tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kirkonseutu (Kempele)

Kirkonseutu on Kempeleen kunnan keskustassa sijaitseva alue. Alueen mäntyjä kasvavalla hiekkaharjulla Kirkonmäellä sijaitsevat Suomen vanhimpiin puukirkkoihin kuuluva vuosina 1688–1691 valmistunut Kempeleen vanha kirkko, Kempeleen vanha hautausmaa eli Kirkonmäen hautausmaa ja vuonna 1993 rakennettu Pyhän Kolminaisuuden kirkko, jotka yhdessä muodostavat yhden Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Vuosina 1966–1980 vanhan kirkon läheisyydessä toimi myös Kempeleen kotiseutumuseo, joka siirtyi vuonna 1980 nykyiselle paikalleen Kirkkotielle, kunnan ostamalle Marttilan tilalle. 
Alueella sijaitsee Kempeleen koulukeskus, jossa sijaitsevat Kirkonkylän koulu ja Kempeleen lukio. Kirkonkylän koulu aloitti toimintansa alkujaan kansakouluna vanhan kirkon lähellä sijaitsevassa Junttilan talossa. Koulukeskuksen läheisyydessä sijaitsevat myös Kempeleen kirjaston omatoimikirjasto Tietotori ja Kempelehalli. 
Kirkonseudun alueen kautta on kulkenut myös aikoinaan Pohjanmaan rantatie ja valtatie 4. Nykyisen Piriläntien ja Vihiluodonkujan risteyksestä on aikoinaan lähtenyt Vihiluotoon ja siitä edespäin Oulunsaloon johtanut historiallinen maantie, joka tunnetaan "Vihiluodontienä". Nykyään kyseisen tien osuus koulukeskus-alueen kohdalta muutettiin jalankulun ja pyöräilyn väyläksi vuonna 2012 sekä tieosuus Koulutien risteyksestä Alakylän suuntaan seututien 816:n risteykseen asti moottoriajoneuvoilta kielletyksi tieksi. Tämä ei kuitenkaan koske tieosuuden varrella olevia kotitalouksia ja niitä moottoriajoneuvojen kuljettajia, jotka ajavat näiden kotitalouksien asuintonteille. Seututien 816:n risteyksestä jatkuva "Vihiluodontie" on merkitty moottoriajoneuvoilta kiellettynä läpikulkutienä Lentokentäntielle. 
Alueella sijaitsee Kirkonseudulla aloitettiin vuonna 2022 rakentamaan uutta Tähkälä-nimistä asuinaluetta. Alustavan suunnitelman mukaan rakennustyöt olisivat valmiina kokonaan vuonna 2026.
Ahmed II

Ahmed II () (osmaniturkiksi: سليمان ثانىاحمد ثانى) oli Osmanien valtakunnan sulttaani vuosina 1691–1695. Hän oli kahden edellisen sulttaanin Mehmed IV:n ja Osman II:n nuorempi veli, ja heidän edeltäjänsä Ibrahim I:n poika.
Samoin kuin edellisillä hallituskausilla, käytännön valta pysyi suurvisiirien käsissä. Suleimanin merkittävin hallintotoimi oli Mustafa Köprülün nimittäminen suurvisiiriksi. Vain pari viikkoa Köprülün nimityksen jälkeen osmanit kokivat raskaan tappion Slankamenin taistelussa, ja joutuivat luopumaan Unkarista. Ahmedin nelivuotisella hallituskaudella tappio ja katastrofi seurasi toistaan. Hän kuoli huolten ja sairauksien murtamana neljä vuotta veljensä jälkeen.
John Hicks

John Richard Hicks (8. huhtikuuta 1904 – 20. toukokuuta 1989) oli englantilainen tutkija ja yksi 1900-luvun merkittävimmistä taloustieteilijöistä. Hänen tunnetuin tutkimuksensa liittyivät IS/LM-malliin, joka tiivistää keynesiläisen makroteorian näkemyksen. Lisäksi hän työskenteli mikroteorian puolella kuluttajan kysyntäteorian parissa. Hicks palkittiin Nobelin taloustieteen palkinnolla uraauurtavasta työstä yleisen tasapainoteorian ja hyvinvointiteorian aloilla vuonna 1972.
Hicks oli paikallislehden toimittajan poika. Hän opiskeli Oxfordissa Clifronin ja Balliolin collegeissa stipendien turvin. Hän oli aluksi matematiikan opiskelija, mutta vaihtoi pääainetta uuteen filosofian, politiikan ja taloustieteen tiedekuntaan. Niistä hän sai varsin keskinkertaiset arvosanat. Hän pääsi kuitenkin luennoimaan taloustiedettä LSE:hen. 1935 hän siirtyi Cambridgeen ja palasi sieltä Oxfordiin 1946.
Delina Filkins

Adelia Delina Filkins (o.s. Ecker) (4. toukokuuta 1815 – 4. joulukuuta 1928) oli pitkäikäinen yhdysvaltalainen. Hän eli koko elämänsä New Yorkin osavaltion alueella.
Filkins eli tarkalleen 113 vuotta ja 7 kuukautta. Hänen ikänsä kuollessa on vahvistettu useaan otteeseen, ja seuraavan kerran 113 vuoden iän saavutti todistettavasti vasta Betsy Baker vuonna 1955.
Filkinsin isä William Ecker oli kuollessaan 97-vuotias ja äiti 78-vuotias. Filkins meni naimisiin vuonna 1834 ja sai kuusi lasta. Heistä kaksi – Frank (72) ja Alonzo (86) – oli edelleen elossa äidin kuollessa.
Emanuele Naspetti

Emanuele Naspetti (s. 24. helmikuuta 1968 Ancona, Italia) on entinen Formula 1 -sarjassa kilpaillut kuljettaja. 
Naspetti kilpaili 1980-1990-luvuilla Italian Formula 3 sekä International Formula 3000 -sarjoissa, joissa hän voitti mestaruuden vuoden 1988 mestaruuden Formula 3:issa ja oli kolmas vuonna 1991 Formula 3000:issa. Hän keräsi Formula 3000:issa viisi voittoa.
Formula 1:issä Naspetti ajoi muutamia kilpailuja Marchin ja Jordanin autoilla kausina 1992-1993, muttei saavuttanut ainuttakaan pistettä ajamissaan kuudessa kilpailuissa. Parhaaksi saavutukseksi jäi kauden 1992 Portugalin GP:n 11. sija. Kaudella 1995 Naspetti oli ehdolla Forti -tallin kuljettajaksi.
1990-luvun puolivälistä lähtien Naspetti on ajanut Touring Cars, GT sekä Amerikan Le Mans -sarjoissa. Vuonna 2000 Hän ajoi myös Le Mansin 24 tunnin ajoissa, mutta keskeytti kilpailun.
Einar Kárason

Einar Kárason (s. 24. marraskuuta 1955 Reykjavik, Islanti) on islantilainen kirjailija. Hän julkaisi esikoisromaaninsa vuonna 1981. Varsinainen läpimurtoteos oli kuitenkin 1983 ilmestynyt sukukronikka "Pirunsaari". Se kertoo 1950-luvun Reykjavikin köyhälistön asuinalueesta. Hän kirjoitti sille jatkoksi 1985 ilmestyneen teoksen "Kultasaari". Molempien tyyli on karski ja liioitteleva, henkilökuvaus katkeran realistista.
Kárasonin romaaneja on käännetty useille kielille. Suomeksi on julkaistu kuusi romaania.
Litulaukka

