tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
C. F. von Wahlberg

Carl Ferdinand Immanuel (Emanuel) von Wahlberg (vuoteen 1904 Wahlberg; 30. syyskuuta 1847 Jekaterinograd, Venäjän keisarikunta – 28. maaliskuuta 1920 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, kirjailija ja valtiopäivämies. 
Henkilöhistoria.
Wahlbergin vanhemmat olivat konsistoriaalineuvos Carl Fredrik Wahlberg ja Anna Dorotea von Buck. Hän oli vuodesta 1871 naimisissa kauppaneuvos Pavel Sinebrychoffin tyttären Marian kanssa. Wahlberg kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1866, valmistui 1869 filosofian kandidaatiksi ja 1871 lääketieteen kandidaatiksi sekä lisensiaatiksi ja väitteli tohtoriksi 1873. Hän toimi Suomen kaartin apulaislääkärinä vuosina 1876–1878, pataljoonanlääkärinä 1881–1895 ja Suomen sotaväen ylilääkärinä 1895-1902. Hän perusti "Finsk Militär Tidskriftin" ja oli sen päätoimittaja 1881–1882 ja toimituksen jäsen 1884–1901. Wahlberg oli 1902–1906 lääkintöhallituksen pääjohtaja. Vuosina 1901–1903 hän oli Suomen Punaisen Ristin puheenjohtajana.
Wahlberg sai vuonna 1883 hovineuvoksen, 1892 kollegineuvoksen, 1896 valtioneuvoksen ja vuonna 1903 todellisen valtioneuvoksen arvonimet. Hänet aateloitiin vuonna 1904 nimellä "von Wahlberg". Hän oli aatelissäädyssä sukunsa edustaja valtiopäivillä 1904–1905. Aatelissuku sammui hänen viimeisen poikansa kuollessa vuonna 1930.
Valtioneuvos C. F. ja Maria von Wahlbergin rahaston varoista jaetaan taiteilija-apurahoja ja tuetaan maatalousalan ammattitaidon edistämistä.
Teokset.
Wahlberg kirjoitti tekijänimillä C. Ferdinand Wahlberg, C. F. Wahlberg ja Ferdinand von Wahlberg. Ammatillisten tekstien lisäksi hän julkaisi useita näytelmiä, kuten "Det omöjliga möjligt" (1881), "Samhällsuppfostran" (1882) ja "Hörnstenar" (1883), kertomuksen "De kärleksrike" (1882) ja novellikokoelman "Vilsekommen" (1884), jotka olivat merkittäviä alkusysäyksinä nykyaikaiselle suomalaiselle kaunokirjallisuudelle, mutta jäivät sittemmin unohduksiin. Vuodesta 1910 von Wahlberg julkaisi useita kertomuksia saksaksi.
Georg von Winther

Georg Gustaf von Winther (vuoteen 1890 "Winter"; 23. huhtikuuta 1825 Puumala – 25. marraskuuta 1901) oli suomalainen lääkäri, järjestöjohtaja ja valtiopäivämies. 
Von Wintherin vanhemmat olivat kappalainen Gustaf Winter ja Margareta Petronella Hultin ja puoliso vuodesta 1876 Sally Alina Emilia af Brunér (k. 1926). Asianajaja, valtiopäivämies Frans Gustaf von Winther oli heidän poikansa. Ylioppilaaksi Georg von Winther tuli 1842 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja lisensiaatiksi 1847 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1853. Hän toimi Henkikaartin 3. suomalaisen tarkk'ampujapataljoonan lääkärinä 1854–1881, Suomen sotaväen ylilääkärinä 1881–1894 ja Suomen Punaisen Ristin puheenjohtajana 1896–1901. Hänet aateloitiin 1890, valtioneuvoksen arvon hän sai 1875, todellisen valtioneuvoksen arvon 1879 ja salaneuvoksen arvon 1897.
Hän oli aatelissäädyssä valtionpäiväedustaja 1891, 1894, 1897, 1899 ja 1900.
Leo Noro

Leo Kaarlo Noro (1. marraskuuta 1915 – 3. joulukuuta 1980) oli suomalainen lääkäri ja professorin arvonimen saanut terveydenhuollon johtohenkilö. 
Noron vanhemmat olivat August Kaarle Noro ja Mandi Laurio ja puoliso vuodesta 1940 arkkitehti Eva Emilia Leisio. Noro tuli ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta 1915 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1943, jolloin hän myös väitteli tohtoriksi. Helsingin yliopiston ammattitautiopin dosentti hän oli vuodesta 1950. Noro toimi lääkärinä ja opettajana, mutta ennen muuta hänet muistettaneen Työterveyslaitoksen johtajana 1950–1970 ja Lääkintöhallituksen pääjohtajana 1970–1977. Suomen Punaisen Ristin puheenjohtaja hän toimi 1972–1979. Noron rooli oli tärkeä suomalaisen työterveydenhuollon ja ammattitautien hoidon ja ehkäisyn kehittäjänä. Hän luennoi ja toimi asiantuntijana myös Suomen ulkopuolella. Norolle myönnettiin professorin arvonimi 1956.
Maple Ridge (Brittiläinen Kolumbia)

Maple Ridge on 68 949 asukkaan (2006) piirikunta Brittiläisessä Kolumbiassa, Kanadassa. Kunta kuuluu Vancouverin metropolialueeseen. Se sijaitsee Frasejoen ja Rannikkovuorten välisellä alueella, noin 45 kilometriä Vancouverista itään. Maple Ridge tunnetaan suosittuna ulkoilualueena, ja kunnassa järjestetään lähes vuoden ympäri erilaisia tapahtumia, joista tunnetuimpia ovat "Jazz and Blues Festival", "Maple Ridge Fair" ja "The Santa Claus Parade".
Historia.
Satoja vuosia ennen eurooppalaisten saapumista alueella asui rannikon salisheihin kuuluvia -intiaaneja. Heillä oli tiettävästi ainakin kymmenen erillistä kylää Maple Ridgen alueella.
Tiettävästi ensimmäiset vakituisesti alueella asuvat eurooppalaiset olivat kaksi skotlantilaista Hudson's Bay Companyn työntekijää MacIvor ja Robertson, jotka saapuivat Fraserjoen vastarannalla sijainneesta Fort Langleyn tukikohdasta (sijaitsee nykyisessä Langleyn kunnassa). He perustivat maatilansa alueelle vuonna 1858. Samoihin aikoihin Fraserjoella tapahtuneen kultaryntäyksen seurauksena alueelle saapui arviolta 30 000 siirtolaista, joista suuri osa jäi alueelle pysyvästi. Siirtolaiset toivat tullessaan alkuperäisasukkaille tuntemattomia tauteja, kuten isorokkoa, johon alueen asukkailla ei ollut vastustuskykyä. Tämän seurauksena alueen stó:lō-intiaanien väkiluku supistui voimakkaasti, arvioiden mukaan jopa 90–95 prosenttia. Maple Ridgen piirikunta perustettiin 12. syyskuuta 1874, kun eurooppalaisten siirtokuntien asukkaat päättivät yhdistää yhteisen hallinnon alaisuuteen.
Kaksi vuotta myöhemmin 1876 Cape Bretonista kotoisin oleva liikemies Thomas Haney saapui alueella ja hankki omistukseensa suuria maa-alueita Fraserjoen rannalta, alue tunnettiin myöhemmin nimellä "Haney's landing". Haney perusti omistamalleen alueelle useita palveluja ja yrityksiä. Vuonna 1882 hän perusti "Port Haneyn" kaupungin, ja sen kaava valmistui 1889. Canadian Pacific Railway rakensi rautatien alueelle ja valitsi ratalinjauksen Port Haneyn kautta, mikä kasvatti kaupungin merkittävyyttä. Alueella oli erittäin vähän maantieyhteyksiä muualle maahan, ja ensimmäinen maantieyhteys New Westminsteriin valmistuikin vasta vuonna 1913. Haneyn kaupunki oli pitkään kunnan keskus, ja se liitettiin myöhemmin osaksi Maple Ridgen kuntaa.
1900-luvun alkupuolella alueelle muutti parantuneiden liikenneyhteyksien ansiosta runsaasti ranskalaisia ja aasialaisia siirtolaisia, joista japanilaiset siirtolaiset kuitenkin lähetettiin keskitysleireihin toisen maailmansodan aikana. Vuonna 1995 kunta liittyi osaksi Vancouverin metropolialuetta, väkiluvun ollessa 65 000 asukasta.
Laurence Harvey

