tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Antjie Krog

Antjie Krog (myös Antijie Samuel 23. lokakuuta 1952 Kroonstad, Free State) on eteläafrikkalainen runoilija, kirjailija, kääntäjä, toimittaja ja tieteilijä. Krog on voittanut lukuisia palkintoja niin runoudestaan, journalismistaan, fiktiostaan kuin käännöstyöstään ja hänen teoksiaan on käännetty monille kielille. Krogille on myönnetty kolme kunniatohtoriutta ja hän on "University of the Western Capen" kunniaprofessori.
Krog opiskeli Free Statein ("Bachelor of Arts" 1976), Pretorian (Master of Arts 1983) yliopistoissa sekä UNISA:ssa, jossa hän suoritti opettajan pätevyyden. 1980-luvulla Antjie Krog työskenteli opettajana lukiossa ja opettajankoulutuslaitoksessa Kroonstadissa. Krog aloitti uransa journalistina "Die Burger"-sanomalehdessä toimi myöhemmin päätoimittajna "Die Suid-Afrikaanissa". Vuosina 1995 - 2000 hän työskenteli SABC:ssa radiotoimittajana raportoiden Totuuskomission toiminnasta 1996-98. Tänä aikana hän myös kirjoitti artikkeleita sanoma- ja aikakauslehtiin.
Krogin pääsääntöisesti vapaamuotoinen runous on sisältää paljon metaforia ja on hyvin lyyristä ja tunteikasta. Se käsittelee sekä yksityisiä että poliittisia aiheita. Hän julkaisi ensimmäisen runokokelmansa "Dogter van Jefta" seitsemäntoistavuotiaana ja häneltä on yhteensä julkaistu kymmenen kokoelmaa sekä kolme lastenrunokirjaa. 1990-luvulla Krog ryhtyi kirjoittamaan myös proosaa omintakaisella omaelämäkerrallisella tyylillä, joka yhdistää faktaa, fiktiota ja lyyrisiä elementtejä. Hänen tunnetuin, kansainväliseen maineeseen noussut kirjansa "Country of my Skull" (1998) kertoo kokemuksista Etelä-Afrikan Totuuskomission toiminnan seuraamisesta journalistina. Krogin ensimmäinen näytelmä "Waarom is die wat voor toyi-toyi altyd so vet?" sai ensiesityksensä vuonna 1999.
Krog on kääntänyt afrikaansiksi Nelson Mandelan omaelämäkerran "Pitkä tie vapauteen" ja muun muassa Henk van Woerden ja Tom Lanoye teoksia.
Antjie Krog on naimisissa arkkitehti John Samuelin kanssa ja hänellä on neljä lasta.
Uusi Hollanti

Uusi Hollanti () on Pietarin Amiraliteetin piirissä sijaitseva saari ja klassistinen rakennuskokonaisuus.
Kolmion muotoista saarta rajaavat Moika, Krjukovin kanava ja Amiraliteetin kanava. Sen pinta-ala on 7,8 hehtaaria. Saaren keskellä sijaitsee Moikaan yhdistetty satama-allas.
1700-luvun alussa ”Hollanniksi” kutsuttiin Amiraliteetin telakan puutavaravarastoa, jossa käytettiin erityistä hollantilaista varastointimenetelmää. 1730-luvulla se siirrettiin saarelle, jolle vuosina 1760–1780-luvuilla rakennettiin suuret punatiiliset varastorakennukset. Alkuperäisen rakennussuunnitelman laati arkkitehti Savva Tševakinski. 1780-luvulla työtä jatkoi Jean-Baptiste Vallin de la Mothe, joka on suunnitellut satama-altaaseen johtavan kanavan suurenmoisen kaariportin. Vuosina 1828–1829 saarelle rakennettiin Aleksandr Staubertin suunnittelema pyöreä vankilarakennus. Vuonna 1893 kaivettiin allas, jossa laivanrakentaja Aleksei Krylov suoritti kokeitaan. Vuonna 1915 Uuteen Hollantiin perustettiin laivaston radioasema, joka lokakuun vallankumouksen aikana välitti neuvostohallituksen julistuksia, vetoomuksia ja tiedotuksia. Neuvostoaikana saari oli laivaston hallussa. Salaperäisyyden verhoama, karun romanttinen, mutta rapistuva rakennuskokonaisuus oli Leningradin kiehtovimpia nähtävyyksiä.
Saaren uusiokäyttöä ryhdyttiin suunnittelemaan 1980-luvun lopussa. Itämeren laivasto luovutti alueen kaupungille vuonna 2004. Pian sen jälkeen osa rakennuksista vaurioitui tulipalossa. Suojelukohteet sisältävän liike- ja vapaa-ajankeskuksen suunnittelusta julistetun kilpailun voitti brittiläinen arkkitehti Norman Foster. Kesällä 2006 suoritetuissa purkutöissä menetettiin osa saaren historiallisista kohteista: Krylovin koeallas, Dmitri Mendelejevin käyttämä laboratorio ja historiallisen radioaseman rakennus.
Lauantaina 16.7.2011 saari avattiin yleisölle ensimmäistä kertaa 300 vuoteen. Pietarissa järjestettiin laivastoalueen suunnittelukilpailu, jonka miljardööri ja taidekeräilijä Roman Abramovitš voitti. Abramovitš on aikonut sijoittaa saarelle runsaat 300 miljoonaa euroa, jolla saarta kunnostetaan ja sinne rakennetaan muun muassa asuntoja, toimistoja, liiketilaa sekä museo hänen laajalle modernin ja nykytaiteen kokoelmalleen. Museon on määrä aueta vuonna 2016.
Viirupystynokka

Viirupystynokka ("Xenops rutilus") on laajalla alueella Etelä-Amerikassa tavattava orneeroihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Kooltaan viirupystynokka on noin 12 cm. Lajin selkä ja siivet ovat väriltään tummanruskeat. Yläselkä on heikosti viiruinen. Päälaki on linnulla hieman muuta yläruumista harmaampi. Päässä on valkoinen silmäkulmajuova ja naama on valkoisen ja ruskean viiruinen. Nokka on lyhyehkö ja tukeva sekä kärjestään ylöspäin kaartunut. Vatsa on oliivinruskea ja siinä on kapeita valkoisia raitoja. Perä ja pyrstö ovat ruosteenruskeat. Viirupystynokka muistuttaa ulkonäöltään kaitapystynokkaa ("Xenops tenuirostris") ja ruskopystynokkaa ("Xenops minutus"). Kaitapystynokka elää kuitenkin huomattavasti erilaisessa ympäristössä ja ruskopyrstönokan höyhenpuku on vähemmän viiruinen.
Levinneisyys ja elintavat.
Viirupystynokkaa tavataan Andeilla kapealla vyöhykkeellä, joka ulottuu Venezuelasta Boliviaan ja lisäksi laajemmalla alueella Brasiliassa Amazonian alueella. Lajin elinympäristöä ovat vuoristometsät ja metsien reunat. Lajia tavataan metsistä, jotka sijaitsevat 1 500–2 800 metrin korkeudella merenpinnasta. Laji elää yleensä pareittain tai kolmen linnun ryhmissä. Viirupystynokat voivat myös liittyä parviksi muiden hyönteisiä syövien varpuslintujen kanssa. Viirupystynokan pesä sijaitsee puun kolossa.
Ullavan kirkonkylä

Ullavan kirkonkylä on entisen Ullavan kunnan kirkonkylä, joka toimi myös kunnan hallinnollisena keskuksena. Keski-Pohjanmaalla sijaitseva Ullavan kirkonkylä kuuluu nykyään Kokkolan kaupunkiin. Kirkonkylä ei enää muodosta tilastollista taajamaa (vielä vuonna 2000 se muodosti taajaman, jolloin siellä oli 220 asukasta).
Kantatieltä 63 erkanee seututie 757, joka kulkee luoteeseen kirkonkylän halki ja jatkaa sieltä edelleen kohti Kälviän kirkonseutua, jossa se yhtyy valtatiehen 28. Ullavan kirkonkylässä seututiestä erkanee pohjoiseen Kannuksen keskustaajamaan vievä yhdystie 7540. Kirkonkylässä sijaitsee Ullavan kirkko, koulu ja urheilukenttä. Kirkonkylässä virtaa sinne etelästä tuleva Vionoja.
Annika Luther

