tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Thukydides (poliitikko)

Thukydides (, ; 400-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen valtiomies, joka oli kotoisin Ateenasta. Hänet tunnetaan Perikleen vastustajana.
Elämä.
Thukydides oli Melesiaan poika Alopeken demoksesta. Hän oli rikasta ja aristokraattista sukua, ja sukua Kimonille. Hänen sanotaan hävinneen Kimonille sotilaallisissa kyvyissä mutta olleen tätä taitavampi poliittisena taktikoijana. Kimonin kuoleman vuonna 449 eaa. jälkeen Thukydideestä tuli Ateenan aristokraattisen puoluekunnan johtaja, ja hän suuntasi sen Perikleen politiikkaa vastaan. Thukydides ei kuitenkaan kyennyt haastamaan Perikleen kaunopuheisuutta, ja myönsi tämän itsekin, kun Spartan kuningas Arkhidamos II kysyi häneltä, kumpi oli parempi painija, hän vai Perikles. ”Kun heitän Periklestä”, Thukydides vastasi, ”hän onnistuu aina saamaan katsojat uskomaan, ettei kaatunut.”
Thukydides ei myöskään vaikuta hyökänneen Periklestä vastaan tehokkaimmalla tavalla, sillä hän vastusti voimakkaasti sitä, miten paljon rahaa Perikles käytti julkisiin rakennushankkeisiin, mikä ei kuitenkaan ollut kansan mielestä Perikleen hallinnon huonoimpia puolia. Lopulta kamppailu päättyi Thukydideen karkottamiseen ostrakismilla vuonna 444/443 eaa. Aristofaneella olevan vihjauksen perusteella tiedetään, että kun Thukydides nousi pitämään puolustuspuhettaan, hän murtui eikä kyennyt avaamaan suutaan. Kyseisen kohdan skolian mukaan karkotuksen syynä olivat väärinkäytökset, kun Thukydides oli johtanut armeijaa Traakiassa.
Thukydideen arvellaan siirtyneen maanpakoon Spartaan, minkä puolesta puhuu aiemmin mainittu anekdootti keskustelusta Arkhidamoksen kanssa. Thukydides vaikuttaa kuitenkaan pääseen palaamaan ennen ostrakisoinnin tyypillistä kymmenen vuoden määräaikaa, sillä vuonna 440 eaa. Thukydides esiintyy (ainakin on hyvät syyt uskoa, että kyseessä on sama Thukydides) Hagnonin ja Formionin kanssa 40 sotalaivan johdossa, kun ne lähetettiin Perikleen avuksi piirittämään Samosta. Näiden laivojen saapuminen yhdessä muiden vahvistusten kanssa pakotti samoslaiset antautumaan. Ateenaan palattuaan Thukydides jatkoi Perikleen vastaista politiikkaansa.
Plutarkhoksen mukaan Aristoteles luki Thukydideen Nikiaan ja Therameneen ohella erinomaisten kansalaisten joukkoon ja sanoi hänen olleen hyväntahtoinen kansaa kohtaan. Thukydides jätti kaksi poikaa, jotka olivat Melesias ja Stefanos, sekä tyttären nimeltä Hegesipyle (II), joka oli nimetty vanhemman Hegesipylen mukaan. Historioitsijana tunnetun nuoremman Thukydideen katsotaan olleen Hegesipyle II:n poika ja näin vanhemman Thukydideen tyttärenpoika.
Englannin mestaruussarjan kausi 2022–2023

Englannin mestaruussarjan kausi 2022–2023 oli englantilaisen seurajalkapalloilun toiseksi korkeimman sarjatason mestaruussarjan 31. kausi. Kausi alkoi 29. heinäkuuta 2022 ja päättyi 8. toukokuuta 2023.
Salvatore Baccaloni

Salvatore Baccaloni (14. huhtikuuta 1900 Rooma – 31. joulukuuta 1969 New York) oli italialainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan basso.
Baccaloni sai varhaista koulutusta Sikstuksen kappelin kuorokoulussa ja opiskeli sitten Josip Kašmanin johdolla. Hän teki oopperadebyyttinsä Gioacchino Rossinin "Sevillan parturin" Bartolona Rooman Teatro Adrianossa vuonna 1922. Baccaloni lauloi vuosina 1926–1940 La Scalassa, jossa sai arvostusta buffo-roolien tulkitsijana. Vuonna 1928 hän teki Covent Garden -debyyttinsä Giacomo Puccinin "Turandotin" esityksessä Timurin roolissa. Vuonna 1930 Baccaloni teki ensimmäisen esiintymisensä Yhdysvalloissa tulkitessaan Chicagossa Fra Melitonen roolin Giuseppe Verdin "Kohtalon voimassa".
Baccaloni teki vuosina 1931–1941 esiintymisiä Teatro Colónissa ja vuosina 1936–1939 Glyndebournen oopperafestivaalilla. Metropolitan-oopperan kanssa hän esiintyi ensimmäisen kerran 3. joulukuuta 1940 seurueen matkalla Philadelphiaan ja Metropolitan-oopperan näyttämöllä New Yorkissa 7. joulukuuta 1940. Molemmilla kerroilla Baccaloni tulkitsi Bartolon roolin Wolfgang Amadeus Mozartin oopperassa "Figaron häät". Hän pysyi Metropolitan-oopperan johtavana buffo-esiintyjänä vuoteen 1962 saakka. Viimeisen esiintymisensä Metropolitan-oopperassa Baccaloni teki Bartolon roolissa Rossinin "Sevillan parturissa" 8. elokuuta 1965.
Johann Staden

Johann Staden (kastettu 2. heinäkuuta 1581 Nürnberg – haudattu 15. marraskuuta 1634 Nürnberg) oli saksalainen säveltäjä ja urkuri.
Staden vietti suurimman osan elämästään Nürnbergissä. Vuosina 1604–1605 hän työskenteli hoviurkurina Bayreuthissa. Tämän jälkeen hän siirtyi hovin mukana Kulmbachiin tuhoisan tulipalon takia. Vuodesta 1616 Staden työskenteli urkurina Nürnbergin kirkoissa (Spitalkirche, St. Lorenz, St. Sebald). Hän opetti muun muassa Johann Erasmus Kindermannia.
Stadenin säilyneistä teoksista noin puolet on säilynyt täydellisessä muodossa. Suurimuotoisissa kirkkomusiikkiteoksissa Staden käytti sekä perinteistä kirkkosävellajipohjaista motettityyliä että "concertato"-tyyliä, johon kuului myös monikuoroisuuden piirteitä. Staden sävelsi lisäksi neliäänisiä maallisia sekä hengellisiä lauluja ja kenraalibasson kera kirjoitettuja sävellyksiä laulusolisteille. Hänen tuotantoonsa kuuluu myös soitinmusiikkia.
Stadenin kolmesta pojasta tuli myös muusikoita. Näihin kuului säveltäjä Sigmund Theophil Staden.
Luettelo Formula 1 -sarjan palkintokorokesijoitusennätyksistä

Tämä on luettelo Formula 1 -sarjan palkintokorokesijoitusennätyksistä. 1950–1960-luvuilla kuljettajat jakoivat autonsa keskenään muutamissa osakilpailuissa, minkä seurauksena palkintokorokesijoitusmerkintä meni useammalla kuljettajalle. Vuoden Argentiinan osakilpailussa Nino Farina ja Maurice Trintignant sijoittuivat sekä toiseksi että kolmanneksi, mutta heidän parempi sijoituksensa (2.) on merkitty taulukoihin. Vuoden Argentiinan osakilpailussa Trintignant ja Stirling Moss ajoivat kolmanneksi, mutta heille ei annettu jaetun auton vuoksi MM-pisteitä. 
Tilastot on päivitetty Las Vegasin GP 2025 jälkeen.
Blanka I (Navarra)