Laurence Harvey synt. Lauruska Mischa Skikne (1. lokakuuta 1928 Joniškis, Liettua – 25. marraskuuta 1973) oli liettualaissyntyinen näyttelijä, joka näytteli sekä Britanniassa että Yhdysvalloissa.
Harvey syntyi Liettuassa ja varttui Etelä-Afrikassa. Toisessa maailmansodassa hän palveli Egyptissä ja Italiassa, jonka jälkeen hän palasi Etelä-Afrikkaan, josta hän siirtyi Isoon-Britanniaan. Elokuvadebyyttinsä hän teki vuonna 1948 kauhuelokuvassa "House of Darkness". Harvey oli ehdolla parhaan miespääosan Oscarin saajaksi elokuvasta "Tilaa huipulla". Harveyn muihin elokuviin kuuluvat muun muassa "Alamo" (1960), "Ei rahasta" (1960) ja "Mantshurian kandidaatti" (1962).
Leopardimies

Leopardimies ("The Leopard Man") on Val Lewtonin tuottama ja Jacques Tourneurin ohjaama kauhu- ja jännityselokuva vuodelta 1943. Se perustuu Cornell Woolrichn romaaniin ja pääosassa oli Dennis O'Keefe.
"Leopardimies" oli Val Lewtonin ja Jacques Tourneurin kolmas ja viimeinen yhteistyö. Se oli samanlainen menestys kuin kaksi edellistäkin elokuvaa ("Kissaihmiset" ja "Yö voodoo-saarella"). Ne olivat kaikki B-elokuvia ja niiden menestyksen ansiosta Tourneur pääsi ohjaamaan A-luokan elokuvia.
Consuelaa näyttelevä Tula Parma on suomalainen näyttelijä Tuulikki Paananen.
Juoni.
New Mexicon pikkukaupungissa tapahtuu sarja murhia. Syylliseksi epäillään mustaa pantteria. Manning ja Clo-Clo eivät kuitenkaan ole vakuuttuneita siitä vaan uskovat murhaajan olevan ihminen.
Tuotanto.
"Leopardimies" perustuu Cornell Woolrichin romaaniin "Black Alibi" (1942). RKO:n johtaja Cahrles Koerner muutti nimeksi "Leopardimies", koska hän toivoi elokuvan siten hyötyvän "Kissaihmisten" menestyksestä. Käsikirjoittajat joutuivat muokkaamaan romaania paljon, jotta se olisi mennyt sensuurin läpi (romaanissa yksi päähenkilöistä oli prostituoitu ja murhaajana oli poliisi) ja pysyisi budjetissaan (maksimi oli 150 000 dollaria).
Tim Jitloff

Tim Jitloff (s. 11. tammikuuta 1985 Reno, Nevada) on yhdysvaltalainen alppihiihtäjä.
Jitloff kilpaili ensimmäisen kerran alppihiihdon maailmancupissa Alta Badiassa 17. joulukuuta 2006. Maailmancupin pisteille hän pääsi ensimmäisen kerran Söldenin suurpujottelussa lokakuussa 2008 oltuaan 20:s. Jitloffin paras maailmancupin sijoitus on viides sija Sestrieren suurpujottelusta 21. helmikuuta 2009 ja Alta Badian suurpujottelusta 22. joulukuuta 2013.
Åren MM-kilpailuissa 2007 Jitloff sijoittui suurpujottelussa 18:nneksi ja pujottelussa 25:nneksi. Val d'Isèren MM-kilpailuissa 2009 hän oli suurpujottelussa 26:s ja pujottelussa 22:s. Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 2011 hän oli superalppiyhdistetyssä neljästoista ja Schladmingissa 2013 suurpujottelussa kuudestoista. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui suurpujottelussa viidenneksitoista ja Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 yhdeksänneksi.
Tšusovaja

Tšusovaja (, yläjuoksulla "Poludennaja Tšusovaja", Полуденная Чусовая) on Volgan vesistöön kuuluvan Kaman sivujoki Sverdlovskin alueella ja Permin aluepiirissä Venäjällä. Sen pituus on 592 kilometriä, valuma-alueen laajuus 23 000 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaama 222 kuutiometriä sekunnissa.
Joki saa alkunsa Uralvuoriston keskiosasta ja laskee Kaman tekojärven Tšusovajanlahteen. Tärkeimmät sivujoet ovat Meževaja Utka, Serebrjanka, Koiva, Usva, Revda ja Lysva. Tšusovajan varrella sijaitsevat Pervouralskin ja Tšusovoin kaupungit. Se on liikennöintikelpoinen Tšusovoihin saakka.
Jarl Gallén

Jarl Wilhelm Erik Gallén (23. toukokuuta 1908 Helsinki – 27. maaliskuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen historiantutkija ja Helsingin yliopiston historian professori.
Gallén oli Helsingin yliopiston historian dosenttina 1950–1964 ja ruotsinkielisenä historian professorina 1964–1975.
Gallén erikoistui tutkimuksissaan erityisesti keskiajan historiaan mutta hän kirjoitti myös uudemmasta sotahistoriasta. Hän esitti 1968 oman tulkintansa Pähkinäsaaren rauhan rajan kulusta teoksessa "Nöteborgsfreden och Finlands medeltida östgräns". Gallén ja tanskalainen John Lind esittivät, että sopimukseen sisältyi kaksi rajalinjaa, joista itäisempi kulkisikin Vienanmerelle Kantalahden seudulle. Tämän näkemyksen mukaan vaihtoehtoisten rajalinjojen välinen alue olisi jäänyt valtakuntien yhteisomistukseen molempien hallitsijoiden verotusalueeksi. Novgorodin ja Norjan välillä oli sopimus samanlaisesta yhteisverotusalueesta Finnmarkissa. Gallénin-Lindin teoriaan kohdistettu kiivasta kritiikkiä, mutta se on myös saanut kannatusta tutkijoiden keskuudessa.
Gallénin mukaan ruotsalaisten Birger-jaarlin johdolla Hämeeseen 1249–1250 tekemä ristiretki olisi tapahtunutkin jo 1238 tai 1239 välittömästi hämäläisten kapinan jälkeen.
Jarl Gallén -palkinto on jaettu vuodesta 2004 alkaen ansioituneille keskiajan tutkijoille.
Tapahtuipa Hollywoodissa

Tapahtuipa Hollywoodissa ("A Star Is Born", Suomessa myös nimillä "Tähti on syntynyt" ja "Tähti on syttynyt") on William A. Wellmanin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1937. Elokuvan pääosissa ovat Janet Gaynor, Fredric March ja Adolphe Menjou. Se kertoo nuoren näyttelijän noususta maailmankuuluksi elokuvatähdeksi samaan aikaan, kun hänen aviomiehensä näyttelijänura hiipuu tyystin.
Elokuva valittiin vuonna 2000 Yhdys­valtojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalais­elokuvia. "The New York Timesin" kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Palkinnot.
Voitetut Oscar-palkinnot:
Oscar-ehdokkuudet:
Sovitukset.
Elokuvasta on tehty kolme uudelleenfilmatisointia:
Syyrialaisesta jumalattaresta

