Andien sivilisaatiot

Andien sivilisaatiot olivat Etelä-Amerikan länsirannikon ja Andien vuoriston alkuperäiskansojen esikolumbiaanisia yhteiskuntia. Ne kehittyivät nykyisten Ecuadorin, Perun, Bolivian, Chilen ja Argentiinan alueilla. Vaikka alueet olivat vuoristoisia ja aavikkoisia, niihin syntyi korkeakulttuureja ja imperiumeja, joiden väkiluku kohosi miljooniin ja joiden tärkeimmät asutuskeskukset kasvoivat suurkaupungeiksi. Sivilisaation tärkeimmät keskukset sijaitsivat Keski-Andien ylätasangolla.
Andien arkeologia jaetaan seitsemään aikakauteen: esikeraaminen kausi (9500–1800 eaa.), alkujakso (1800–900 eaa.), varhainen horisontti (900–200 eaa.), varhainen välikausi (200 eaa. – 600 jaa.), keskihorisontti (600–1000 jaa.), myöhäinen välikausi (1000–1476) ja myöhäinen horisontti (1476–1533). Esikeraamisen kauden aikana alue asutettiin, aloitettiin maanviljely ja perustettiin ensimmäiset kylät. Esikeraamisen kauden lopulla (noin 3000–1800 eaa.) alueelle syntyi pysyvää asutusta ja järjestäytyneen yhteiskunnan piirteitä. Keraamisen kauden aikana poliittinen valta keskittyi. Varhaisen horisontin Chavín oli Andien ensimmäinen laajalle levinnyt kulttuuri. Varhaisella välikaudella syntyi paikallisia kulttuureja, joista merkittävimmät olivat Moche ja Nasca. Keskihorisontin suurvaltoja olivat Tiwanaku ja Wari. Niiden hajottua pohjoisrannikolle syntyi Chimújen valtakunta. Myöhäisen horisontin aikana Tawantinsuyu eli inkavaltakunta valloitti lähes koko alueen.
Alueen asutus keskittyi vuoristoalueille yli metrin korkeuteen, missä harjoitettiin maataloutta. Tihein asutus sijaitsi lähellä päiväntasaajaa, missä päivälämpötilat nousivat trooppiselle tasolle. Käytössä oli lukuisia viljelykasveja, kuten puuvilla, peruna, maissi ja maniokki. Andien sivilisaatiot kehittivät monipuolisen aineellisen kulttuurin, johon kuului muun muassa monumentaalista arkkitehtuuria, laaja tieverkosto, tekstiilien kudontaa ja metallurgiaa. Yhteiskunnat jakautuivat perinnöllisiin luokkiin. Uskonto oli keskeisessä asemassa, ja hallitsijaa pidettiin jumalana. Kirjoitusjärjestelmiä ei ollut, mutta tiedonvälitykseen käytettiin muun muassa solmukirjoitusta eli "quipua". Inkavaltiota hallittiin byrokraattisesti ja se pyrki järjestelmällisesti levittämään lainsäädäntöään ja ketšuan kieltä. Espanjalaisten saapuminen 1500-luvun alussa johti inkavaltakunnan valloitukseen ja monien Andien sivilisaatioiden piirteiden katoamiseen tai muuttumiseen.
Maantiede.
Andien sivilisaatiot syntyivät Etelä-Amerikan länsirannikon korkeassa vuoristossa ja aavikoilla. Alueen esikolumbiaaniset sivilisaatiot sijaitsivat nykyisten Ecuadorin, Perun, Bolivian, Chilen ja Argentiinan alueella. Esihistoriallisena aikana Andeilla oli useita valtakuntia, jotka eivät maantieteellisesti vastaa mitään nykyistä valtiota. Inkojen hallitsema Tawantinsuyu valloitti koko Andien sivilisaation alueen 1530-luvun alkuun mennessä.
Etelä-Amerikan Tyynenmeren-rannikko on tuhansien kilometrien matkalta kuivaa ja kuumaa autiomaata. Sisämaassa kohoaa rannikon suuntainen Andien vuoristo. Esikolumbiaanisella ajalla väestö asui lähinnä vuoristossa yli metrin korkeudessa. Sekä vuoristo että aavikko ovat elämälle näennäisesti vihamielisiä ympäristöjä. Silti niihin syntyi korkeakulttuureja ja imperiumeja, joiden väkiluku kohosi miljooniin ja joiden tärkeimmät asutuskeskukset kasvoivat suurkaupungeiksi.
Andien sivilisaatiot harjoittivat maataloutta useiden kilometrien korkeudessa. Tihein asutus sijaitsi lähellä päiväntasaajaa, missä päivälämpötilat nousevat trooppiselle tasolle jopa vuoristossa. Vuodenaikojen vaihtelu ei Keski-Andien ylängöllä ole merkittävää, mutta vuorokausittainen lämpötilojen vaihtelu on suurta: päivä muistuttaa kesää ja yö talvea. Vuorokauden kuumin ja kylmin lämpötila voivat vaihdella 30–40 astetta, ja pakkasta esiintyy useimpina öinä. Keski-Andien ylänkö on pääosin puutonta ruohomaata, jota kutsutaan "punaksi". Esihistoriallisella ajalla ylätasangon ilmasto oli kasvillisuutta paremmin suosiva. Vuorijonojen väliin jää lämpimämpiä laaksoja. "Punan" itäpuolella on ensin kapea subtrooppinen vyöhyke ja sitten trooppiset alarinteet, jotka vähitellen vaihtuvat tasaiseen sademetsään.
Jäätikön sulamisvesistä saa alkunsa noin 50 jokea, jotka laskevat mereen Perun rannikolla. Niistä vain kolmessa virtaa vettä ympäri vuoden. Rannikon joet ovat vuolaimmillaan helmi–toukokuussa, minkä jälkeen pienemmät purot kuivuvat. Suurten jokien virtaama vaihtelee vuodesta toiseen huomattavasti. Kuivimmat seudut sijaitsevat Pohjois-Chilessä Atacaman autiomaassa. Perun keski- ja etelärannikolla sataa keskimäärin 5–10 vuoden välein. Pohjois-Perun rannikolla on yleensä kuivaa, mutta El Niñon aikaan siellä esiintyy rankkasateita, joiden vaikutukset ovat usein tuhoisia. Kesä–marraskuussa rannikolla esiintyy paksua sumua. Ajoittaiset kuivuuskaudet ja rankkasateet tekevät vuodenaikojen vaihtelusta arvaamatonta.
Ecuadorissa vallitsee subtrooppinen ilmasto. Andien vuoristo on Ecuadorin kohdalla vain noin 100 kilometriä leveä, ja sekä vuoriston länsi- että itäpuolella kasvaa trooppista metsää. Myös viileissä vuoristolaaksoissa sataa säännöllisesti. Eteläisten Andien maasto on puutonta ja muistuttaa tundraa. Keski-Andeihin verrattuna maaperä on kuivaa ja suolaista ja ilmasto viileämpi.
Historia.
Ensimmäiset kaupungit.
Andien sivilisaatio oli yksi maailmanhistorian kuudesta itsenäisesti syntyneestä sivilisaatiosta. Muut olivat Sumer, Egypti, Indus-kulttuuri, Kiina ja Mesoamerikka.
Andien alue sai pysyvää asutusta viimeistään 9000–8000 eaa., mahdollisesti jo tuhansia vuosia aiemmin. Esikeraamisen kauden lopulla (noin 3000–1800 eaa.) alueelle syntyi ensimmäisiä monumenttirakennuksia, pysyvää asutusta ja järjestäytyneen yhteiskunnan piirteitä. Merkittäviä myöhäisesikeraamisia kohteita ovat Caralin rannikkokaupunki, sisämaan aavikolla sijainnut El Paraíson temppelikompleksi ja Keski-Andien ylängön Kotosh uskonnollisine perinteineen. Caral lienee ollut Andien ensimmäisen valtion pääkaupunki.