Blanka I (Esp. "Blanca I de Navarra"; 6. heinäkuuta 1387 – 1. huhtikuuta 1441) oli Navarran kuningatar isänsä Kaarle III:n kuolemasta vuonna 1425 aina omaan kuolemaansa vuonna 1441 asti. Blanka oli ollut myös Sisilian Martin I:n puolisona Sisilian kuningatar vuosina 1402–1409. Hän oli Sisilian regentti 1404–1405 ja uudestaan 1408–1415.
Elämä.
Blanka oli Navarran kuningas Kaarle III:n ja Kastilian Eleonorin toiseksi vanhin tytär. Hänestä tuli Navarran kruununperillinen vanhemman sisarensa Johannan kuoltua vuonna 1413. 
Sisilian kuningatar ja regentti.
Blanka avioitui ensin Martin I:n, Sisilian kuninkaan ja Aragonian prinssin kanssa. Heidät vihittiin edustajien välityksellä 21. toukokuuta 1402 Cataniassa, josta Blanka matkusti Martinin luokse ja heidät vihittiin 26. joulukuuta. Blanka oli silloin 15-vuotias ja Martin 28-vuotias.
Martin oli jäänyt leskeksi edellisestä puolisostaan, kuningatar Mariasta, ja heidän ainoa poikansa oli kuollut. Täten hän tarvitsi laillisen perillisen. Blanka toimi Sisilian sijaishallitsijana lokakuusta 1404 elokuuhun 1405, jolloin Martin oli Aragoniassa; ja toistamiseen elokuusta 1408 heinäkuuhun 1409 Martinin ollessa Sardiniassa.
Martinin kuoltua 25. heinäkuuta 1409 tämän isä, Aragonian Martin I, peri kuninkuuden. Martin antoi Blankan toimia Sisilian regenttinä, ja hän jatkoi tehtävässä Martinin kuoltua 1410 ja Aragonian vallanperimyskiistojen ajan. Blanka oli suosittu sijaishallitsija, koska sisilialaiset pitivät häntä Sisilian itsenäisyyden symbolina. Hänet suunniteltiin naitettavaksi Sisilian kuningashuoneen sukulaiselle Nicolás Peraltalle, jotta he hallitsisivat kuninkaana ja kuningattarena.
Vakiinnutettuaan asemansa Aragonian kuninkaana Ferdinand I syrjäytti Blankan 1415 ja sulautti Sisilian osaksi Aragoniaa. Blanka lähti saarelta ja matkusti Navarraan.
Navarran kuningatar.
Palattuaan Navarraan Blanka julistettiin kruununperilliseksi Olitessa 28. lokakuuta 1415, ja Navarran ylimykset vannoivat hänelle uskollisuutta. 6. marraskuuta 1419 Blanka vihittiin edustajien välityksellä toisen aviomiehensä Juhanan, Peñafielin herttuan kanssa. Tämä oli Ferdinand I:n toinen poika. 10. heinäkuuta 1420 Blanka ja Juhana vihittiin lopullisesti Pamplonassa. He asuivat alkuun Peñafielissä, mutta Blankan isä Kaarle III kutsui heidät asumaan Navarraan 1422.
Kaarlen kuoltua 8. syyskuuta 1425, Blanka seurasi häntä valtaistuimelle Navarran kuningattarena. Juhanasta tuli Navarran kuningas, ja heidät kruunattiin Pamplonassa 15. toukokuuta 1429.
Blankan kuoltua Santa María la Real de Nievassa 1441, Juhana piti Navarran kruunun itsellään eikä luovuttanut sitä pojalleen Kaarlelle, joka oli laillinen perillinen. Juhanasta tuli Aragonian ja Sisilian kuningas vuonna 1458 hänen vanhemman veljensä Alfonso V:n kuoltua.
Lapset.
Ensimmäisestä avioliitostaan Sisilian Martin I:n kanssa Blankalla oli yksi poika:
Toisesta avioliitostaan Juhana II:n kanssa Blankalla oli neljä lasta:
135 (luku)

135 (satakolmekymmentäviisi) on luonnollinen luku, jota edeltää luku 134 ja seuraa luku 136.
Sokyrjany

Sokyrjany () on kaupunki Tšernivtsin alueen Dnistrovskin piirissä Ukrainassa. Kaupunki sijaitsee Dnestrin valuma-alueeseen kuuluvan Sokyrjanyjoen varrella, maanteitse noin 156 kilometriä aluekeskus Tšernivtsistä itään. Moldovan rajalle on vain 3 kilometriä. Sokyrjanyn rautatieasema sijaitsee 3 kilometriä kaupungin länsipuolella.
Tammikuun keskilämpötila on −5,6 ja heinäkuun +18,9 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 500 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 8 547 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 10 105 asukasta, joista etnisesti ukrainalaisia oli 90,50 prosenttia, venäläisiä 6,29 %, moldovalaisia 2,25 % ja romanialaisia 0,21 %. Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 11 819 asukasta. 
Paikkakunta mainitaan historiallisissa dokumenteissa ensimmäisen kerran vuonna 1666. Kaupungiksi Sokyrjany nimettiin vuonna 1966.
Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen Sokyrjany on kuulunut Dnistrovskin piiriin; sitä ennen se oli Sokyrjanyn piirin hallintokeskus.
Leena Iisakkila

Leena Iisakkila (o.s. Kokkonen, 25. marraskuuta 1927 Kurkijoki – 25. maaliskuuta 2025 Helsinki) oli suomalainen maisema-arkkitehti, joka vaikutti alan kehittymiseen Suomessa sekä opettajana että suunnittelijana. Hänellä oli keskeinen vaikutus yliopistotasoisen maisemasuunnitteluohjelman syntymiseen Suomessa. Hän toimi 1960-luvulla Helsingin yliopiston vastaperustetun puutarhasuunnittelun opettajana sekä 1970-luvulla Teknillisessä korkeakoulussa virkaa toimittavana maisemasuunnittelun apulaisprofessorina. Hän toimi myös kirjoittajana "Puutarha" ja "Viherympäristö"-lehdissä ja julkaisi useita alan kirjoja. Iisakkilalla oli oma suunnittelutoimisto vuodesta 1962. Hänen tärkeimpiä töitään ovat muun muassa Itä-Pasilan maisemasuunnitelmat, Helsingin HYKS:n sairaala-alue, Porvoon Kevätkummun viherkaava ja Malmin hautausmaan laajennus. 
Koulutus.
Koulutukseltaan Iisakkila oli maatalous- ja metsätieteiden kandidaatti ja valmistui maisema-arkkitehdiksi Kööpenhaminan taideakatemiasta 1965.
Lakshmi Sahgal

Lakshmi Sahgal ( 24. lokakuuta 1914 – 23. heinäkuuta 2012) oli intialainen lääkäri, Intian itsenäisyysliikkeen jäsen ja sotilas. Hänestä tuli kapteeni ja Vapaan Intian väliaikaisen hallituksen ministeri.
Sahgal johti Lakshmibain mukaan nimettyä naisista koottua jalkaväkirykmenttiä 1943.
Sahgal liittyi Intian marxilaiseen kommunistiseen puolueeseen vuonna 1971 ja edusti sitä Rajya Sabhassa. Hänelle myönnettiin maansa toiseksi korkein siviilipalkinto Padma Vibhushan vuonna 1998. Hän oli vasemmiston ehdokkaana Intian presidentinvaaleissa vuonna 2002.
OPP (sanomalehti)

OPP on norjalainen vuonna 2002 perustettu paikallislehti, jonka kotikunta on Oppdal. Vuoden 2021 alussa se yhdistyi kilpailijansa "Opdalingenin" kanssa. "Opdalingen" oli perustettu vuonna 1934. Lehti ilmestyy paperisena tiistaisin ja torstaisin.
Oppdalin kirkko

Oppdalin kirkko () on Oppdalin kunnassa Trøndelagin läänissä Norjassa sijaitseva puinen ristikirkko vuodelta 1651.
Oppdalin kulttuurihistoriallinen museo

Oppdalin kulttuurihistoriallinen museo () on Oppdalin kunnassa Trøndelagin läänissä Norjassa sijaitseva ulkomuseo, johon on koottu noin 25 vanhaa rakennusta sekä mittava kokoelma esineitä. Museo perustettiin vuonna 1937.
Fagerhaugin kirkko

Fagerhaugin kirkko () on Oppdalin kunnassa Trøndelagin läänissä Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1921.
Lønsetin kirkko

Lønsetin kirkko () on Oppdalin kunnassa Trøndelagin läänissä Norjassa sijaitseva kahdeksankulmainen puukirkko vuodelta 1863.
Ingebrigt Håker Flaten