Syyrialaisesta jumalattaresta (; ) on Lukianoksen nimiin pantu teos, joka kuvaa erilaisia uskonnollisia kultteja, joita harjoitettiin Syyrian Hierapolis Bambykessä. Teoksen nimen ”syyrialainen jumalatar” viittaa Atargatikseen.
Lukianos kirjoitti teoksen Herodotosta jäljittelevällä joonialaisella kreikalla. Koska Lukianos tunnetaan ennen kaikkea satiireistaan, teoksen arvo todenmukaisena kuvauksena toisen vuosisadan jaa. Syyrian uskonnollisesta elämästä on usein kyseenalaistettu. Nykyisin tutkijat ovat kuitenkin antaneet sen kuvaukselle enemmän arvoa, mutta samalla on kyseenalaistettu se, että teos olisi Lukianoksen kirjoittama. Jotkut tutkijat kuitenkin katsovat, että teoksessa on tarpeeksi yhtäläisyyksiä Lukianoksen muiden teosten kanssa.
"Syyrialaisesta jumalattaresta" antaa kuvauksen Hierapoliksessa sijainneesta temppelistä sekä siellä harjoitetuista palvontamenoista. Temppeli oli tyyliltään joonialainen ja se oli koristeltu laajalti kullalla. Temppelin sisällä oli pyhä kammio, johon vain papit saivat astua. Kammiossa oli jumalattaren ja jumalan patsaat, mutta ensin mainittu vaikuttaa olleen rikkaammin koristeltu sekä korukivin että ornamentein. Patsaiden välissä oli koristeltu "ksoanon", kulttipatsas, joka vaikuttaa kannetun ulos aina kulttimenojen aikana. Teos kuvaa myös muita koristeluja, sekä Apollonin "ksoanonin" liikkeisiin perustuvan ennustustavan. Temppelin edessä oli suuri pronssinen alttari. Esipihalla eli paljon pyhitettyjä nelijalkaisia (mutta ei sikoja) ja lintuja, joita käytettiin uhrimenoissa.
Temppeliä palveli noin kolmesataa pappia. Vähäisempiä palvelustehtäviä oli lukuisia. Juhlamenojen keskus oli järvi, ja osallistujien oli tapana uida siinä ja koristella keskellä vettä seissyt alttari. Järvessä oli myös pyhiä kaloja, jotka kuuluivat Atargatiksen ikonografiaan. Myös Plinius vanhempi ja Aelianus mainitsevat kalat.
Teoksen mukaan temppelissä harjoitetut palvontamenot olivat luonteeltaan fallisia. Uhraajat toivat temppeliin pieniä miespuolisia hahmoja esittäviä patsaita, jotka oli tehty puusta ja pronssista. Temppelin eteen oli sijoitettu suuria falloksia ikään kuin obeliskeiksi. Niihin kiivettiin ja ne koristeltiin seremoniallisesti kerran vuodessa. Kaupungissa oli myös tietty rituaali kaupunkiin tulemiselle ja temppeliin tutustumiselle paikallisten oppaiden opastuksella.
Walter Pidgeon

Walter Pidgeon (23. syyskuuta 1897 Saint John, New Brunswick, Kanada – 25. syyskuuta 1984 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat) oli kanadalainen näyttelijä. Bostoniin hän muutti vuonna 1919. Hän oli kahdesti ehdokkaana parhaan miespääosan Oscar-palkinnon saajaksi. Ensimmäinen ehdokkuus tuli vuonna 1942 elokuvasta "Rouva Miniver" ja toinen vuotta myöhemmin elokuvasta "Madame Curie". Pidgeonin muita elokuvia olivat muun muassa "Vihreä oli laaksoni" (1941) ja "Kielletty planeetta" (1955).
Pidgeon on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Turkcell

Turkcell on Turkin suurin matkapuhelinoperaattori. Yhtiön osakkaina ovat Telia Company, venäläisen Mihail Fridmanin Alfa Group ja turkkilaisen Mehmet Emin Karamehmetin omistama Çucurova –yritysryhmä.
Yritysvastuu.
Turkcell tekee läheistä yhteistyötä Turkin hallituksen kanssa, vaikka Erdoğanin hallitus rajoittaa mm. kansalaisten sananvapautta. Vuonna 2012 Turkcell yhdistettiin hallitusta arvostelevien tahojen laajaan salakuunteluun. Maaliskuussa 2016 Turkcell vaati, että tuomioistuin määräisi Twitterin poistamaan tuhansia Turkcellin ongelmallisina pitämiä twiittejä. Kaksi vuotta aiemmin Erdoğan oli yrittänyt estää kansalaisten pääsyn koko Twitteriin, koska hallitusta vastustavat mielenosoittajat käyttivät sitä julkisena viestintäkanavana. Tuomioistuin määräsi Turkcellin vaatimat viestit poistettavaksi, mutta Twitter ei vastannut vaatimukseen. Turkin vuoden 2016 vallankaappausyritystä seuranneen hallituksen suorittaman puhdistuksen aikana Turkcell on mainostanut Turkin demokratian voimistuvan.
Hiljainen amerikkalainen (vuoden 2002 elokuva)

Hiljainen amerikkalainen on Phillip Noycen ohjaama, Graham Greenen samannimiseen romaaniin perustuva elokuva vuodelta 2002. Elokuva oli toinen saman romaanin filmatisointi. Edellisen elokuvaversion ohjasi Joseph L. Mankiewicz, ja se valmistui vuonna 1958. Michael Caine oli parhaan miespääosan Oscar-ehdokkaana roolistaan Thomas Fowlerina.
Caine saa roolisuorituksestaan kiitosta: sitä pidetään yhtenä hänen parhaistaan ja itse elokuva saa kiitosta uskollisuudesta Greenen teokselle, toisin kuin Mankiewiczin 1950-luvun ohjaus.
Juoni.
Elokuva alkaa kun yhdysvaltalainen avustustyöntekijä Payle (Audie Murphy), jonka nimeä ei elokuvassa mainita, löytyy surmattuna saigonilaisesta joesta. Siirtomaapoliisi pyytää Thomas Fowleria (Michael Caine) tunnistamaan ruumiin. Fowler on huumeisiin sotkeutunut kovanahkainen mutta uuvahtanut Timesin kirjeenvaihtaja.
Takaumana kerrotaan kuinka amerikkalainen rakastuu brittitoimittaja tyttöystävään. Kostoksi Fowler kertoo kommunisteille yhdysvaltalaisten ja kommunismin vastustajien välisistä asekaupoista.
Tšusovoin piiri

Tšusovoin piiri () on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1923 perustetun piirin pinta-ala on 3 505 neliökilometriä. Asukkaita on 72 700 henkeä (vuonna 2009).
Tšusovoin piirin sijaitsee Permin aluepiirin keskiosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Gubahan ja Gremjatšinskin, idässä Gornozavodskin, etelässä Lysvan ja Kungurin sekä lännessä Permin ja Dobrjankan piireihin. Seudulla on huomattavat metsävarat. Hyötykaivannaisia ovat öljy, sepeli, kalkkikivi, dolomiitti ja kivihiili. Piirin läpi virtaa Tšusovaja-joki.
Piiriin kuuluu Tšusovoin kaupunki ja 7 maalaiskuntaa: Kalino, Komarihinski, Nikiforovo, Sjola, Skalnyi, Verhneje Kalino ja Verhnetšusovskije Gorodki. Hallinnollinen keskus on Tšusovoi. Asutuskeskuksia on yhteensä 77.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 90,4 % venäläisiä ja 5 % tataareja. Kaupunkiväestön osuus on 82,0 %.
Piirin kautta kulkee Kungurin ja Bereznikin sekä Permin ja Sverdlovskin alueen väliset maantiet sekä Permin–Nižni Tagilin ja Permin–Solikamskin rautatiet. Talous perustuu metalli-, metsä-, puunjalostus-, elintarvike- ja rakennustarviketeollisuuteen. Tärkein yritys on Tšusovoin metallitehdas. Maatalous on erikoistunut maidon tuotantoon.
Piirissä toimii lääketieteellinen ja ammattiopisto, teollisuusteknikumi, lasten taidekoulu, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksia, kirjastolaitos, kotiseutumuseo, kansatieteellinen puisto, Viktor Astafjeville omistettu kirjallisuusmuseo sekä poliittisten vainojen ja totalitarismin muistokeskus Perm-36. Tšusovskojessa on paikallinen televisioasema. Paikallislehtenä ilmestyy "Tšusovskoi rabotši" (”Tšusovoin työläinen”).
Seudulla on useita arkeologisia muistomerkkejä. Nähtävyyksiin kuuluvat maalaiskylien kirkot sekä Tšusovoin, Vereinon ja Kopalnon historialliset rakennukset.
Silvestre Varela