Litulaukka eli rohtolitulaukka ("Alliaria petiolata") on valkokukkainen ristikukkaiskasvi, jonka murskattujen lehtien tuoksu muistuttaa valkosipulia eli "kynsilaukkaa"; tästä kasvi on saanut nimensäkin.
Ulkonäkö ja koko.
Litulaukka kasvaa 20–100 cm korkeaksi. Sen kolmion- tai sydämenmuotoiset lehdet ovat 10 cm pitkät ja 2–6 cm leveät. Se voi talvehtia ruusukkeena. Keväällä puhkeavat valkeat kukat ovat halkaisijaltaan 8–15 mm ja tiiviinä kukintona. Terälehtiä on ristikukkaiskasvien tapaan neljä.
Levinneisyys.
Litulaukkaa tavataan Länsi- ja Keski-Euroopassa Espanjaa ja Portugalia lukuun ottamatta. Pohjoismaissa sitä kasvaa paikoin rannikoilla ja yleisemmin Ruotsin eteläosassa. Suomessa se on melko yleinen Ahvenanmaalla sekä Turun ja Helsingin seuduilla. Yksittäisiä havaintoja on muualta Etelä- ja Keski-Suomesta Ouluun saakka.
Litulaukka on kasvanut luonnonvaraisena eteläisimmässä Suomessa, mutta sitä on käytetty rohdoskasvina, minkä vuoksi se on levinnyt paikoin kiusaksi asti.
Käyttö.
Valkosipulimaisen makunsa vuoksi litulaukkaa on käytetty mausteena ainakin Venäjän eteläisissä osissa, ja Euroopan kasvissyöjät ovat tutkineet sen viljelyäkin. Myös eroosion estämiseen on kasvia kokeiltu. Yhdysvalloissa litulaukka aiheuttaa vieraslajina ongelmia, koska sillä ei juuri ole luontaisia vihollisia ja se on jopa myrkyllinen eräiden perhosten nuoruusasteille.
Sirvart Karamanuk

Sirvart Kalpakian Karamanuk (; 1. joulukuuta 1912 Üsküdar, Istanbul — 19. lokakuuta 2008 Istanbul) oli armenialainen säveltäjä. Vaikka hän opiskeli Istanbulissa mm. pianonsoittoa, säveltäjänä hän oli suurilta osin itseoppinut. 
Karamanukin varhaisimmat sävellykset olivat pianokappaleita. Lisäksi hän on kirjoittanut mm. kymmeniä lauluja, yhden lastenoperetin, sinfonisen runoelman sekä kuoromusiikkia.
Arabiemiraattien vaakuna

Arabiemiraattien vaakuna () on Arabiemiraattien tunnus lipun ohella ja sen nykyinen versio on otettu käyttöön vuonna 2008. Vaakunassa on kultainen haukka, Qurayš-heimon tunnus. Muhammad kuului tähän heimoon. Haukan rinnassa on kiekon sisällä maan lippu, jonka ympärillä on seitsemän sen jäsenemiraatteja kuvaavaa tähteä. Haukan kynsissä on Arabiemiirikuntien nimeä kantava nauha.
Vaakuna otettiin alkujaan käyttöön vuonna 1973. Alkuperäisessä versiossa lipun tilalla oli perinteinen arabialainen purjelaiva (dhow).
Perry McCarthy

Perry McCarthy (s. 3. maaliskuuta 1961 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläinen autourheilija.
Formula 1.
McCarthy kilpaili Formula 1 -sarjassa Andrea Moda -tallissa kaudella 1992. Andrea Modan autot olivat sarjan ylivoimaisesti heikoimpia, ja McCarthy karsiutui kaikista osallistumistaan 7 kilpailusta. Vuonna 2004 "The Timesille" tehdyssä haastattelussa McCarthy kertoi kilpa-ajajan urastaan ja nimitti itseään maailman epäonnisimmaksi kilpakuskiksi vertauksella "Kapteeni Sählällä (engl. Dick Dastardly) oli enemmän onnea kuin itselläni".
Muut sarjat.
McCarthy on ajanut myös Le Mansia ja muita pienempiä urheiluautoluokkia Formula 1 -uransa jälkeen.
Esiintyminen julkisuudessa.
McCarthy on esittänyt BBC:n Top Gear -televisiosarjassa alkuperäistä mustaan pukeutuvaa The Stigiä, mutta hänet poistettiin sarjasta vuonna 2003, kun hän paljasti elämäkerrassaan olevansa The Stig. Vuonna 2009 hän kommentoi Formula 1 -tapahtumia BBC:llä. McCarthy toimii myös vierailevana yrityslähettiläänä sekä illallisjuhlien puhujana.
Adriaan Blaauw

Adriaan Blaauw (12. huhtikuuta 1914, Amsterdam – 1. joulukuuta 2010) oli palkittu alankomaalainen astronomi.
Blaauw opiskeli Leidenissä ja Groningenissa. Hän työskenteli 1950-luvulla Yerkesin observatoriossa ja tuli vuonna 1957 Groningenin "Kapteynin astronomisen instituutin" johtajaksi. 
Blaauwia pidetään tärkeänä henkilönä Euroopan eteläisen observatorion perustamisessa. Hän toimi sen pääjohtajana vuosina 1970–1975. Hän on tähtitieteen tutkimustyöstään voittanut muun muassa vuoden 1989 Bruce-mitalin. Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 1993. Asteroidi 2145 Blaauw on nimetty hänen mukaansa.
DeeDee Trotter

De'Hashia Tonnek ”DeeDee” Trotter (s. 8. joulukuuta 1982, Decatur, Georgia) on yhdysvaltalainen 400 metrin juoksija.
Trotter juoksi vuonna 2003 toiseksi NCAA-finaalissa ja kolmanneksi Yhdysvaltain-mestaruuskilpailuissa. Pan-Amerikan kisoissa hän juoksi ankkuriosuuden Yhdysvaltain kultajoukkueessa 4 × 400 metrin viestissä. Hän osallistui Pariisin MM-kisoihin, joissa karsiutui välierissä ajalla 51,68. Hän sai pitkän viestin kultamitalin juostuaan matkan alkuerissä. Seuraavana vuonna hän voitti NCAA-mestaruuden ja sijoittui Yhdysvaltain olympiakarsinnoissa kolmanneksi. Ateenan olympialaisissa Trotter sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa viidenneksi ajalla 50,00, mutta oli mukana voittamassa olympiakultaa 4 × 400 metrin viestijuoksussa. Kauden lopussa hän juoksi kolmanneksi.
Trotter voitti 2005 maansa sisäratojen mestaruuden 400 metrillä ja sijoittui ulkoratojen mestaruuskilpailuissa toiseksi. Hän sijoittui Helsingin MM-kisoissa viidenneksi ja kauden lopussa kolmanneksi. Seuraavana vuonna hän juoksi neljänneksi ja oli mukana Yhdysvaltain toiseksi sijoittuneessa viestijoukkueessa yleisurheilun maailmancupissa. Yhdysvaltain mestaruuskilpailuissa hän sai 400 metrillä hopeaa.
Trotter voitti vuonna 2007 maansa 400 metrin mestaruuden sekä sisä- että ulkoradoilla. Osakan MM-kilpailuissa 2007 hän sijoittui 400 metrillä viidenneksi ja oli voittamassa kultamitalia 4 × 400 metrin viestissä. Seuraavana vuonna hän sijoittui kolmanneksi Yhdysvaltojen olympiakarsintojen 400 metrillä. Pekingin olympialaisissa hän karsiutui välierissä. Dohan sisäratojen MM-kisoissa 2010 hän voitti kultaa 4×400 metrin viestissä. 400 metrin kilpailussa hän karsiutui välierissä.
Trotter sijoittui 2012 maansa olympiakarsinnoissa toiseksi. Hän saavutti Lontoon olympialaisissa pronssia 400 metrillä ajalla 49,72 ja juoksi avausosuuden kultaa voittaneessa Yhdysvaltojen joukkueessa 4 × 400 metrin viestissä.
Trotter opiskelee Tennesseen yliopistossa rikosoikeutta.
Konurbaatio

Konurbaatio, kaupunkien yhteensulauma on yhteensulautunut, alun perin erillisten kaupunkien joukko, jonka osat ovat itsenäisiä hallinnollisia yksiköitä. Konurbaatiossa suuret kaupungit ovat usein itsenäisesti toimivia ja oman identiteettinsä säilyttäneitä, eikä alueella yleensä ole yhtä selkeää keskuskaupunkia, kuten monesti metropolialueella.
Tunnettuja konurbaatioita ovat muun muassa Ruhrin alue, Randstad, BosWash ja Osaka-Kobe-Kioton alue. Kiinaan on kehittynyt huomattavia konurbaatioita muun muassa Shanghain sekä Kanton-Shenzhen-Hongkongin ympäristöön.
Michael Heseltine

