1831) Bell toimi edustajainhuoneen intiaaniasiain komitean puheenjohtajana. Tässä roolissa hän laati Intiaanien siirtolain (Indian Removal Act), jonka komitea esitteli helmikuussa 1830 ja jonka presidentti Jackson allekirjoitti myöhemmin samana vuonna. Tämä laki johti cherokeiden ja muiden heimojen pakkosiirtoon Oklahomaan niin sanotun Kyynelten polun kautta 1830-luvun jälkipuoliskolla. Yksi lain näkyvimmistä vastustajista oli Massachusettsin kongressiedustaja Edward Everett, joka oli myöhemmin Bellin varapresidenttiehdokas vuoden 1860 vaaleissa.
Vuonna 1831, kun Jacksonin hallitus hajosi Petticoat-skandaalin seurauksena, senaattori Hugh Lawson White suositteli Bellin nimittämistä sotaministeriksi, mutta tehtävään valittiin lopulta Lewis Cass. Bell pysyi kuitenkin Jacksonin vankkana tukijana kolmannen kautensa ajan, vastusti nullifikaatioliikettä ja tuki Force Bill -lakia, joka antoi presidentille oikeuden käyttää sotavoimaa lakien toimeenpanossa.
Bellin ja Jacksonin välinen kuilu alkoi näkyä Bellin neljännellä kaudella (1833–1835). Jackson vastusti kansallista pankkia ja veti liittovaltion talletukset pois Yhdysvaltain pankista vuonna 1833. Bell pysyi aluksi hiljaa asiasta, kun taas Polk puolusti hallinnon toimia edustajainhuoneessa huhtikuussa 1834. Kesäkuussa 1834, edustajainhuoneen puhemiehen Andrew Stevensonin erottua, Polk pyrki puhemieheksi. Jacksonin vastustajat tukivat kuitenkin Bellin valintaa, ja Bell valittiin puhemieheksi äänin 114–78. Valintansa jälkeen Bell totesi, ettei hän välttämättä vastustanut pankin uusimista, mitä Jackson voimakkaasti vastusti. Tämän vuoksi Polkin liittolaiset hyökkäsivät Bellin kimppuun lehdistössä ja leimasivat hänet pankin ystäväksi.
Bellin lopullinen irtautuminen Jacksonista tapahtui vuonna 1835, kun Bell tuki Hugh Lawson Whiten presidenttikampanjaa. White oli yksi kolmesta Whig-puolueen ehdokkaasta, jotka asettuivat Jacksonin valitsemaa seuraajaa, Martin Van Burenia, vastaan. Jackson kutsui Bellin, Whiten ja pitkäaikaisen vastustajansa Davy Crockettin "tekopyhiksi luopioiksi". Kun edustajainhuone kokoontui vuonna 1835, Polk kampanjoi voimakkaasti puhemiehen paikasta ja voitti Bellin äänin 132–84. Jacksonin kannattajat olivat Bellin tappiosta niin iloisia, että he järjestivät juhlan Nashvilleläisessä Vauxhall Gardensissa, missä juhlittiin samppanjalla ja tykinlaukauksin.
Loppuajan edustajainhuoneessa Bell käytti suurelta osin yrittäen ajaa läpi lakialoitteita, joilla olisi lopetettu virkojen jakaminen poliittisin perustein (ns. spoils system), mutta useimmat hänen aloitteistaan eivät menestyneet. Vuonna 1837 Polk voitti Bellin uudelleen puhemiesvaaleissa, nyt äänin 116–103. Seuraavana vuonna edustajainhuone keskusteli laista intiaanikonfliktien ratkaisemiseksi. Bell kannatti neuvotteluratkaisua, kun taas Jacksonin liittolainen Hopkins L. Turney vaati sotilaallista voimankäyttöä. Kun Bell vähätteli Turneyta Jacksonin "välikappaleena", Turney hyökkäsi Bellin kimppuun ja heidän välillään puhkesi nyrkkitappelu.
Vuonna 1839 Jackson yritti saada entisen Tennesseen kuvernöörin William Carrollin asettumaan ehdolle Bellin haastajaksi, mutta Carroll kieltäytyi, sillä uskoi, ettei kukaan voisi voittaa Bellia tämän kotipiirissä. Lopulta Jacksonin kannattajat suostuttelivat Robert Burtonin asettumaan ehdolle, mutta Bell voitti hänet helposti vaaleissa. Maaliskuussa 1839 Bellin liittolaiset järjestivät edustajainhuoneessa viimeisen iskun Polkia vastaan (joka oli vetäytymässä kongressista pyrkiäkseen kuvernööriksi) poistamalla hänen kiitoslauselmastaan sanan "puolueeton".