Alkeellista maataloutta esiintyi jo noin 8000 eaa., mutta kesti tuhansia vuosia, ennen kuin siitä tuli pääasiallinen elinkeino. Perun keskisellä rannikolla kalastus ja maanviljely loivat edellytykset monimutkaisen yhteiskunnan synnylle jo ennen keramiikkaa. Vuoristossa kehitys oli hajanaisempaa, mutta myös siellä esiintyi varhaista kasteluviljelyä, karjanhoitoa ja kyläasutusta.
Keramiikka omaksuttiin Ecuadorin Valdiviassa noin 3000 eaa. ja Perun pohjoisella rannikkoalueella noin 2100–1800 eaa. Laajamittainen maatalous levisi pohjoiselle ylänköalueelle vuoteen 1800 eaa. mennessä ja Titicacan altaaseen vuoden 1600 eaa. jälkeen. Kasvava väestö rakensi suuria hallinnollis-seremoniallisia keskuksia, jotka kilpailivat vaikutusvallasta. Viljelysmaat olivat perhe- ja sukukunnittain järjestäytyneiden yhteisöjen kollektiivisessa omistuksessa. Aiemmin tasa-arvoiset viljelijäyhteisöt alkoivat erkaantua perinnöllisiksi yhteiskuntaluokiksi, kun väestö kasvoi ja kaikki helposti raivattavat viljelysmaat oli otettu käyttöön.
Varhaiset suurvallat.
Vuoden 900 eaa. tienoilla alkoi pitkä kuivuuskausi, jonka seurauksena monet rannikon keskukset autioituivat ja Titicacajärven pinta laski satojen vuosien ajaksi. Pohjoisylängöllä sijaitseva Chavín de Huantarin hallinnollis-seremoniallinen keskus perustettiin noin 800 eaa. Chavínin uskonnollinen kultti ja siihen liittynyt monumenttiarkkitehtuuri levisivät vuoteen 400 eaa. mennessä laajoille sekä ylängöllä että rannikolla. Kyseessä ei todennäköisesti ollut yhtenäinen valtakunta vaan itsenäisten päällikkökuntien kokonaisuus, jonka eliitti ilmaisi valtaansa ja asemaansa samantapaisin keinoin. Laajasta levinneisyydestään huolimatta se ei ulottunut koko Andien alueelle.
Varhaiskeraamisen kauden nopea väestönkasvu päättyi, kun suurin osa viljelyskelpoisesta maasta oli otettu käyttöön. Sodat yleistyivät ensi kertaa Andien historiassa. Chavínin vaikutus hiipui vuoden 200 eaa. jälkeen ja korvautui paikallisilla kulttuureilla. Pohjoisrannikolla merkittävin oli Moche ja etelärannikolla Nasca. Titicacan altaassa hallitsivat Pukara ja myöhemmin Tiwanaku. Temppelikeskusten rinnalle syntyi kyliä ja kaupunkeja, jotka usein suojattiin muurein tai linnoituksin. Teokraattinen valta keskittyi perinnölliselle yläluokalle ("kuraka"), joka väitti polveutuvansa muinaisaikojen sankareista ja osoitti asemaansa kauniilla taide-esineillä.
500-luvun jälkipuoliskolla koettiin pitkäkestoinen kuivuus. Maatalouden tuottavuus heikkeni ylängöillä; rannikon jokilaaksoissa se romahti. Pohjoisrannikolla vallitsi Mochen kulttuuri, joka oli ideologisesti ja ehkä myös poliittisesti melko yhtenäinen. Titicacajärven Tiwanaku laajeni suurvallaksi vuoden 550 jälkeen ja hallitsi eteläistä ylätasankoa. Perun vuoristossa sijainnut Huari laajeni suurvallaksi hieman myöhemmin ja syrjäytti rannikon paikalliskulttuurit. Warin valtakunta saavutti suurimman mittansa noin vuonna 800 ja hajosi pian sen jälkeen. Tiwanaku hiipui vuoden 950 jälkeen.
Vuoden 1100 tienoilla alkoi pitkäkestoinen kuivuus, joka jatkui noin vuoteen 1500. Pahimmin kuivuus iski aavikon kasteluviljelykulttuuriin, jonka suuret keskukset taantuivat. Keski- ja etelärannikolle syntyi pieniä keskenään kilpailleita päällikkökuntia. Pohjoisrannikkoa hallitsi ensin Sicán ja myöhemmin Chimor, joka pyrki järjestelmällisesti laajentamaan valtaansa sotilaallisin valloituksin. Ylätasankojen väestöä siirtyi korkeammalle vuoristoon ja Andien itäisille rinteille, missä sademäärät olivat suurempia. Titicacan altaaseen syntyi pieniä aimaravaltakuntia ja keskiselle ylätasangolle huancojen päällikkökuntia. Vaikeat olosuhteet johtivat yhteiskuntaluokkien voimakkaaseen eriytymiseen.
Inkojen valtakunta.
Inkojen kuningaskunta alkoi laajentua 1200-luvulla. 1400-luvun lopulla se voitti kilpailijansa Chimorin ja laajeni koko Andien sivilisaation alueelle. Inkat oikeuttivat valtansa esiintymällä sivistyksen luojina ja levittäjinä. Muiden kansojen he katsoivat eläneen barbarian tilassa. Oman valtakuntansa historian inkat esittivät verrattain lyhyenä nopean yhteiskunnallisen ja teknologisen kehityksen kautena. Tämä on johtanut tutkimuskirjallisuudessa virhekäsitykseen, jonka mukaan inkat olisivat lyhyessä ajassa kyenneet luomaan lähes tyhjästä suurvallan, jolla oli tehokas hallinto ja infrastruktuuri. Todellisuudessa inkat hyödynsivät aiempien valtakuntien – Tiwanakun, Warin ja Chimorin – innovaatioita ja instituutioita.
Tawantinsuyu kukistui 1530-luvulla, kun Francisco Pizarron johtamat espanjalaiset valloittivat Perun. Tynkävaltiona se selviytyi vuoteen 1572. Samaan aikaan eurooppalaisten mukana levinneet kulkutaudit tappoivat noin 80 % Andien alkuperäisasukkaista. Kuolleisuus oli suurinta rannikolla, missä jopa yli 95 % väestöstä kuoli. Vähäisintä kuolleisuus oli yli 3 kilometrin korkeudessa vuoristossa, missä espanjalaisia liikkui vain vähän ja kylmä ilmasto rajoitti bakteerien leviämistä.
Pohjois-Andeilla nykyisen Kolumbian alueella inkavaltakuntaan kuulumattomat muiscat perustivat useita pieniä päällikkökuntia, jotka Tawantinsuyun ohella edustivat Etelä-Amerikan keskitetyintä poliittista valtaa. Suuria liittokuntia oli kaksi ja lisäksi useita pienempiä muisca-valtioita. Kaikki tuhoutuivat espanjalaisten valloituksissa 1500-luvulla. Etelä-Andien mapuchet ja huillichet vastustivat sekä inkojen että espanjalaisten valloituksia ja säilyttivät itsenäisyytensä 1800-luvun jälkipuoliskolle.
Yhteiskunta.
Asutus.
Etelä-Amerikan esikolumbiaanisen sivilisaation tärkeimmät keskukset sijaitsivat Keski-Andien ylätasangolla. Poliittisen vallan keskukset sijaitsivat usein korkealla vuoristossa lähellä viljelykelpoisen alueen ylärajaa. Asutus oli harvaa, ja kaupungeista oli maata viljeleviin kyliin 3–10 päivän kävelymatka. Lähellä kaupunkia asuneet ihmiset saattoivat siirtyä kausittain eri viljelysmaille, sillä viljelykasvien kypsyminen vaihteli ilmanalan mukaan. Monet viljelyalat sijaitsivat kuitenkin niin kaukana keskuksista, ettei säännöllinen muuttaminen ollut järkevää.