Michael Ray Dibdin Heseltine, Paroni Heseltine, CH, PC (s. 21. maaliskuuta 1933) on brittiläinen liikemies ja konservatiivipuolueen poliitikko. Hän haastoi pääministeri Thatcherin johtajakilpaan, joka johti Thatcherin eroon.
Heseltine yritti jo Oxfordin yliopistossa opiskellessaan paikallisen konservatiiviopiskelijoiden järjestön johtoon, muttei päässyt ja perusti oman Blue Ribbon Clubinsa. Valmistuttuaan hän lähti kiinteistöalalle ja perusti Haymarket Media Groupin, joka on Britannian suurin yksityinen kustannusyhtiö.
Parlamenttiin hänet valittiin 1966 Tavistockista ja vuodesta 1974 lähtien Henleysta. Hän pääsi jo 1970 Edward Heathin hallitukseen kuljetusministeriksi. Ilmailuministerinä hän haki 1973 valtion varoja Concorden rakentamiseen.
Konservatiivien voitettua vaalit jälleen 1979 Heseltine valittiin ympäristöministeriksi Thatcherin hallitukseen 1979–1983 ja puolustusministeriksi 1983–1986. Hän erosi riideltyään Thatcherin kanssa helikopteriyhtiö Westlandin ja lentokonevalmistaja British Aerospacen myyntiä amerikkalaiselle Sikorskylle jota kauppa-ja teollisuusministeri Leon Brittan myös kannatti, toisin kuin Heseltine, joka kannatti fuusioitumista eurooppalaisen Agusta-yhtiön kanssa. 
Heseltine palasi parlamentin takapenkkiläiseksi ja alkoi arvostella Thatcherin politiikkaa. Hallituksen jättäneen Sir Geoffrey Howen eropuheen jälkeen hän haastoi Thatcherin konservatiivisen puolueen johtajakilpaan, jossa Thatcher ei saanut ensimmäisellä kierroksella tarpeeksi tukea tullakseen suoraan valituksi ja erosi. Puolueen johtoon ja pääministeriksi tuli John Major.
Heseltine palasi uudelleen Majorin hallitukseen ympäristöministeriksi 1990–1992 ja kauppa- ja teollisuuslautakunnan puheenjohtajaksi 1992–1995. Tuossa asemassa hän vastasi British Coalin yksityistämisestä ja ilmoitti 31 jäljellä olevan hiilikaivoksen sulkemisesta. Heseltine tuki Majoria puoluejohtajaksi 1995 ja sai vastineeksi nimityksen varapääministeriksi 1995–1997.
Heseltine sai ensimmäisen sydänkohtauksensa kesäkuussa 1993 ja toisen 1997 työväenpuoluen vaalivoiton jälkeen. Hän jätti parlamentin 2001 vaaleissa ja sai elinikäisen arvonimen paroni Heseltine, of Thenford in the County of Northamptonshire. Samalla hänestä tuli ylähuoneen jäsen.
Alkuvuonna 2019 Heseltine menetti whip-asemansa konservatiivipuolueessa sanottuaan, että voisi "kokeiluna" tukea liberaalidemokraatteja saman vuoden europarlamenttivaaleissa. Marraskuussa 2019 hän kannusti konservatiivipuolueen kannattajia asettumaan liberaalidemokraattien tai sitoutumattomien ehdokkaiden tukijoiksi vuoden 2019 parlamenttivaaleissa.
Yksityiselämä.
Heseltine on innokas puutarhuri, ja hänen puutarhansa on yksi Britannian merkittävimpiä yksityisiä puutarhoja. Hän on naimisissa Anne Heseltinen kanssa.
Samuel Wanjiru

Samuel Kamau Wanjiru (10. marraskuuta 1986 Nyahururu – 15. toukokuuta 2011 Nyahururu) oli kenialainen kestävyysjuoksija, joka oli erikoistunut maantiejuoksuihin. 
Ensimmäisen aikuisten maailmanennätyksensä Wanjiru juoksi 11. syyskuuta 2005 Rotterdamissa, jolloin hän paransi Paul Tergatin hallussa ollutta puolimaratonin ennätystä yhdellä sekunnilla aikaan 59.16. Tammikuussa 2006 Haile Gebrselassie juoksi puolimaratonin ennätykseksi 58.55. Helmikuussa Ras al-Khaimahissa Arabiemiirikunnissa Wanjiru juoksi puolimaratonilla ajan 58.53 ja samassa juoksussa 15 kilometrin väliaikana maailmanennätystä sivuavan ajan 41.29, mutta aikoja ei hyväksytty ennätyksiksi tekemättä jääneiden EPO-testien takia. Haagissa Alankomaissa 18. maaliskuuta 2007 Wanjiru juoksi ajan 58.33. Juoksun väliaikana hän juoksi 20 kilometriä aikaan 55.31, joka oli alle voimassa olevan maailmanennätyksen, mutta aikaa ei otettu sääntöjen mukaisesti, joten sitä ei hyväksytty maailmanennätykseksi. 
Ratajuoksussa 10 000 metrillä Wanjiru juoksi alle 19-vuotiaiden maailmanennätyksen 26.41,75 Brysselissä 26. elokuuta 2005. Samassa juoksussa Kenenisa Bekele juoksi maailmanennätyksen 26.17,53.
Ensimmäisen maratoninsa Wanjiru juoksi joulukuussa 2007 Fukuokassa Japanissa. Hän voitti kilpailun ajalla 2.06.39, joka oli myös kisaennätys. Huhtikuussa 2008 Wanjiru juoksi toisen maratoninsa sijoittuessaan toiseksi Lontoon maratonilla ajalla 2.05.24.
Pekingin olympialaisissa 2008 Wanjiru juoksi uransa kolmannen maratonin ja voitti kultaa olympiaennätysajalla 2.06.32. Hän alitti Carlos Lopesin Los Angelesin olympialaisissa 1984 juokseman ennätyksen 2.09.21 liki kolmella minuutilla. Wanjirun voitto oli Kenian ensimmäinen olympiavoitto maratonilla. Huhtikuussa 2009 hän voitti Lontoon maratonin reittiennätyksellä ja omalla ennätyksellään 2.05.10.
Wanjiru muutti 15-vuotiaana Japaniin opiskelemaan. Hän asui ja harjoitteli Fukuokassa, ja häntä valmensi vuoden 1992 maratonin olympiahopeamitalisti Koichi Morishita. Kesäkuussa 2008 Wanjiru muutti vaimonsa ja lapsensa kanssa takaisin Keniaan.
Wanjiru kuoli toukokuussa 2011 pudottuaan tai hypättyään parvekkeeltaan kotonaan Keniassa. Tapahtumaa edelsi riita vaimon kanssa. Paikallinen poliisi tutki, oliko kyseessä onnettomuus vai itsemurha.
Lähde: IAAF
Eddie Tolan

Thomas Edward ”Eddie” Tolan (s. 29. syyskuuta 1908 Denver, Colorado – 31. tammikuuta 1967 Detroit, Michigan) oli yhdysvaltalainen pikajuoksija ja kaksinkertainen olympiavoittaja.
Ura.
Eddie Tolan opiskeli Michiganin yliopistossa juostessaan ensimmäisen maailmanennätyksensä vuonna 1929. Hän juoksi 100 jaardia 9,5 sekunnissa, mikä teki hänet kuuluisaksi maassaan. Samana vuonna hän sivusi kahdesti 100 metrin maailmanennätystä.
Vuonna 1932 Tolanilla oli jo muutama Yhdysvaltojen mestaruus voitettuna, kun hän osallistui maansa olympiakarsintoihin. Hän hävisi 100 ja 200 metrillä Ralph Metcalfelle, mutta molemmat pääsivät olympialaisiin. Los Angelesin olympialaisissa osat vaihtuivat ja Tolan voitti olympiakultaa molemmilla pikamatkoilla. Erikoista on, että Tolan ja Metcalfe kumpikaan eivät kuuluneet Yhdysvaltojen 4 × 100 metrin viestijoukkueeseen, joka voitti olympiakultaa maailmanennätysajalla.
Olympialaisten jälkeen Tolan lopetti juoksemisen joitain ammattilaiskisoja lukuun ottamatta. Hänellä oli lyhyt ura myös vaudeville-esiintyjänä. Myöhemmin hänestä tuli opettaja.
Tolan kuoli Detroitissa 58 vuoden ikäisenä sydänkohtaukseen.
Routa ei lopu (on ilmoja pidelly)