Silvestre Manuel Gonçalves Varela (s. 2. helmikuuta 1985 Almada, Portugali) on portugalilainen jalkapalloilija. Hän edustaa portugalilaista Portoa ja on pelipaikaltaan laitalinkki.
Seurajoukkueura.
Varela on lissabonilaisen Sportingin kasvatti. Ammattilaisuransa alkuvuosina hän pelasi lainalla Casa Piassa ja Vitória Setúbalissa. Kauden 2005–2006 lainapestien välissä hän pelasi Sportingin edustusjoukkueessa, jossa vastuuta ei kertynyt kuin kahden ottelun verran.
Kaudeksi 2007–2008 Varela lainattiin espanjalaiseen Recreativoon, jossa pelasivat myös entiset Sporting-pelaajat Beto ja Carlos Martins. Hän pelasi kauden aikana 22 ottelua, joissa ei syntynyt maaleja. Heinäkuussa 2008 Varela palasi kasvattajaseuraansa, josta hänet kuitenkin myytiin Estrela Amadoraan.
Kausi 2008–2009 sujui Varelan osalta hyvin, mutta joukkue tippui maan pääsarjasta. Heinäkuussa 2009 hän siirtyi ilmaisella siirrolla ja nelivuotisella sopimuksella Portoon.
Maajoukkueura.
Varela teki ensiesiintymisensä Portugalin maajoukkueessa 3. maaliskuuta 2010 ystävyysottelussa 
Kiinaa vastaan. Hän pelasi ottelusta toisen puoliajan ja se päättyi Portugalin voittoon numeroin 2–0.
Lysvan piiri

Lysvan piiri () on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1924 perustetun piirin pinta-ala on 3 704 neliökilometriä. Asukkaita on 82 300 henkeä (vuonna 2009).
Lysvan piiri sijaitsee Permin aluepiirin itäosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Tšusovoin ja Gornozavodskin piireihin, idässä Sverdlovskin alueeseen, etelässä Berjozovkan ja lännessä Kungurin piireihin. Seudulla virtaa Tšusovaja ja sen sivujoet Barda, Lysva ja Šakva. Hyötykaivannaisiin kuuluu kalkkikivi. 
Piiriin kuuluu Lysvan kaupunki sekä kolme maalaiskuntaa: Kormovištše, Kyn ja Novoroždestvenskoje. Hallinnollinen keskus on Lysva. Asutuskeskuksia on yhteensä 61.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 90,3 % venäläisiä ja 6,8 % tataareja. Kaupunkiväestön osuus on 82,8 %.
Piirin kautta kulkee Kungurin ja Tšusovoin välinen maantie sekä Kalinon ja Berdjaušin välinen rautatie. Seudulla on koneenrakennus-, metalli- ja kevyttä teollisuutta. Lisäksi harjoitetaan puunhankintaa ja maataloutta.
Piirissä on kaksi ammattikoulua, lääketieteelinen ja polytekninen opisto, Permin teknisen yliopiston filiaali, lasten luomistyön keskus, musiikki- ja taidekoulut, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksia, kirjastolaitos, historiallinen ja taidemuseo sekä draamateatteri. Lysvassa toimii kaksi TV-asemaa. Paikallislehtenä ilmestyy "Iskra" (”Kipinä”).
Nähtävyyksiin kuuluvat Lysvan, Kynin ja Novoroždestvenskojen ortodoksiset kirkot sekä Lysvan ja Kynin metallitehtaiden rakennukset.
Gornozavodskin piiri

Gornozavodskin piiri () on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1965 perustetun piirin pinta-ala on 7 057 neliökilometriä. Asukkaita on 27 500 henkeä (vuonna 2009).
Gornozavodskin piiri sijaitsee Permin aluepiirin itäosassa. Etelässä se rajoittuu Lysvan, lännessä Tšusovoin, Gremjatšinskin ja Kizelin piireihin sekä idässä Sverdlovskin alueeseen. Pinta-alasta yli 85 % on metsää. Hyötykaivannaisia ovat kromiitti, kvartsiitti, marmori, tulenkestävä savi, lasihiekka, rautamalmi, kulta ja uvaroviitti. Piirin alueella sijaitsee osa Basegin luonnonpuistosta.
Piiriin kuuluu Gornozavodskin kaupunki sekä kuusi maalaiskuntaa: Biser, Kusje-Aleksandrovski, Medvedka, Pašija, Sarany ja Tjoplaja Gora. Hallinnollinen keskus on Gornozavodsk. Asutuskeskuksia on yhteensä 19.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 88,4 % venäläisiä, 4,9 % tataareja ja 1,7 % ukrainalaisia.
Piirin kautta kulkee Permin ja Sverdlovin alueen välinen maantie sekä Permin ja Nižni Tagilin välinen rautatie. Talous perustuu puunhankintaan ja kaivosteollisuuteen.
Piirissä toimii ammattikoulu, lasten ja nuorten luomistyön keskus, lasten musiikki- ja taidekoulut, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksia, kirjastolaitos ja kotiseutumuseo. Paikallislehtenä ilmestyy "Novosti" (”Uutiset”). 
Seudulla on kivi-, pronssi- ja rautakautisia arkeologisia muistomerkkejä. Nähtävyyksiin kuuluvat entisten metallitehtaiden rakennukset.
Nytva

Nytva () on kaupunki Permin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kamaan laskevan Nytva-joen suussa 84 kilometriä Permistä länteen. Kaupunki on Nytvan piirin keskus. Siellä on Permin ja Pibanšurin väliseltä rautatieltä haarautuvan sivuradan pääteasema. Asukkaita on 20 600 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on saanut alkunsa Stroganovien vuonna 1756 perustaman rautatehtaan asuintaajamasta. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1942. Nykyään Nytvassa on metalli- ja elintarviketeollisuutta.
Virtuaaliasema

Virtuaaliasema () on tietokoneohjelma, joka emuloi yleensä optista asemaa, kuten CD- tai DVD-asemaa.
Käyttöjärjestelmät ja ohjelmat saavat näin väärennettyä tietoa, että tietokoneeseen on kytketty oikea fyysinen asema, mutta todellisuudessa ohjelmisto vain esittää olevansa fyysinen asema. Sisältönään virtuaaliasemat käyttävät yleensä CD/DVD-imagea/levykuvaa, minkä myötä levyistä otettujen varmuuskopioiden käyttö on helppoa ilman fyysisiä levyjä, sillä levyn vaihto onnistuu pikaisesti ja imaget/levykuvat eivät kulu käytössä. Ohjelma kykenee yleensä emuloimaan useita asemia, mikä mahdollistaa useamman imagen/levykuvan samanaikaisen käytön. Lisäksi etuna on suora lukeminen levyiltä, joka on erittäin paljon nopeampaa virtuaalisena, koska kiintolevyjen tiedonsiirtonopeudet ovat erittäin paljon suuremmat kuin optisten asemien. Joissakin ohjelmissa ja tietokonepeleissä käytetään kopiointisuojauksia, joiden tarkoitus on estää ohjelmien ja pelien käyttö virtuaalisessa asemassa. Jotkin virtuaaliasemaa emuloivat ohjelmistot osaavat myös huijata näitä ohjelmia luulemaan, että suoritus tapahtuu fyysiseltä levyltä.
Poliisiromaani