Andien ylänköalueen kansat olivat säännöllisessä vuorovaikutuksessa Tyynenmeren kapealla rannikkotasangolla ja Amazonin altaassa eläneiden ihmisten kanssa. Asutusta oli myös Andien laaksoissa, joihin usein syntyi paikallisia kulttuureja. Kaupunkivaltioiden ja imperiumien valta ulottui joskus rannikolle ja Amazonin alangolle, jolloin niihin syntyi Andien sivilisaation piiriin luettavia kyliä ja kaupunkeja. Pitkien etäisyyksien yhdistämiä asutuksen saarekkeita ja ekosysteemien voimakasta vaihtelua on tutkimuskirjallisuudessa kuvailtu ”pystysuuntaiseksi saaristoksi”.
Ylämaiden tärkeimmät elinkeinot olivat maanviljely ja karjankasvatus. Alamaiden asutuskeskukset olivat monikulttuurisia, ja niissä asui rinnakkain eri elinkeinojen harjoittajia: kasteluviljelijöitä, suolankaivajia, kalastajia, merilevän kerääjiä, metsureita ja hunajan kerääjiä. Kalastaja- ja viljelijäyhteisöt vaihtoivat tuotteitaan, mikä mahdollisti työn erikoistumisen ja kauppareittien kehittymisen.
Perun rannikon ensimmäiset asutuskeskukset syntyivät vuoden 3000 eaa. tienoilla tai hieman myöhemmin. Niiden vauraus perustui vaihtotalouteen. Ylijäämän kasaantuessa syntyi hierarkkisia yhteisöjä. Kastelujärjestelmien rakentaminen sinänsä ei edellyttänyt keskitettyä valtiomaista hallintoa, vaan kukin paikallisyhteisö huolehti omista kanavistaan. Paikoilleen asettunutta väestöä oli kuitenkin helpompi hallita kuin paikasta toiseen vaeltavia metsästäjä-keräilijöitä. Kolmannella vuosituhannella eaa. esiintyi jo pieniä kaupunkivaltioita.
Hallinto.
Andien päällikkökunnilla ja pikkuvaltioilla oli usein kaksi samanaikaista hallitsijaa. Kaksoisvallasta on viitteitä Chimorin ja Tawantinsuyun kaltaisissa suurissa valtakunnissa. Joidenkin tulkintojen mukaan myös inkoilla oli kaksi samanaikaista dynastiaa.
Monimutkaisen yhteiskunnan kehitys liittyy maa- ja kalastustalouden ylijäämän mahdollistamaan työvoiman erikoistumiseen, vaihdantatalouden myötä syntyneisiin varallisuuseroihin ja monumenttirakentamiseen liittyneiden suurten rakennushankkeiden edellyttämään työvoiman organisointiin. Ajanlaskun taitteeseen mennessä yläluokan ja työtätekevän enemmistön väliset varallisuuserot olivat kasvaneet erittäin suuriksi.
Pääasiallinen verotuksen muoto oli työvelvollisuus, jonka avulla saatiin työvoimaa julkisiin rakennushankkeisiin ja sotilaita armeijaan. Veroina kerättiin myös elintarvikkeita ja kankaita. Inkavaltakunnassa viljelysmaa jaettiin kolmeen osaan. Ensimmäisen osan tuotto meni papiston ja temppelien käyttöön sekä uskonnollisten juhlien järjestämiseen. Toisen osan tuotto kerättiin valtiolle veroina. Kolmannen osan tuotto jäi viljelijöiden omaan käyttöön. Jaossa huomioitiin viljelysmaan hedelmällisyys ja paikallisväestön tarve tuottaa riittävästi ruokaa oman toimeentulonsa tarpeiksi.
Vuoriston viljelijät järjestäytyivät perhe- ja sukukunnista koostuneiksi yhteisöiksi (ketšuaksi "ayllu"). Jokaisella ayllulla oli yhteinen (todellinen tai kuviteltu) esi-isä, jonka jälkeläiset jakautuivat useisiin sukuhaaroihin ja edelleen ydinperheisiin. Ayllut omistivat ja huolehtivat laitumista, pelloista ja kastelukanavista yhteisesti.
Maalliset ja uskonnolliset tehtävät kiersivät ayllun jäseneltä toiselle (). Kiertojärjestelmä syntyi todennäköisesti jo varhaisissa maanviljelyskulttuureissa. Maalliset virat vastasivat esimerkiksi pormestaria, varainhoitajaa, kirjanpitäjää, poliisia ja voutia. Uskonnollisten virkojen vastuulla oli eri huacojen ja jumalten kulttien ylläpito. Henkilö oli virassa rajatun ajan, tavallisesti noin vuoden, mutta saattoi myöhemmin saada uusia tehtäviä. Kustannukset olivat viranhaltijan omalla vastuulla, ja vuoden kestänyt virkatehtävien hoito saattoi vaatia useiden vuosien säästämisen. Nuoret saivat hoitaakseen vähäisiä tehtäviä, joissa menestyminen johti yhä arvostetumpiin asemiin. Suurten kustannusten vuoksi korkeimpien virkojen haltijat olivat yleensä yhteisön varakkaimpia jäseniä.
Ayllujen jäsenten kiertävien virkatehtävien ohella Andeilla oli perinnöllinen aatelisto. Aateliset hallitsivat pareittain, nuorempi aatelinen vanhemman apulaisena. Hallitsijoissa oli sekä miehiä että naisia, mutta suurin osa oli miehiä. Miespuoliset aateliset ottivat yleensä monta vaimoa, koska se lisäsi kotitalouden tuottavuutta. Aateliset avioituivat toistensa kanssa ja katsoivat polveutuvansa yliluonnollisista olennoista tai muinaisaikojen sankareista. Perinnöllinen eliitti syntyi todennäköisesti jo esikeraamisen kauden lopulla ja vakiintui ennen ajanlaskun alkua. Inkavaltakunnan aatelia kutsuttiin ketšuankielisellä sanalla "kuraka".
Uskonto.
Andien sivilisaatiot kunnioittivat monenlaisia pyhinä pidettyjä asioita ja ilmiöitä, joita ketšuaksi kutsutaan sanalla "huaca". Luontoa pidettiin elävänä ja aktiivisena toimijana. Käsitystä voimisti alueen alttius erilaisille luonnonmullistuksille: tulivuorenpurkauksille, maanjäristyksille ja El Niñon aikaansaamille ilmastonmuutoksille. Apuja eli pyhiä vuorenhuippuja arvostettiin veden lähteinä. "Mayu", taivaallinen joki eli Linnunrata, nosti vedet maata ympäröivästä kosmisesta merestä ja antoi sen sataa vuorille.
Vastakohtaisuus oli Andien uskomusjärjestelmien tärkeä teema. Kaksijakoinen maailmankäsitys jakautui toisiaan tasapainottaviin miehisiin ja naisellisiin voimiin. ”Eteenpäin” yhdistettiin menneisyyteen ja selkeyteen, ”taaksepäin” tulevaisuuteen ja pimeyteen. Pachamaman eli Äitimaan palvonta oli yleistä varsinkin maanviljelijöiden keskuudessa. Aurinkoa pidettiin miespuolisena ja Kuuta naispuolisena jumalolentona. Sauvaa kantava jumalhahmo säilytti suosionsa tuhansien vuosien ajan. Sitä esittäviä kuvia on löydetty niin Chavín de Huantarista kuin Tiwanakusta.