Routa ei lopu (on ilmoja pidelly) on lappeenrantalaisen Kotiteollisuus-yhtyeen vuonna 2003 ilmestynyt EP. Se sisältää uudelleennauhoitetun version "Aamen"-albumilla sekä singlenä julkaistusta kappaleesta "Routa ei lopu", samaisen singlen alkuperäisen B-puolen "Harakat" sekä liveversiot "Eevan perintö" -albumilla julkaistusta kappaleesta "Rakastan" ja "Kuolleen kukan nimi" -albumilla julkaistusta kappaleesta "Kielletyn puun hedelmä".
Julkaisu sijoittui parhaimmillaan Suomen singlelistan kahdeksanneksi ja pysyi listalla yhteensä viisi viikkoa.
Nanci Griffith

Nanci Caroline Griffith (6. heinäkuuta 1953 Seguin, Teksas – 13. elokuuta 2021) oli yhdysvaltalainen laulaja, kitaristi ja lauluntekijä. Hänen tyylinsä oli lähimpänä country- ja folk-musiikkia. Usein hänet rinnastettiin Emmylou Harrisiin. Griffith oli pitkään kotimaataan suositumpi Britanniassa ja Irlannissa, jossa hän myös asui osan vuodesta. 
Ura.
Griffith syntyi Texasin Seguinissa ja kasvoi Austinissa. Hän kiersi jo teini-ikäisenä texasilaisilla klubeilla ja festivaaleilla, mutta toimi jonkun aikaa opettajana valmistuttuaan Texasin yliopistosta. Griffith siirtyi vuonna 1977 täyspäiväiseksi muusikoksi.
Griffithin ensimmäinen albumi "There’s a Light Beyond These Woods" ilmestyi vuonna 1978 ja toinen "Poet in My Window" vuonna 1982. Kaksi ensimmäistä levyä hän julkaisi paikallisten levy-yhtiöiden kautta, mutta sitten hän teki sopimuksen Philo Recordsin kanssa. Sille hän levytti albumit "Once in a Very Blue Moon" ja "The Last of the True Believers".
Griffith ja MCA solmivat levytyssopimuksen vuonna 1987. Sille hän julkaisi muun muassa Tony Brownin tuottamat albumit "Lone Star State of Mind" ja "Little Love Affairs". Griffith oli ensimmäinen, joka levytti Julie Goldin kappaleen ”From a Distance”, josta Bette Midler teki vuonna 1990 valtaisen suositun version. Griffithin kappale sai menestystä Irlannissa.
Griffithin vuoden 1989 albumi "Storms" vei hänen musiikkiansa popvetoisempaan suuntaan. Samaa linjaa jatkoi myös hänen viimeinen MCA-albumi, "Late Night Grande Hotel", joka ilmestyi vuonna 1991. Griffith siirtyi sen jälkeen Elektra Recordsille, jolle hän levytti vuonna 1993 cover-kokoelman "Other Voices, Other Rooms", joka sai parhaan nykyfolkalbumin Grammyn. Sille tehtiin jatkoa vuonna 1998, kun "Other Voices, Too (A Trip Back to Bountiful)" julkaistiin. Griffith siirtyi viimeisimmillä albumiellaan poliittisempaan suuntaan. Levyllä "The Loving Kind" hän käsitteli muun muassa Yhdysvaltain korkeimman oikeuden päätöstä Loving vastaan Virginia ja Barack Obaman vaalikampanjaa. Griffithin viimeinen albumi oli itsenäiselle levy-yhtiölle julkaistu "Intersection" (2012).
Griffith esiintyi ensi kertaa Suomessa heinäkuussa 2007 Helsingin Savoy-teatterissa.
Teemat.
Nanci Griffithin laulut kertovat usein pettymystensä ja toteutumattomien unelmien keskellä elävistä ihmisistä. Hän kertoo laulujensa lähtökohdan olevan usein hänen lukemissaan kirjoissa. Suosikkikirjailijoikseen vuoden 2007 haastattelussa hän mainitsi Larry McMurtyn, Carson McCullersin, Eudora Weltyn ja Truman Capoten.
Yksityiselämä.
Griffith toipui kahdesta syöpätaudista 1990-luvulla. Hän kuoli elokuussa 2021.
Jo Ann Davis

Jo Ann Davis (29. kesäkuuta 1950 – 6. lokakuuta 2007) oli yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän istui vuodesta 2001 Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä Virginian ensimmäisestä piiristä.
Davis syntyi Pohjois-Carolinan Rowanin piirikunnassa ja muutti Virginiaan ollessaan yhdeksän vuoden ikäinen. Hänet valittiin Virginian edustajainhuoneeseen vuonna 1996 sekä uudelleen 1998. Hän pääsi Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen vastikään menehtyneen Herbert H. Batemanin seuraajaksi. Hän kuului Assemblies of God -helluntaikirkkoon.
Davis valittiin edustajainhuoneeseen uudelleen vuosina 2002, 2004 ja 2006. Hänellä todettiin syyskuussa 2005 rintasyöpä, jonka uusiutumiseen hän kuoli kotonaan Gloucesterissä, Virginiassa 57-vuotiaana.
Harmio

Harmio eli idänharmio ("Berteroa incana") on kaksi- tai monivuotinen valkokukkainen ristikukkaiskasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Jäykkävartinen harmio kasvaa 20–50 cm korkeaksi. Varsi on harmahtava ja karvainen. Lehtiä on runsaasti, ja ne ovat suikeita sekä lähes ehytlaitaisia. Alimmat lehdet ovat ruodillisia ja sijaitsevat ruusukkeena maanrajassa. Valkoiset kukat ovat ristikukkaiseksi isot, noin senttimetrin kokoiset halkaisijaltaan. Terälehdet ovat kaksihalkoisia. Kasvin hedelmät eli lidut ovat vajaan senttimetrin pituisia, pitkulaisia, pulleita ja karvaisia. Harmio kukkii heinä-elokuussa.
Levinneisyys.
Harmiota tavataan laajalla alueella Ranskasta ja Italiasta itään aina Keski-Siperiaan saakka, ja Balkanilta ja Kaukasukselta Pohjoismaihin saakka. Lajia tavataan myös Pohjois-Amerikasta, jonne se on levinnyt ihmisen mukana.
Suomessa harmion levinneisyys on laikuttaista ja painottuu Etelä- ja Kaakkois-Suomeen, vaikka yksittäisiä havaintoja on Lapista saakka. Yleisimmin kasvia kasvaa kaupunkiseuduilla, kuten Lappeenrannassa, Kouvolassa, Helsingissä ja Tampereella. Suomeen harmio lienee levinnyt pääasiassa autonomian aikana rehuviljan mukana Venäjältä. Niinpä se on yleisin vanhoilla ratsuväen paikkakunnilla kuten Lappeenrannassa. Laji on viime vuosikymmeninä taantunut.
Elinympäristö.
Harmio on tyypillinen kaupunkikulttuuriympäristön kasvi. Sitä tavataan ratapihoilla, kuivilla joutomailla, kaatopaikoilla, vanhoilla kasarmialueilla, satamissa, myllyillä ja aikaisemmin myös pellonpientareilla.
Douglas Hurd