Annika Larsdotter Luther (s. 2. kesäkuuta 1958 Helsinki) on suomalainen ruotsiksi kirjoittava kirjailija.
Luther on koulutukseltaan biologi. Hän on työskennellyt vuodesta 1999 biologian, maantiedon ja sosiaaliekologian opettajana Tölö gymnasiumissa. Hän on kääntänyt tietokirjallisuutta ja kirjoittanut artikkeleita ja arvosteluja. Lutherin tietokirja "Rukiin viljava historia" oli tietokirjallisuuden Finlandia-ehdokkaana 2022.
Lutherin teos "Kirje maan ääriin" ("Brev till världens ände") voitti Topelius-palkinnon vuonna 2008. Teos oli samana vuonna Finlandia Junior -palkintoehdokkaana. Vuonna 2012 Lutherin teos "Kodittomien kaupunki" ("De hemlösas stad") oli Topelius-palkintoehdokas. Samana vuonna Luther sai tuotannostaan Pekkas-akatemian myöntämän Laivakello-palkinnon.
Luther on naimisissa professori Kristian Donnerin kanssa, ja heillä on kahdeksan lasta. Sarjakuvataiteilija Ulla Donner on heidän tyttärensä. Talvet Luther asuu Helsingissä ja kesät Bromarvissa.
Maria Baškirtseva

Maria Konstantinovna Baškirtseva (; ; 24. marraskuuta 1858 Gavrontsi lähellä Poltavaa – 31. lokakuuta 1884 Pariisi) oli Ukrainassa syntynyt venäläinen päiväkirjankirjoittaja, taidemaalari ja kuvanveistäjä.
Elämä.
Maria Konstantinovna Baškirtseva syntyi varakkaaseen aatelisperheeseen. Hän vietti lapsuutensa ulkomailla ja matkusteli äitinsä kanssa ristiin rastiin lähes koko Euroopassa. Hän sai yksityisopetusta ja opiskeli sen jälkeen maalausta Ranskassa Académie Julianissa, joka oli yksi harvoista naisia oppilaikseen hyväksyneistä taidekouluista. Académiehin tuli nuoria naisia kaikkialta Euroopasta ja Yhdysvalloista. Oppilaana oli myös Louise Breslau, joka oli ainoa, jota Baškirtseva piti kilpailijanaan. Baškirtsevan lyhyen elämän aikana syntynyt tuotanto oli merkittävä, ja yksi merkittävimpiä hänen teoksistaan oli pariisilaisten slummilasten muotokuva "Kohtaaminen" sekä "Ateljee", jossa on kollegoja työnsä parissa. Merkittävän määrän Baškirtsevan töistä tuhosivat natsit toisen maailmansodan aikana.
Maria Baškirtseva kuoli tuberkuloosiin 25-vuotiaana, mutta ehti elää sen verran pitkään, että hänestä tuli 1880-luvun Pariisin älyllinen voimatekijä. Hän oli feministi ja kirjoitti vuonna 1881 salanimellä "Pauline Orrel" useita artikkeleita Hubertine Auclertin feministiseen lehteen "La Citoyenneen". Hänen tunnettuja lausumiaan on esimerkiksi: "Rakastakaamme koiria, rakastakaamme vain koiria! Miehet ja kissat ovat mitättömiä olentoja."
Maria Baškirtseva on haudattu Ranskaan pariisilaiselle Cimetière de Passyn hautausmaalle. Hautamuistomerkkinä on taiteilijanateljee, joka on suojeltu historiallinen muistomerkki.
Päiväkirja.
Baškirtseva aloitti päiväkirjan pitämisen 13-vuotiaana, ja juuri sen ansiosta hänet tunnetaan. Hänen kuvauksensa naistaiteilijoiden ponnistuksista julkaistussa päiväkirjassa, jotka paljastavat porvariston tarinan (revealing story of the bourgeoisie). Kirja on edelleenkin saatavana. Sitä siteerasi yhdysvaltalainen aikalainen Mary MacLane, jonka järkyttävän tunnustuksellinen päiväkirja sai herätteensä Baškirtsevan päiväkirjasta. Hänen kirjeenvaihtonsa kirjailija Guy de Maupassantin kanssa ilmestyi 1891.
Baškirtsevan syntymäpäivänä on viime aikoihin asti pidetty päivämäärää 11./23. marraskuuta 1860. Alkuperäisen päiväkirjakäsikirjoituksen löydyttyä Ranskan kansalliskirjastosta kävi ilmi, että perhe oli lyhentänyt ja karsinut päiväkirjaa. Myös hänen syntymävuotensa (1858 eikä 1860) oli hänen äitinsä väärentänyt. Alkuperäiseen käsikirjoitukseen perustuva lyhentämätön päiväkirja ilmestyi Ranskassa 16-osaisena.
Pekka Holopainen (urheilutoimittaja)

Pekka Holopainen (s. 1966 Pori) on Yleisradion urheilutoimittaja. 
Hän on työskennellyt "Ilta-Sanomissa" vuodesta 1990 lähtien. Ensimmäiset viisi vuotta Holopainen oli lehden ulkomaantoimituksessa ja sen jälkeen kolmen vuoden ajan "Ilta-Sanomien" Tukholman kirjeenvaihtajana. Vuosina 2001–2003 hän työskenteli Lontoossa, jonka jälkeen Holopainen on ollut lehden urheilutoimituksessa. Hän on kirjoittanut myös kolumneja Veikkaaja-lehteen. Olympialaisissa Holopainen on ollut toimittajana kahdeksan kertaa sekä lisäksi muun muassa useissa jääkiekon, hiihdon ja yleisurheilun MM-kilpailuissa. 
Hän on kirjoittanut Janne Ahosen elämäkerran "Kuningaskotka", joka ilmestyi vuonna 2009, ja vuonna 2016 ilmestyneen Aino-Kaisa Saarisen elämäkerran "Tahto – Aino-Kaisa Saarisen kahdet kasvot".
Niagara Falls (Yhdysvallat)

Niagara Falls on kaupunki Yhdysvalloissa, New Yorkin osavaltiossa, Niagaran piirikunnassa. Se sijaitsee Niagaran putousten vierellä, vastapäätä samannimistä kaupunkia Kanadan puolella. Kaupunki on perustettu 1892 ja vuonna 2006 kaupungissa oli 52 326 asukasta.
Ranskalaiset rakensivat nykyisen kaupungin paikalle linnoituksen 1745. Brittien haltuun alue joutui 1759. Vuonna 1806 paikalle perustettiin Manchesterin kylä. Nykyisen nimensä Niagara Falls sai vuonna 1848.
Kaupungissa sijaitsee Love Canalin asumalähiö, missä sattui 1970-luvulla ympäristöonnettomuus.
Niagara Falls ja sen ostoskeskukset on kanadalaisten suosima ostospaikka
Taistelu elokuvasta Citizen Kane

Taistelu elokuvasta Citizen Kane ("The Battle Over Citizen Kane") on yhdysvaltalainen dokumenttielokuva vuodelta 1996. Dokumentti kertoo William Randolph Hearstin yrityksistä estää Orson Wellesin ohjaaman "Citizen Kanen" julkaiseminen. Dokumenttielokuva koostuu arkistomateriaalin ja "Citizen Kanesta" näytettyjen kohtausten ohella haastatteluista, joita ovat antaneet muun muassa Wellesin pitkäaikainen avustaja William Alland ja ohjaaja Peter Bogdanovich. Dokumentin kertojana on Richard Ben Cramer.
Elokuva oli ehdolla parhaan dokumenttielokuvan Oscar-palkinnon saajaksi.
Keltiberit