Poliisiromaani on yksi rikoskirjallisuuden alalajeista. Sen pääosassa on poliisi ja painopiste on poliisityön kuvauksessa. Perinteisestä salapolisiiromaanista poiketen tutkittavia rikoksia voi olla monia eivätkä ne välttämättä liity toisiinsa. 
Poliisiromaani kuvaa rikoksen ratkaisemista poliisin näkökulmasta. Se kertoo poliisin arjesta realistisesti. 
Yksi tunnetuimmista suomalaisista poliisiromaanien kirjoittajista on Matti Yrjänä Joensuu, jonka kirjojen päähenkilönä on ylikonstaapeli Timo Harjunpää. 
Poliisiromaaneissa tärkeitä ovat henkilöt. Uhrit, rikolliset sekä poliisit itse. Monissa poliisiromaaneissa käsitellään perheen ja uran yhteensovittamisen vaikeutta. Rikollinenkaan ei ole läpeensä paha, vaan rikollisen toiminnan takana piilee usein tavallinen ihminen pelkoineen ja toiveineen.
Maximilian Theodor Buch

Maximilian Theodor (Max) Buch (29. elokuuta 1850 Räpina, Liivinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 6. tammikuuta 1920 Lappeenranta, Suomi) oli syntyjään baltiansaksalainen suomalainen lääkäri ja kansatieteilijä. Arvoltaan hän oli lääketieteen tohtori ja hovineuvos. Hänen laaja kirjallinen tuotantonsa on pääosin saksankielinen, mutta hän julkaisi myös ruotsiksi ja venäjäksi.
Elämänvaiheet.
Maximilian Buch syntyi Liivinmaalla, nykyisen Viron alueella, tuli ylioppilaaksi Tarton kymnaasista vuonna 1869 ja opiskeli lääketiedettä Tarton yliopistossa. Hän valmistui lääketieteen tohtoriksi vuonna 1877 ja työskenteli aluksi tehtaanlääkärinä Iževskin kivääritehtaassa Vjatkan kuvernementissa Venäjällä vuodet 1877–1880. Hän teki kansatieteellisiä havaintoja udmurttien (votjakkien) keskuudessa ja julkaisi tutkimuksen "Die Wotjäken, eine Ethnologische Studie" vuonna 1882.
Iževskin jälkeen Buch työskenteli pataljoonanlääkärinä 89. Belomorskin (Sorokan) jalkaväkirykmentissä ja siirtyi sen jälkeen vakinaiseksi lääkäriksi Helsinkiin venäläisen sotilassairaalan, jossa palveli vuodet 1880–1885. Buch sai nopeasti tarpeekseen venäläisen sotilassairaalan oloista. Hän suoritti "colloquium familiare" -tutkinnon, haki Suomen kansalaisuutta ja alkoi toimia suomalaisena lääkärinä.
Buch hoiti Lappeenrannan kaupunginlääkärin virkaa vuosina 1885–1890 ja johti siellä myös kylpylää viisi vuotta, hoiti suomalaisen rakuunarykmentin lääkärinvirkaa vuosina 1890–1902. Vuosina 1890–1902 Buch toimi Lappeenrannassa rahatoimiston jäsenenä ja kaupunginvaltuutettuna. Kun rakuunarykmentti lakkautettiin ja Buch joutui lakkautuspalkalle, hän siirtyi Helsinkiin pitämään yksityisvastaanottoa.
Buch julkaisi Saksassa vuonna 1883 kirjan "Finnland und seine Nationalitätenfrage", jossa hän varoitti kielikiihkoilusta ja kannatti suomen ja ruotsin kielen tasa-arvoa. Lisäksi Buch käänsi suomalaista kaunokirjallisuutta saksan kielelle.
Buch arvosteli August Ahlqvistia vuonna 1889 Suomen Lääkäriseuran julkaisussa ja todisteli historiallis-maantieteellisesti, kielitieteellisesti ja jopa Kalevalan henkilöiden elinikää määritellen, että sauna olisi suomalainen keksintö. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun saunaa koetettiin väittää suomalaiseksi ilmiöksi.
Virolaisten vanhaa pakanauskontoa ja Tõnnin palvontaa käsittelee Buchin teos "Ueber den Tõnnis-cultus und andere Opfergebräuche der Esthen" (1897).
Max Buchin puoliso oli Anna Eugenie o.s. Stintmann (1855–1934). Heillä oli kolme lasta. Pojista Kurt Karl Vilhelm Buch (1881–1967) oli kemisti, Åbo Akademin ja Helsingin yliopiston professori ja Hans Robert Viktor Buch (1883–1964) oli kasvitieteilijä, Helsingin yliopiston dosentti ja kasvitieteellisen museon kustos.
Twilight Theater

Twilight Theater on Poets of the Fallin neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 17. maaliskuuta 2010. Ensimmäinen single ”Dreaming Wide Awake” saapui kauppoihin 3. helmikuuta 2010. Albumin kappale ”War” on lisensoitu suomalaisen Remedy Entertainmentin "Alan Wake" -videopeliin.
"Twilight Theater" saavutti kultalevyn rajan ilmestymisvuonnaan.
Myron Markevytš

Myron Bohdanovytš Markevytš (, s. 1. helmikuuta 1951) on ukrainalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. 
Ura pelaajana.
Markevytš aloitti oman uransa FK Karpaty Lvivin organisaatiossa 1970-luvulla onnistumatta kuitenkaan murtautumaan seuran edustusjoukkueen miehistöön. Hän haki peliaikaa mm. FK Spartak Ordzhonikidzesta, mutta ura ei oikein lähtenyt lentoon ja niinpä Markevytš ripusti nappulakengät naulaan 26-vuotiaana 1977.
Ura valmentajana.
Markevytš opiskeli Lvivin liikuntatieteellisessä instituutissa ja Moskovan valmennusakatemiassa 1970- ja 1980-luvuilla. Hän aloitti oman valmennusuransa FK Torpedo Lutskissa 1984. Ura lähti kuitenkin toden teolla liikkeelle vasta Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen itsenäisen Ukrainassa. Hänestä tuli 1992 FK Karpaty Lvivin päävalmentaja ja heti seuraavana vuonna seura eteni Ukrainan cupin loppuotteluun, jossa FK Dynamo Kiova oli kuitenkin parempi maalein 2–1. Parhaimmillaan hän johdatti seuran liigassa viidenneksi.
Kesällä 1995 Markevytš siirtyi pois seurasta, mutta palasi takaisin jo seuraavana vuonna. Uudella yrityksellään hän nosti Lvivin jälleen kärkisijoille liigassa ja tuloksena oli kolmossija kauden 1997–1998 päätteeksi. Tämän jälkeen hän toimi FK Metalurh Zaporižžjan päävalmentajana, kunnes siirtyi kaudella 2002 Venäjän liigassa pelanneen FK Anži Mahatškalan valmentajaksi. Seura vajosi kuitenkin liigan hännille ja Markevytš palasi takaisin Karpaty Lviviin. Tällä kertaa menestys jäi kuitenkin kovin vaatimattomaksi ja seura putosi liigasta kauden 2003–2004 päätteeksi.
Vuonna 2005 Markevytšista tuli FK Metalist Harkovan päävalmentaja. Hänen johdollaan seura on noussut taistelemaan kärkipään sijoituksista Ukrainan liigassa ja 2006–2009 se on sijoittunut kolmesti perättäin kolmanneksi. 
Helmikuussa 2010 Markevytšista tuli Ukrainan maajoukkueen uusi päävalmentaja. Markevytšin ura maajoukkueessa jäi lopulta varsin lyhyeksi, sillä hän erosi tehtävistään jo elokuussa 2010. Syynä oli Ukrainan jalkapalloliiton päätös rankaista Markevytšin seuraa FK Metalist Harkovaa vuonna 2008 tapahtuneesta ottelutuloksen järjestämisestä. Markevytš itse ei ollut tapauksessa epäiltynä. 
Helmikuun lopulla 2014 Markevytš jätti Metalist Harkovan lähes kymmenen vuoden jälkeen. Seura oli liigassa toisena ja Markevytšin eron taustalla olivat seuran taloudelliset ja johdolliset ongelmat. Toukokuun lopussa 2014 Markevytš allekirjoitti kolmivuotisen sopimuksen FK Dnipro Dnipropetrovskin kanssa. Kaudella 2014/15 Markevytš johdatti Dnipron yllättäen Eurooppa-liigan loppuotteluun. Historiallinen mestaruus jäi haaveeksi, kun Sevilla FC oli lopulta vahvempi maalein 3–2. Ukrainan liigassa Markevytš luotsasi Dnipon kolmanneksi kausilla 2014/15 ja 2015/16. Hän erosi seuran palveluksesta kesäkuussa 2016.
Tonkin