Douglas Richard Hurd (s. 8. maaliskuuta 1930) on brittiläinen konservatiivipuolueen poliitikko sekä kirjailija. Hän oli Margaret Thatcherin ja John Majorin hallituksissa Pohjois-Irlannin asioiden ministerinä 1984–1985, sisäministerinä 1985–1989 ja ulkoministerinä 1989–1995 ennen eläkkeelle jäämistään 1995.
Elämäkerta.
Hurd on kotoisin Marlboroughista Wiltshirestä. Hänen isänsä paroni Anthony Hurd ja isoisänsä Sir Percy Hurd olivat molemmat parlamentin jäseniä. Hurd opiskeli Eton Collegessa ja Cambridgen yliopiston Trinity Collegessa ja liittyi 1952 ulkoministeriön palvelukseen palvellen diplomaattina Kiinassa, Yhdysvalloissa ja Italiassa. Vuonna 1966 hän liittyi konservatiiviseen puolueeseen ja Edward Heathin sihteeriksi. Hänet valittiin parlamenttiin 1974, jossa oli vuoteen 1997 asti.
Hurd nimitettiin ulkoministeriöön vuoden 1979 konservatiivien vaalivoiton jälkeen. Vuoden 1983 vaalien jälkeen Thatcher siirsi hänet sisäministeriöön, jossa hän valmisteli vuoden 1985 Anglo-irlantilaista sopimusta. Hurd siirrettiin Thatcherin kauden lopulla hänelle uskollisena jälleen ulkoministeriöön ulkoministeriksi korvaamaan John Majoria, josta tuli Nigel Lawsonin eron jälkeen valtiovarainministeri. Hän tuki Thatcheriä haastaja Michael Heseltinea vastaan, mutta Thatcherin jäätyä puoluejohtajakilvasta syrjään Hurd liittyi siihen jääden kuitenkin kolmanneksi Majorin voittaessa. Hän jäi Majorin hallituksen ulkoministeriksi.
Hurdin ulkoministerikausi sattui kylmän sodan loppuun ja hän näki Neuvostoliiton hajoamisen sekä ensimmäisen Persianlahden sodan. Hän piti hyviä välejä George H. W. Bushin hallintoon ja korjasi suhteita Euroopan talousyhteisöön, joita Thatcherin viime vuosien euroskeptismi oli viilentänyt.
Jugoslavian sotien aikana Hurd oli eurooppalaisia vahvimmin bosniakkien avustamista vastaan, Yhdysvaltain Bill Clintonin linjaa vastaan. Pian eläkkeelle jäämisensä jälkeen hän matkusti brittiläisen NatWest-pankin tehtävissä tapaamaan Slobodan Miloševićia.
Hurd oli osallisena myös skandaalissa, joka koski Malesiaan lähelle Thaimaan rajaa brittiläisillä avustusvaroilla rakennettavaa Pergaun patohanketta. Samaan aikaan Malesia osti miljardilla punnalla brittiläisiä aseita. Marraskuussa 1994 korkein oikeus tuomitsi Hurdin myöntäneen laittomasti 234 miljoonaa puntaa avustuksia hankkeeseen, joka ei ollut taloudelliseksi tai humanitaariseksi hyödyksi Malesian kansalle. Hurd jätti hallituksen 1995 ja parlamentin 1997.
Vuonna 1997 Hurd sai arvonimen Baron Hurd of Westwell, of Westwell in the County of Oxfordshire, ja siten ylähuoneen jäsenyyden. Myöhemmin Hurd on toiminut muun muassa vuoden 1998 Booker-palkintolautakunnassa ja Canterburyn arkkipiispan roolia selvittävässä Hurdin komiteassa.
Hurd on kirjoittanut useita poliittisia trillereitä: "The Arrow War" (1967), "Scotch on the Rocks" (1971), "Truth Game" (1972), "Vote To Kill" (1975), "An End To Promises" (1979), "Palace of Enchantments" (1985 Stephen Lamportin kanssa), "The Shape of Ice" (1998), "Truth Game" (1999) ja "Image in the Water" (2001). Hän on laatimassa myös 1800-luvun pääministerin Sir Robert Peelin elämäkertaa.
Plus-miinusmerkki

Plus-miinusmerkki (±) on etumerkki, jota käytetään yleensä arviotarkkuuden tai vaihteluvälin ilmaisemiseen. Merkkiä käytetään myös osoittamaan lukuarvoa, jolla on kaksi mahdollista etumerkeiltään vastakkaista arvoa.
Jos merkkiä ± ei ole käytettävissä, sen voi korvata merkinnällä +/–.
Kulturbund

Kulttuuriliitto (saks. Kulturbund, lyh. KB) oli Saksan demokraattisessa tasavallassa toiminut kulttuurijärjestö. Järjestö perustettiin kesäkuussa 1946 Neuvostoliiton miehityshallinnon käskystä nimellä "Kulturbund zur demokratischen Erneuerung Deutschlands" ("Kulttuuriliitto Saksan demokraattiseksi uudistamiseksi"). Alun alkaen kulttuuriliitto oli ilmeisesti tarkoitettu myös läntisillä miehitysvyöhykkeillä toimivaksi, puoluerajat ylittäväksi kulttuurijärjestöksi, jonka tarkoituksena oli tukea miehitetyn Saksan kulttuurielämän elvyttämistä ja ohjata sitä "demokraattiseen" ja "antifasistiseen" suuntaan. Käytännössä Kulttuuriliitto toimi kuitenkin vain DDR:n alueella. Jo vuonna 1947 järjestön jäsenyys sidottiin tiukemmin Sosialistisen yhtenäisyyspuolueen alaisuuteen. Puolueen jäseniä oli mukana Kulttuuriliiton kaikilla tasoilla, ja se huolehti Kulttuuriliiton poliittisista linjauksista. Liiton ensimmäisenä puheenjohtajana toimi DDR:n kansallislaulun sanoittaja ja maan myöhempi kulttuuriministeri Johannes R. Becher.
Verrattuna muihin DDR:ssä toimineisiin kansalaisjärjestöihin Kulttuuriliiton toiminta oli kuitenkin suhteellisen vapaata politiikasta. Sen jäsenille taattiin edes jossain määrin "taiteellista vapautta", eikä jäsenistön sitoutuminen liiton poliittisiin tavoitteisiin ollut kovin suurta. Suurin osa jäsenistöstä mielsi Kulttuuriliiton ensi sijassa yhteistoimintaelimeksi ja edunvalvojaksi, ei niinkään poliittiseksi toimintafoorumiksi.
Kulttuuriliitto oli mukana Kansallisessa rintamassa, ja se lähetti 22 edustajaa DDR:n parlamenttiin, Kansankamariin.Vuonna 1985 Kulttuuriliitossa oli 260 000 jäsentä. Suurin osa heistä oli kulttuurista kiinnostuneita kansalaisia, harrastelijakirjoittajia, keräilijöitä ja paikallishistorian tutkijoita. Toisaalta mukana oli myös DDR:n kulttuurielämän eliitti. Esimerkiksi muistomerkkien suojelu ja paikallishistorian tallentaminen oli organisoitu Kulttuuriliiton kautta. 1980-luvun alussa Kulttuuriliiton toimintapiirit itsenäistyivät. Näin syntyivät Kulttuuriliiton esperantoyhdistys, kotiseutuyhdistys, valokuvausyhdistys ja kulttuuriympäristöyhdistys.
Saksojen yhdistymisen jälkeen Kulttuuriliitto jatkoi toimintaansa yhdistyspohjalta (Kulturbund e.V.).
Kenneth Baker

Kenneth Wilfrid Baker, Baron Baker of Dorking, CH, PC, (s. 3. marraskuuta 1934) on brittiläinen konservatiivipoliitikko.
Baker opiskeli Magdalen Collegessa Oxfordin yliopistossa ja työskenteli Royal Dutch Shellillä ennen tulemistaan valituksi parlamenttiin maaliskuussa 1968. Hän oli Margaret Thatcherin hallituksen informaatioteknologian ministeri vuodesta 1981, ympäristöministeri 1985–1986, koulutus- ja tiedeministeri 1986–1989 ja sisäministeri 1990–1992.
Opetusministerinä Bakerin merkittävin toimi oli vuoden 1988 Education Actin luoma brittiläinen "ylioppilaskirjoitusjärjestelmä", National Curriculum. Hän järjesti myös opettajien koulutuspäivät, joita on kutsuttu sen jälkeen nimellä "Baker days." Baker oli konservatiivipuolueen puhemies (Chairman) Thatcherin eron aikaan ja hänestä tuli John Majorin hallituksen sisäministeri. Hänen kauttaan sävyttivät vankilalevottomuudet ja tuolloin säädettiin Dangerous Dogs Act, jossa kiellettiin neljä vaarallista koirarotua.
Baker jätti parlamentin 1997 hän sai elinikäisen arvonimen Baron Baker of Dorking, in the County of Surrey ja siten ylähuoneen jäsenyyden.
Saint-Denis de la Réunionin katedraali