Sotaministeri.
Vaikka Bell valittiin uudelleen vuonna 1839, Tennesseen whigit kamppailivat osavaltiotasolla: istuva kuvernööri Newton Cannon hävisi vaalit Polkille, ja demokraatit saivat osavaltion lainsäätäjän hallintaansa. Päättäväisenä elvyttämään osavaltion whig-puoluetta Bell kiersi Tenneseseen ympäri useita viikkoja vuonna 1840 kampanjoiden whig-poliitikkojen puolesta. Vaikka hän alun perin tuki puolueen johtajaa Henry Clayta whigien presidenttiehdokkaaksi, hän kampanjoi kuitenkin myös puolueen lopullisen ehdokkaan William Henry Harrisonin puolesta ja auttoi tätä voittamaan Tennesseen valitsijamiesäänet matkalla kohti presidentinvaalivoittoa. Bellin ponnistelut auttoivat myös whig-ehdokasta James C. Jonesia voittamaan Polkin kuvernöörinvaaleissa.
Kun vastavalittu presidentti Harrison kokosi hallitustaan vuonna 1841, hän tarjosi Bellille sotaministerin tehtävää Daniel Websterin suosituksesta. Bell hyväksyi tehtävän, mutta demokraatit syyttivät häntä tekopyhyydestä, koska hän oli 1830-luvulla ankarasti arvostellut virkojen jakamista poliittisin perustein (spoils system). Harrisonin kuoltua hänen seuraajansa John Tyler päätti pitää kaikki edeltäjänsä nimittämät ministerit, vaikka monet kabinetin jäsenet epäilivät, tukisiko Tyler – entinen demokraatti, joka oli ollut lähes poliittisessa eläkkeellä liittyessään whigeihin – whigien tavoitteita.
Toukokuussa 1841 sotaministeri Bell julkaisi raporttinsa maan puolustustilasta ja totesi sen olevan vanhentunut. Hän suositteli myös, että kansallisten asevarikkojen siviilihallitsijat korvattaisiin sotilasammattilaisilla, sillä hänen mielestään siviilihallitsijoilla ei ollut riittävää asiantuntemusta ampumatarvikkeiden varastoinnista.
Kuten kabinetin jäsenet olivat pelänneet, Tyler osoittautui vihamieliseksi whigien keskeisiä aloitteita kohtaan. Hän käytti veto-oikeuttaan toistuvasti Clayn ja hänen liittolaistensa esittämiin lakiesityksiin ja kieltäytyi järjestämästä kabinetin äänestyksiä päätöksistään. Lopulta, syyskuun 11. päivänä 1841, kaksi päivää sen jälkeen, kun Tyler oli vetonnut Fiscal Corporation -lakiesityksen, Bell ja useat muut kabinetin jäsenet erosivat Clayn kehotuksesta protestina.
Bell palasi Tennesseehen keskittymään henkilökohtaisiin liiketoimiinsa, mutta jatkoi silti kampanjointia whig-ehdokkaiden puolesta. Hän auttoi Jonesia voittamaan Polkin uudelleen vuoden 1843 kuvernöörinvaaleissa ja tuki whig-ehdokasta Henry Clayta, joka voitti niukasti Tennesseen valitsijamiesäänet Polkin nenän edestä vuoden 1844 presidentinvaaleissa, vaikka Polk lopulta voitti presidentinvaalit.
Senaatti.
Vuonna 1847 Bell palasi politiikkaan ja valittiin Tennesseen edustajainhuoneeseen. Hänelle tarjottiin edustajainhuoneen puhemiehen paikkaa, mutta hän kieltäytyi. Pian tämän jälkeen osavaltion lainsäätäjä, joka oli nyt whigien hallinnassa, ryhtyi täyttämään yhtä Tennesseen kahdesta Yhdysvaltain senaatin paikasta. Paikkaa piti hallussaan whigi Spencer Jarnagin, joka oli suututtanut puolueensa äänestämällä Walkerin tullin puolesta, eikä hänellä ollut enää mahdollisuuksia uudelleenvalintaan. Bell oli yksi ehdokkaista paikkaan, ja hän sai tuekseen William "Parson" Brownlow’n "Jonesborough Whig" -lehden ja "Memphis Daily Eagle" -lehden. Useiden viikkojen ja 48 äänestyskierroksen jälkeen Bell sai lopulta tarvittavan enemmistön 22. marraskuuta 1847, päihittäen muun muassa John Netherlandin, Robertson Toppin, William B. Reesen ja Christopher H. Williamsin.