Tonkin () oli Ranskan siirtokunta nykyisen Vietnamin pohjoisosassa. Se kattoi viljavan ja väkirikkaan Punaisenjoen suistoalueen ja ulottui Ma-joelta pohjoiseen aina Kiinan rajalle asti. Eteläisin kaupunki oli Ninh Bình.
Vuonna 1887 Tonkinista, Annamista ja Kotšin-Kiinasta muodostettiin Ranskan Indokiina, johon Laos liitettiin joitakin vuosia myöhemmin.
Sanna Hellström

Sanna Hellström (s. 20. lokakuuta 1972 Jyväskylä) on suomalainen eläinlääkäri ja poliitikko. Hellström valittiin vuonna 2014 Korkeasaaren eläintarhan johtajaksi. 
Hellström väitteli eläinlääketieteen tohtoriksi elintarvikehygienian alalta Helsingin yliopistossa vuonna 2011. Hän on työskennellyt Elintarviketurvallisuusvirasto Eviran neuvottelevana virkamiehenä. Hän oli Korkeasaaren eläintarhan johtokunnan puheenjohtaja kaudella 2012–2014. Vuosina 2008–2010 Hellström oli Suomen Eläinlääkäriliiton puheenjohtaja.
Vuosina 2002–2003 Hellström toimi Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan puheenjohtajana. Vuosina 2006–2012 hän oli Helsingin yliopiston kollegion varapuheenjohtaja.
Hellström oli vihreiden edustaja Helsingin kaupunginvaltuustossa vuosina 2001–2012. Hän on ollut myös kaupunginhallituksen jäsen.
Juoksumetri

Juoksumetri (jm) tarkoittaa rakennustekniikassa ja kaupan alalla jonkin määrälevyisen ja -paksuisen tavaran pituutta metreinä. Mittayksikköä käytetään usein tavarasta, joka voitaisiin mitata myös pinta-alan mukaan neliömetreinä tai painon mukaan kilogrammoina, mutta on käytännöllisempää mitata ja myydä pituuden mukaan metreinä.
Juoksumetreinä myytävässä tavarassa voi olla liitosvara mukana tai leikkauskohta vino, jolloin laskutetaan vain hyödynnettävä pituus. Juoksumetriä voidaankin kuvata käsitteillä hyötypituus ja yhtäjaksoinen pituus.
Juoksumetri ei ole SI-järjestelmän eikä sen edeltäjän metrijärjestelmän mukainen mittayksikkö. 
Aita voi sisältää useita eri elementtejä, kuten lautaa, tolppia ja kiinnikkeitä ym. Koska perusaidan elementit toistuvat määrävälein, on käytännöllistä laskea näiden menekki juoksumetreissä. Saman voi ilmaista aitaa/metri.
Tarvittavaan kokonaispituuteen voi joutua yhdistämään eri pituisia putkenosia ja niiden yhteispituus ilmaistaan juoksumetreinä.
Yksittäisten lautojen ym. puutavaran pituus voi vaihdella, jolloin yhteispituus ilmoitetaan juoksumetreinä.
Tiivisterullassa, johon on pakattu vierekkäin kaksi viiden metrin pätkää, on yhteensä 10 juoksumetriä.
Ketju pituus ilmoitetaan yhteenliitettyjen lenkkien kokonaispituutena, juoksumetreinä. Huomioitava, että kun lyhyempiä ketjunpätkiä yhdistää, käyttöpituus on lyhyempi kuin yksittäisten ketjujen yhteenlaskettu pituus.
Kangaspakkojen leveydet vaihtelevat, mutta kangas myydään vähittäiskaupassa yleensä metreinä tai harvemmin kilotavarana.
Adjuvantti

Adjuvantti (&lt; &lt; "adiuvo" ’auttaa’, vrt. adjutantti) tarkoittaa apuainetta, etenkin rokotteen ainesosaa, joka vahvistaa immuunivastetta. Kun rokotteessa annetaan antigeenin lisäksi adjuvantti, adjuvantti saa aikaan luontaisen immuniteetin reagoimisen ja paikallisen tulehdusreaktion. Nämä johtavat sytokiinien kuten interleukiini 12:n syntymiseen. Sytokiinit puolestaan edistävät T-lymfosyyttien kasvua ja erilaistumista (soluvälitteinen immuniteetti). Adjuvantilla pyritään saamaan aikaan muistisolujen muodostuminen (immunologinen muisti) eli vastustuskyvyn syntyminen rokotteen antigeeniä vastaan.
Käytettyjä adjuvantteja.
Ihmisiin käytettävien adjuvanttien kehittelyssä pyritään siihen, että ne stimuloivat luontaista immuniteettia mutta eivät aiheuta sairaalloista tulehdusta. Adjuvanttina käytetään alumiinisuoloja, esimerkiksi alumiinihydroksidi-geeliä. Mineraalipohjaisen adjuvantin eräänä vaikutusmekanismina on pidetty sitä, että se aiheuttaa ärsytystä ja houkuttelee paikalle luontaisen immuniteetin valkosoluja. Alumiinipohjaisen adjuvantin ajatellaan myös olevan "repositorinen": sen avulla antigeeni pysyy kauemmin pistopaikassa. Näitä vaikutusmekanismeja ei ole vahvistettu, mutta vuonna 2011 julkaistun tutkimuksen mukaan alumiinikiteet tarttuvat "in vitro" spesifisesti dendriittisoluiksi kutsuttujen valkosolujen solukalvon lipideihin, mikä johtaa adjuvantin ja antigeenin endosytoosiin ja dendriittisolujen aktivoitumiseen.
Hydrofobisilla aineilla on taipumus ärsyttää immuunijärjestelmää, minkä vuoksi niitä on kehitetty adjuvanteiksi. Esimerkiksi Freundin epätäydellinen adjuvantti sisältää vettä emulsiona parafiiniöljyssä, ja antigeeni on sen vesifaasissa. Tätä adjuvanttia on käytetty vuosikymmeniä kokeellisessa immunologiassa ja syövänhoidossa ja lyhytaikaisesti yhdessä ihmiskäyttöön hyväksytyssä rokotteessa. Koska öljy pysyy kudoksessa pistoksen jälkeen eliniän ja adjuvantti aiheuttaa joskus paiseen syntymisen pistokohtaan, sitä ei yleensä käytetä ihmisten rokotteissa. Sen sijaan on kehitetty minimaalisen öljymäärän sisältäviä emulsiopohjaisia adjuvantteja, joita käytetään nykyisin laajalti rokotteissa. Kaksi johtavaa ihmiskäytössä olevaa emulsioadjuvanttia ovat MF59 (Novartis) ja AS03 (Glaxo Smith Kline), molemmat skvaleenipohjaisia.
Freundin täydellinen adjuvantti sisältää emulsion – kuten Freundin epätäydellinen adjuvantti – ja lisäksi tapettuja mykobakteereja. Sitä ei käytetä ihmisillä, mutta sen vaikuttavasta aineesta muramyylidipeptidistä on kehitetty ihmisille sopivia johdannaisia.
Tulevaisuudennäkymiä.
Uusia ihmiselle soveltuvia adjuvantteja kehitetään kiihkeästi: Kokeellisessa käytössä on adjuvantteja, jotka ovat mikrobien osia tai niiden tuottamia aineita (esimerkiksi tapettuja mykobakteereita tai lipopolysakkaridia). Bakteerimyrkky lipopolysakkaridi stimuloi voimakkaasti immuunijärjestelmän antigeeniä esitteleviä soluja, joten sen johdannaista monofosforyylilipidi A:ta (MPL) käytetään kokeellisesti.
Lisäksi vaihtoehtona on kehitelty rokotteissa käytettäväksi itse sytokiineja kuten interleukiini 12:a, joka edistää vahvasti soluvälitteistä immuunireaktiota.
Yên Báin kapina