Andien alueella esiintyi lukuisia paikallisia papistoja, kulttikeskuksia ja uskomusjärjestelmiä. Yhteen uskontokuntaan kuuluminen ei sulkenut muita pois. Jokaisella jumalalla oli papisto, joka välitti yliluonnolliset viestit tavallisille ihmisille. Esikolumbiaanisen ajan lopulla tärkeimmät kulttipaikat olivat aurinkokultin alkuperäisenä temppelinä pidetty Auringon saari Titicacajärvellä sekä oraakkelistaan kuulu Pachacamacin temppelikaupunki rannikolla. Pachacamac oli myös suosittu pyhiinvaelluskohde.
Esivanhempien palvontaa harjoitettiin koko Andien sivilisaation alueella. Vainajien muumiointi alkoi jo esikeraamisella kaudella. Maailman vanhimmat tarkoituksellisesti valmistetut muumiot syntyivät Chilen rannikkotasangon kalastajien keskuudessa vuosina 6000–1600 eaa. Myös Perun keskisellä rannikolla La Palomassa harjoitettiin ruumiiden suolaamista noin 6000 eaa. Ayllut katsoivat usein polveutuvansa tietystä ihmismuumiosta (ketšuaksi "mallqui").
"Tinku" oli yhteisöllinen juhla, johon liittyi rituaalisia taisteluja ja muuta kilvoittelua. Monta päivää kestävään juhlaan kuuluivat yhteiset juomingit, joissa nautittiin "chicha"-olutta ja pidettiin puheita yhteisön arvostetuimmasta jäsenestä alkaen.
Marsujen, laamojen, oluen, kokapensaan lehtien ja erilaisten ruokien uhraamisella oli Andien uskonnossa tärkeä asema. Ihmisiä uhrattiin vain äärimmäisessä hädässä, kuten nälänhädän ja kulkutautien aikaan tai sotien kääntyessä tappiollisiksi. Ihmis- ja eläinuhreja laskettiin myös merkkihenkilöjen hautoihin. Nascan ja Warin kulttuureissa esiintyi rituaalista sodankäyntiä, jossa vihollisten päät irrotettiin voitonmerkeiksi ja jumalille uhrattavaksi.
Kirjoitus ja kalenteri.
Kirjanpidossa käytettiin "quipu"-solmukirjoitusta. Järjestelmä oli käytössä noin 2500 eaa. – 1532 jaa. Sen avulla pystyttiin tallettamaan numerotietoja ja kaavamaisia kertomuksia, ehkä myös äännetason rakenteita. Järjestelmä oli käytössä kaikilla yhteiskunnan tasoilla pääkaupungista ayllujen byrokratiaan. Varsinaista kirjoitusjärjestelmää ei ollut.
Koska vuodenaikojen vaihtelu oli vähäistä, Andien varhaiset asukkaat eivät hahmottaneet vuosikiertoa. Tähtitaivaan toistuvien ilmiöiden, kesä- ja talvipäivänseisausten, syys- ja kevätpäiväntasausten sekä sääolojen vaihtelun välinen yhteys ymmärettiin toisella vuosituhannella eaa, jolloin syntyivät Andien ensimmäiset kalenterijärjestelmät. Niillä oli tärkeä merkitys maatalouden kannalta. Säätä ennustettiin myös Tyynenmeren kasvi- ja eläinlajien muutoksista. El Niño toi Perun rannikolle lämmintä vettä ja siihen sopeutuneita lajeja, mikä enteili voimakkaita sateita. Havainnoista pidettiin kirjaa seremoniakeskuksissa, mikä toi niiden oraakkeleille arvovaltaa. "Spondylus princeps" (perulaisittain "mullu") oli arvostettu hedelmällisyyskulttiin liitetty merieläin.
Vuosi jaettiin neljään jaksoon: niukkuuden aika (elo–marraskuu), suojeluaika (joulu–helmikuu), hiljaisuuden aika (maalis–huhtikuu) ja kiitollisuuden aika (touko–heinäkuu). Inkojen aikaan tärkein vuotuinen juhla oli Auringon juhla ("Inti-raymi"), jota vietettiin kesäpäivänseisauksen aikoihin (eli keskitalvella).
Musiikki ja soittimet.
Musiikinlajit, soittimet ja tanssit olivat monimuotoisia. Yhteisölliset musiikkihetket liittyivät esimerkiksi uskonnollisiin menoihin, sadonkorjuujuhliin ja siirtymäriitteihin. Musiikkia esitettiin myös vapaamuotoisissa yhteyksissä. Laulun ja tanssin lajityypit vaihtelivat yhteiskuntaluokan mukaan.
Tärkeimmät soittimet olivat puhallin- ja lyömäsoittimia. Puhaltimien soittaminen oli ennen kaikkea miesten vastuulla. Naiset lauloivat, tanssivat ja soittivat lyömäsoittimia. Andien ensimmäiset soittimet valmistettiin noin 5000–2000 eaa. Ne olivat luisia huiluja, simpukkatorvia ja savisia panhuiluja. Myöhemmin soittimia alettiin valmistaa myös metalleista, eläinten sorkista, nahasta ja monenlaisista kasvimateriaaleista. Soitinrakentaminen kehittyi voimakkaasti varsinkin Nasca-, Moche-, Tiwanaku- ja Chimú-kulttuurien piirissä. Inkavaltakunnan tärkein soitin oli "quena"-luuhuilu, mutta yläluokan soittimet valmistettiin hopeasta ja kullasta. Simpukkatorvia ("quepa") käytettiin musisoinnin ohella viestien välittämiseen. Soitinrakentajat olivat erikoistuneiden käsityöläisten ammattikunta.
Laulujen lajityyppejä olivat esimerkiksi rakkauslaulut, yhteisölliset piirileikit, sotalaulut ja tansseja säestävät laulut. Yleisimmät asteikot olivat pentatoninen ja tritoninen. Niiden lisäksi tunnettiin ainakin 4-, 6-, 7- ja 8-säveliset asteikot. Musiikissa käytettiin runsaasti mikrointervalleja. Musiikkia esittivät soololaulajat ja -soittajat sekä vaihtelevan kokoiset yhtyeet. Laulu ja yhteissoitto oli useimmiten yksiäänistä, mutta joskus käytettiin oktaavi-, kvartti- tai kvinttiharmoniaa. Myös alkeellista polyfonia käytettiin. Tahtilajit olivat yleensä kaksijakoisia, mutta monissa kappaleissa oli vaihteleva tahtilaji tai vapaa rytmi.
Lääketiede.
Ruumiillisten sairauksien hoidossa käytettiin lääkinnällisiä kasveja. Henkisten sairauksien hoidossa turvauduttiin uskonnollisten asiantuntijoiden rituaaleihin.
Kallonporausta harjoitettiin viimeistään ensimmäisellä vuosituhannella eaa. Sen avulla hoidettiin vakavia murtumia, joskin suurin osa potilaista kuoli. Vammautuneiden kallojen korjaamisessa käytettiin kuparilevyjä.
Pääkallon muodon keinotekoinen muokkaaminen oli yleistä ja liittyi sielun ja pään yhteyttä koskeviin uskomuksiin. Laajimmin sitä harjoittivat Chilen pohjoisrannikon chinchorrot, Perun etelärannikon paracasit ja nascat sekä Bolivian ylätasangon Tiwanaku. Tapa tunnettiin myös inkavaltakunnassa. Pään muotoilu perustui pikkulasten muovautuvaan kallorakenteeseen, ja siihen käytettiin erilaisia siteitä ja puisia puristimia. Tavoiteltu muoto vaihteli. Espanjalaiset yrittivät kieltää kallonmuokkauksen uskonnollisista syistä, mutta sen harjoittaminen jatkui pitkälle siirtomaa-aikaan.