Ingebrigt Håker Flaten (s. 23. syyskuuta 1971 Oppdal) on norjalainen jazzbasisti. Hän on soittanut yhtyeissä Atomic, The Thing ja The Young Mothers.
Flaten (täsmennyssivu)

Flaten voi tarkoittaa seuraavia asioita:
The Good Father

The Good Father ( ) on vuonna 2022 ensi-iltansa saanut japanilainen jännityskauhuelokuva, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Shō Kataoka ja jonka pääroolia esittää Sara Minami. 
Juoni.
Viisi vuotta sitten psykoterapeutti Shiro Kubo (Hiroshi Tamaki) perheineen joutui auto-onnettomuuteen. Hänen vaimonsa Mayuko on edelleen sairaalassa koomassa, ja hänen nuorempi tyttärensä Luna sai niin pahoja palovammoja, että viettää kaiken aikansa kotona ja käyttää kasvonsa peittäviä naamioita. Kubo itse kävelee nyt ontuen. Hänen vanhempi tyttärensä Hana (Sara Minami) selvisi ilman vammoja, mutta kärsii traumasta ja on lakannut käymästä koulua.
Hana ystävystyy kanssaan samanikäisen lukiolaispoika Junin (Ryusei Onishi) kanssa. Jun tutkii outoa ilmiötä, jossa monet ihmiset kaupungissa ovat näennäisesti menettäneet inhimillisyytensä ja myös kykynsä kävellä ja puhua; myös hänen oma äitinsä on joutunut ilmiön uhriksi. Jun alkaa epäillä, voisiko Hanan isällä olla jotain tekemistä ilmiön kanssa.
Eräänä päivänä Hanan isä tuo kotiin naisen (Yuki Sakurai), jonka hän sanoo olevan heidän ihmeen kaupalla koomasta herännyt äitinsä. Hana ei kuitenkaan pääse eroon tunteesta siitä, että jokin on pielessä ja että tämä nainen näyttää aivan erilaiselta kuin hänen muistamansa äiti.
Siru Kainulainen

Siru Kainulainen (s. 1966) on suomalainen kirjallisuudentutkija. Hän on koulutukseltaan filosofian tohtori, ja hän on Turun yliopiston dosentti.
Kainulaisen tutkimuskohteita ovat runous ja lukeminen kokemuksellisena toimintana. Hän on kirjoittanut väitöskirjansa kohderunoilijaan Eila Kivikk'ahoon keskittyvän elämäkertateoksen "Sillä kirjoittamasta en lakkaa".
Blanka II (Navarra)

Blanka II (Esp. "Blanca", bask. "Zuria"; 9. kesäkuuta 1424 – 2. joulukuuta 1464) oli nimellisesti Navarran kuningatar vuosina 1461–1464. Hän oli myös Kastilian Henrikin puolisona Asturian ruhtinatar.
Elämä.
Blanka oli Juhana II:n ja Blanka I:n toinen lapsi ja vanhin tytär. Hän syntyi Olitessa, Navarrassa 9. kesäkuuta 1424.
Navarran perillinen.
Vuonna 1427 Blanka, hänen vanhempi veljensä Kaarle ja nuorempi sisarensa Eleonoora nimettiin Navarran kuningaskunnan perillisiksi. 
Vuonna 1436 solmitussa rauhansopimuksessa Navarran ja Kastilian välillä hänet kihlattiin Kastilian kruununperilliselle. Blanka avioitui Asturian ruhtinas Henrikin (myöhemmin Kastilian kuningas Henrik IV) kanssa 1440. Vuonna 1453 paavi Nikolaus V myönsi Henrikille avioeron. Perusteluna oli, että "noituus" oli tehnyt Henrikistä kyvyttömän täyttämään aviomiehen tehtäviä. (Henrik sai tästä liikanimen "Kyvytön".)
Blanka palasi Navarraan, missä hän jäi perheensä vangiksi. Hän pysyi lapsettomana loppuikänsä.
Kruununtavoittelija.
Blankan veljen Kaarlen kuoltua 1461 heidän isäänsä Juhanaan tyytymättömät navarralaiset katsoivat Blankan olevan Navarran laillinen hallitsija, ja huusivat hänet kuningattareksi. Juhana, joka halusi pitää Navarran kruunun itsellään, oli kuitenkin vangituttanut Blankan jo aiemmin, eikä asiasta tullut mitään.
Juhana koetti naittaa Blankan Ranskan Ludvig XI:n nuoremmalle veljelle Kaarlelle tavoitteenaan liitto Ranskan kanssa, mutta Blanka kieltäytyi. Vuonna 1464 hän palasi Pamplonaan tavoitteenaan osallistua Navarran säätyjen kokoukseen.
Blanka kuoli Orthezissa alle kuukautta myöhemmin, väitetysti myrkkyyn. Sekä hänen isäänsä että sisartaan Eleonooraa on esitetty myrkyttäjiksi. Blankan kuoltua Navarran perimysoikeus siirtyi Eleonooralle, mutta koska tämä oli hyvissä väleissä isänsä Juhanan kanssa, hän ei vaatinut kruunua itselleen ennen kuin tämä kuoli vuonna 1479.
Achille De Bassini

Achille De Bassini (oikeasti "Bassi"; 5. toukokuuta 1819 Milano – 3. heinäkuuta 1881 Cava de’ Tirreni) oli italialainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan baritoni.
Bassini opiskeli Natale Perellin johdolla ja teki oopperadebyyttinsä vuoden 1837 paikkeilla Vogherassa. Hän sai osakseen Giuseppe Verdin arvostuksen. Verdi valitsi hänet luomaan seuraavat roolit oopperoissaan: Francisco ("I due Foscari", 1844), Pasha Seid ("Il corsaro", 1848), Miller ("Luisa Miller", 1849) ja Melitone ("Kohtalon voima", 1862). Bassini lauloi vuonna 1859 Covent Gardenissa. Verdin lisäksi hän tulkitsi osia muiden muassa Vincenzo Bellinin ja Gaetano Donizettin oopperoissa.
Bassini meni naimisiin oopperalaulaja Rita Gabussin kanssa. Myös pariskunnan pojasta Alberto De Bassinista tuli laulaja.
Rita Gabussi

Rita Gabriella Gabussi (n. 1815 Bologna – 26. tammikuuta 1891 Napoli) oli italialainen oopperalaulaja. Hän tulkitsi eri äänialoille laadittuja rooleja.
Gabussi teki oopperadebyyttinsä Rosinan roolissa Milanossa vuonna 1830. Hän esiintyi Italiassa laajalti ja loi vuonna 1851 Saverio Mercadanten "Medea"-oopperan nimiroolin sen kantaesityksessä Napolissa. Tämän jälkeen Gabussi vetäytyi laulajan uraltaan. Hän oli naimisissa oopperalaulaja Achille De Bassinin kanssa. Myös pariskunnan pojasta Alberto De Bassinista tuli laulaja.
Alberto De Bassini

Alberto De Bassini (14. heinäkuuta 1847 Firenze – ?) oli italialainen oopperalaulaja. Hän oli Achille De Bassinin ja Rita Gabussin poika.
Bassini sai opetusta isältään. Hän teki ensiesiintymisensä kaudella 1869–1870 Venetsiassa Gaetano Donizettin oopperassa "Belisario", jonka esitykseen osallistui myös hänen isänsä. Bassini tulkitsi alun perin tenoriosia, kuten Almavivan roolin "Sevillan parturissa". Hän teki esiintymisiä oopperataloissa eri puolilla Italiaa, mutta siirtyi äänialaltaan baritoniksi ja tulkitsi ensimmäisen baritoniroolinsa Milanossa vuonna 1890. Bassini ei saavuttanut suurta menestystä baritonina Italiassa. Vuonna 1898 hän muutti Pohjois-Amerikkaan, jossa keskittyi esiintymään ranskalaisen oopperakirjallisuuden teoksissa. Bassini teki äänityksiä vuosina 1897–1904. Hän työskenteli lauluopettajana New Yorkissa.
Severi Laakso