Heti saavuttuaan senaattiin Bell alkoi avoimesti vastustaa Meksikon–Yhdysvaltain sotaa, pitäen sitä vanhan kilpailijansa presidentti James K. Polkin tyrannimaisena hankkeena. Bell väitti, että vaikka sota olisi puolustuksellinen, Yhdysvalloilla ei ollut oikeutta vallata osia Meksikon alueesta. Hän oli huolissaan erityisesti siitä, että uuden alueen liittäminen unionin yhteyteen toisi orjuuden kiistan jälleen eturintamaan, erityisesti Wilmot Provison valossa, joka olisi kieltänyt orjuuden uusilla alueilla. Tästä huolimatta Bell äänesti Guadalupe Hidalgon sopimuksen ratifioinnin puolesta maaliskuussa 1848.
Kuten Bell oli pelännyt, alueellinen ristiriita puhkesi vuonna 1849, kun Kalifornia haki osavaltiostatusta vapaana osavaltiona. Bell kannatti Kalifornian hyväksymistä unionin jäseneksi ja riiteli asiasta senaatin istunnossa muiden etelän senaattoreiden, kuten John C. Calhounin ja John M. Berrienin, kanssa. Bell ehdotti kompromissia, jossa Kalifornia olisi hyväksytty vapaana osavaltiona ja Uuden Meksikon sekä osan läntisen Texasin alueista olisi jaettu kolmeen uuteen osavaltioon: yhteen vapaaseen ja kahteen orjaosavaltioon. Tämä kompromissiehdotus kuitenkin hylättiin toukokuussa Henry Clayn esittämien lakipakettien (myöhemmin tunnettuina vuoden 1850 kompromissina) tieltä. Bell tuki pääosin Clayn kompromissia, äänesti Kalifornian hyväksymisen ja Uuden Meksikon rajojen sopimuksen puolesta, mutta äänesti vastaan lakia, joka olisi lakkauttanut orjakaupan Washington D.C:ssä.
Ensimmäisen kautensa loppupuolella Bell osallistui erilaisiin sisäisiä parannuksia koskeviin lakihankkeisiin, muun muassa kannatti lakia Illinoisin keskusrautatien rakentamisen tukemisesta (vaikka hän katsoi, että maamyyntitulojen pitäisi jakautua tasan osavaltioiden kesken) ja vastusti lakia, joka olisi tukenut St. Mary's Falls -kanavan rakentamista. Bell tuki vankasti presidentti Millard Fillmorea, joka nousi presidentiksi Zachary Taylorin kuoltua vuonna 1850. Fillmore tarjosi Bellille merivoimien ministerin virkaa heinäkuussa 1852, mutta Bell kieltäytyi.
Bellin toisen kauden aikana, joka alkoi hänen uudelleenvalintansa jälkeen vuonna 1853, senaattia repi yhä syvenevä pohjoisen ja etelän välinen vastakkainasettelu. Kiistat alkoivat vuoden 1854 alussa, kun käsiteltiin lakiesitystä, josta tuli myöhemmin Kansas–Nebraska-laki. Etelän senaattoreiden tuen saamiseksi lakiesitykseen lisättiin muutos, joka kumosi osan Missouri-kompromissista ja sallisi orjuuden pohjoisella 36°30' leveysasteella. Bell vastusti tätä muutosta, varoittaen, että Missouri-kompromissin kumoaminen johtaisi loputtomaan alueelliseen kiistaan. Etelän senaattorit hyökkäsivät voimakkaasti Bellin kannan kimppuun, ja Robert Toombs Georgian osavaltiosta arvosteli häntä rajusti senaatin istunnossa. Bell oli vain toinen kahdesta etelän senaattorista (toinen oli Sam Houston), jotka äänestivät lopullista lakiesitystä vastaan.