Keltiberit olivat Hispaniassa asunut ja kelteistä sekä ibereistä koostunut kansa. Varsinainen Keltiberia sijaitsi melko pienellä alueella Keski-Espanjassa, mutta paikannimien perusteella kelttimurteita on puhuttu laajemmallakin alueella Länsi- ja Pohjois-Iberiassa. Keltiberit ovat niitä harvoja antiikin kansoja, joista on todistettavasti käytetty nimitystä "keltti". Nimitys keltiberit on lähtöisin Diodoros Sisilialaiselta ja se viittaa ibeereihin yhdentyneisiin keltteihin.
Historia.
Kelttien saapumisajankohdasta Iberiaan on esitetty monia teorioita. Erään teorian mukaan he olisivat tulleet Iberiaan 400 eaa. osana kelttien yleistä liikehdintää pois heidän oletetusta kotimaastaan Keski-Euroopasta. Mikäli tämä teoria pitäisi paikkansa, keltiberit olisivat edustaneet myöhäistä Hallstattin tai varhaista La Tènen kulttuuria. Heidän aineellinen kulttuurinsa ei kuitenkaan eronnut ympäröineestä iberialaisesta kulttuurista. Toisen teorian mukaan keltit olisivat siirtyneet alueelle pronssikauden lopulla. On myös mahdollista ettei mitään muuttoaaltoa tapahtunut, vaan paikalliset iberialaiset omaksuivat kelttiläisiä vaikutteita Pyreneiden yli.
Rooman valtakunta valloitti keltiberien maat sarjassa sotia vuosina 197-179 ja 154-133 eaa. Keltiberit olivat sitkeimpiä roomalaisten vastustajia Iberian niemimaalla ja sodasta tulikin julma. Lopullinen isku tapahtui vuonna 133 eaa., jolloin Scipio Aemilianus piiritti Numantian ja kukisti sen useiden epäonnistuneiden yritysten jälkeen. Roomalaisvalloituksen jälkeen Iberia roomalaistui lähes täysin, vaikka kelttiläisiä kieliä puhuttiinkin alueella keisariajalle saakka.
Kulttuuri.
Diodoroksen mukaan keltiberit olivat hyvin vieraanvaraisia tuntemattomillekin. Keltiberien kesken oli solmittu vieraanvaraisuussopimuksia, jotka tekivät heistä liittolaisia sodan syttyessä. Yhteiskunnallinen järjestäytyminen oli jäänyt lähinnä heimotasolle, vaikka jotkut ryhmät olivat alistaneet valtansa alle muita ryhmiä. Keltiberit käyttivät polttohautausta ja hautasivat vainajien mukana joskus myös aseita. Heidän tiedetään myös käyttäneen iberialaistyylisiä kaulakoruja. Keltiberit tunnettiin palkkasotureina ja etenkin heidän ratsuväkensä tuli tunnetuksi Karthagon alaisuudessa. Keltibereillä oli tapana pestä hampaansa virtsalla, mikä inhotti erityisesti roomalaisia.
Erkki Alaja

Erkki Johannes Alaja (18. helmikuuta 1952 Helsinki – 20. heinäkuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen urheiluvaikuttaja, jalkapalloilija ja käsipalloilija, tietokirjailija sekä urheilumarkkinoinnin uranuurtaja.
Pelaajaura.
Alaja pelasi jalkapalloa keskuspuolustajana. Hän nousi 1. divisioonassa pelanneen Hermannin Pallon edustusjoukkueeseen 1971. Alaja siirtyi seuraan Helsingin Jalkapalloklubista, jossa hän ei kuitenkaan ollut pelannut yhtään liigaottelua. Kaudella 1972 hän pelasi FC Hakassa. Vuosina 1973–1974 Alaja jalkapalloili HIFK:ssa ja 1975–1983 Kiffenissä. Pelivuosistaan hän vietti suurimman osan 1. ja 2. divisioonassa. Mestaruussarjassa Alaja pelasi Hakassa 1972 ja Kiffenissä 1977–1978. Hänelle kertyi 41 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki yhden maalin.
Jalkapallon ohella Alaja pelasi myös käsipalloa SM-sarjatasolla. Alajan seura oli myös käsipallossa Kiffen. Hän voitti käsipallon SM-hopeaa seurassa vuonna 1981. 
Alajan identtinen kaksoisveli Pertti Alaja oli maajoukkuetason jalkapalloilija. Myös hänen isänsä Martti ja veljensä Risto pelasivat SM-sarjatasolla käsipalloa.
Pelaajauran jälkeen.
Pelaajauran jälkeen Alaja toimi muun muassa oman mainostoimistonsa Pähkinän toimitusjohtajana, Helsingin Jalkapalloklubin toimitusjohtajana ja AC Allianssin puheenjohtajana.
Alaja toimi urheilumanagerina.
Alaja kirjoitti useita kirjoja urheilumarkkinoinnista ja -sponsoroinnista. Vuonna 2007 ilmestyi Alajan ja Mikael Forssellin yhdessä kirjoittama "Vielä yksi maali", joka kertoo Forssellin urasta ja elämästä. Hän kirjoitti myös Aulis Rytkösen elämäkerran "Aulis Rytkönen – Monsieur Magic".
Alajan puoliso oli keskimatkojen juoksija Tuuli Merikoski.
Martin Kove

Martin Kove (s. 6. maaliskuuta 1946) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on esiintynyt niin televisiosarjoissa kuin elokuvissakin.
Ura.
Elokuvaesiintymiset.
Koven parhaiten tunnetut roolit ovat kaiketi vuoden 1980 esiintyminen sarjassa "Cagney &amp; Lacey" etsivä Victor Isbeckinä ja esiintyminen vuoden 1984 elokuvassa "Karate Kid", jossa hän oli Cobra Kai Sensei John Kreese. Kove uusi roolinsa Kreesenä vuoden 1986 elokuvassa "Karate Kid II... kertomus jatkuu" ja vuoden 1989 elokuvassa "Karate Kid 3". Kove harjoitteli karatea mustaa vyötä tavoitellen. Vuonna 1985 Kove esitti helikopterilentäjää elokuvassa "Rambo – taistelija 2".
Televisioesiintymiset.
Kove esiintyi George Bakerina televisiosarjassa "Code R" vuonna 1977. Toisia näyttelijöitä olivat muun muassa James Houghton ja Joan Freeman.
Kove esiintyi myös "Hard Time on Planet Earthissa" ja vieraili myös joissain tv-sarjoissa, joihin kuuluivat muun muassa "Gunsmoke", "Kojak", "The Incredible Hulk", "Herkules", "San Franciscon syke" ja "Black Scorpion". Vuonna 2007 Kove esiintyi No More Kingsin "Sweep The Leg" -videossa parodioimassa "Karate Kid" -hahmoaan Kreeseä. Kove oli vieraileva esiintyjä myös ohjelmassa "Kung Fu, The Legend Continues" esittäen Shadow Assassinia ensimmäisen kauden kolmannessa jaksossa 3. helmikuuta 1993. Hän esitti samaa hahmoa myös toisen kauden 23. jaksossa 26. tammikuuta 1994. Vuonna 2018 hän uusi roolinsa Kreesenä Karate Kidin jatkumoa seuraavassa sarjassa Cobra Kai.
Yksityiselämä.
Kove syntyi Brooklynissa New York Cityssä ja sai juutalaisen kasvatuksen. Hän on ollut Vivienne Koven kanssa naimisissa vuodesta 1981. Vuonna 1990 parille syntyi kaksoset, poika Jesse ja tytär Rachel.
Steve Dykstra

Steve Dykstra (s. 1. joulukuuta 1962 Edmonton, Alberta, Kanada) on uransa lopettanut kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. 
NHL:ssä Dykstra edusti Buffalo Sabresia, Edmonton Oilersia, Pittsburgh Penguinsia ja Hartford Whalersia. NHL-urallaan Dykstra pelasi 217 ottelua joissa teki tehopisteet 8+32=40. 
Kaudella 1987-88 Dykstra siirtyi kesken kauden Buffalosta Edmontoniin vaihdossa Scott Metcalfeen. Edmonton voitti tuolla kaudella Stanley Cupin. Dykstran nimeä ei ole kaiverrettu pokaaliin, koska hän ei pelannut runkosarjan aikana Edmontonissa 42 ottelua, eikä hän pelannut lainkaan Stanley Cupin finaalisarjassa. Dykstralle tosin annettiin mestaruussormus.
Volgoretšensk