Saint-Denis de la Réunionin katedraali () on katedraali Ranskan merentakaisen departementin Réunionin keskuskaupungissa Saint-Denis de la Réunionissa. Katedraalin rakennustyöt aloitettiin vuoden 1829 marraskuussa, ja ne saatiin päätökseen vuonna 1832.
Kirkko on 45 m pitkä, 20 m leveä ja 22 m korkea.
Vuonna 1956 Henri Martin-Granel maalasi kirkkoon lasimaalaukset.
Jamsetji Tata

Jamsetji Nusserwanji Tata (3. maaliskuuta 1839 – 19. toukokuuta 1904) oli intialainen suurliikemies, jota pidetään Intian nykyteollisuuden perustajana. Tatan yrityksistä muodostui nykyinen Tata Group, joka on Intian suurin teollisuusyritys. Tata pidetään yhtenä Intian teollistumisen aloittajista.
Jamsetji Tata syntyi Navsarissa Gujaratissa parsilaiseen zarathustralaiseen perheeseen. 
Hänen isänsä Nusserwanji Tata oli myös liikemies. Isä Nusserwanji muutti myöhemmin Bombayhin ja aloitti kaupankäynnin. 
Jamsetji liittyi mukaan ja asettui asumaan kaupunkiin. 14-vuotiaana hänen meni Elphinstone Collegeen. Hän meni naimisiin Hirabai Daboon kanssa ollessaan vielä opiskelija. Hän valmistui vuonna 1858 ja liittyi isänsä yritykseen. Se oli hyvää aikaa luoda yrityksiä Intiassa, jossa sepoykapina oli juuri kukistettu. 
Jamsetji työskenteli isänsä yhtiössä 29 vuoden ikään saakka. Sen jälkeen vuonna 1868 hän perusti oman yhtiön, jonka myynti oli 21 000 rupiaa. Vuonna 1869 hän osti konkurssiin menneen öljytehtaan Bombayn läheltä. Hän myi tehtaan kaksi vuotta myöhemmin isolla voitolla.
Hän perusti puuvillatehtaan Nagpuriin vuonna 1874. Hän antoi sille 1. tammikuuta 1877 nimeksi "Keisarinna" kuningatar Viktorian julistettua itsensä Intian keisarinnaksi. 
Tata perusti rauta- ja teräsyrityksiä sekä vesivoimaloita. Tata oli myös hyväntekeväisyyden harrastaja. Hän perusti kouluja ja sairaalan. 
Tatan perustamia yhtiöitä ja instituutteja ovat muun muassa seuraavat, jotka ovat edelleen toiminnassa:
Yrityksistä tunnettu Tata tunnetaan myös suurista rakennuksista Intiassa. Kuuluisin niistä on Taj Mahal Palace -hotelli, joka sijaitsee Bombayssa. Se valmistui 16. joulukuuta vuonna 1903 ja maksoi 4,21 miljoonaa rupiaa.
Kirjailija Mark Twain oli Tatan vieraana käydessään ensi kertaa Intiassa. 
Jamsetji Tata kuoli 19. toukokuuta vuonna 1904 Bad Nauheimissa, Saksassa.
Nigel Lawson

Nigel Lawson, Baron Lawson of Blaby, PC, (11. maaliskuuta 1932 – 3. huhtikuuta 2023 ) oli brittiläinen konservatiivipoliitikko ja Margaret Thatcherin hallituksen valtiovarainministeri 1983–1989.
Lawson opiskeli Westminster Schoolissa ja Oxfordin yliopiston Christ Churchissa. Hän suoritti asepalveluksensa kuninkaallisen laivaston torpedoveneen komentajana. Hän oli toimittajana The Sunday Telegraphissa ja The Spectatorin päätoimittajana 1966–1970 ennen kuin hänet valittiin parlamenttiin 1974. Thatcherin johtamien konservatiivien vaalivoiton jälkeen Lawson nimitettiin valtiovarainministeriön neljänneksi ministeriksi (Financial Secretary to the Treasury) ja syyskuussa 1981 energiaministeriksi, jossa toimessa hänen merkittävin tehtävänsä oli varautua tulevaan kaivoslakkoon hallituksen hiilikaivosten lopettamissuunnitelmien vuoksi. Lawson oli myös merkittävä Thatcherin hallituksen yksityistämispolitiikan arkkitehti.
Konservatiivien uuden vaalivoiton jälkeen 1983 Lawson nimitettiin valtiovarainministeriksi Geoffrey Howen seuraajaksi. Hän aloitti toimensa verouudistuksella ja siirtämällä verotusta epäsuoraan verotukseen kuten arvonlisäveroon. Vuoden 1986 budjetissa tuloveroa laskettiin edelleen Howen vuoden 1979 budjetin suurimmasta 30 %:ista. Lawson vastusti Community Chargen (pääveron) käyttöönottoa paikallishallinnon rahoittamiseksi, joka lopulta johti Thatcherin pääministerikauden loppuun.
Lawsonilla oli merkittäviä erimielisyyksiä Thatcherin neuvonantajan, professori Alan Waltersin kanssa. Walters vaati Britanniaa pysymään tiukasti tavoitteissaan inflaation hillitsemiseksi ja hän vastusti ankarasti Lawsonin kannattamaa Euroopan rahaliiton jäsenyyttä. Lawson erosi viimein lokakuussa 1989, Walters lähes välittömästi sen jälkeen.
Hänen lyhytaikaiseksi seuraajakseen valtiovarainministerinä tuli John Major.
Lawson jätti parlamentin 1992 ja sai elinikäisen arvonimen Baron Lawson of Blaby, of Newnham in the County of Northamptonshire.
Lawson on ollut naimisissa kahdesti. Vanessa Salmonin kanssa 1955–1980, jonka kanssa hänellä on poika Dominic Lawson, entinen The Sunday Telegraphin päätoimittaja ja tyttäret Thomasina, Nigella ja Horatia, joista Nigella Lawson on kuuluisa tv-kokki. Hänen toinen vaimonsa oli Thérèse Maclear, jonka kanssa hänellä on poika ja tytär. Erottuaan Maclearista Lawson seurusteli itseään 37 vuotta nuoremman Tina Jenningsin kanssa. 
Lawson kirjoitti 2004 kirjeen "The Times" -lehteen, jossa hän väitti, että ilmastonmuutoksen tutkimuksessa on monia epävarmuuksia, sekä arvosteli Kioton sopimusta.
Ossian Holmström

Henrik Ossian ”Ossi” Holmström (3. marraskuuta 1893 Leppävirta – 3. toukokuuta 1956) oli suomalainen teollisuusneuvos ja työmarkkinajärjestöjohtaja joka toimi Etsivän keskuspoliisin päällikkönä 1. tammikuuta 1920 – 31. joulukuuta 1922. 
Holmströmin vanhemmat olivat nimismies Henrik Julius Severin Holmström ja Anna Adele Karolina Landgrén. Hän pääsi ylioppilaaksi 1913.
Etsivän keskuspoliisin edeltäjässä Yleisesikunnan osastolla III aikaisemmin työskennelleestä Ossi Holmströmistä tuli EK:n toinen päällikkö lakimies Toivo Hukkisen jälkeen. Itsenäistymistä edeltävänä aikana Holmström oli toiminut aktivistina. Nimitettäessä tämä luettiin Holmströmille eduksi, sillä aktivistit olivat muutaman kuukauden kestäneen Hukkisen aikana perustaneet jopa oman tiedustelupalvelunsa. Holmström, jolla ei ollut lakikoulutusta, loi kuitenkin ensimmäisenä EK:sta toimivan organisaation. Holmströmin aikana EK:n apulaispäällikköinä toimivat Hugo Penttilä ja Frans Klemetti, joka johti laitosta lyhyesti Holmströmin jälkeen. Holmström oli myös vuonna 1920 asiantuntijana Suomen ja Venäjän aseleponeuvotteluissa.
Myöhemmin Holmström oli Mella Oy:n toimitusjohtajana 1923–1927, Suomen Auto Oy:n toimitusjohtajana 1927–1928, Suomen työnantajain keskusliiton työläistilasto-osaston esimiehenä 1928–1945 ja toimitusjohtajan apulaisena 1942–1945 sekä Suomen työnantajain yleisen ryhmän toimitusjohtajana vuodesta 1945 alkaen. Hän oli Suomen liikemiesten yhdistyksessä sihteerinä ja rahastonhoitajana 1928–1947, johtokunnan jäsenenä vuodesta 1941 ja puheenjohtajana vuodesta 1950. Holmström sai teollisuusneuvoksen arvon 1941.
Holmström oli naimisissa vuodesta 1922 lastentarhanopettaja Gurli Viola Pomoellin kanssa.
Edwin Meese