Kiista Kansas–Nebraska-lain ympärillä hajotti whig-puolueen, kun pohjoisen whigit siirtyivät uuteen republikaanipuolueeseen. Syyskuun alussa 1856 Bell valittiin edustajaksi vuoden 1856 kansalliseen whig-kokoukseen. Kokous nimesi presidenttiehdokkaaksi entisen presidentti Millard Fillmoren, joka oli jo saanut nimityksen American Partyltä, eli niin kutsutuilta "Know Nothing" -puolueelta. Bell kampanjoi Know Nothing -ehdokkaiden puolesta, mutta ei tukenut puolueen kiistanalaisia kantoja, kuten sen katolisuusvastaisuutta. Useat sanomalehdet, kuten "Knoxville Whig", "New Orleans Delta" ja "St. Louis Intelligencer", kannattivat Bellin valintaa American Partyn presidenttiehdokkaaksi, mutta puolue valitsi lopulta Fillmoren.
Vuonna 1857 demokraatit saivat jälleen Tennesseen lainsäätäjän hallintaansa. He valitsivat Andrew Johnsonin senaattori James C. Jonesin kauden päättyessä. Vaikka Bellin kausi ei päättynyt vielä kahteen vuoteen, lainsäätäjä inhosi häntä niin voimakkaasti, että se valitsi etukäteen hänen seuraajakseen Alfred O. P. Nicholsonin ja vaati Bellin eroamista. Bell sai jatkuvasti osakseen hyökkäyksiä muilta etelän senaattoreilta. Vuoden 1857 lopulla hän uhkasi haastaa Robert Toombsin kaksintaisteluun tämän kutsuttua Bellia abolitionistiksi, mutta Toombs perui sanansa. Helmikuussa 1858 Bell ja Johnson joutuivat kiivaaseen sanaharkkaan senaatin istunnossa, kun Johnson kyseenalaisti Bellin lojaaliuden etelälle.
Maaliskuussa 1858 Bell oli yksi vain kahdesta etelän senaattorista (toinen oli John J. Crittenden), jotka äänestivät Kansasin hyväksymistä vastaan, kun sen perustuslakina olisi ollut orjuuden salliva Lecomptonin perustuslaki, vastoin Tennesseen lainsäätäjän käskyä äänestää sen puolesta. Viimeisellä senaattikaudellaan vuonna 1859 Bell äänesti Espanjalta ostettavaa Kuuban hankintaa vastaan, vastusti Homestead-lakia ja kannatti tukia Tyynenmeren rautatien rakentamiseen.
Presidenttiehdokkuus.
Turhautuneena senaatin jatkuvaan pohjoisen ja etelän väliseen kiistelyyn Bell oli pohtinut koko 1850-luvun ajan uuden kolmannen puolueen perustamista houkutellakseen maltillisia kannattajia sekä pohjoisesta että etelästä. Vuoteen 1859 mennessä Know Nothing -liike oli romahtanut, mutta Tennesseen whigit olivat järjestäytyneet niin sanotuksi Oppositiopuolueeksi, joka oli voittanut useita osavaltion kongressipaikkoja. Useat tämän puolueen kannattajat, muun muassa "Knoxville Whig" -lehden päätoimittaja William Brownlow, entinen varapresidenttiehdokas Andrew Jackson Donelson ja kalifornialainen asianajaja Balie Peyton, rohkaisivat Bellia asettumaan presidenttiehdokkaaksi kolmannen puolueen riveissä.
Toukokuussa 1860 tyytymättömät entiset whigit ja maltilliset eri puolilta maata kokoontuivat Baltimoressa ja perustivat Perustuslaillisen unionipuolueen ("Constitutional Union Party"). Puolueen ohjelma oli hyvin yleisluontoinen eikä maininnut orjuutta lainkaan. Ehdokkaita presidenttiehdokkaaksi oli useita, mutta kaksi kärkiehdokasta olivat Bell ja Sam Houston. Toukokuun 9. päivänä Bell johti ensimmäisen kierroksen äänestystä 68 äänellä Houstonin saadessa 59 ääntä, ja loput äänet jakautuivat yli tusinan muun ehdokkaan kesken. Houstonin sotilaalliset saavutukset olivat tuoneet hänelle mainetta, mutta hän muistutti kokouksen Clay-whigejä heidän vanhasta vastustajastaan Andrew Jacksonista. Toukokuun 10. päivänä Bell sai 138 ääntä Houstonin saadessa 69 ääntä, ja Bell julistettiin ehdokkaaksi. Edward Everett valittiin varapresidenttiehdokkaaksi. Bell oli ainoa vuoden 1860 presidentinvaaleissa ehdolla ollut henkilö, joka oli kotoisin tulevasta Konfederaation osavaltiosta.