Väkiluku.
Arviot Andien alueen väkiluvusta vaihtelevat huomattavasti. "Encyclopædia Britannica" antaa inkavaltakunnan väkiluvuksi 1500-luvun alussa vain noin 3,5 miljoonaa henkeä. Inkojen väestökirjanpidon perusteella Keski-Andeilla oli noin kotitaloutta eli ehkä noin 8 miljoonaa ihmistä. William Denevan on arvioinut koko Andien alueen väkiluvun olleen 1400-luvun lopussa noin 11,5 miljoonaa eli lähes puolet Etelä-Amerikan noin 26 miljoonasta asukkaasta.
Imperiumien pääkaupungeista kasvoi erittäin suuria. Tiwanakussa oli ensimmäisen vuosituhannen jaa. jälkipuoliskolla – asukasta ja se oli yksi maailman suurimmista kaupungeista. Huarissa asukkaita oli samoihin aikoihin yli . Chimujen pääkaupungissa Chan Chanissa oli 1300–1400-luvuilla mahdollisesti yli asukasta ja inkojen Cuscossa sata vuotta myöhemmin yli asukasta.
Aineellinen kulttuuri.
Taidetyylit.
Andien talous jakautui kahteen hallinnon tasoon. Paikallistasolla ihmiset kuuluivat aylluihin, joiden toiminta perustui kansanomaisiin perinteisiin. Aineellinen kulttuuri oli yksinkertaista ja pysyi lähes muuttumattomana pitkiä aikoja. Ayllut olivat taloudellisesti omavaraisia. Ylemmällä tasolla oli valtio tai päällikkökunta, jolla oli halutessaan valta puuttua ayllujen asioihin. Poliittisten ja uskonnollisten muutosten seurauksena myös valtioiden edistämä aineellinen kulttuuri saattoi äkisti vaihdella. Laajentuvat suurvallat saattoivat pakkosiirtää valloitettujen alueiden käsityöläiset omaan pääkaupunkiinsa palvelemaan uutta hallintoa. Taide-esineet ja laadukkaat käsityötuotteet olivat pääasiassa ylimystön käytössä. Niitä tuotettiin maallisten ja uskonnollisten johtajien toimeksiannosta, mikä johti sarjatuotantoon ja alueellisesti vaihteleviin mutta sisäisesti yhtenäisiin tyyleihin.
Aseet.
Andien varhaisimmat aseet olivat keihäitä. Heittämisen apuna voitiin käyttää keihäslinkoa eli "atlatlia". "Bola" tuli käyttöön viimeistään noin 4000 eaa. Jousi ja nuoli omaksuttiin hyvin myöhään. Andien muotoutumisvaiheeseen ajoitetut heittoaseen kärjet ovat hyvin pieniä ja sopisivat paremmin nuolen kuin keihään kärjiksi. Mesoamerikassa jousta alettiin käyttää vuoden 1000 jaa. tienoilla, joten oletettavasti se tunnettiin Andeilla viimeistään tuolloin. Andien itäosien kansojen keskuudessa jousesta oli tullut pääasiallinen ase 1500-luvun alkuun mennessä.
Keramiikka.
Andien varhaiset maanviljelyskulttuurit käyttivät veden säilytykseen pullokurpitsan kuoria ja kuivien ruoka-aineiden säilytykseen punottuja koreja ja kangassäkkejä. Keramiikka omaksuttiin Andeilla melko myöhään. Andien alueen varhaisin keramiikka tunnetaan Pohjois-Kolumbian San Jacintosta (noin 4000–3600 eaa.). Ecuadorin varhaisin keramiikka on hieman myöhäisempää (noin 3600 eaa.). Perun vanhin keramiikka on löydetty rannikon Huaca Prietasta ja ajoitettu noin vuoteen 2400 eaa. Yleiseen käyttöön keramiikka tuli Keski-Andeilla vasta noin 2000–1800 eaa.
On epäselvää, keksittiinkö keramiikka itsenäisesti eri alueilla vai levisikö se yhdestä alkupisteestä. Kun keramiikka kerran omaksuttiin, se yleistyi nopeasti ja levisi myös naapurialueille. Aiempiin säilytysastioihin verrattuna sen etuna oli mahdollisuus ruoan keittämiseen. Andien arkeologinen periodisaatio perustuu Ican laaksossa havaittaviin keramiikkatyylien muutoksiin.
Arkeologian perinteinen käsitys on ollut, etteivät Etelä-Amerikan alkuperäiskansat tunteneet dreijaa. Recuayn (1–650 jaa.) muinaishaudoista kuitenkin löydettiin vuosina 1969–1973 saviesineitä, jotka vaikuttavat dreijalla muotoilluilta. Tekniikka oli joka tapauksessa hyvin harvinainen.
Monet Andien kulttuurit valmistivat jalustinkahva-astioita. Niiden nimi viittaa jalustinta muistuttavaan muotoon, jossa saviruukun kaksi juoksuputkea yhdistyvät ylöspäin osoittavaksi putkimaiseksi kaatonokaksi. Moche-kulttuuri tunnetaan taiteellisista astioistaan, jotka usein muovattiin eläinten, kasvien, ihmisten tai jumalhahmojen näköisiksi ja joihin kuvattiin tarinallisia kohtauksia sodasta, metsästyksestä ja uskonnollisista rituaaleista. Talojen pienoismalleiksi muovatut saviastiat olivat yleisiä monissa Andien muinaisissa kulttuureissa. Inkavaltakunnassa keramiikan valmistus tapahtui suuren mittakaavan sarjatuotantona. Saviastioita tarvittiin esimerkiksi "chicha"-oluen valmistukseen sekä sotaväen ja työvelvollisten ruokkimiseen.
Eroottisen keramiikan tarkoitusta ei tunneta, mutta se liittyi ehkä hedelmällisyysmagiaan. Sitä valmisti ensimmäisten joukossa Salinar-kulttuuri ja myöhemmin hyvin korkeatasoisessa muodossa Moche-kulttuuri. Mochejen monipuolinen ja realistinen erotiikka kuvasi muiden muassa suuseksiä, yhdyntää eri asennoissa, eläinten parittelua ja seksitauteja.
Kankaat.
Kankaat ovat Andeilla olleet perinteisesti hyvin arvostettu ja monipuolinen taidemuoto. Kankailla oli monenlaisia käyttötarkoituksia. Vaatetuksena ne palvelivat käytännön tarpeita. Ne olivat tärkeitä vaihdannan välineitä, ja suurvaltojen alistamat kansat maksoivat usein veronsa kankaina. Uskontojen näkökulmasta kankaat olivat kulttiesineitä, joita voitiin esimerkiksi polttaa rituaaleissa. Hienot kankaat olivat vallan ja vaurauden tunnusmerkkejä. Andien vanhimmat kankaat on löydetty Huaca Prietasta ja ajoitettu esikeraamiselle kaudelle. Kankaat punottiin aluksi käsin. Yksinkertaiset kangaspuut keksittiin toisella vuosituhannella eaa. ja yleistyivät seuraavalla vuosituhannella.
Tärkeimmät kankaskuidut olivat puuvilla ja laamaeläinten villa. Laamaeläinten villaa on helpompi värjätä, ja sitä käytettiin vaatetuksessa. Laaman karhea villa sopi esimerkiksi laukkuihin ja paitoihin. Alpakan pehmeästä villasta valmistettiin asusteita. Villin vikunjan hienoa villaa käytettiin ylimystön vaatteissa. Käytetyimmät väriaineet olivat aluksi kasviperäisiä. Chancay-kulttuurin ja inkavalloitusten aikaan alettiin entistä enemmän käyttää eläinperäisiä väriaineita. Tunnetuin väriaine oli erään kaktuksen loiseläimistä saatava kokenilli, josta saatiin punaisen eri sävyjä. Mineraaleja käytettiin värjäämiseen hienontamalla ne jauheeksi, joka liotettiin veteen. Kankaat koristeltiin värjäämällä ne monenkirjaviksi tai kirjomalla.