Severi Laakso (15. syyskuuta 1988 Tampere) on suomalainen muusikko ja Suomen evankelis-luterilaisen kirkon pappi. Hän toimii muusikkopastorin virassa Tampereella. Severi Laakso on toisen polven keikkaileva ammattimuusikko. Hänen isänsä oli pitkän linjan gospelmuusikko Tarvo Laakso. Severi Laakso järjestää yhdessä tiimin kanssa Musiikkia Taivaan täydeltä -olohuoneiltoja Tampereella.
Ura muusikkona.
Esikoisalbuminsa "Suureen maailmaan" Laakso julkaisi helmikuussa 2024. Albumin kappaleista "Suureen maailmaan" ja "Yhteistä leipää" nousivat Iskelmä kuuluu kaikille -soittolistalle Spotifyssa keväällä 2024.
Laakso on soittanut useissa gospelyhtyeissä esimerkiksi Jakarandassa. Hän on myös säveltänyt ja sanoittanut musiikkia yhtyeen käyttöön. Laakson musiikkia on julkaistu myös hengellisissä laulukirjoissa.
Laakso on myös yksi lastenmusiikkiyhtye Naattiorkesterin jäsenistä, jonka kanssa hän on levyttänyt albumin "Voihan Naatti!" (2021).
Jo lapsesta asti Laakso on ollut mukana isänsä Tarvo Laakson levyillä taustalaulajana ja soittanut eri instrumentteja. Laakso on soittanut basistina lapsuusperheensä gospelbändi Starwar-yhtyeen levyillä "RRR" (2008), "Rakkaus räiskyköön" (2010), "Tuliterä" (2013), "Häikäisevän viestin tuojat" (2015) ja "Arkhimeden piste" (2016). Yhtyeen kanssa Laakso on esiintynyt gospeltapahtumissa eri puolilla Suomea muun muassa Maata Näkyvissä -festareilla ja Ristirockissa.
Soolouransa lisäksi Laakso työskentelee muusikkona useiden ammattilaisten kanssa. Hänellä on duo yhdessä laulaja Beritin kanssa.
Palkinnot ja tunnustukset.
Severi Laakson säveltämä ja sanoittama kappale "Osaatko sinä" voitti Salon uusien lastenlaulujen sävellyskilpailun vuonna 2020.
Naattiorkesterin albumi "Voihan Naatti!" valittiin vuoden lastenmusiikkialbumiksi lastenmusiikin Jellonagaalassa vuonna 2021. Albumi oli myös ehdolla Emma-gaalassa vuonna 2021 lastenmusiikki-kategoriassa.
Severi Laakso oli Radio Sunissa Viikon tähtikokelas tammikuussa 2024.
Meri Vennamo

Meri Vennamo (ent. Kurenniemi, s. 1947 Helsinki) on suomalainen toimittaja, elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Hän on koulutukseltaan filosofian maisteri.
Elämä.
Meri Vennamo on opiskellut Taideteollisessa korkeakoulussa elokuvataidetta ja Helsingin yliopistossa musiikkitiedettä, sosiologiaa, teoreettista filosofiaa ja antiikin kirjallisuutta. Hän on työskennellyt muun muassa elokuvatuottajana, toimittajana, graafikkona ja tuntiopettajana. Vennamo on ohjannut muutamia lyhytelokuvia sekä yhden dokumenttielokuvan. Lisäksi hän on käsikirjoittanut vuonna 1970 valmistuneen elokuvan "Pilvilinna" sekä osallistunut Matti Kassilan ohjaaman elokuvan "Natalia" käsikirjoittamiseen. Underground-piireissä vaikuttanut Vennamo soitti 1960-1970-lukujen vaihteessa Those Lovely Hula Hands -yhtyeessä ja esiintyi taustalaulajana Suomen Talvisota 1939–1940 -yhtyeen albumilla "Underground-Rock".
Vennamo oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen SMP:n edustajana 1985–1991 ja kokoomuksen edustajana 1991–1992 loikattuaan kesken valtuustokauden. Vuoden 1991 eduskuntavaaleissa Vennamo sai yli 1 500 ääntä ollen ylivoimaisesti SMP:n suosituin ehdokas Helsingin vaalipiirissä. Kokoomukseen siirryttyään hän jäi kunnallisvaaleissa varavaltuutetuksi eikä päässyt enää seuraavissa eduskuntavaaleissa puolueen listoille, vaan oli vuonna 1995 keskustapuolueen ehdokkaana. Myöhemmin Vennamo oli Helsingin varavaltuutettuna perussuomalaisten edustajana. Vuonna 2015 hän arvosteli "Helsingin Sanomissa" julkaistussa mielipidekirjoituksessaan Jussi Halla-ahon näkemyksiä maahanmuutosta ja muslimeista. Vuoden 2019 eduskuntavaaleissa Vennamo oli Sinisen tulevaisuuden ehdokkaana.
Yksityiselämä.
Meri Vennamon vanhemmat ovat Veikko Vennamo ja Sirkka Vennamo. Hänen sisaruksiaan ovat Pekka Vennamo ja Raisa Vennamo. Vuonna 2009 ilmestyi Vennamon isästään kirjoittama elämäkerta. Meri Vennamo avioitui Erkki Kurenniemen kanssa vuonna 1970, mutta pariskunta erosi vuosikymmenen lopussa. Hänellä oli Jörn Donnerin kanssa tytär Susanna Vennamo (1981–2017), joka kuoli äkilliseen sairaskohtaukseen.
Pikiturpiaali

Pikiturpiaali ("Gnorimopsar chopi") on turpiaaleihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö.
Pikiturpiaali kasvaa 23–25 cm pitkäksi ja koiras on naarasta suurempi. Alalajeista "G. c. sulcirostris" on hieman kookkaampi. Sukupuolet muistuttavat enimmäkseen toisiaan ulkonäöltään. Laji on kauttaaltaan musta, mutta naaras on hieman koirasta himmeämpi. Pikiturpiaalin pään höyhenet ovat kapeat.
Levinneisyys ja elintavat.
Pikiturpiaalia tavataan Brasiliasta Perun kaakkoiskärkeen ja Argentiinaan. Lajin elinympäristöä ovat ruohomaat kuten savannit, maatalousmaat ja suot. Se liikkuu parvina, joissa on viidestä muutamaan kymmeneen lintua. Pikiturpiaalin ravintoa ovat hyönteiset. Se voi pesiä kolonioina, mutta myös erillään toisistaan. Erilläänkin pesivien parien välillä on yhteistyötä.
Pikiturpiaalikoiras on taitava laulaja ja sitä pidetään siksi häkkilintuna Etelä-Amerikassa.
Onni Touru

Onni Päiviö Touru (22. toukokuuta 1879 Hauho – 6. tammikuuta 1945 Turku) oli suomalainen rakennusmestari. Hän työskenteli Lounais-Suomen maanviljelysseuran rakennusneuvojana vuosina 1912–1938, minkä vuoksi hänellä on merkittävä rooli varsinaissuomalaisen rakentamisen kulttuuriperinnössä. Touru suunnitteli yli 900 maatilarakennusta ja luultavasti saman verran muita rakennuksia.
Touru oli syntyisin Hauholta. Valmistuttuaan vuonna 1902 rakennusmestariksi Tampereen teollisuuskoulusta hän toimi aluksi yksityisenä maatalousrakennusten urakoitsijana. Siinä toimessaan hän joutui Varsinais-Suomeenkin, ensin Lokalahden Hermansaareen.
Suomen maatalousmuseo Sarkalla ja Naantalin museolla on 2024–2026 hanke Tourun suunnittelemien rakennusten jäljittämiseksi, niiden tekemiseksi tunnetuiksi ja niiden edustaman rakennusperinteen säilyttämiseksi sekä näyttelyn järjestämiseksi aiheesta. Toimijat ovat julkaisseet verkkoon vapaasti luettavan tietokannan, kuvagallerian ja tietopaketin Tourun suunnittelemista kohteista.
Luettelo diktaattoreista

Tämä on luettelo tunnetuimmista diktaattoreista, jotka hallitsivat 1900–2000-luvuilla. Mukana on myös edelleen vallassa olevia diktaattoreita. Luetteloon on otettu diktatuureja ympäri maailmaa. Henkilöt on laitettu jaksoihin sen mukaan, milloin he nousivat valtaan. 
= Maailmansodat ja 1900-1940-luvut =
= Kylmä sota 1940-1960-luvut =
= Kylmä sota 1960-1980-luvut =
= Kylmän sodan jälkeen =
= Nykyajan diktaattorit =
Elias Huttu