Vaikka Bellillä oli kannattajia pohjoisen ja rajavaltioiden alueilla, suurin osa hänen pohjoisen liittolaisistaan tuki jo republikaaniehdokas Abraham Lincolnia tai demokraattiehdokas Stephen A. Douglasta. Eteläisissä osavaltioissa, rajavaltioiden eteläpuolella, Bellillä oli vain vähän kannatusta, sillä siellä etelän demokraattiehdokas John C. Breckinridge oli selkeä suosikki. Etelän demokraattilehdet hyökkäsivät Bellin kimppuun leimaten hänet abolitionistien ja republikaanien ystäväksi. "Nashville Union" pilkkasi Bellin edustaman Perustuslaillisen unionipuolueen epämääräistä ohjelmaa ja nimitti Bellia "kukaan ei -mieheksi", joka "ei seiso kenenkään ohjelman takana." Bellillä oli myös vaikeuksia nuorten äänestäjien keskuudessa, sillä hän oli yli kymmenen vuotta vanhempi kuin seuraavaksi vanhin ehdokas, Lincoln.
Koska hänellä oli vain pieni mahdollisuus voittaa vaalit suoraan, Bell toivoi, että kukaan kolmesta muusta ehdokkaasta ei saisi vaadittavaa määrää valitsijamiesääniä, jolloin vaalit siirtyisivät edustajainhuoneen ratkaistavaksi. Siellä Bell uskoi, että hänet valittaisiin kompromissiehdokkaana, koska hän oli ainoa ehdokas, jota ei pidetty alueellisena (pohjoisen tai etelän ehdokkaana). Bell ja hänen varapresidenttiehdokkaansa Everett eivät kuitenkaan kampanjoineet laajasti. He ja heidän tukijansa tiesivät kuitenkin, että heidän olisi päästävä valitsijamiesäänissä kolmen parhaan joukkoon, jotta heillä olisi mahdollisuus päästä edustajainhuoneen äänestykseen perustuslain kahdennentoista lisäyksen mukaisesti. Siksi heidän kampanjansa keskittyi erityisesti yläetelän osavaltioihin, joissa he näkivät parhaat mahdollisuudet voittoon.
Vuoden 1860 presidentinvaaleissa marraskuussa Bell sai 592 906 kansan ääntä (13 % äänistä; 39 % etelän osavaltioiden äänistä). Hän sijoittui kolmanneksi valitsijamiesäänissä saaden 39 valitsijamiestä (13 %), mutta Lincoln voitti vaalit selvästi saamalla lähes kaikki pohjoisen valitsijamiesäänet. Bell voitti niukasti Virginian, Kentuckyn ja Tennesseen, mutta hävisi niukasti Breckinridgelle Marylandissa, Pohjois-Carolinassa, Georgiassa ja Louisianassa, sekä hävisi Douglasille Missourissa. Hän kärsi selvän tappion Delawaressa, Floridassa, Alabamassa, Mississippissä, Arkansasissa ja Texasissa. Bell sai pohjoisen osavaltioissa alle 3 % kansan äänistä, mutta useissa osavaltioissa hänen valitsijamiehensä olivat yhteislistoilla Douglas- ja Breckinridge-valitsijamiesten kanssa, joten tämä lukema ei välttämättä täysin heijasta hänen todellista kannatustaan.
Sisällissota.
Vaalikuukausina Abraham Lincolnin valinnan jälkeen Bell pysyi vakaasti unionin kannattajana. Maaliskuussa 1861 hän tapasi Lincolnin, joka Bellin mukaan vakuutti, ettei hänellä ollut aikomustakaan käyttää voimaa etelää vastaan. Fort Sumterin taistelun jälkeen huhtikuussa Bell kuitenkin tunsi itsensä petetyksi Lincolnin toimien vuoksi, vaikka hän edelleen piti eroa laittomana. Hän uskoi yhä, että unionin säilyttäminen oli ensisijaista, mutta päätteli, että jos liittovaltion joukot hyökkäisivät Tennesseehen, niitä tulisi vastustaa. Niinpä 23. huhtikuuta hän asettui avoimesti Lincolnia vastaan, kehotti Tennesseeä liittymään Konfederaatioon ja vaati valtiota valmistautumaan liittovaltion hyökkäykseen.