Inkavaltion viranhaltijoiden ja sotilaiden palkat maksettiin erilaisina käsityötuotteina, joista kankaat olivat ylivoimaisesti tärkein. Kankaita tuotettiin suuria määriä, ja kehrääminen oli lähes kaikkien naisten velvollisuus. Hienoimpien lankojen ja kankaiden tuotantoon ja värjäämiseen osallistui myös miehiä. Kankaat koristeltiin värikkäin geometrisin kuvioin, jalometallein, lintujen höyhenin ja "Spondylus"-simpukasta valmistetuin paljetein. Koristuksiin liittyi paljon symboliikkaa. Vaatetuksesta ja päähineestä ilmeni kantajan sukutausta ja kotipaikka sekä yhteiskunnallinen ja uskonnollinen asema.
Geoglyfit.
Nascan kulttuuri tunnetaan suurista maahan uurretuista viivoista, jotka ylhäältä katsottuna muodostavat kohtisuoria viivoja ja suorakaiteita tai eläimiä esittäviä kuvia. Osa viivoista osoittaa vuorenhuippuihin tai ohjaa juomapaikkojen luo. Joidenkin viivojen tehtävät ovat ehkä olleet kalenteriin liittyviä. Linjoilla oli todennäköisesti myös rituaalinen merkitys, ja seremonioiden aikana niitä pitkin kuljettiin erilaisiin pyhiin paikkoihin, kuten lähteille, vuorenhuipuille ja Auringon kulkureitin keskeisiin pisteisiin. Inkoilla oli vielä 1500-luvun alussa samantapainen pyhien linjojen järjestelmä ("ceque"), joka ympäröi Cuscoa.
Arkkitehtuuri.
Monumenttirakentaminen alkoi noin 4000–2500 eaa. Esikeraamisen kauden lopulla 2500–1800 eaa. rakennettiin jo suuria temppelikeskuksia ja kaupunkimaisia asutuskeskuksia. Sechín Altoon noin 1700 eaa. rakennettu 44 metriä korkea pyramidi oli Amerikkojen siihen mennessä suurin. Myöhemmin mochet rakensivat vieläkin korkeamman pyramidin, nykyisen Trujillon lähellä sijaitsevan Auringon temppelin ("Huaca del Sol"), jonka rakentamiseen tarvittiin yli 140 miljoonaa auringossa kuivattua savitiiltä. Espanjalaiset aarteenetsijät tuhosivat suurimman osan pyramidista vuonna 1610.
Monet Andien sivilisaatiot valmistivat U-kirjaimen muotoisia tasannekumpuja ja temppeleitä, joita tunnetaan jo esikeraamisen kauden El Paraísosta. U-muotoisten temppelien rakentaminen jatkui inkavaltakunnan loppuun saakka, vaikka kävikin loppuvaiheessa harvinaiseksi. Toinen monumenttiarkkitehtuurissa toistunut piirre oli ympäristöään matalampi piha. Niiden rakentaminen alkoi esikeraamisen kauden lopulla ja jatkui Tiwanakun valtakunnan hajoamiseen noin vuonna 1100 saakka. "Chullpat" ovat Bolivian ylätasangon hautatorneja, joita aimarat rakensivat noin vuosina 1200–1550. Rakennusmateriaalina käytettiin savitiiltä tai kiveä.
Monet suurkaupungit rakennettiin monumentaalisiksi etukäteen tehtyjen suunnitelmien pohjalta. Kaupunkisuunnittelun tavoitteet vaihtelivat. Tiwanaku suunniteltiin niin, että keskeiset rakennukset näkyivät jo kaukaa ja lähempää katsoen erottui suuri määrä erilaisia koristeellisia yksityiskohtia. Huari taas oli hyvin koruton kaupunki, jonka ruutukaava erottuu vain ylhäältä katsoessa. Kaupungin tiiviit ja umpinaiset asuinkorttelit on ilmeisesti tarkoitettu rajoittamaan ihmisten liikettä korttelista toiseen. Inkojen arvorakennuksiin käytettiin toisiinsa tarkoin soviteltuja kiviä, jotka painoivat jopa 100 tonnia. Kaupunkisuunnittelun apuna käytettiin savisia pienoismalleja ja huolellista mittaamista.
Metallurgia.
Metallien työstö kehittyi Amerikassa selvästi vanhan maailman metallurgiaa hitaammin. Andien sivilisaation metallurgia oli esikolumbiaanisen Amerikan korkeatasoisinta. Varhaisimmat merkit jalometallien työstämisestä on löydetty Waywakan arkeologisesta kohteesta Andahuaylasin laaksosta Etelä-Perun vuoristossa. Löydöt on ajoitettu noin vuodelle 1440 eaa. Pohjoisella ylätasangolla työstettiin myös arseenikuparia. Eteläiseltä ylätasangolta Wankaranin kulttuurin alueelta on löydetty kuparin sulatusjätettä noin vuosilta 1200–800 eaa. Myöhemmin käsiteltiin myös tinaa ja pronssia. Pohjois- ja Etelä-Andien metallurgiset perinteet kehittyivät itsenäisesti.
Kullan, hopean ja kuparin työstö yleistyi Chavín-kaudella ensimmäisellä vuosituhannella eaa. Pronssinvalmistus opittiin noin 600–1000 jaa. Aluksi sitä valmistettiin Luoteis-Argentiinassa ja Boliviassa, missä tinamalmia on runsaasti. Keski- ja Pohjois-Andeilla käytettiin arseenipronssia, joka on puhdasta kuparia kovempaa. Pronssinvalmistuksen taito levisi pohjoiseen vuoden 1000 jälkeen. Rautaa ei esikolumbiaanisessa Amerikassa tunnettu.
Metalleja ja lejeerinkejä käytettiin lähinnä koruissa ja taiteessa. Työkalut valmistettiin kivestä ja puusta. Pronssiaseet ja -työkalut yleistyivät vasta inkavaltakunnassa Andien sivilisaation loppuaikoina. Andien metalliesineitä on säilynyt nykypäivään melko vähän, sillä espanjalaiset sulattivat 1500-luvulla löytämänsä kullan ja hopean, jotta se olisi helpompi punnita. Pieniä määriä metalliesineitä on kuitenkin löydetty muinaishaudoista ja uhripaikoilta.
Tieverkosto.
Tiwanakun, Warin ja Chimorin valtakunnat rakensivat alueilleen teitä, jotka inkojen kaudella myöhemmin yhdistettiin koko Andien alueen kattavaksi yli kilometriä pitkäksi tieverkostoksi. Vaikeakulkuisissa kohdissa teitä oli päällystetty tai porrastettu. Teiden liepeille istutettiin puita ja rakennettiin kastelukanavia, jotta matkalaisen ei tarvinnut kulkea suorassa auringonpaisteessa ja juomavettä oli helposti saatavilla. Espanjalaiset panivat merkille, että tiet olivat monin paikoin riittävän leveitä kuudelle ratsukolle rinnakkain. Jokien yli rakennettiin kivisiltoja tai vahvojen köysien varaan ripustettuja riippusiltoja. Päivämatkan välein oli levähdyspaikkoja, joihin varastoitiin ruokaa, juomaa ja vaatteita. Kuriirien ("chasque") miehittämiä asemia oli muutaman kilometrin välein. Niiden ansiosta viestit saattoivat kulkea jopa 400 kilometriä päivässä. Andien tie- ja viestiverkosto oli huomattavasti Euroopan vastaavia parempi.