Edwin "Ed" Meese III (s. 2. joulukuuta 1931 Oakland, Kalifornia) oli Yhdysvaltain oikeusministeri Ronald Reaganin hallinnossa 1985–1988.
Meese opiskeli Yalen yliopistossa ja sai oikeustieteen tutkinnon University of California, Berkeleyssa. Hän oli Alamedan piirikunnan apulaissyyttäjä, minkä jälkeen hän liittyi Kalifornian kuvernööri Reaganin henkilökuntaan 1967 ja oli hänen hallintonsa päällikkönä 1969–1974. Tässä tehtävässä hän oli päättämässä 15. toukokuuta 1969 tapahtuneesta Berkeleyn People's Parkin opiskelijamielenosoituksen hajottamisesta, jossa yksi mielenosoittaja kuoli ja sadat loukkaantuivat. Meese neuvoi Reagania julistamaan hätätilan vastoin kaupunginhallituksen neuvoa ja kansalliskaarti miehitti kaupungin kahdeksi viikoksi.
Myöhemmin Meese oli Rohr Industriesin varapresidenttinä ja harjoitti lakia San Diegossa. Hän oli San Diegon yliopiston oikeustieteen professorina 1977–1981.
Meese oli Reaganin vuoden 1980 vaalikampanjan päällikkö ja Reaganin–Bushin komitean vanhempi neuvonantaja. Reaganin voiton jälkeen hän oli hallinnon jäsen ja kansallisen turvallisuusneuvoston päällikkö 1981–1985 ja helmikuusta 1985 oikeusministeri elokuuhun 1988. Virallisen raportin mukaan hän osallistui suoraan Iran-Contra-skandaaliin. Hän arvosteli korkeinta oikeutta syyttäen sitä perustuslain alkuperäisestä tarkoituksesta poikkeamisesta, johon korkeimman oikeuden tuomarit vastasivat myöhemmin omissa lausunnoissaan.
Meese perusti myös "Meesen komission" tutkimaan pornografiaa Yhdysvalloissa. Se otti yhteyttä kauppaketjuihin ja vaati "Playboy"- ja "Penthouse"-lehtien poistamista kauppojen hyllyiltä ja sai aikaan niiden maanlaajuisen boikotin, kunnes liittovaltion oikeus tuomitsi kiellon tapauksessa "Meese vastaan Playboy" (639 F.Supp. 581) sananvapauden takaavan perustuslain ensimmäisen lisäyksen vastaiseksi.
Meese on ollut myöhemmin konservatiivisen Heritage Foundationin tutkijana, älykästä suunnittelua ajavassa Discovery Institutessa ja Irakin tilannetta selvittävän maaliskuussa 2006 nimetyn Iraq Study Groupin jäsen.
Caspar Weinberger

Caspar Willard ”Cap” Weinberger (18. elokuuta 1917 – 28. maaliskuuta 2006) oli yhdysvaltalainen poliitikko, joka toimi Ronald Reaganin hallinnon puolustusministerinä tammikuusta 1981 marraskuuhun 1987.
Nuoruus.
Weinberger syntyi San Franciscossa Kaliforniassa Herman Weinbergerin pojaksi. Hänen isänisänsä oli juutalaista syntyperää Böömistä, kun taas hänen äitinsä vanhemmat olivat kveekareita Englannista.
Weinbergerin isänisä oli juutalaisuuden suuntausten välisten kiistojen vuoksi suhtautunut jo Böömissä juutalaisuuteen välinpitämättömästi. Weinbergerin äiti oli alun perin kveekari mutta kääntyi episkopaalisuuteen, mikä vaikutti Weinbergerin uskonnollisiin näkemyksiin, ja oli myöhemmin aktiivinen kirkossa.
Ura.
Weinberger opiskeli Harvardin yliopistossa, jossa hän suoritti tohtorin tutkinnon 1941. Hän liittyi Yhdysvaltain maavoimiin ja palveli toisen maailmansodan aikana Tyynellämerellä 41. jalkaväkidivisioonassa. Sodan lopussa hän oli ylennyt kapteeniksi ja työskenteli kenraali Douglas MacArthurin tiedusteluesikunnassa.
Weinberger valittiin 1952 Kalifornian lainsäädäntöelimeen ja 1962 Kalifornian republikaanipuolueen johtoon. Kuvernööri Ronald Reagan nimitti hänet 1967 osavaltion organisaatio- ja talouslautakuntaan ja 1968 talousjohtajaksi. Vuonna 1970 hän siirtyi Washingtoniin Federal Trade Commissionin johtoon ja toimi 1973–1975 presidentti Nixonin budjettitoimiston johtajana ja terveysministerinä.
Weinberger toimi ennen puolustusministerinimitystään rakennusalan jättiyritys Bechtelin lakimiehenä.
Reaganin puolustusministerinä Weinberger oli sitä mieltä, että Neuvostoliitto oli uhka Yhdysvalloille, ja kannatti suuria korotuksia puolustusbudjettiin. Suuria hankkeita olivat muun muassa B-1-pommittaja ja ”600 aluksen laivasto”. Hän kannatti myös ydinaseiden voimakasta lisäystä ja Strategic Defense Initiativea, joka sai lempinimen ”Star Wars” -hanke.
Weinberger väitti, että oli vastustanut Iran-Contra-skandaaliin liittynyttä yhdysvaltalaisten TOW-ohjusten siirtoa Iraniin. Hän erosi marraskuussa 1987 vedoten vaimonsa heikkenevään terveyteen. Eron jälkeen Weinberger tuomittiin valehtelusta Iran-Contra-asian tutkimuksessa, mutta presidentti George Bush vanhempi armahti hänet 1992.
Weinberger sai Brittiläisen imperiumin ritarikunnan suurristin 1988 tuettuaan Britanniaa Falklandin sodan aikana 1982.
Weinberger työskenteli poliittisen uransa jälkeen Forbesille ja oli sen johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1993 isänsä seuraajana.
Breyten Breytenbach