Volgoretšensk () on kaupunki Kostroman alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan rannalla 40 kilometriä Kostromasta kaakkoon. Kaupungin kautta kulkee Kostroman ja Ivanovon välinen maantie. Asukkaita on 17 600 henkeä (vuonna 2010).
Volgoretšensk on syntynyt Kostroman sähkövoimalan rakennustyön yhteydessä vuonna 1964. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1994. Tärkein yritys on OGK-3-energiantuotantoyhtiöön kuuluva voimalaitos. Sen lisäksi kaupungissa toimii teräsputkia valmistava Gazpromin tytäryhtiö.
Code R

Code R oli yhdysvaltalainen toimintaseikkailutv-sarja, jota esitettiin 21. tammikuuta – 10. kesäkuuta 1977. Sarja keskittyi kalifornialaiseen hätätilapalveluun, johon kuuluivat poliisi, palokunta ja meripelastus. Sarjan pääosia näyttelivät James Houghton, Martin Kove ja Tom Simcox. Yksi jakso kesti noin yhden tunnin.
Simcox esitti sarjassa Walt Robinsonia, saaren poliisipäällikköä. Joan Freeman esitti hänen vaimoaan Barbaraa, ja Robbie Rundle näytteli heidän nuorta poikaansa Bobbya. Ben Davidson näytteli Waltin sijaista, Ted Milbankia. Houghton esiintyi Rick Wilsonina, joka oli saaren palokunnan päällikkö, ja Kove oli George Baker, rantojen ja meripelastusten päällikkö. Kaikki hätätilapalvelut olivat saatavilla samassa rakennuksessa. Susanne Reed esitti Suzya, hätätilapalvelun kuljettajaa. WT Zacha näytteli sarjassa Harrya, majakkabaarin omistajaa ja baarimikkoa. Pelastusjoukot menivät usein käymään Harryn baariin.
"Code R" korvasi kesken kauden loppuneen "Spencer's Pilots" -sarjan. Ohjelmaa tuotti Warner Brothersin Edwin Self. "Code R" oli hyvin lyhytkestoinen, ja sitä näytettiin vain joissain maissa.
Kaksi vuotta Code R:n jälkeen Houghton aloitti Kenny Wardin esittämisen "Knots Landing" -viihdedraamassa. Kove pääsi esittämään Victor Isbeckiä sarjaan "Cagney and Lacey", ja sen jälkeen Kove keskittyi pääasiassa elokuviin.
Potšinok (kaupunki)

Potšinok () on kaupunki Venäjällä Smolenskin alueella. Se sijaitsee Dneprin vesistöön kuuluvan Hmarajoen varrella 62 kilometriä Smolenskista kaakkoon. Sen kautta kulkee Smolenskin ja Roslavlin välinen rautatie. Kaupunki on Potšinokin piirin keskus. Kaupungissa asui vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 8 776 henkeä ja koko piirissä 30 959.
Potšinok on saanut alkunsa vuonna 1868 rakennetusta asemataajamasta. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1926. Toisen maailmansodan aikana kaupunki oli saksalaisten miehittämänä. Nykyään siellä on lähinnä elintarviketeollisuutta.
Eirik Hundvin

Eirik Hundvin (tunnettu myös taiteilijanimellä Pytten) on norjalainen musiikkituottaja ja miksaaja. Hän on tuottanut monenlaisten eri yhtyeiden musiikkia, mutta parhaiten hänet tunnetaan roolistaan 1990-luvun alun norjalaisen black metal -skenen merkittävänä tuottajana: hän on tuottanut muun muassa Immortalin, Mayhemin, Burzumin ja Emperorin albumeja. Hänen työnsä on keskittynyt Bergenin Grieghalleniin (konserttihalliin).
Hundvinin tuottamia albumeja.
Aeternus
Borknagar
Burzum
Corona Borealis 
Einherjer
Enslaved
Emperor 
Gorgoroth 
Hades
Helheim
Immortal 
Malsain
Mayhem 
Obtained Enslavement
Old Funeral
Taake
Thorium
Trelldom
Windir
Joan Freeman

Joan Freeman (s. 8. tammikuuta 1942) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Freeman oli lapsinäyttelijä, ja esiintyi ensimmäisessä elokuvassaan vuonna 1949, kun oli vain seitsenvuotias. Vuosina 1961 ja 1962 Freeman oli vakituinen näyttelijä sarjassa "Bus Stop", jossa hän esitti nuorta tarjoilijaa Elma Gahrigneriä. Sarjassa esiintyi myös Marilyn Maxwell.
Freeman näytteli myös Marilyn Hayesia elokuvassa "Pakokauhua vuonna nolla" vuonna 1962 veteraaninäyttelijöiden Ray Millandin ja Jean Hagenin sekä nuoren Frankie Avalonin kanssa. Freemanista ja Avalonista liikkui huhuja, että he olisivat olleet enemmänkin yhdessä elokuvan kuvausten aikana, mutta väitettä ei koskaan vahvistettu eikä hylätty.
Freeman esiintyi turistiopas Amelia Carterina elokuvassa "The Three Stooges Go Around the World in a Daze". Freeman tunnetaan parhaitaan rooleistaan kahdessa musikaalielokuvassa. Vuonna 1964 Freemanin esiintyi innokkaana Elvis Presleyn ihailijana elokuvassa "Huoleton kulkuri", ja vuonna 1967 hän oli Roy Orbisonin kanssa elokuvassa "The Fastest Guitar Alive".
Vuonna 1977 hän oli yksi kolmetoista jaksoa kestäneen "Code R:n" päähenkilöistä, ja hänen hahmonsa nimi oli Barbara Robinson. Tom Simcox esitti Freemanin aviomiestä, poliisipäällikkö Walt Robinsonia. Muita päähenkilöitä lyhytsarjassa olivat James Houghton ja Martin Kove. Sarja oli parodia sarjasta "Emergency!".
Freeman teki myös joitakin vierailuja eri televisiosarjoissa 50-luvulta 80-luvulle. Hänen viimeinen esiintymisensä oli "Ms. Jarvisina" vuoden 1984 kauhuelokuvassa "".
Astérix (vuoden 1999 videopeli)

Astérix on vuonna 1999 julkaistu videopeli PlayStationille. Pelin kehitti ja julkaisi "Driver"-peleistä tunnettu Infogrames. Peli julkaistiin PC:lle vuonna 2000 nimellä Astérix: The Gallic War.
"Astérix" alkaa strategiapelillä, jonka maailmaan kuuluu Asterixin kylä ja Rooman leirit. Aina kun pelaaja valloittaa alueen, hän pääsee pelaamaan tasohyppelykenttää. Peli on siis tasohyppely- ja strategiapeli.
Samurai Warriors 2

Samurai Warriors 2 on jatko-osa pelille Samurai Warriors sekä "Samurai Warriors Xtreme Legends "ja "Samurai Warriors State of War" -peleille. Se on julkaistu PlayStation 2:lle ja Xbox 360:lle. Peli on tehty englannin ja japanin kielille.
Peli julkaistiin Japanissa 23. tammikuuta 2006 ja Yhdysvalloissa 19. syyskuuta 2006.
Little Murders