Elinkeinot.
Meren hyödyntäminen.
Andien kansat söivät viljelykasveja ja kamelieläinten lihaa. Ruokaa hankittiin myös linnustamalla, metsästämällä ja kalastamalla. Andien rannikon kalavedet ovat läntisen pallonpuoliskon rikkaimmat.
Kalastuksessa ja merieläinten pyynnissä käytettiin aluksi harppuunaa ja verkkoja. Onki keksittiin noin 5000 eaa., mikä varsinkin rannikolla ja jokilaaksoissa lisäsi vesistöjen merkitystä ravinnon lähteenä. Samoihin aikoihin opittiin valmistamaan entistä kevytrakenteisempia verkkoja ja haaveja, joiden materiaalina käytettiin jalostettua puuvillaa. Meren tehokas hyödyntäminen mahdollisti ensimmäisten kylien synnyn noin 5000 eaa. Viljelyyn verrattuna kalastuksen etuna oli, että sitä voitiin harjoittaa ympäri vuoden eikä se ollut riippuvaista jokien vaihtelevasta virtauksesta.
Kalastuksessa ja meriliikenteessä käytettiin nahasta, puusta tai kaisloista valmistettuja veneitä ja kanootteja. Vuoristossa suosittiin kaislaveneitä. Perun ja Ecuadorin rannikolla rakennettiin suuria balsapuisia lauttoja, joilla purjehdittiin Galápagossaarille asti. Chilen rannikolla tunnettiin merileijonan nahasta valmistettu ponttonivene.
"Spondylus" menestyy Perun rannikolla vain El Niñon aikaan, joten sen uskottiin tuovan mukanaan sateita. Sen värikäs kuori oli suosittu koriste-esine ja haluttua kauppatavaraa, jota tuotiin Keski-Andeille Ecuadorin trooppiselta rannikolta. Maahantuonti oli toisen vuosituhannen alussa Chimorin monopoli. Kun inkat valloittivat rannikon, he antoivat Chinchan vasallivaltakunnalle yksinoikeuden rannikon kaukokauppaan.
Maanviljely.
Andien maatalous oli vuoristoalueeksi poikkeuksellisen tuottoisaa. Missään muualla maailmassa ei esiteollisena aikana viljelty maata yhtä korkealla niin menestyksekkäästi. Ylätasanko on enimmäkseen viljelyyn sopimatonta, mutta vuorijonojen väliset laaksot ovat maaperältään hedelmällisiä ja ilmastoltaan lämpimiä. Perun rannikolla virtaa useita jokia, ja kasteluviljelyyn sopivia alueita on sekä pohjoisessa että etelässä. Historiallisesti pohjoisrannikko oli kuitenkin kasteluviljelyn ydinaluetta.
Siementen kylvämiseen perustuvan viljelyn perusajatus keksittiin Andeilla noin 8000–6000 eaa. Viljely alkoi vuoriston kuivilla alueilla, joissa suurten korkeuserojen vuoksi esiintyi pieniä mutta toisistaan selvästi eroavia ympäristöjä. Hieman myöhemmin maanviljely levisi vuoriston alaviin laaksoihin ja rannikon jokilaaksoihin. Ensimmäisiä viljelykasveja olivat pullokurpitsa ja muut kurpitsalajit sekä pavut ja paprikat. Pullokurpitsaa kasvatettiin pääasiassa säilytysastiaksi. Rannikolla viljeltiin kalastuksessa tarvittuja materiaaleja: puuvillaa kalaverkkojen kuiduksi ja kaislaa ruokoveneiden rakentamiseen.
Varhaisimmat viljellyt ruokakasvit olivat lähinnä vihanneksia, jotka säilyvät heikosti eivätkä yksinään riittäneet ihmisravinnoksi. Tämä osaltaan selittää, miksi Etelä-Amerikassa siirryttiin päätoimiseen viljelyyn paljon hitaammin kuin Lähi-idässä. Uusien viljelykasvien domestikointi oli hidasta mutta jatkuvaa, mikä viittaa vakavaan lisäravinnon tarpeeseen. Monet Andien viljelykasvit (muun muassa limanpapu, kvinoa, tarwi, peruna) olivat luonnonvaraisina myrkyllisiä, mutta ne saatiin vähitellen jalostettua ihmisravinnoksi. Maissi omaksuttiin Mesoamerikasta noin 5000–4000 eaa. ja maniokki sademetsien kansoilta.
Viljely oli aluksi osavuotista, ja sitä harjoitettiin rinnan metsästyksen ja keräilyn kanssa. Sekataloudesta siirryttiin päätoimiseen maatalouteen noin 3200–1700 eaa. Ylijäämä vaihdettiin esimerkiksi kuivakalaan.
Vuoriston tärkeimmät viljelykasvit olivat juurimukuloita tuottavat peruna, oka ja ulluko sekä syömäkelpoisia siemeniä tuottavat kvinoa ja kaniwa. Laaksoissa viljelykasvien valikoima oli laajempi. Maaperä köyhtyy nopeasti, joten vuoroviljelyssä käytettiin useita erilaisia kasvilajeja, joilla maan vähäiset ravinteet saatiin tehokkaasti hyödynnettyä. Noin kolmen vuoden jälkeen maan oli levättävä jopa 6–10 vuotta. Jalostuksella ja risteytyksellä saatiin yli neljän kilometrin korkeudessa menestyviä lajikkeita. Kypsymiseen vaadittu aika vaihteli korkeuden mukaan.
Alamailla suosittiin viljaa ja muita runsaasti syömäkelpoisia siemeniä tuottavia kasveja. Yleisimpiä viljelykasveja olivat maissi, pavut, kurpitsa, chili, puuvilla, erilaiset hedelmät ja koka.
Kastelukanavia alettiin rakentaa noin 2800–2600 eaa. pian ensimmäisten kaupunkien synnyttyä. Ne olivat rannikkoviljelyn kannalta elintärkeitä, sillä sulamisvesistä alkunsa saavat joet eivät yleensä ole ympärivuotisia. Kastelu oli tehokkainta, jos kanavat kyettiin rakentamaan ylös vuoristoon, mikä kannusti aina vain korkeampien alueiden asuttamiseen. Kanavien avulla sulamisvesistä syntyvien pienten purojen vesi voitiin ohjata isommiksi altaiksi. Tulvavesiä kerättiin jopa neliökilometrin laajuisiin säiliöaltaisiin. Inkat suunnittelivat 1500-luvun alussa johtavansa vedenjakajan itäpuolen vettä vuoriston halki länteen, mutta hanke kaatui espanjalaisten valloituksiin.
Joillakin alueilla kanavien rakentaminen oli hyvin työlästä tai mahdotonta. Silloin kaivettiin madallettuja peltoja, joissa kasvien juuret ulottuivat pohjaveteen. Madalletuilla pelloilla oli tosin taipumusta suolaantumiseen, jolloin oli siirryttävä maissin viljelystä suolaa paremmin kestäviin hedelmiin. 
Vuoristoon rakennettiin suuria penkereitä, joilla lisättiin viljelykelpoista alaa ja luotiin eri lajikkeille suotuisia mikroilmastoja. Cuscosta löydetty amfiteatteria muistuttava rakennelma oli mahdollisesti koepelto, jossa kyettiin jäljittelemään ylängön vaihtelevia olosuhteita. Titicacajärven ympäristössä käytettiin "suka kollu" -menetelmää, jossa multaisesta maasta kasattiin noin 5–15 metriä pitkiä ja jopa yli metrin korkuisia viljelypenkkejä. Väliin muodostuneisiin kanaviin ohjattiin jokien tai järvien vettä, jonka virtaus pidettiin patojen avulla erittäin hitaana. Vesi varasi auringon lämmön ja suojasi kasveja yöpakkasilta. Kanavien kasvustoja hyödynnettiin lannoitteena.