Bellin siirtyminen Konfederaation kannattajaksi järkytti unionistijohtajia. "Louisville Journal" -lehden päätoimittaja George D. Prentice kirjoitti, että Bellin päätös aiheutti hänen pitkäaikaisille tukijoilleen "sanoin kuvaamatonta nöyryytystä, inhoa ja suuttumusta." Horace Greeley kuvaili Bellin julkisen uran päättymistä "häpeälliseksi lopuksi". "Knoxville Whig" -lehden päätoimittaja (ja tuleva Tennesseen kuvernööri) William Brownlow pilkkasi Bellin olevan "virkaatekevä pappi" eron "valheellisen jumalan alttarilla".
Kesäkuussa 1861 Bell matkusti Knoxvilleen toivoen voivansa käännyttää kaupungin unionistijohtajat kannattamaan irtautumista ja mahdollisesti vaikuttaa mielipiteisiin Tennesseen itäosissa, missä suurin osa ihmisistä pysyi unionin puolella. 6. kesäkuuta Bell piti puheen eron kannattajille Knoxin piirikunnan oikeustalolla. Puheen jälkeen hän meni kadun toisella puolella sijainneeseen lakitoimistoon, jossa unionistien johtajat, kuten Oliver Perry Temple, William Brownlow, Perez Dickinson ja William Rule, olivat kokoontuneet. Temple muisteli myöhemmin tapahtumaa:
"Herra Bell sanoi puoliksi surulliseen ja puoliksi valittavaan sävyyn: 'Huomasin, ettei kukaan vanhoista ystävistäni ollut kuulemassa puhettani.' 'Ei,' sanoi herra Brownlow, 'me emme olleet paikalla, emmekä aikoneetkaan olla. Emme halunneet todistaa näkyä, jossa olet ympäröitynä niillä, jotka vielä muutama kuukausi sitten syyttivät sinua petturiksi. Emme halunneet kuulla heidän huutavan sinulle ja nähdä sinua sellaisessa asemassa.' Sen jälkeen herra Brownlow ryöpytti eron kannattajia ankarin sanoin. Herra Bell ei yrittänyt puolustaa heitä eikä edes omaa kantaansa."
Brownlow oli tukenut Bellia yli kahdenkymmenen vuoden ajan ja oli jopa nimennyt yhden pojistaan Bellin mukaan. Hän muisteli tapausta kirjoittaessaan vuonna 1862 teostaan "Sketches of the Rise, Progress, and Decline of Secession". Siinä Brownlow totesi kritisoineensa Bellia tuona iltana "suurella tuskalla" ja muisteli heidän "eronneen kyynelin." Temple uskoi, että Bellin päätös tukea Konfederaatiota johtui paniikista, sillä "hänen suonissaan ei virrannut pisaraakaan epälojaalia verta."
Tennesseen erottua unionista 8. kesäkuuta Bell vetäytyi julkisuudesta, vaikka hänen poikansa ja vävynsä aktiivisesti tukivat Konfederaation asiaa. Kun unionin armeija miehitti Tennesseen vuonna 1862, Bell pakeni Huntsvilleen, Alabamaan, ja myöhemmin Georgiaan. Sodan jälkeen hän muutti Stewartin piirikuntaan Tennesseeen, missä hän hoiti perheensä omistamaa rautatehdasta. Bell kuoli kodissaan lähellä Doveria, Tennesseeä, vuonna 1869 ja hänet on haudattu Mount Olivetin hautausmaalle Nashvilleen.
Perhe.
Bell meni naimisiin ensimmäisen vaimonsa, Sally Dickinsonin, kanssa vuonna 1818. Heille syntyi viisi lasta (Mary, John, David, Fanny ja Sally), ennen kuin Sally kuoli vuonna 1832. Sally Dickinson oli kongressiedustaja David W. Dickinsonin sisar, Hardy Murfreen lapsenlapsi ja kirjailija Mary Noailles Murfreen täti.
Vuonna 1835 Bell avioitui Jane Erwin Yeatmanin kanssa, joka oli tunnettu seurapiirihenkilö ja varakkaan liikemiehen Thomas Yeatmanin leski.
Konfederaation kongressiedustaja Edwin Augustus Keeble (1807–1868) oli Bellin vävy, sillä hän oli naimisissa Bellin tyttären Sallyn kanssa. Bellin lapsenlapsenlapsi, joka myös oli nimeltään Edwin A. Keeble, oli tunnettu arkkitehti Nashvillen seudulla; hänen tunnetuin työnsä on kaupungin ensimmäinen pilvenpiirtäjä, Life &amp; Casualty Tower.