Little Murders (televisioesityksessä käytetty nimeä "Pieniä murhia") on vuoden 1971 mustahuumorielokuva, jonka pääosissa olivat Elliott Gould ja Marcia Rodd. Elokuva kertoi tytöstä (Rodd) joka toi kotiinsa poikaystävänsä (Gould), jotta poika voisi tavata hänen vanhempansa, josta seuraa ampumisten ja muiden onnettomuuksien satunnainen sarja. Elokuvan ohjasi Alan Arkin.
Elokuva sai alkunsa näytelmänä, jonka kirjoitti Jules Feiffer, joka halusi näytelmänsä New Yorkin lavalle vuonna 1967, mutta näytelmää esitettiin vain seitsemän kertaa. Feiffer yritti uudestaan kohteenaan Royal Shakespeare Company, jota ohjasi Christopher Morahan Aldwych-teatterissa Lontoossa. Feiffer vei esityksen Yhdysvaltoihin, jossa sitä esitettiin Circle in the Squaressa New York Cityssä. Näyttelijäkaartiin kuuluivat muun muassa Linda Lavin, Vincent Gardenia, Elliott Gould, Donald Sutherland ja David Steinberg.
Elliott Gould osti näytelmän elokuvaoikeudet ja tuotti sen Jack Brodskyn kanssa, joka sai tuottajan työnimen. Kun Jules Feiffer sovelsi näytelmän elokuvamuotoon, hän lisäsi uusia kohtauksia, joihin kuuluivat kohtaus John Randolphin ja Doris Robertsin kesken. Randolph ja Roberts esittivät Gouldin hahmon vanhempia.
Elokuva sai Roger Greenspunilta lämpimän vastaanoton, mutta Roger Ebertin vastaus Chicago Sun-Times -lehdessä oli sitäkin innostuneempi.
Näyttelijät.
Lähde:
Rudnja

Rudnja () on kaupunki Venäjällä Smolenskin alueella. Se sijaitsee Dneprin vesistöön kuuluvan Malaja Berezina -joen varrella 68 kilometriä Smolenskista luoteeseen. Rundjan kaupungin kautta kulkee Smolenskin ja Vitebskin välinen rautatie. Kaupunki on Rudnjan piirin keskus. Asukkaita on 10 029 henkeä (vuonna 2010).
Paikkakunta on saanut alkunsa samannimisestä kylästä. Vuonna 1868 sen kautta rakennettiin Riian ja Orjolin välinen rautatie. Kaupunginoikeudet Rudnja sai vuonna 1926. Toisen maailmansodan aikana kaupunki oli saksalaisten miehittämä. Nykyään siellä on lähinnä elintarviketeollisuutta.
Jason Gould

Jason Emanuel Gould (s. 29. joulukuuta 1966 New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä, käsikirjoittaja ja ohjaaja.
Gouldin vanhemmat ovat laulaja-näyttelijä Barbra Streisand ja näyttelijä Elliott Gould, jotka erosivat 9. heinäkuuta 1971.
Ura.
Gould on esiintynyt elokuvissa "Loistokaveri" (1989) ja "Vuorovetten prinssi" (1991). Vuonna 1997 hän teki West End -debyyttinsä näytelmässä "The Twilight of the Golds" Arts Theatressa, jossa hän esitti oopperasuunnittelija Davidin osan. Vuonna 1997 hän myös kirjoitti, tuotti ja ohjasi lyhytelokuvan "Inside Out", jossa esitti itse Aaronia. Gouldin oikea isä, Elliott Gould, esitti Gouldin hahmon isää kyseisessä lyhytelokuvassa.
Yksityiselämä.
Noin vuonna 1991 pienet uutislehdet julistivat Gouldin olevan homoseksuaali. Gouldin äiti, Barbra Streisand antoi oman kommenttinsa aiheesta "The Advocate" -lehdessä, joka julkaistiin 17. elokuuta 1999.
Roberta Collins

Roberta Collins (17. marraskuuta 1944 – 16. elokuuta 2008) oli televisio- ja elokuvanäyttelijä, joka tunnettiin viehättävästä ulkonäöstään, vaaleista, kiharista hiuksista ja yhdennäköisyydestään Marilyn Monroen kanssa. Hänen roolejaan olivat muun muassa prostituoitu Clara Tobe Hooperin elokuvassa "Eaten Alive" ja Matilda the Hun sci-fi-komediassa "Kalmanralli 2000" ("Death Race 2000").
Collins kuoli 16. elokuuta vuonna 2008 sydänkohtaukseen.
From the Darkest Past

From the Darkest Past on norjalaisen black metal -yhtye Mayhemin bootleg-albumi.
Albumi sisältää yhtyeen tunnetuimman albumin, "De Mysteriis Dom Sathanasin" raakamiksausversiot, jotka äänitettiin 16. toukokuuta 1992. Näissä kappaleissa bassoa soittaa Varg "Count Grishnackh" Vikernes, joka myöhemmin murhasi Mayhem-kitaristi Euronymouksen. Tästä syystä hänen bassoraitojensa äänenvoimakkuutta madallettiin lopulliselle versiolle. "From the Darkest Pastin" versioissa äänenlaatu on heikompi, mutta bassokitara ja muut matalat äänialat kuuluvat selkeämmin kuin lopullisessa versiossa. Eräissä kappaleissa on mukana myös intro, jotka "De Mysteriis Dom Sathanasin" versioista on leikattu pois: "Funeral Fog" alkaa lyhyellä rumpusoololla ja "De Mysteriis Dom Sathanas" ambient-tyyppisellä introlla.
Bootleg on nimetty Mayhemin "From the Dark Past" -kappaleen mukaan. Ironisesti se on kuitenkin ainoa "De Mysteriis Dom Sathanas" -albumin kappale, jonka raakaversiota ei albumilla ole.
"From the Darkest Past" on julkaistu useita kertoja erilaisina versiona. Ensimmäinen versio on eri tietojen mukaan 1990-luvun alusta, noin vuodelta 1993. Eri julkaisuissa on välillä erilaisia kansia. Yleisin kansi (kuvassa) esittää Nidarosin tuomiokirkkoa, samoin kuin "De Mysteriis Dom Sathanasin" kansikin.
Kappaleluettelo.
Seuraava kappaleluetelo on Demonomancy Recordsin vuoden 2008 laitoksen (DNR 001) mukainen:
Kappaleet 1-7 ovat "De Mysteriis Dom Sathanasin" raakamiksausversiot vuodelta 1992.
Kappaleet 8 &amp; 9 ovat kaksi Deadin kanssa vuonna 1990 levytettyä promokappaletta.
Kappaleet 10-13 ovat instrumentaaliharjoituksia vuodelta 1986. Viimeistä kappaletta lukuun ottamatta ne löytyvät studioversioina "Deathcrush"-EP:ltä.
Louise Breslau