Elias Huttu (s. 29. syyskuuta 2005 Jyväskylä) on suomalainen jääkiekkoilija, joka edustaa SM-liigajoukkue JYPiä. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Huttu laukoo oikealta. JYPin toimitusjohtaja Risto Korpela on kuvaillut häntä moderniksi voimahyökkääjäksi.
Ura.
Seuraura.
Huttu on Team LKP:n kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin JYPiin. Huttu toimi kaudella 2020–2021 seuran U16-joukkueen varakapteenina. Huttu voitti JYPin sisäisen piste- ja syöttöpörssin tehoilla 12+28=40.
Kaudella 2023–2024 Huttu jakoi 16 osumallaan JYPin U20-joukkueen sisäisen maalipörssin kolmannen sijan Santeri Huovilan kanssa. Hän debytoi kauden aikana myös seuran SM-liigajoukkueessa, jossa Huttu pelasi neljä runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Hän teki liigadebyyttinsä runkosarjan neljänneksi viimeisellä kierroksella 5. maaliskuuta 2024 Vaasan Sportia vastaan. Huttu merkittiin JYPin nelossentteriksi laidoilleen kaksi muuta U20-joukkueen pelaajaa: Santeri Huovila ja Balázs Varga. Hän sai ottelussa jääaikaa 11.26 minuuttia.
Huhtikuussa 2024 Huttu teki JYPin kanssa kolmivuotisen SM-liigasopimuksen. Varsinaisella tulokaskaudellaan 2024–2025 hän pelasi 38 runkosarjaottelua tehopistein 2+2=4. Huttu teki liigauransa avausmaalin 16. marraskuuta 2024 vieraissa Tampereen Ilvestä vastaan. Hän pelasi osan kaudestaan vielä myös U20-joukkueessa.
Maajoukkueura.
Huttu on pelannut 18 nuorten maaottelua. Hän toimi Suomen alle 20-vuotiaiden maajoukkueen kapteenina elokuussa 2024 Sveitsin Zugissa pelatussa viiden maan turnauksessa.
Muuta.
Huttu on maininnut esikuvikseen NHL:stä Sidney Crosbyn ja Nathan MacKinnonin sekä kertonut seuranneensa JYPissä lapsena mm. Éric Perriniä ja Juha-Pekka Hytöstä.
W-Arly-Pendjari Complex

W-Arly-Pendjari Complex (WAP) on kolmen kansallispuiston kokonaisuus Nigerissä, Beninissä ja Burkina Fasossa. Kansallispuistot ovat W-kansallispuisto, Pendjarin kansallispuisto ja Arlyn kansallispuisto. Kokonaisuus kirjattiin vuonna 1996 Unescon maailmanperintöluetteloon.
Puistojen pinta-ala on yli 9 400 000 hehtaaria, ja niiden alueella asuu noin neljä miljoonaa henkeä kolmen maan eri puolilla. Asukkaat ovat varsinkin gurmia ja fulbeja. 
Puistokokonaisuus kattaa suuren alueen koskemattomia Sudano-Sahelin savanneja. Sen kasvillisuustyyppejä ovat niityt, pensasmaat, metsäinen savanni ja laajat galleriametsät. Alueella on Länsi-Afrikan savannivyöhykkeen suurimmat ja tärkeimmät maa-, puolivesi- ja vesiekosysteemien jatkumot.
Puistot ovat turvapaikkoja muualta Länsi-Afrikasta kadonneille tai erittäin uhanalaisille villieläimille. Siellä asuu Länsi-Afrikan suurin norsupopulaatio ja alueelle tyypillisiä suuria nisäkkäitä, kuten afrikanmanaatti, gepardi, leijona ja leopardi. Siellä on myös alueen ainoa elinkelpoinen leijonapopulaatio. 
Kansallispuistojen halki kulkevat Beninin, Burkina Fason ja Nigerin rajat, sekä Togon raja on lähellä. Elefanttien ja muiden villieläinten turvapaikoiksi luoduista puistoista on viime vuosina tullut turvasatama terroristeille, jotka käyttävät harvaan asuttuja alueita ihmisten ja materiaalin kuljettamiseen.
Maria Riva

Maria Elisabeth Riva (os. Sieber; 13. joulukuuta 1924 Berliini, Saksa – 29. lokakuuta 2025) oli saksalaissyntyinen yhdysvaltalainen näyttelijä. 
Ura.
Riva loi uraa televisionäyttelijänä CBS:llä 1950-luvulla. Tämän lisäksi hän toimi teatterinäyttelijänä sekä näyttelijän opettajana Max Reinhardt Academyssa. 
Yksityiselämä.
Riva on näyttelijä Marlene Dietrichin tytär. Hän julkaisi muistelmat äidistään vuonna 1992. Äidin ja tyttären välinen suhde oli hyvin vaikea ja ristiriitainen. Riva oli naimisissa William Rivan kanssa vuodesta 1947 tämän kuolemaan vuonna 1999 asti. Pariskunnalla oli neljä lasta.
Kuolemaantuomitun viimeinen päivä

Kuolemaantuomitun viimeinen päivä () on Victor Hugon kirjoittama pienoisromaani, joka ilmestyi alkujaan vuonna 1829. Se seuraa kuolemaantuomitun miehen vankilaoloja samalla kun päivät hupenevat lähestyttäessä tuomion täyttöönpanoa giljotiinilla mestaamisella. Teos tunnetaan Hugon kriittisenä kannaanottona kuolemanrangaistusta vastaan.
Antonietta Fricci

Antonietta Fricci (oikeasti "Frietsche"; 8. tammikuuta 1840 Wien – 7. syyskuuta 1912 Torino) oli itävaltalainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan sopraano. Hän tulkitsi myös mezzosopraanorooleja.
Fricci opiskeli Mathilde Marchesin johdolla Wienissä. Hän debytoi konserttilaulajana vuonna 1856 ja teki oopperadebyyttinsä vuonna 1858 Violettan roolissa Pisassa. Fricci oli La Scalan vakituinen solisti vuosina 1865–1873. Hän lopetti esiintymisen vuonna 1878. Myöhemmin hän työskenteli lauluopettajana Firenzessä ja Torinossa.
Elisabeth Rethberg

Elisabeth Rethberg (oikeasti "Lisbeth Sättler"; 22. syyskuuta 1894 Schwarzenberg – 6. kesäkuuta 1976 Yorktown Heights) oli saksalaissyntyinen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan sopraano.
Rethberg esitti jo lapsuudessaan Franz Schubertin lauluja. Hän opiskeli vuosina 1912–1913 pianonsoittoa ja sitten Dresdenin konservatoriossa laulua. Hän sai opetusta myös Otto Watrinilta. Rethberg teki debyyttinsä Dresdenissä Arsenan roolissa operetissa "Mustalaisparoni" vuonna 1915. Vuonna 1917 hän esiintyi Dresdenissä Hans Pfitznerin oopperan "Das Christ-Elflein" kantaesityksessä. Rethberg teki esiintymisiä myös Wienissä, Berliinissä ja Leipzigissä. Vuosina 1922–1942 hän oli Metropolitan-oopperan laulaja. Rethberg lauloi myös Havannan oopperassa vuosina 1923–1928 sekä Covent Gardenissa vuosina 1925 ja 1934–1939. Vuonna 1928 hän loi nimiroolin Richard Straussin oopperan "Die ägyptische Helena" kantaesityksessä Dresdenissä. Hän tulkitsi rooleja myös muiden muassa Giuseppe Verdin, Wolfgang Amadeus Mozartin, Giacomo Puccinin, Ottorino Respighin ja Richard Wagnerin oopperoissa. Konserttilaulajana Rethbergin ohjelmistoon kuului Giuseppe Verdin "Requiem".
Rethberg vetäytyi näyttämöltä vuonna 1942. Hän piti viimeisen konserttinsa The Town Hallissa vuonna 1944. Hän jäi sen jälkeen asumaan Yhdysvaltoihin. Rethberg solmi ensimmäisen avioliittonsa kauppias Albert Domanin kanssa. Vuonna 1957 hän meni naimisiin baritoni George Cehanovskyn kanssa.
Olavi Niemi (näyttelijä)