Yên Báin kapina oli kansallismielisen Việt Nam Quốc Dân Đảngin (VNQDD) järjestämä kapinayritys tuolloin Ranskan hallitsemassa Indokiinassa nykyisessä Vietnamissa 10. helmikuuta 1930. 
Tausta.
Việt Nam Quốc Dân Đảng (VNQDD; ’Vietnamin kansallispuolue’) oli vietnamilaisen kustantajan Hoàng Phạm Trânin ja radikaalin vietnamilaisen isänmaanystävän Nguyễn Thái Họcin perustama järjestö, jonka innoittajana oli Kiinan kansallismielinen puolue eli Kuomintang. VNQDD perustettiin joulukuussa 1927, ja siihen kuului esimerkiksi opettajia, toimittajia, opiskelijoita, joitakin virkamiehiä ja poliittisia aktivisteja. Järjestön tukialueita olivat etenkin Tonkin lähellä Kiinan rajaa ja Saigonin kaupungin alue Etelä-Vietnamissa. Järjestö kannatti vallankumouksellista ideologiaa Ranskan siirtomaavaltaa vastaan. VNQDD keskittyi etenkin värväämään Ranskan armeijassa palvelevia vietnamilaisia sotilaita valmistautuessaan aseelliseen vallankumoukseen.
VNQDD radikalisoitui entisestään, kun ranskalaiset siirtomaaviranomaiset kielsivät Việt Nam Dân Quốc (VNDQ) -järjestön sen pommitehtaalla tapahtuneen räjähdyksen takia. Monet VNDQ:n jäsenistä liittyivät VNQDD-järjestöön. Helmikuussa 1929 VNQDD salamurhasi ranskalaisen virkamiehen Hervé Bazinin, ja seurauksena oli, että ranskalainen poliisi Sûreté pidätti joukoittain VNQDD:n jäseniksi epäiltyjä. Nguyễn Thái Học oli ollut alun perin ennenaikaista vallankumousta vastaan, mutta pidätysaallon takia koko järjestön olemassaolo näytti nyt uhatulta ja vallankumous oli siten väistämätön.
Kapina.
Yên Báin kapina alkoi vietnamilaisena uudenvuodenpäivän eli Tết-yönä 9.–10. helmikuuta 1930. Học yritti vielä viime hetkellä lykätä kapinaa, mutta hänen käskyjään ei kuunneltu. 10. helmikuuta kello 1.30 Yên Báin ranskalaisen sotilastukikohdan 40 vietnamilaista sotilasta hyökkäsi tukikohdan 29:ää ranskalaista sotilasta vastaan. Tukikohdan muut 550 vietnamilaista eivät suostuneet osallistumaan tapahtumiin. Viisi ranskalaista kuoli ja kolme haavoittui vakavasti. Noin kahdeksan tuntia myöhemmin seurasi ranskalaisten vastahyökkäys tukikohdan kapinoitsijoita vastaan. Kapinalliset voitettiin, ja 22. helmikuuta Ranskan Indokiinan kenraalikuvernööri Pierre Pasquier julisti kapinan tukahdutetuksi.
Seuraukset.
Kapinan jälkeen ranskalaiset tuomitsivat kaikkiaan 547 sotilasta ja siviiliä kapinaan osallistumisesta. 80 sai kuolemantuomion, vaikkakin joitakin sittemmin armahdettiin. Sadat muut saivat pakkotyö- tai karkotustuomioita. Nguyễn Thái Học pidätettiin hänen yrittäessään paeta Kiinaan. Học ja 12 muuta vietnamilaista teloitettiin giljotiinilla 17. kesäkuuta 1930. VNQDD heikkeni järjestönä merkittävästi, mikä osaltaan aiheutti Ho Tši Minhin johtaman Indokiinan kommunistisen puolueen kasvun.
Kylmää terästä

Kylmää terästä on Kathryn Bigelow’n käsikirjoittama ja ohjaama poliisitrilleri, jonka ensi-ilta oli vuonna 1990. Sen pääosaa esittää Jamie Lee Curtis.
Juoni.
Juuri poliisiksi valmistunut Megan Turner (Curtis) ampuu marketin aseistetun ryöstäjän ensimmäisellä keikallaan. Yksi maahan suojautuneista asiakkaista, pörssimeklari Eugene Hunt (Silver), päättää hetken mielijohteesta siepata rosvon lattialle pudonneen aseen itselleen, ja alkaa sairaalloisesti ihailla sen tuomaa valtaa. Meganin esimies Nick Mann (Brown) ei usko ryöstäjällä olleen asetta ensinkään, ja siirtää Meganin paperitöihin. Pian Eugene alkaa ampua vastaantulleita ihmisiä luodeilla, joihin on kaivertanut Meganin nimen. Tästä hänen pomonsa ei pidä alkuunkaan, ja hän hyllyttää tämän. Megan yrittää silti Nickin tukemana selvittää, kuka on tappojen takana. Sitten hän sattumalta törmää Eugeneen, jonka kanssa hän menee treffeille mitään pahaa aavistamatta.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano piti "Kylmää terästä" kiintoisana mutta tarinaltaan ohuena tutkielmana himon ja väkivallan suhteesta. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Armenelos

Armenelos on Númenorin ihmisten, haltioiden kielellä "edainin" pääkaupunki J. R. R. Tolkienin luomassa fiktiivisessä Keski-Maassa Taru sormusten herrasta -romaanissa.
Armenelosin loiston päivät ja sen tuho.
Armenelos oli täydessä loistossaan Ar-Pharazonin, Númenorin viimeisen kuninkaan hallitusaikana. Hän oli vanginnut Sauronin, joka oli myöhemmin vietellyt kuninkaan ja hänestä oli tullut hänen korkein neuvonantajansa, ja hänen syytään oli myös Númenorin tuho. Hän rakensi suuren, pyöreän temppelin josta nousi suuri savupilvi, joka peitti koko Númenorin viikoksi, jonka jälkeen se alkoi liikkua hitaasti länteen.
Kun Ar-Pharazón alkoi jo tuntea kuoleman varjon yllään, Sauron näki tilaisuutensa. Hän viekoitteli kuninkaan hyökkäämään Valinoriin, kaukaiseen Valinorin maahan, jota johtivat "valar".
Oli suuri ukkosmyrsky, ja Númenorin monituhatpäisen laivaston torvensoitto ylitti ukkosen pauhun. Kun oli kulunut 94 päivää laivaston lähdöstä, Númenorilaiset vihdoin pääsivät Valinoriin ja rantautuivat Túnaan.
Manwe pyysi apua Íluvatarilta, Erulta, joka muunsi maat ja hukutti Númenorin laivaston. Koko sotajoukko kuningas itse mukaan lukien joutuivat vangeiksi Unohdettujen Luolaan aina Viimeiseen Taisteluun asti.
Tridymiitti