 
Louise Catherine Breslau (alk. Maria Luise Katharina Breslau 6. joulukuuta 1856 München, Saksa – 12. toukokuuta 1927) oli saksalaistaustainen taiteilija. 
Elämänvaiheita.
Breslau syntyi Münchenissä ja kun hän oli kaksi vuotias, perhe muutti isän työn vuoksi Sveitsiin, Zürichiin. Isä oli arvostettu lääkäri ja hänet nimitettiin yliopistoon gynegologian professoriksi. Perhe oli juutalaistaustainen, mutta maallistunut ja eli porvarillista elämää. 1800-luvun porvarisperheissä oli käytäntönä, että tyttäret opiskelivat piirustusta, maalausta ja musiikkia. Kulttuuriharrastusten katsottiin tekevän tyttäristä hyviä vaimoja. Breslau sairasteli lapsena paljon ja vietti aikaansa vuoteessaan piirtämällä kaikkea näkemäänsä. 
Perheen isä kuoli yllättäen vuonna 1866. Syynä oli tulehdus, jonka oli saanut tehdessään ruumiinavausta. Isä kuoltua tytär lähetettiin hoitokotiin saamaan hoitoa krooniseen astmaansa. Hoitokodissa hän löysi taiteelliset lahjansa ja vuonna 1874 hän oli sveitsiläisen taiteilijan, Eduard Pfyfferin piirustusoppilaana. Hän ymmärsi, että jos haluaa tulla vakavasti otettavaksi taiteilijaksi, hänen täytyy jättää Sveitsi. 
Päästäkseen taideopintojen pariin Breslau muutti Pariisiin ja meni opiskelemaan Académie Julianiin, joka tuolloin oli harvoja taideoppilaitoksia, joihin naiset pääsivät opiskelemaan. Akatemiassa opettajat huomasivat hänen poikkeuksellisen lahjakkuutensa. Opettajilta saatu positiivinen huomio herätti toisissa naisopiskelijoissa kateutta. Yksi kahdehtijoista oli julkaistuilla päiväkirjoillaan kuuluisuutta saanut Marie Bashkirtseff.Muita merkittäviä opiskelukavereita olivat irlantilainen Sarah Purser sekä Madeleine ja Jenny Zillhardt. 
Vuonna 1879 hän sai Pariisin salonkiin maalauksensa "Tout passé" joka oli omakuva kahden ystävättären kanssa. Hän oli ainoa naistaiteilija joka sai työnsä näytteille Pariisin Salonkiin. 
Pian tämän jälkeen hän muutti nimensä Maria Louisesta Louise Catherineksi ja avasi oman ateljeen. Hän osallistui vuosittain Pariisin Salongin näyttelyihin ja palkittiin usein mitalilla. Hän oli yksi varakkaiden pariisilaisten suosimista muotokuvamaalareista. Hänestä tuli kolmas naistaiteilija ja ensimmäinen ulkomaalainen naistaiteilija joka palkittiin Ranskan kunnialegioonan mitalilla. 
Breslau saavutti myös oman aikansa taiteilijatovereiden, kuten Edgar Degas´n kunnioituksen. Vaikka Breslau ei pitänytkään itseään impressionistina, hänen töissään on selviä vaikutteita tuosta tyylisuunnasta. 
Opiskeluaikana Breslau tutustui Madeleine Zilliardtiin ja naiset asuivat yhdessä 40 vuotta. Zillihardt oli Breslaun malli, muusa, luotettu ja tukija. Breslau testamenttasi omaisuutensa Zillihardtille. Pariisin kaupunki on kunnioittanut naisia nimeämällä yhden aukion Place Louise Catherine Breslau &amp; Madeleine Zillhardtiksi.
Mary Woronov

Mary Woronov (s. 8. joulukuuta 1943) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan rooleistaan kulttielokuvissa. Woronov on esiintynyt yli kahdeksassakymmenessä elokuvassa, ja on myös tehnyt joitakin esiintymisiä televisiosarjoissa, kuten "Charlien enkeleissä" ja "Ritari Ässässä". Woronov on kirjoittanut kirjat "Blind Love" ja "Swimming Underground: My Years in the Warhol Factory".
Elämäkerta.
Woronov syntyi Floridan Palm Beachissa hotellissa, joka oli muutettu toisen maailmansodan aikana sairaalaksi. Hän kasvoi Brooklynissa äitinsä Carol Eschholzin ja adoptioisänsä, syöpäkirurgi Victor D. Woronovin, kanssa.
Ura.
Woronov tanssi The Velvet Undergroundin kanssa Andy Warholin Exploding Plastic Inevitable -showssa.
Hänen merkittävimmät esiintymiset olivat vuoden 1975 kulttielokuvassa "Kalmanralli 2000" ja vuoden 1979 elokuvassa "Rock 'n' Roll High School", mutta hänen läpimurtonsa oli vuoden 1982 kulttifilmissä "Paistinpannumurhaajat". Hän esiintyi muutamissa elokuvissa Paul Bartelin kanssa, ja on tehnyt myös vierailuja tv-ohjelmissa, kuten sarjoissa Buck Rogers in the 25th Century, Charlien enkelit, Ritari ässä, Moukarimies, Babylon 5 ja .
Woronov esiintyi Babylon 5:ssä nimellä Ko'Dath. Hänen oli tarkoitus tulla sarjaan vakituiseksi hahmoksi, mutta lähti osoitettuaan, ettei kokenut kasvojenkohotusta ja yksityiskohtaista meikkaamista välttämättömäksi roolihahmolleen.
Meksikon ekologinen vihreä puolue

Meksikon ekologinen vihreä puolue (esp. "Partido Verde Ecologista de México") on yksi kuudesta Meksikon kongressissa edustetusta puolueesta. Edustajainhuoneen 500 paikasta sillä on seitsemäntoista. Senaatissa sillä on viisi paikkaa 128:sta. 
Puoluetta on johtanut vuodesta 2001 Jorge Emilio González Martínez, joka on sen perustaneen Jorge González Torresin poika.
Puolue on pyrkinyt palauttamaan kuolemanrangaistuksen Meksikoon, mistä syystä Euroopan vihreä puolue ei enää tunnusta sitä vihreiden puolueiden joukkoon kuuluvaksi. Euroopan vihreiden mukaan kuolemanrangaistuksen vastustaminen on kaikkien vihreiden jakama perusarvo. Vuoden 2001 Global Greens Charter ei hyväksy kuolemanrangaistuksen käyttöä.
Life Eternal

Life Eternal norjalaisen black metal -yhtye Mayhemin demo-EP. Se sisältää viisi raakamiksauskappaletta Mayhemin ensimmäisen albumin "De Mysteriis Dom Sathanasin" äänityssessioista.
Kappaleet ovat laulaja Attila Csiharin tekemiltä nauhoilta laulujen äänityksien aikana. Mukana on useita pieniä muutoksia verrattuna lopullisiin versioihin, merkittävimpänä kitarasoolon kaiku "Life Eternalissa" ja "Funeral Fogin" aloittava rumpuintro. Miksauksissa basso on kovemmalla ja rummut heikommalla kuin lopullisessa versiossa.
Albumin kansi on mukailtu "De Mysteriis Dom Sathanasin" kannesta: kumpikin esittää Nidarosin tuomiokirkkoa, mutta eri kuvakulmista. "Life Eternal" on julkaistu vain DVD-boksissa. Sen on julkaissut Attilan oma levy-yhtiö Saturnus Records.
Unikeonpäivä (Naantali)

Naantalin Unikeonpäivä, myös nimellä Unikeonkestit, on unikeonpäivänä 27. heinäkuuta Naantalissa järjestettävä tapahtuma, jossa valitaan vuosittain valtakunnan virallinen Unikeko. Naantalissa Unikeonpäivää on vietetty ainakin 1880-luvulta lähtien.
Naantalin Unikeonpäivän ohjelmaan kuuluvat muun muassa aamulla alkava herätyskulkue, Unikeon mereen heitto, Unikeon kulkue, lasten pukukilpailu, musiikki- ja teatteriesityksiä sekä markkinatori.
Historia.
Kun unikeonpäivää alettiin viettää Naantalissa 1880-luvulla, se oli nykyistä riehakkaampaa. Silloin aamu-unisia rangaistiin heittelemällä heitä takiaisilla.
Unikeonpäivä oli 1920-luvulle saakka lähinnä kesä- ja kylpylävieraiden juhla. Paikallisista ainakin lapset osallistuivat päivään, myymällä keräämiään takiaisia. Toinen maailmansotakin vaikutti unikeonpäivään, ja hiljaiseen kesäkaupunkiin houkuteltiin turisteja monivärimainoksilla ja ilmaisilla pullakahveilla.
Perinne jäi vähäksi aikaa tauolle, kunnes sitä jatkettiin vuonna 1959. Silloin veteen tippuminen ei ollut niinkään kunnia-asia vaan kaupungin työntekijöiden virkavelvollisuus. Kaupungin talonmies Jaakko Sajo toimi Unikekona vuosina 1958–1968 ja talonmies Jaakko Väätänen vuonna 1969. Unikeoksi aiottiin nimetä ainoastaan Jaakkoja, sillä heille saattoi laulaa ”Jaakko-kulta, herää jo” -laulua. Vuonna 1970 tämä kriteeri kuitenkin jätettiin pois ja siitä lähtien Unikeoksi on valittu henkilö, joka on tehnyt Naantalia tunnetuksi myönteisellä tavalla tai muuten tehnyt hyvää Naantalin eteen.
1970-luvun alussa syntyi Unikeon kestit, jotka kestivät pisimmillään viisi päivää. Tultaessa 1980-luvun puoliväliin unikeonpäivän juhlinta toi kaupunkiin lieveilmiöitä: alkoi esiintyä rauhattomuutta ja järjestyshäiriöitä. Sen jälkeen ohjelmaa alettiin muuttaa rauhallisemmaksi ja Naantalin perhematkailuimagoon sopivammaksi.
Helsingin Sanomissa Naantalin Unikeonpäivää kuvattiin 28. heinäkuuta 1967 seuraavalla tavalla:
Private Parts