Olavi Kalervo Niemi (4. toukokuuta 1930 Lapua – 8. helmikuuta 2004) oli suomalainen näyttelijä. Hän teki uransa valtaosin Tampereen Teatterissa.
Ura.
Olavi Niemi suoritti Suomen teatterikoulun 1953–1955. Hän näytteli Kotkan kaupunginteatterissa 1955–1961 ja Tampereen Teatterissa 1961–1989. Niemen näyttämötehtäviä olivat muun muassa Hamlet, Eddie Carbone ("Näköala sillalta") ja Risto ("Työmiehen vaimo"). Puheteatterin ohella Niemi näytteli useissa opereteissa ja musikaalissa "West Side Story", jossa hänellä oli Bernardon rooli.
Niemi näytteli lukuisissa televisiotuotannoissa, mutta hänen roolinsa olivat usein pieniä. Vuonna 1985 hän teki Sakari Kaarron roolin minisarjassa "Jäähyväiset lasihevoselle". Sarjassa näytteli myös hänen puolisonsa Anja Räsänen.
Niemen vanhemmat olivat liikemies Vihtori Niemi ja Maria Sillanpää. Olavi Niemi on puolisoineen haudattu Tampereelle Kalevankankaan hautausmaalle.
Lakshmibain rykmentti

Lakshmibain rykmentti () oli naisista koostuva jalkaväkirykmentti, joka taisteli Vapaan Intian väliaikaisen hallituksen puolesta brittien siirtomaavaltaa vastaan. Se perustettiin kesällä 1943 Kaakkois-Aasiassa asuneista vapaaehtoisista intialaissyntyisistä naisista. Sitä johti kapteeni Lakshmi Sahgal. Hän onnistui kokoamaan 1500 naista sotilaskoulutukseen ja lisäksi 200 joista tuli sairaanhoitajia. Rykmenttiä koulutettiin kolme kuukautta Singaporessa ennen kuin se osallistui sotatoimiin Burmassa.
Rykmentti sai nimensä kuningatar Lakshmibain mukaan, koska tämä oli taistellut brittejä vastaan sankarillisesti vuonna 1857.
Maija Mäkinen

Maija Sirkka Sinikka Mäkinen (18. helmikuuta 1925 Viipuri – 22. huhtikuuta 2001 Lappeenranta) oli suomalainen näyttelijä.
Ura.
Mäkinen aloitti näyttelijän uransa Hämeenlinnan teatterissa 1945. Hän päätyi Kotkan, Kuopion ja Lahden kautta Lappeenrannan kaupunginteatteriin, jossa hän näytteli 1963–1975. Hän oli näytellyt samassa teatterissa jo 1956–1958. Mäkisen näyttämötehtäviin kuului muun muassa "Hamletin" Ofelia, "Katupeilin takana" -epookkikomedian Vappu ja "Niskavuoren Hetan" Siipirikko. Laulunäytelmässä "Tukkijoella" hän näytteli Pölhö-Kustaan osan. Lisäksi hänen uraansa lukeutui operetti- ja subrettirooleja.
Mäkisen ensimmäinen aviopuoliso oli teatterinjohtaja Martti Kainulainen (1950–1960) ja toinen Pauli Taalikka (1930–1998) vuodesta 1963. Hänelle syntyi ensimmäisen avioliiton aikana kaksi lasta ja toisen aikana yksi. Näyttelijämatrikkeleissa hänen nimensä on mainittu muodossa Mäkinen-Taalikka (Kainulainen).
Mäkisen vanhemmat olivat seppä Emil Mäkinen ja Selma Salojärvi.
Lesnajan taistelu

Lesnajan taistelu oli osa suurta Pohjan sotaa. Se käytiin Ruotsin armeijan ja Venäjän armeijan välillä 9. lokakuuta 1708 Puola-Liettuan alueella Mogilevin kaupungin itäpuolella sijainneessa Lesnajan kylässä. Lesnajan taistelu, jonka Venäjä voitti, merkitsi Ruotsin kuninkaan Kaarle XII:n Venäjälle suuntaaman sotaretken pysähtymistä ja käännekohtaa sodassa. Voitto oli Pietari Suurelle ensimmäinen säännöllisistä joukoista saavutettu voitto.
Taistelun kulku.
Ruotsin 12 500 miehen kokoista armeijaa, jonka tavoitteena oli marssia Riiasta kaakkoon tarvikepulasta kärsineen Kaarle XII:n avuksi, johti kenraali Adam Ludvig Lewenhaupt ja Venäjän armeijaa tsaari Pietari Suuri yhdessä kenraalinsa Alexander Menšikovin kanssa. Ruotsalaisten lähestyessä Lesnajan kylää Pietari hyökkäsi heitä vastaan 5000 sotamiehen ja 7000 rakuunan voimin. Venäläiset joukot oli jaettu kahteen osaan, joista toista komensi tsaari itse ja toista Menšikov. Ruotsalaiset puolustautuivat iltapäivällä vankkureista muodostetussa asemassa, kunnes venäläinen kenraali Reinhold Bauer saapui 5000 rakuunan kanssa. Sotiminen loppui kello seitsemän aikaan illalla, ja Lewenhauptin joukot aloittivat vetäytymisen kohti etelää. Ruotsin armeija menetti taistelussa puolet vahvuudestaan, koko tykistön ja suurimman osan tarvikekuormastostaan. Venäläisten tappiot olivat tsaarin oman arvion mukaan 1 111 kaatunutta ja 2 856 haavoittunutta.
Hannele Lanu

Merja Hannele Lanu (28. lokakuuta 1952 Kotka – 6. joulukuuta 2023) oli suomalainen näyttelijä. Hän työskenteli Porin Teatterin näyttelijänä vuodesta 1983.
Ura.
Hannele Lanu syntyi Veikko Gunnar Lanun ja Hilkka Marjatta Rossin perheeseen. Hän opiskeli 1970-luvulla Helsingin yliopistossa, minkä yhteydessä hän löysi Ylioppilasteatterin, joka vei hänet mennessään. Uransa varhaisvaiheessa Lanu perusti lastenteatteri Kitkat-Katkatin, josta hän jatkoi näyttelijäharjoittelijaksi Varkauden Teatteriin. Hän siirtyi pian Poriin ja näytteli Porin Teatterissa vuodesta 1983. Hänestä kehkeytyi yksi teatterin kantavista voimista. Ennen Porin Teatteria Lanu oli työskennellyt lastenteatteri Fingerporissa.
Lanun roolitehtäviä olivat esimerkiksi "Kauppa-Lopon" nimiosa, Kärkkäisen osa Arto Paasilinnan komediassa "Jäniksen vuosi" ja rouva Higginsin osa musikaalissa "My Fair Lady", joka sai yli 15 000 katsojaa. Uransa alkuvaiheessa Lanu näytteli Piian roolin Maria Jotunin komediassa "Tohvelisankarin rouva".
Lanu näytteli niin ikään muutamassa elokuvatuotannossa. Risto Jarvan ohjaamassa komediaelokuvassa "Jäniksen vuosi" (1977) hän oli kioskinpitäjänä. Tepi Salokarin ohjaamassa televisioelokuvassa "Rakkaus aamupäivällä" (1992) Lanu oli yksi viidestä naisesta. Teos on onnen vaikeudesta kertova viisiosainen episodielokuva. Vuonna 1989 Lanu näytteli kunto-ohjaajan roolin Visa Mäkisen rikoskomediassa "Ruuvit löysällä".
Mostaganemin maakunta