Breyten Breytenbach (16. syyskuuta 1939 Bonnievale, Etelä-Afrikka – 24. marraskuuta 2024) oli eteläafrikkalainen kirjailija, taidemaalari ja aktivisti, jonka teoksista monet on kirjoitettu afrikaansiksi, osa alun perin englanniksi. Breytenbach vastusti aktiivisesti Etelä-Afrikan apartheid-hallintoa ja istui terroristilain nojalla seitsemän vuotta vankilassa. Hänen vankilamuistelmansa julkaistiin 1984.
Nuoruus.
Breytenbach syntyi Bonnievalessa afrikaaneriperheeseen. Hän opiskeli ensin englanninkielisessä Kapkaupungin yliopistossa, missä hän alkoi ymmärtää Etelä-Amerikan rasisistista apartheid-politiikkaa. Hän tutustui samalla muihin liberaaleihin ajattelijoihin.
Breytenbach keskeytti opintonsa 20-vuotiaana ja lähti matkustelemaan Eurooppaan. Hän asettui 1962 Pariisiin, missä hän tapasi tulevan vaimonsa, vietnamilaissyntyisen ranskalaisen Yolande Ngo Thi Hoang Lienin.
Ura.
Breytenbachin ensimmäinen runokokoelma "Die ysterkoei moet sweet" julkaistiin 1964, ja hänen runokokoelmansa sai suosiota Etelä-Afrikassa. Hän kuului Sestigers-nimiseen kirjailijaryhmään, joka halusi edistää afrikaansin asemaa ja taistella apartheidia vastaan.
Breytenbachin yritti vierailla Etelä-Afrikassa 1965, mutta hänen vaimoltaan evättiin viisumi. Vietnamilaissyntyistä vaimoa pidettiin värillisenä, eikä rotujen väliset avioliitot olleet sallittuja. He saivat kuitenkin vuonna 1973 matkustaa Etelä-Afrikkaan. Breytenbach liittyi 1970-luvulla entistä tiukemmin apartheidin vastaiseen taisteluun. Hän palasi 1975 Etelä-Afrikkaan väärennetyllä passilla tarkoituksenaan kuljettaa rahaa apartheidin vastaisille toimijoille sekä tavata valkoisia aktivisteja.
Breytenbach otettiin pian Etelä-Afrikkaan saapumisensa jälkeen kiinni. Hän tunnusti tulleensa maahan perustamaan Afrikan kansalliskongressin valkoista siipeä, Atlasta tai Okhelaa. Hänet tuomittiin ankaran terroristilain nojalla yhdeksäksi vuodeksi vankilaan. Breytenbach istui tuomiostaan seitsemän vuotta.
Breytenbach jatkoi vankilassakin uraa kirjailijana. Hän kirjoitti viisi runokokoelmaa ja englanninkielistä proosaa. Breytenbach vapautettiin 1982. Hän palasi Ranskaan ja sai Ranskan kansalaisuuden. Vankilaoloja hän kuvasi 1984 julkaistussa teoksessa "The True Confessions of an Albino Terrorist". Breytenbach sai kansainvälistä mainetta teoksesta.
Breytenbach vaihtoi uransa loppuvaiheella maalaustaiteeseen, ja hänen töitään oli esillä muun muassa Johannesburgissa, Brysselissä, Amsterdamissa, Hongkongissa ja Pariisissa. Hän kuvasi töissään surrealistisia ihmis- ja eläinhahmoja, jotka hän esitti usein vangittuina.
Breytenbach asui elämänsä loppuun asti Ranskassa, eikä hän enää palannut vakituisesti Etelä-Afrikkaan. Hän piti maan siirtymistä demokratiaan epäonnistuneena ja kertoi muun muassa 2008 lehtihaastattelussa, että vallassa on loputon sarja korruptoituneita klovneja.
Cathédrale Saint-Sauveur de Cayenne

Cathédrale Saint-Sauveur de Cayenne on katedraali Ranskan merentakaisen departementin Ranskan Guayanan pääkaupungissa Cayennessa. Se on rakennettu vuosina 1825–1833, ja se rakennettiin korvaamaan Cayennen vanhempi kirkko. 
Vuonna 1933 kirkosta tuli katedraali. Vuosina 1952–1954 kirkkorakennusta laajennettiin ja sen lasimaalaukset uusittiin. Kirkon julkisivu edustaa uusklassimia, ja siihen kuuluu puinen torni.
Cathédrale Saint-Joseph de Nouméa

Cathédrale Saint-Joseph de Nouméa on katedraali Ranskan merentakaisen territorion Uuden-Kaledonian pääkaupungissa Nouméassa. Sen rakennustyöt käynnistettiin vuonna 1887. 
Kirkon kynttiläkruunuun on käytetty ensimmäisiä nikkelieriä, joita louhittiin Uudesta Kaledoniasta.
Ihmissusi Lontoossa

Ihmissusi Lontoossa () on vuonna 1981 ensi-iltansa saanut kauhukomedia. Elokuvan on ohjannut John Landis ja pääosissa ovat David Naughton ja Griffin Dunne. Elokuva on tullut tunnetuksi Rick Bakerin luomista erikoistehoisteista, joiden kautta muodonmuutos ihmisestä sudeksi tapahtuu erittäin realistisentuntuisesti. Elokuva palkittiin parhaan maskeerauksen Oscar-palkinnolla.
Elokuvalle ilmestyi vuonna 1997 jatko-osa "Ihmissusi Pariisissa".
Juoni.
Elokuva kertoo kahdesta amerikkalaisesta nuoresta, jotka lähtevät kiertelemään Eurooppaa. Poikien päästessä Englantiin pienelle maaseudulle, jossa asukkaat varoittelevat poikia. Pojat eivät tajua varoituksia, "pysytelkää tiellä" ja "varokaa kuuta". Niinpä he jatkavat matkaa hiukan hämillään illan pimetessä ja kuulevat kauheaa ulvontaa nummelta. Vielä pojat eivät tiedä, että nummella asustaa ihmissusi. Toinen pojista kuolee ja toisesta tulee ihmissusi. Kaikki jotka ihmissusi surmaa muuttuvat zombieiksi.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano kutsui elokuvaa ”sopivan amatöörimäisellä otteella koossa natisevaksi kauhukomediaksi” ja antoi sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Frank Scarrabelotti

Frank Scarrabelotti (4. elokuuta 1897 – 12. kesäkuuta 2007) oli äärimmäisestä pitkäikäisyydestään tunnettu australialainen. Hän kuoli vajaat kaksi kuukautta ennen kuin olisi täyttänyt 110 vuotta. Kuolemansa hetkellä hän oli maansa vanhin elossa oleva mies. 
Scarrabelotti syntyi Bungawalbinissa lähellä Corakia. Hänen vanhempansa olivat italialaisia, jotka muuttivat Australiaan vuonna 1880. Hänen vaimonsa oli Nell, ja hänellä oli tyttäret Mary ja Helen.
Hermina Dunz

Hermina Dunz (24. helmikuuta 1898 Zagreb – 14. kesäkuuta 2008 Graz) oli kuollessaan Itävallan vanhin ihminen. Dunz jäi leskeksi vuonna 1965, eikä hänellä ollut omia lapsia. Hän oli vielä 108-vuotispäivänään 2006 virkeä ja huumorintajuinen. Hän asui vuodesta 2000 "Pflegeheim Geidorf" -hoitokodissa.
Helmikuussa 2008 Grazin pormestari kävi onnittelemassa Dunzia tämän 110-vuotispäivän johdosta. Iäkäs nainen kuoli saman vuoden kesäkuussa.
Santiago Carrillo

Santiago Carrillo Solares (18. tammikuuta 1915 – 18. syyskuuta 2012) oli espanjalainen poliitikko, joka toimi Espanjan kommunistisen puolueen (PCE) pääsihteerinä vuosina 1960–1982. Carrillo kuului eurokommunismin kehittäjiin. 
Carrillo vietti 38 vuotta maanpaossa, pääosan ajasta Ranskassa. Hän palasi Espanjaan vuonna 1976 Francisco Francon kuoltua. Seuraavana vuonna ilmestyi Carrillon kirjoittama "Eurokommunismi"-kirja, joka tyrmättiin Neuvostoliitossa. Hänet valittiin Espanjan parlamentin alahuoneeseen vuonna 1977 ja uudelleen vuosina 1979 ja 1982.
Carrillo herätti kansainvälistä huomiota arvostelemalla avoimesti Neuvostoliittoa ja kannattamalla Espanjan liittymistä EEC:hen ja Natoon. Hänet erotettiin kommunistipuolueesta, ja hän perusti 1985 oman Espanjan työväenpuolue – kommunistisen yhtenäisyyden puolueen (esp. "Partido de los Trabajadores de España-Unidad Comunista)", joka kuitenkin lakkautettiin vuonna 1991. Myöhempinä vuosinaan Carrillo ei kannattanut enää kommunismia, ja syyskuussa 1991 hän mainitsikin aatteen tulleen tiensä päähän. Hän julkaisi uransa aikana lukuisia kirjoja ja sai 2005 Madridin autonomisen yliopiston kunniatohtorin arvon.