Lannoitteena käytettiin guanoa, jota oli runsaasti rannikolla ja meren saarissa. Chinchan alueella guanoa on parhaimmillaan jopa 150 metrin paksuinen kerros. Guanon merkitys maataloudelle tiedostettiin, ja sitä tuottavia lintuja pyrittiin suojelemaan. Lannoitteena käytettiin myös kotieläinten ja ihmisten ulosteita ja rannikolla paikallisesti kalan perkeitä.
Kotieläimet.
Kesykoira oli Andien varhaisin kotieläin. Sen tunsivat jo Amerikan ensiasuttajat. Inkat eivät arvostaneet koirien lihaa, mutta niitä käytettiin talojen vahteina, jätteiden hävittäjinä ja lemmikkieläiminä. Pohjoisrannikolla pidettiin lemmikkinä myös apinoita ja muita tropiikin eläimiä.
Tärkeimmät kotieläimet olivat alpakka ja laama, jotka kesytettiin noin 3000 eaa. Alpakka menestyi parhaiten yli neljän kilometrin korkeudessa, missä sitä ruokittiin sulamisvesien kastelemilla laitumilla. Eläin on ympäristönsä suhteen valikoiva ja suosii soista maata. Alpakankasvatus oli vaativaa työtä, eikä sen harjoittajilla yleensä ollut aikaa sivutoimiselle maanviljelylle. Alpakan mieltymys korkeisiin ylänköalueisiin vaikutti osaltaan asutuksen leviämiseen. Laama menestyy sekä merenpinnan tasalla että vuoristossa. Laamat ja alpakat olivat tärkeitä eläinvalkuaisen lähteitä varsinkin Keski- ja Etelä-Andeilla, mutta laaman suurin merkitys liittyi sen käyttöön kuormajuhtana. Ihmistä laama ei jaksa kantaa. Alpakalla oli suuri arvo kangaskuitujen tuottajana, sillä sen villa on paksua ja karvat pitkiä ja hienoja. Suurin osa laamoista ja alpakoista oli valtion, temppelien ja aateliston omistuksessa. Varakkaimmat yksityishenkilöt saattoivat omistaa jopa kymmeniätuhansia eläimiä.
Keski-Andien vuoristossa elänyt marsu kesytettiin noin 6000–2000 eaa. Myöhemmin se levisi rannikkoalueelle, missä normaalisti kasveja syövä eläin opetettiin syömään kalaa. Marsua käytettiin sekä ravintona että rituaalisiin tarkoituksiin. Lähes jokaisessa taloudessa kasvatettiin marsuja, jotka usein olivat köyhän kansan tärkein eläinproteiinin lähde.
Myskisorsa kesytettiin varhaiskeraamisella kaudella. Espanjalaiset panivat 1500-luvulla merkille, että Perun alkuperäisasukkaat kasvattivat runsaasti ”ankkoja”.
Ruoan varastointi.
Lämpötilan voimakas vuorokausittainen vaihtelu mahdollisti ruoan tehokkaan säilömisen. "Chuño" on Boliviassa ja Perussa edelleen suosittu säilömistapa, jossa peruna altistetaan päivän kirkkaalle auringonpaisteelle ja yöpakkasille. Samaan tapaan voidaan säilöä muitakin kasveja tai eläinten lihaa. Kuivalihan nimi on ketšuaksi "ch’arki". Ruokaa varastoitiin huonojen aikojen varalle, ja se säilyi syömäkelpoisena jopa vuosikymmeniä. Imperiumit ja paikallishallitsijat jakoivat varastoistaan ruokaa valtion asioilla liikkuville matkalaisille. Kuivatuksen kääntöpuolena oli ravintoarvon heikkeneminen. Kuivattaminen oli mahdollista vain korkeimmilla ylängöillä, missä yöpakkaset ovat toistuvia.
Inkat ylläpitivät tuhansia ruokavarastoja, jotka takasivat elintarvikkeiden saatavuuden levottomina aikoina tai luonnononnettomuuksien jälkeen. Monet varastoista sijaitsivat teiden varsilla, ja niiden avulla ruokittiin valtakunnassa liikkuneet kantajat, sotajoukot ja papit. Warin valtakunta oli muinoin perustanut samantapaisen varastointijärjestelmän. Katovuosien yleisyyden vuoksi kuivaruoan varastointi oli erittäin tärkeää.
Perintö.
Inkavaltakunnan pääkieltä ketšuaa puhuu Ecuadorin pohjoisosista Argentiinan pohjoisosiin ulottuvalla alueella noin 10 miljoonaa ihmistä. Andien perinteiset viljelymenetelmät ovat edelleen yleisessä käytössä. Suurin osa paikallisista ruokakasveista ei ole levinnyt Andien ulkopuolelle, mutta peruna on saavuttanut maailmanlaajuisen suosion. Joitakin inkojen riippusiltoja on yhä käytössä, ja lähialueiden kylät pitävät niitä käyttökunnossa korvaamalla vanhat köydet säännöllisesti uusilla. Perinteisten uskontojen piirteitä on säilynyt nykypäivään, ja niiden vaikutus näkyy Andeilla harjoitetun kristinuskon synkreettisinä piirteinä.
Andien rannikon arkeologiset kulttuurit tunnetaan vuoristoa paremmin. Rannikon kohteet ovat helposti saavutettavissa, alue on työympäristönä vuoristoa helpompi, ja kuiva ja kuuma ilmasto suosii muinaisesineiden säilymistä. Vuoristokansojen arkeologiaa on tutkittu lähinnä Perussa. Suurin osa tunnetuista Andien sivilisaation muinaisesineistä on haudanryöstäjien löytämiä.
Andeilla ei "quipu"-kirjanpitoa lukuun ottamatta kehittynyt kotoperäisiä kirjoitusjärjestelmiä. Andien sivilisaatiot tunnetaan lähinnä arkeologisista löydöistä, mutta esikolumbiaanisen ajan viimeisiä vuosisatoja kuvaillaan myös kronikoissa, joihin espanjalaiset 1500-luvulta lähtien kirjasivat alueen suullista perimätietoa. Pikkutarkoin kuvioin koristeltujen kankaiden ikonografia saattaisi paljastaa Andien esihistoriasta paljonkin, jos sitä osattaisiin tulkita. Vuoriston muinaiskankaat ovat kosteuden vuoksi enimmäkseen tuhoutuneet, mutta rannikkoaavikon kuivassa ilmastossa niitä on säilynyt paljon. Espanjalaiset eivät siirtomaa-ajan alussa kiinnittäneet kankaiden symboliikkaan paljoakaan huomiota, joten siihen liittyvää tietoa ei aikanaan kirjattu muistiin. Kun espanjalaiset 1570-luvulla ymmärsivät uskonnollisen symboliikan merkityksen, he kielsivät perinteisten vaatteiden käytön.
Vuoriston ja Amazonin sademetsän kansoilla oli jonkin verran vuorovaikutusta. Inkat tekivät sademetsään tutkimusmatkoja ja sotaretkiä, ja sinne suuntautui jonkin verran myös uudisasutusta. Ucuyalin jokivarren alkuperäiskansojen perimätiedossa kerrotaan ylämaista saapuneista kulttuuriheeroksista, jotka opettivat paikallisia ja esittelivät metalliaseiden kaltaisia uusia keksintöjä. Tulijoita kutsutaan kertomuksissa ”inkoiksi”, mutta arkeologisten löytöjen perusteella toiminta alkoi jo 800-luvulla. Sademetsissä matkustelleet inkat jatkoivat Andien vanhaa perinnettä, ja Ucuyalin kertomaperinteessä heistä tuli yleisnimi kaikille vuoristokansoille.