Mostaganemin maakunta () eli wilaya on hallintoalue Algerian luoteisosassa. Sen keskus on Mostaganemin kaupunki. Maakunnan pinta-ala on 2 269 neliökilometriä. Asukkaita on 877 500 henkeä (vuonna 2018, arvio).
Mostaganemin maakunta rajoittuu idässä Chlefin, kaakossa Relizanen, lounaassa Mascaran ja lännessä Oranin maakuntiin sekä pohjoisessa Välimereen. Maisemaa leimaavat Dahravuodet, Mostaganemin ylänkö sekä idän ja lännen tasangot. Vuotuinen sademäärä on 350–500 millimetriä.
Maakunta jakautuu hallinnollisesti kymmeneen piirikuntaan eli daïraan, joihin kuuluu 32 kuntaa. Piirikuntien keskukset ovat Achaacha, Aïn Nouïssy, Aïn Tedles, Bouguirat, Hassi Mameche, Kheireddine, Mesra, Mostaganem, Sidi Ali ja Sidi Lakhdar.
Mostaganemista on maantieyhteydet Oraniin, Algeriin ja naapurimaakuntiin. Maakunnan etelärajalla kulkee valtatie A1. Rautatie johtaa Mostaganemista Mascaran maakunnan Mohammadiaan. Mostaganemissa on kalastus- ja kauppasatama ja Salamandressa ja Sidi Lakhdarissa kalastussatamat. Maakunnassa on siviili- ja sotilaskäytössä oleva lentokenttä.
Maakunnan pääelinkeino on maanviljely, joka tuottaa viljaa, vihanneksia ja hedelmiä. Välimerellä harjoitetaan kalastusta. Lisäksi on muun muassa elintarvike- ja kemian teollisuutta. Mostaganemissa toimii Abdelhamid Ibn Badisin yliopisto. Nähtävyyksiä ovat Välimeren hiekkarannat ja Mostaganemin kaupungin vanhat osat.
Otto Rokka

Otto Rokka (s. 1993) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Suomen Kansallisteatterissa.
Ura.
Rokka valmistui Teatterikorkeakoulusta näyttelijäksi keväällä 2022. Ennen teatterikoulua hän opiskeli Lahden kansanopiston teatterilinjoilla vuosina 2014–2017. Rokan näyttämörooleja Suomen Kansallisteatterissa ovat esimerkiksi Aapo Palolan osa näytelmässä "Dosentit" ja Birkin osa fantasiaseikkailussa "Ronja, ryövärintytär". Rokka on näytellyt myös Turun Kaupunginteatterissa, jossa hän teki kirjailija Clifford Bradshaw'n roolin musikaalissa "Cabaret".
Rokka soittaa kitaraa ja pianoa. Hänen äänialansa on baritoni.
Rokka on näytellyt muutamassa lyhytelokuvassa, kuten Otto Kylmälän ohjaamassa 14-minuuttisessa fiktiossa "Barcelona" (2019).
Maneka Gandhi

Maneka Gandhi (s. 26. elokuuta 1956) on intialainen poliitikko. Intian parlamentin alahuoneessa Lok Sabhassa hän edustaa Intian kansanpuoluetta Uttar Pradeshin Sultanpurin vaalipiirissä. Hän on toiminut aktiivisesti eläinten oikeuksien puolustajana.
Vuonna 2001 ilmestyi Maneka Gandhin anopin, Indira Gandhin elämäkerta, jossa väitettiin Manekan osallistuneen Indiran murhan tekijöiden suojeluun. Maneka Gandhi vei asian oikeuteen ja voitti.
George Frederic Watts

George Frederic Watts (1817–1904) oli brittiläinen taidemaalari ja kuvanveistäjä. Hän herätti aluksi 1840-luvulla huomiota muutamilla historia-aiheisilla laatukuvillaan ja sai niistä pari ensi palkintoakin. Niitä olivat teokset "Caractacus, jota riemusaatossa kuljetetaan pitkin Rooman katuja" ja "Alfred nostaa saksilaiset aseisiin tanskalaisia vastaan". Sittemmin hän liittyi prerafaeliitteihin, mutta hän oli liian itsenäinen ja luopui pian heistäkin kulkeakseen kokonaan omia, muista poikkeavia teitään. Palattuaan kolmivuotiselta opintomatkaltaan Italiasta 1847 hän tosin vielä loi muutaman aikaisempien laatumaalaustensa tapaisen teoksen, kuten "Paolo Malatesta ja Francesca da Rimini", "Orlando ajaa takaa Fata Morganaa", "Laupias samarialainen" ja "Pyhä Yrjänä, lohikäärmeen tappaja" (fresko Lontoon parlamenttitalon runoilijahallissa vuodelta 1853), mutta vähitellen hän siirtyi melkein yksinomaan filosofisen aatemaalauksen alalle.
Watts halusi maalauksillaan opettaa ja kasvattaa kansaa ja siksi hän ei, omien sanojensa mukaan, maalannutkaan esineitä ja asioita, vaan aatteita. Varakkaana hän ei suostunut myymään teoksiaan yksityisille keräilijöille, etteivät ne hautautuisi heidän kokoelmiinsa, vaan hän lahjoitti niitä Lontoon Tate Galleryyn ja muihin englantilaisiin kokoelmiin, mutta osan hän säilytti omassa työhuoneessaan, joka oli sunnuntai-iltapäivin yleisölle avoinna.
Aatteellisia allegorioita olivat esimerkiksi "Fata Morgana" (1865), "Toivo", "Rakkaus ja elämä" (1893), "Rakkaus ja kuolema", "Aika, kuolema ja oikeus", "Voittava rakkaus", "Kuolema kruunaa viattomuuden", "Mammona" ja "Omatunto". Hän piti esikuvinaan eri aikojen mestareita ja omaksui juhlallisen ylevyyden vanhoista kreikkalaisista Parthenon-veistoksista, lämpimät värit venetsialaisilta maalareilta ja valohämyn Rembrandtilta. Myöhempinä vuosinaan hän maalasi aikalaistensa muotokuvia, joista hän lahjoitti 15 kokoelmana, "Hengen Pantheonina" Lontoon Kansallisgalleriaan. Hän teki jonkin verran myös veistoksia. Hänet valittiin 1868 Kuninkaallisen taideakatemian jäseneksi, mutta hän luopui jäsenyydestä 1896.
Mascaran maakunta

Mascaran maakunta () eli wilaya on hallintoalue Algerian luoteisosassa. Sen keskus on Mascaran kaupunki. Maakunnan pinta-ala on 5 135 neliökilometriä. Asukkaita on 968 400 henkeä (vuonna 2018, arvio).
Mascaran maakunta rajoittuu pohjoisessa Oranin ja Mostaganemin, idässä Relizanen ja Tiaretin, etelässä Saïdan ja lännessä Sidi Bel Abbèsin maakuntiin. Luonnonalueita ovat Beni-Chouagranen ja Saïdan vuoristot, Habra-Sigin rannikkotasanko, Ghriss-Mascaran ylätasanko ja Mactan suoalue. Ilmasto on välimerellinen ja semiaridi. Vuotuinen sademäärä on 450 millimetriä.
Maakunta jakautuu hallinnollisesti 16 piirikuntaan eli daïraan, joihin kuuluu 47 kuntaa. Piirikuntien keskukset ovat Aïn Fares, Aïn Fekan, Aouf, Bou Hanifia, El Bordj, Ghriss, Hachem, Mascara, Mohammadia, Oggaz, Oued El Abtal, Oued Taria, Sig, Tighennif, Tizi ja Zahana.
Maakunnan läpi kulkevat valtatie A1 ja Oraniin johtava rautatie. Pääelinkeino on maanviljely, joka tuottaa viljaa, vihanneksia ja oliiveja. Lisäksi on muun muassa elintarvike-, rakennustarvike- ja kemian teollisuutta. Mascarassa toimii Mustapha Stamboulin yliopisto.
Nähtävyyksiä ovat Tighennifin arkeologinen löytöpaikka, roomalaisajan rauniot, emiiri Abdelkaderiin liittyvät kohteet kuten Aïn El Beïdan moskeija ja Sidi Mahieddinen zawiya sekä Bou Hanifian kuumat lähteet.
Samuli Virtanen