Tridymiitti on kvartsin korkeassa lämpötilassa esiintyvä polymorfinen muoto. Sen kemiallinen kaava on SiO2. Tridymiitti muodostuu 900–1 400 asteen lämpötilassa, ja sitä tavataan laavan nopean jäähtymisen muodostamissa vulkaanisissa kivissä.
Tây Sơn

Tây Sơn on piirikunta Bình Địnhin maakunnassa, Vietnamissa. Sen pinta-ala on 708 neliökilometriä, ja asukkaita on noin 135 000. Piirikunnan pääkaupunki on Phú Phong.
Piirikunta tunnetaan kolmen veljeksen kotipaikkana, jotka muodostivat Tây Sơn -dynastian 1700-luvun lopulla.
Đại Việt

Đại Việt oli ensimmäinen nykyisen Vietnamin alueella kukoistanut vietnamilainen keisarikunta. Se syntyi, kun Ngô Quyênin nousi valtaan vuonna 939. Keisarikunnan pääkaupunki oli Huế. Đại Việt torjui mongolien hyökkäykset 1200-luvulla, mutta keisarikunta tuhoutui 1400-luvulla Kiinan Ming-dynastian hyökätessä. Kymmenen vuoden kiinalaisvallan jälkeen vuonna 1428 kuningas Lê Lợi karkotti kiinalaiset ja palautti maan nimeksi jälleen Đại Việt. Vuonna 1446 Đại Việt hyökkäsi Champan keskiosiin ja valtasi pääkaupunki Vijayan, mutta chamit valtasivat pääkaupunkinsa takaisin seuraavana vuonna.
Arne Nordheim

Arne Nordheim (20. kesäkuuta 1931 Larvik – 5. kesäkuuta 2010 Oslo) oli norjalainen säveltäjä. Hän sai sävellyksistään lukuisia palkintoja, ja hänet valittiin International Society for Contemporary Musicin kunniajäseneksi 1997.
Nordheim opiskeli Oslon konservatoriossa ensin urkujensoittoa. Hän kiinnostui sävellyksestä lopullisesti kuultuaan Gustav Mahlerin toisen sinfonian esityksen. Nordheim sai sävellysopetusta muun muassa Vagn Holmboelta. 1955 hän sai kosketuksen konkreettiseen musiikkiin Pariisissa ja opiskeli myöhemmin vuonna 1959 elektronista musiikkia Bilthovenissa Alankomaissa. Vuosina 1967–1972 hän teki matkoja Varsovaan elektronisen musiikin studioon, jossa hän loi useita tärkeitä elektroakustisia teoksia.
Nordheimin tuotanto keskittyi Anders Beyerin mukaan "yksinäisyyden, kuoleman, rakkauden ja luonnon" teemoihin. Hänen teoksensa kuvastavat suurta kiinnostusta runouteen ja kirjallisuuteen. Hän käytti mieluimmin alkuperäisiä tekstejä alkukielellä. Nordheimin tärkeitä vokaaliteoksia ovat laulusarjat "Aftonland" ja "Doria" orkesterin säestyksellä sekä "Eco" sopraanolle lapsikuorolle, sekakuorolle ja orkesterille. Yhdessä orkesteriteosten "Canzona", "Epitaffio" ja "Floating and Greening" kanssa nämä sävellykset ovat luoneet Nordheimin kansainvälisen maineen.
Hänen myöhempiä teoksiaan ovat muun muassa Viulukonsertto, Sarja soolosellolle, "Fonos" pasuunalle ja orkesterille sekä näyttämömusiikki "Draumkvedet".
Nordheim sai Pohjoismaiden neuvoston musiikkipalkinnon, Norjan kulttuurineuvoston kunniapalkinnon, Prix Italian ja Anders Jahren kulttuuripalkinnon. Hän asui vaimonsa Rannveig Getzin kanssa Grottenissa, Norjan valtion kunnia-asunnossa Oslon kuninkaanpalatsin lähellä.
Asesino

Asesino on Los Angelesissa perustettu projektihenkinen superyhtye. Yhtyeen perusti meksikolainen kitaristi Dino Cazares (Brujeria), joka kokosi yhtyeen vuonna 2002. Yhtyeeseen kuuluu Brujerian, Fear Factoryn, Sepulturan, Sadistic Intentin ja Static-X:n jäseniä sekä vierailijoita samoista yhtyeistä.
"Asesino" on espanjaa ja tarkoittaa suomeksi murhaajaa/tappajaa.
Odorono

Odorono on yhdysvaltalainen deodoranttimerkki. The Whon albumilla "The Who Sell Out" (1967) on kappale nimeltä "Odorono", ja albumin kannessa Pete Townshend sivelee jättikokoisella deodoranttipuikolla kainaloaan.
Tuotteen valmistamisen aloitti 1911 perustettu Northam Warren, jonka osti vuonna 1960 Chesebrough-Ponds.
Arno Forsius

Arno Fredrik Voldemar Forsius (16. huhtikuuta 1929 Vihti – 25. heinäkuuta 2024 Vihti) oli suomalainen lääketieteen ja kirurgian tohtori. Hän oli myös tunnettu lääketieteen historioitsija.
Forsiuksen vanhemmat olivat pankinjohtaja Eiler Forsius ja pankinjohtaja, kansanedustaja Saara Margareta Elisabeth Hiidenheimo. Hän tuli ylioppilaaksi Suomalaisesta normaalilyseosta 1947 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1954. Forsius avioitui Armi Anita Lehtisen (1929–2019) kanssa vuonna 1952.
Forsius toimi Kiikan kunnanlääkärinä 1954–1957, erikoistui sisätauteihin Helsingissä 1957–1963, oli Helsingin A-klinikan lääkärinä 1960–1963, Lahden kaupunginsairaalan sisätautien osastolla osastonlääkärinä 1963–1970 ja ylilääkärinä 1970–1986. Hän oli Lahden kaupunginsairaalan johtava lääkäri vuosina 1970–1976 ja johtava ylilääkäri 1977–1986 sekä Lahden kaupungin terveystoimen johtaja 1986–1992.
Lahdessa Forsius oli sosiaalilautakunnan jäsen 1965, terveydenhoitolautakunnan puheenjohtaja 1966–1972 ja terveyslautakunnan puheenjohtaja 1972–1975, sekä Lahden evankelis-luterilaisten seurakuntien sairaalasielunhoidon johtokunnan jäsen, varapuheenjohtaja ja puheenjohtaja 1964–1975.
Forsius osallistui Lahdessa useiden yhdistysten, kuten Päijät-Hämeen (aik. Kyminlaakson) Lääkäriseuran, Lahti-seuran ja Päijät-Hämeen tutkimusseuran toimintaan. Hänet kutsuttiin Päijät-Hämeen Lääkäriseuran ja Päijät-Hämeen tutkimusseuran kunniapuheenjohtajaksi, ja Lahti-Seura nimesi hänet ”Vuoden lahtelaiseksi” vuonna 1992. Lisäksi Suomen Lääketieteen Historian Seura kutsui hänet kunniajäsenekseen.
Forsiukselle myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun 1. luokan ritarimerkki 1976 ja professorin arvonimi 2001 sekä Lahden kaupungin kultainen mitali 1992 ja Suomen Lääketieteen Historian Seuran Gunnar Soininen -mitali 2001.
Forsius kirjoitti 1970-luvun lopulta alkaen lääketieteen ja terveydenhuollon historiaa sekä kulttuurihistoriaa käsitteleviä kirjoituksia valtakunnallisiin ja paikallisiin julkaisuihin, Suomen kansallisbiografiaan sekä Internet-kotisivuilleen, joilla on myös täydellinen luettelo hänen julkaisuistaan.