Private Parts on vuoden 1972 kauhukomediaelokuva, jonka ohjasi Paul Bartel.
Juoni.
Kun Cheryl ja hänen kämppäkaverinsa riitelevät, muuttaa Cheryl tätinsä hotelliin, eikä palaa kotiinsa Ohioon. Vuokralaiset ovat hyvin omituisia, täti Marthalla on pakkomielle hautajaisiin, murhaaja on jalkaisin, ja kokematon ja luottavainen Cheryl voi olla seuraava uhri. Cheryl tahtoo tulla kohdelluksi kuin nainen, ja hän uskoutuu komealle valokuvaaja Georgelle, joka nukkuu vesitäytteisen nuken kanssa ja vakoilee kylpevää Ceryliä. Jeff, naapuruston kirjuri, saattaa olla Cherylin ainoa liittolainen. Entä mitä tapahtui Alicelle, mallille, joka asui ennen Cheryliä tämän huoneessa?
Mamin pahat tytöt

Mamin pahat tytöt ("Big Bad Mama") on vuoden 1974 yhdysvaltalainen elokuva, jonka tuotti Roger Corman ja jossa esiintyivät Angie Dickinson, William Shatner ja Tom Skerritt. Elokuvaa voi verrata Bonnien ja Clyden kolmiodraamaan. Elokuvaa seurasi kolmentoista vuoden kuluttua vuonna 1987 jatko-osa "Big Bad Mama II".
Juoni tiivistettynä.
Wilma (Dickinson) ottaa hoitaakseen entisen rakastajansa (Shatner) laittoman bisneksen, joka ei ole edes tuottoisa. Wilma tapaa pankkiryöstäjä Fredin (Skerritt), joka kutsuu Wilman ja hänen tyttärensä mukaan seuraavaan suureen ryöstöönsä. Wilma kidnappaa miljonäärin tyttären toivoen rikastuvansa lunnasrahoilla.
Anni Polva -palkinto

Anni Polva -palkinto on Lounais-Suomen kirjailijat ry:n vuonna 2007 perustama Anni Polvan mukaan nimetty lasten- ja nuortenkirjallisuuspalkinto. Se myönnetään joka toinen vuosi korkeatasoisen suomenkielisen nuorten tai lasten kirjasarjassa ilmestyneen kirjan tekijälle.
Lounais-Suomen kirjailijat haluaa palkinnolla lisätä sarjakirjojen arvostusta ja myös saada kirjailijoita kirjoittamaan laadukkaita sarjakirjoja. Palkinto on tunnustus, eikä siihen liity rahapalkintoa. Vuonna 2015 Anni Polvan syntymästä oli kulunut sata vuotta, minkä kunniaksi jaettiin myös tuhannen euron rahapalkinto.
Hollywood Boulevard (elokuva)

Hollywood Boulevard on vuoden 1976 elokuva, jonka ohjasivat Joe Dante ja Allan Arkush. Elokuvan naispääosaa esitti Candice Rialson, ja muita näyttelijöitä ovat muun muassa Paul Bartel, Mary Woronov, Tara Strohmeier ja Jeffrey Kramer.
Elokuva tunnetaan parhaiten siitä, että siinä on kohtauksia muista elokuvista. Roger Corman tarjosi elokuvantekoa Dantelle, jos hän saisi elokuvan budjetin hyvin alhaiseksi. Dante onnistui haasteessa kirjoittamalla käsikirjoituksen, joka hyötykäytti muissa elokuvissa jo nähtyjä kohtauksia, jotka tulivat uusia kohtauksia halvemmiksi. Vaikka tämä ei ollutkaan harvinaista matalabudjettisille elokuville, "Hollywood Boulevard" vei tekniikan liiallisuuksiin.
Ib Melchior

Ib Jørgen Melchior (17. syyskuuta 1917 Kööpenhamina, Tanska – 14. maaliskuuta 2015 West Hollywood, Kalifornia, Yhdysvallat) oli kirjailija, elokuvatuottaja, elokuvaohjaaja ja matalan budjetin elokuvakäsikirjoittaja.
Melchiorin romaaneihin kuuluvat muun muassa "Code Name: Grand Guignol", "Eva", "The Haigerloch Project", "The Marcus Device", "Order of Battle: Hitler’s Werewolves", "Sleeper Agent", "The Tombstone Cipher" ja "The Watchdogs of Abaddon".
Hänen tietoteoksiinsa kuuluvat kirjat "Quest: Searching for Germany’s Nazi Past" ja "Lauritz Melchior: The Golden Years of Bayreuth". Vaimonsa Cleo Baldonin kanssa Ib Melchior kirjoitti kirjat "Reflections on the Pool: California Designs for Swimming" ja "Steps &amp; Stairways".
Melchior kirjoitti myös "Hour of Vengeance" -näytelmän, jonka perustana oli viikinki Amledin tarina, joka inspiroi myös William Shakespearea Hamletin kirjoittamisessa.
Melchior kirjoitti ja ohjasi "The Angry Red Planetin" vuonna 1959 ja vuonna 1964 elokuvan "The Time Travelers". Televisiolle Melchior kirjoitti alkuperäisen "Äärirajoilla"-sarjan toisen tuotantokauden jakson ”The Premonition”.
Paul Bartel sovelsi Melchiorin novellia ”The Raceria” elokuvamuotoon kulttielokuvaan "Kalmanralli 2000" vuonna 1975. Myöhemmin "Kalmanralli 2000" tehtiin uudestaan vuonna 2008, ja sen nimeksi tuli "Death Race – Kuolonajot".
Militant Order of Saint Brigitte of Sweden myönsi vuonna 1965 Melchiorille komentajamerkin.
Melchior kuoli 97-vuotiaana kotonaan Kalifornian West Hollywoodissa 14. maaliskuuta 2015.
Lucy Hale

Karen Lucille ”Lucy” Hale (s. 14. kesäkuuta 1989 Memphis, Tennessee, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hän on näytellyt muun muassa "Valehtelevat viettelijät" -televisiosarjassa. Halella on levytyssopimus Hollywood Recordsin kanssa.
Tausta.
Lucy Hale syntyi Memphisissä Tennesseessä Julie Knightin ja Preston Halen perheeseen. Perheen äiti on ammatiltaan sairaanhoitaja. Halella on vanhempi sisko Maggie, velipuoli Wes ja siskopuoli Kirby. Hale oli lapsena kotikoulussa. Hän harrasti näyttelemistä ja otti laulutunteja. Musiikkia hän on kutsunut "ensirakkaudekseen". Elokuussa 2012 Hale paljasti kärsineensä syömishäiriöstä.
Ura.
Hale teki ensiesiintymisensä näyttelijänä vuonna 2005 vierailuroolissa televisiosarjassa "Ned's Declassified". Sitä ennen hän esiintyi vuonna 2003 tosi-tv-ohjelmassa "American Juniors", jossa hän oli mukana laulukvintetissä. Sittemmin hän on tehnyt vierailurooleja muun muassa televisiosarjoissa "O.C.", "C.S.I. Miami", "Rakkauden anatomia" ja "Ensisilmäyksellä" ja esiintyi myös Disney Channelin komediasarjan "Waverly Placen velhot" parissa jaksossa. Vuonna 2007 Hale sai merkittävän roolin lyhyeksi jääneestä televisiosarjasta "Bionic Woman".
Halen ensimmäinen elokuvarooli oli yhden päähenkilön pikkusisko elokuvassa "Neljä tyttöä ja maagiset farkut 2". Hän on näytellyt myös muun muassa elokuvissa "Tuhkimotarina 3" ("Cinderella Story: Once Upon a Song") ja "Scream 4". Vuosina 2010–2017 Hale näytteli tv-sarjassa "Valehtelevat viettelijät" Aria Montgomerya. Hän sai roolistaan useita Teen Choice -palkintoja.
Hale oli vuonna 2014 ehdolla naispääosaan elokuvassa "Fifty Shades of Grey" mutta hävisi roolin Dakota Johnsonille.
Hale julkaisi ensialbuminsa "Road Between" vuonna 2014. Hänen musiikillisia esikuviaan ovat olleet Shania Twain, Faith Hill ja Britney Spears.
Valto Vaalikivi