Samuli Virtanen (s. 8. kesäkuuta 1996 Tammela) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Mestis-joukkue Forssan Palloseurassa. Hän toimii joukkueen kapteenina. Virtanen on pelityyliltään puolustava puolustaja.
Ura.
Virtanen aloitti jääkiekkoilun kuusivuotiaana. Hänen kasvattajaseuransa on Forssan Palloseura. Virtanen debytoi seuran miesten joukkueessa vain 16-vuotiaana Suomi-sarjassa kaudella 2012–2013, jolloin hän pelasi siellä viisi runkosarjaottelua tehden yhden syöttöpisteen. Kauden 2013–2014 Virtanen vietti FoPSin A- ja B-nuorissa ja kauden 2014–2015 kokonaan A-nuorissa. Kaudella 2015–2016 hän toimi seuran A-nuorten varakapteenina. Virtanen pelasi myös kuusi ottelua Suomi-sarjassa.
Kaudeksi 2016–2017 Virtanen teki vuoden mittaisen sopimuksen FPS:n Suomi-sarjajoukkueen kanssa. Hänen ensimmäinen kokonainen kautensa toi siellä 34 runkosarjaottelussa tehot 1+9=10 ja kahdeksassa playoff-ottelussa kaksi syöttöpistettä. Kauden 2017–2018 ensimmäisessä harjoitusottelussa Virtanen loukkasi olkapäänsä ja hän joutui yli kuukaudeksi sivuun. Kaudeksi 2019–2020 Virtanen nimettiin FPS:n kapteeniksi.
FPS nostettiin kaudeksi 2020–2021 Mestikseen. Virtanen nimettiin joukkueen varakapteeniksi. Hänen ensimmäinen kautensa sarjassa toi 22 runkosarjaottelussa tehot 1+2=3. Kesäkuussa 2021 Virtanen teki FPS:n kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen, kuten taas toukokuussa 2022.
Elokuussa 2022 FPS hyllytti toiminnastaan kaksi henkilöä, mikä liittyi Forssan keskustassa tapahtuneeseen pahoinpitelyyn, joka tapahtui ravintola Statuksesta poistumisen jälkeen. "Forssan lehden" ja "Hämeen Sanomien" urheilutoimituksen useista lähteistä vahvistettujen tietojen mukaan hyllytetyt henkilöt olivat Virtanen ja päävalmentaja Asko Rantanen. FPS:n puheenjohtaja Pasi Nuora ei kuitenkaan vahvistanut tietoja, vaan hän kommentoi arvioituja poissaolijoita katsomalla illan ottelun kokoonpanoa. Virtanen palasi FPS:n vahvuuteen lokakuun lopulla.
Kaudeksi 2023–2024 Virtanen nimettiin FPS:n kapteeniksi. Helmikuussa 2024 seura vuokrasi hänet ja Oskari Lahtisen SM-liigajoukkue Hämeenlinnan Pallokerhoon, kun joukkueen puolustus kärsi loukkaantumisista. Virtanen teki näin ollen liigadebyyttinsä 7. helmikuuta 2024 Turun Palloseuraa vastaan. Hänet merkittiin HPK:n seitsemänneksi puolustajaksi. Virtanen sai ottelussa jääaikaa 3.07 minuuttia.
Muuta.
Virtanen valmistui ylioppilaaksi Forssan yhteislyseosta keväällä 2015. Hän opiskeli tämän jälkeen rakennusinsinööriksi Hämeen ammattikorkeakoulussa.
John Stanley (säveltäjä)

Charles John Stanley (17. tammikuuta 1712 Lontoo – 19. toukokuuta 1786 Lontoo) oli brittiläinen säveltäjä ja urkuri.
Stanley sokeutui 2- tai 3-vuotiaana. Hän opiskeli Maurice Greenen johdolla ja pääsi 11- tai 12-vuotiaana urkuriksi lontoolaiseen kirkkoon. Stanley sai kandidaatin arvon musiikissa Oxfordin yliopistosta vuonna 1729 ja pääsi Inner Templen urkuriksi vuonna 1734. Hän meni naimisiin vuonna 1738. Vuonna 1779 Stanley seurasi William Boycea kuninkaan muusikoiden yhtyeen mestarina ja vuonna 1782 hän pääsi Chapel Royalin urkuriksi.
Stanley johti Georg Friedrich Händelin oratorioiden esityksiä tämän elämän viimeisen vuosikymmenen aikana ja jatkoi niitä Händelin kuoltua John Christopher Smithin kanssa. Säveltäjänä Stanleyn on kuvailtu edustaneen Händelin tyyliä tai Händelin ja Johann Christian Bachin välistä siirtymävaihetta. Hän sävelsi oratoriot "Jephtha" (1757), "Zimri" (1760) ja "The Fall of Egypt" (1774). Hänen tuotantoonsa kuuluu myös muun muassa konserttoja, huilusonaatteja ja soolourkuteoksia.
Kimon Koalemos

Kimon Koalemos (, ; 500-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen, joka oli kotoisin Ateenasta. Hän oli Stesagoras I:n poika ja Miltiades vanhemman velipuoli.
Kimonin pojat olivat Stesagoras II ja Miltiades nuorempi, ja pojanpoika tunnetumpi nuorempi Kimon. Plutarkhoksen mukaan Kimonilla oli lisänimi "Koalemos", joka tarkoittaa typerystä.
Herodotos kertoo, että Ateenan tyranni Peisistratos karkotti Kimonin Ateenasta. Karkotettuna ollessaan hän voitti nelivaljakkoajot Olympian kisoissa kahdesti, 61. ja 62. olympiadien kisoissa (536 ja 532 eaa.). Jälkimmäisellä kerralla hän salli, että Peisistratos julistettiin voittajaksi hänen sijastaan, ja sai sen seurauksena luvan palata takaisin Ateenaan. Peisistratoksen kuoltua hän voitti samoilla hevosilla kolmannen kerran, 63. olympiadin kisoissa (528 eaa.), ja Peisistratoksen pojat murhauttivat hänet.
Kimon (täsmennyssivu)

Kimon (, ) voi viitata seuraaviin:
Miltiades vanhempi

Miltiades vanhempi (; n. 590–524 eaa.) oli antiikin kreikkalainen, joka oli kotoisin Ateenasta ja toimi Traakian Khersonesoksen tyrannina.
Elämä.
Miltiades oli Kypseloksen poika ja vanhin Kimonin sukuun kuuluneesta kolmesta Miltiades-nimisestä miehestä. Suku oli kotoisin Aiginalta ja juonsi alkuperänsä Aiakokseen. Miltiadeen isä Kypselos oli huomattava henkilö tyranni Peisistratoksen ajan Ateenassa. Miltiades voitti nelivaljakkoajot vuoden 560 eaa. Olympian kisoissa.
Kun Traakian Khersonesosta asuttaneet traakialaiset dolonkialaiset olivat sodassa absinthialaisten kanssa, he pyysivät neuvoa Delfoin oraakkelilta. Oraakkeli kehotti heitä sallimaan, että ensimmäinen mies, joka kestitsisi heitä heidän lähdettyään temppelistä, perustaisi heidän maahansa siirtokunnan. Kyseinen henkilö oli Miltiades, joka oli halukas pääsemään Peisistratoksen vallan alta ja otti siirtokunnan perustamisen mielellään tehtäväkseen. Näin Miltiadeesta tuli Khersonesoksen tyranni. Hän linnoitti niemimaan rakennuttamalla sen kannaksen poikki muurin. Miltiades jäi vangiksi sodassa lampsakoslaisia vastaan, mutta hänet vapautettiin Kroisoksen vaatimuksesta.
Miltiades kuoli jättämättä jälkeensä omia lapsia. Hänen kuolemansa jälkeen Khersonesoksen tyrannia siirtyi Stesagoras II:lle, joka oli Miltiadeen velipuolen Kimon Koalemoksen poika, ja tämän jälkeen Kimonin toiselle pojalle Miltiades nuoremmalle. Miltiadeen kunniaksi järjestettiin uhrijuhlat ja kisat, joihin kukaan lampsakoslainen ei saanut osallistua.
Sekä Cornelius Nepos että Pausanias sekoittavat Miltiades vanhemman Miltiades nuorempaan.
Miltiades nuorin

Miltiades (; 400-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen valtiomies, joka oli kotoisin Ateenasta. Hän oli Kimonin poika ja tunnetumman Miltiades nuoremman pojanpoika. Miltiades mainitaan Aristeideen skoliassa sekä Aiskhineella, joka sanoo hänen menneen Ateenan lähettiläänä Spartaan ennen viisikymmenvuotisen rauhan solmimista.