Valto Vaalikivi (s. 1941 Turku) on uusikaupunkilainen taidemaalari ja kuvanveistäjä. Vaalikivi oli myös kuvataideopettaja eläkkeelle lähtöönsä saakka.
Vaalikivi opiskeli Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1960–1962, Taideteollisessa oppilaitoksessa 1970 ja Taideteollisessa korkeakoulussa 1998–2000 .
Vaalikivi valittiin Naantalissa Unikeoksi vuonna 1971.
Uefa Regions’ Cup

Uefa Regions’ Cup on Euroopan jalkapalloliiton Uefan järjestämä kilpailu amatöörijoukkueille. Ensimmäistä kertaa Uefa Regions’ Cup järjestettiin vuonna 1999. Turnaus kestää karsintapeleineen ja alkulohkoineen kaksi vuotta niin, että lopputurnaus pelataan aina parittomina vuosina.
Kaikki cupiin osallistujat ovat amatöörijoukkueita. Jokaisesta maasta saa osallistua yksi joukkue. Osallistujat ovat yleensä maakuntien tai muiden hallinnollisten alueiden joukkueita.
Uefa Regions’ Cupin edeltäjä UEFA Amateur Cup järjestettiin neljästi vuosina 1967, 1970, 1974 ja 1978.
Formaatti.
Karsintakierros.
Regions’ Cup alkaa elo-syyskuussa 2012 karsintakierroksella (Preliminary round), jossa on kaksi neljän joukkueen lohkoa. Lohkovoittajat sekä paras lohkokakkonen pääsevät jatkoon. Molemmat lohkot pelataan jonkun siihen osallistuvan joukkueen järjestämänä yksinkertaisena turnauksena.
Välieräkierros.
Välieräkierrokselle (Intermediate round) osallistuu yhteensä 32 joukkuetta, jotka on jaettu kahdeksaan neljän joukkueen lohkoon. Ottelut pelataan elokuun 2012 ja huhtikuun 2013 välisenä aikana. Lohkovoittajat selviät lopputurnaukseen. Jokaisen lohkon ottelut pelataan karsintakierroksen tavoin jonkun lohkoon osallistuvan joukkueen isännöimäna.
Lopputurnaus.
Lopputurnaus (Final round) pelataan kesäkuussa 2013 kahdessa neljän joukkueen yksinkertaisessa lohkossa. Voittajat kohtaavat toisensa loppuottelussa. Uefa valitsee lopputurnauksen isäntämaan siihen selvinneiden joukkueiden keskuudesta.
LH Aviation LH-10 Ellipse

LH-10 Ellipse on kevyt komposiittirakenteinen experimental-lentokone, jonka on suunnitellut ranskalainen LH Aviation. Kone on kaksipaikkainen. Sen erikoisuuksiin kuuluu muun muassa työntöpotkuri.
Scribblenauts

Scribblenauts on 5TH Cell Median kehittämä pulmapeli. Peli on julkaistu Nintendo DS:lle vuonna .
Pelissä käytetään sanoja pulmien ratkaisemiseen ja pelissä etenemiseen. Suurin kritiikki pelissä liittyy stylus-osoitinkynällä ohjaukseen.
Pelaaminen.
Pelissä ohjataan hahmoa nimeltä Maxwell. Tarkoitus on kerätä Starite-tähti jokaisesta tasosta. Pelissä voi kirjoittaa näytölle sanan, jonka merkitys (esine tai adjektiivi) ilmestyy peliin. 
Stariten voi saada eri tavoin eri tasoissa. Pelissä on kahdenlaisia tasoja: pulmatasoja ja toimintatasoja. Pulmatasoissa Stariten saa, kun suoritat jonkin tehtävän. Toimintatasoissa pitää vain päästä Stariten luo. 
Jokaiseen tehtävään on erilaisia ratkaisuvaihtoehtoja. Ratkaistuasi kentän, peli antaa sinulle pisteitä (Ollars) riippuen siitä, miten hyvin alitit kentän ehdottaman esinemäärän, nopeudesta ja tyylistä, sekä erilaisista erikoistoimenpiteistä, kuten köyden käytöstä tai aseettomuudesta. Esineitä on pelissä lähes 23 000. Lähes kaikki toiminta pelissä hoituu Stylus-kynällä. Ainoastaan esineiden kääntäminen pysty- ja vaakatasoon toimivat Nintendo DS:n takanäppäimillä, kaikki muu Stylus-kynällä.
Pelissä on myös mahdollista luoda omia tehtäviä ja lähettää ne Nintendo WiFi-järjestelmään muiden ihmisten ladattavaksi omaan Nintendo DS:ään ja pelattavaksi. Luodakseen oman tehtävän pelaajaan pitää ratkaista jokin pelin valmiista tehtävistä ja käyttää tätä maastoa pohjana omaan tehtävään. Valittuaan kentän pelaaja luo omaan tehtäväänsä tarvittavat esineet ja määrittää niille skriptit, esimerkiksi seuraako kissa Maxwelliä, tai suojeleeko se kentässä olevaa kissanpentua. Pelaajien itse luomat kentät voivat olla vain toimintatasoja, eli pelaajan pitää saavuttaa tehtävän luojan kenttään laittama Starite-tähti.
Vastaanotto.
Pelillä on Metacritic-kerääjäsivustolla 79/100 pistettä.
Batumin kasvitieteellinen puutarha

Batumin kasvitieteellinen puutarha () on 111 hehtaarin suuruinen puutarha yhdeksän kilometriä Batumin kaupungista pohjoiseen Adžarian autonomisessa tasavallassa Georgian lounaisosassa. Se sijaitsee nimellä Mtsvane kontskhi ("vihreä niemi") tunnetussa paikassa Mustanmeren rannikolla, ja se on yksi entisen Neuvostoliiton alueen suurimmista kasvitieteellisistä puutarhoista. 
Batumin kasvitieteellisen puutarhan perusti 1880-luvulla venäläinen botanisti Andrei Nikolajevitš Krasnov (1862–1914), kenraali Pjotr Krasnovin veli. Se avattiin virallisesti 3. marraskuuta 1912. Krasnovia auttoivat kaksi taitavaa puutarhuria, ranskalainen D'Alphonse ja georgialainen Iason Gordeziani. Krasnov kuoli vuonna 1914 ja haudattiin puutarhaan, jossa hänen hautansa ja patsaansa edelleen sijaitsevat. Neuvostoliiton aikana puutarhaa laajennettiin ja kehitettiin vuodesta 1925 lähtien, ja siitä tehtiin tärkein Kaukasian alueen subtrooppisia merenranta-alueita tutkinut instituutio.
Nykyisin puutarhassa on yhdeksän aluetta: Kaukasian kostean subtrooppisen alueen kasveille, Itä-Aasialle, Uudelle-Seelannille, Etelä-Amerikalle, Pohjois-Amerikalle, Himalajalle, Meksikolle, Australialle ja Välimerelle. Puutarhan kokoelmiin kuuluu 2 037 puuvartista kasvia, joista 104 on kotoisin Kaukasian alueelta. Puutarhaa ylläpiti aiemmin Georgian tiedeakatemia, mutta vuodesta 2006 se on ollut itsenäinen instituutio.