Liebentalin siirtolaispiirikunta

Liebentalin siirtolaispiirikunta tai Liebentalin kolonistinen piirikunta eli okrug (), () on saksalaisten uudisasukkaiden perustama piirikunta eli sosioekonomisesti autonominen hallinnollinen alueellinen yksikkö ja asutusalue siirtolaiskylineen lähellä Odessaa, silloisessa Hersonin kuvernementissa, tämänhetkisessä Odessan piirissä, Ukrainassa.
Liebentalin siirtolaispiirikunta oli Odessan alueen ja Hersonin kuvernementin toiseksi suurin siirtolaispiirikunta.
Kuvaus.
Tämän siirtolaispiirikunnan perustamispäivänä pidetään 17. lokakuuta 1803, jolloin Aleksanteri I ostatti maata uudisasukkaita varten ja jolloin keväällä 1804 perustettiin Grossliebentalin ja Kleinliebentalin kylät. Silloin Württembergistä, Badenin vaaliruhtinaskunnasta, Alsacesta, Saksista, Baijerista ja Pfalzesta saapuneiden uudisasukkaiden asumuksia kerrotaan sijainneen Odessasta sekä luonaaseen että pohjoseen.
Liebentalin siirtolaispiirikunta oli niiltä alueilta kotoisin olleiden perheiden vuosina 1804–1806 perustamien siirtolaiskylien muodostama toiminnallisesti ja taloudellisesti tarkoituksenmukainen aluekokonaisuus, mikä sijaitsi noin 20 kilometrin etäisyydellä Odessasta lounaaseen. Tänne rakennettiin yhteensä 11 siirtolaiskylää, 7 evankelista ja 4 katolista. Nämä ovat Mustanmeren alueen vanhimpia siirtolaisyhdyskuntia. Tämä piirikunta ulottuu Mustanmeren rannalla olevasta Lustdorfista Dnestrin varrella sijaitsevaan Franzfeldin kylään saakka ja levittäytyy lähes yhtenäisellä tasangolla, jossa virtaa pieniä jokia kuten Dalnik, Malaja ja Bolšaja Akkarža ja Baraboijoki. Joidenkin lähteiden mukaan kylistä Klein-Liebental, Josefstal, Mariental ja Franzfeld olivat katolisia ja muut protestantismia tunnustavia siirtokuntia. Odessaa tunnettiin luterilaisten siirtolaiskunnilta, mutta väestön lisääntyessä kyliin ja paikkakunnille muodostui myös itsenäisiä uskonnollisia yhteisöjä.
Piirikunnan hallinnollinen keskus oli vuoteen 1945 saakka Grossliebental tai Gross-Liebentalin, myöhemmin Spartakovkan kylä.
Kylät.
Piirikuntaan kuului yksitoista saksalaiskylää:
- Grossliebental, myös Großliebental tai Gross-Liebental (Groß-Liebental), myös Mariinski, Bolšoi Libental, Bolšaja Dolina, Bolšaja Akkarža, alk. v.1933 Spartakovka oli piirikunnan vanhin, vuonna 1803, Odessasta 15 kilometriä lounaaseen Akkaržajoen molemalle puolelle perustettu luterilaiskylä. Asutuksen historiallinen nimi Grossliebental tarkoittaa saksaksi Suurta rakkauden laaksoa (gross–suuri, die Liebe–rakkaus, das Tal–laakso). Kylän perustivat 78 perhettä Württembergistä, Badenista, Alsacesta, Preussista, Saksista ja Reinin liiton Baijerista. Heidän asettumista hallinnoi henkilökohtaisesti kuvernööri, herttua Richelieun, ja hänen sanotaan antaneen kylälle nimen, koska hän piti siitä erityisesti paljon. Kylä on tunnettu myös siitä, että tänne rakennettiin ensimmäinen kylpylä vuonna 1843, orpokoti vuonna 1880, perustettiin vanhainkoti ja sairaanhoitajien koulu vuonna 1881. Marraskuun 9:nä päivänä kello viiden ja kuuden välillä aamulla kylään putosi meteoriitti. Vuonna 1905 Grossliebentaliin perustettiin tyttöjen lukio eli progymnsium. Kylän saksalainen nimi korvattiin venäläisellä nimellä ”Mariinskoje” tai ”Mariinski” vuonna 1896 leskikeisarinnan Maria Fjodorovnan, Aleksanteri III:n vaimon ja Nikolai II:n äidin kunniaksi.
Vuonna 1918 kylä oli 8 056 desjatiinan (88 km²:n) kokoinen ja siinä oli 3 284 asukasta. Vuonna 1919 kylässä alkoi suurin kansannousu viljan takavarikointia ja pakkomobilisaatiota vastaan. Saksalaisten asukkaiden käännyttämisen ja uudelleensijoittamisen jälkeen Saksan valtakunnan siviilihallinnon alaiseen Warthegauhun Puolassa, Grossliebental tai Gross-Liebental asutettiin uudelleen vasta vuonna 1945 ja nimettiin Velykodolynskeksi tai Velikodolinskojeksi.
- Güldendorf, Goldendorf tai Hildendorf, myös Kutuzovo oli Odessasta 15 kilometriä pohjoiseen, Kujalnykin suiston vasemmalle rannalle vuonna 1817/1829 tai 1830 perustettu luterilais-baptistinen kylä, mikä yhdistettiin Liebentalin siirtolaispiirikuntaan. Nimi annettiin kunniakolonistin, vuonna 1786 syntyneen von Güldenschantzin, Gildenschanzin tai Guildenschanz Egor Egorovtšin mukaan. Perustajina 96 perhettä Württembergistä, Badenista, Posenista ja Unkarista. Tämän jälkeen epidemiat ja sadon epäonnistumiset leimasivat Güldendorfin elämää 1830-luvun alussa. Vuonna 1837 kylä sai kansankoulun, jossa vuonna 1912 kolme opettajaa opetti 185 oppilasta. Ensimmäisen myllyn 1887, vuonna 1916 kylässä oli 1 089 asukasta ja vuonna 1918 vielä noin 5 134 desjatiinaa (56 km²) maata käytössä. Vuonna 1943 väkiluku oli 1 381, mutta saksalais-romanialaiset miehittäjät ajoivat asukkaat niiden hallinnassa olleeseen Puolaan maaliskuussa 1944 neuvostojoukkojen lähestymisestä johtuvasti. Helmikuun alussa vuonna 1945 kylä nimettiin Krasnisilkaksi tai Krasnoselkaksi, Odessan piirissä. Ukrainan SNT:n kaupunkien ja kylien historian mukaan Gildendorf t. Güldendorf nimettiin uudelleen nimellä, mitä jonkin verran pidettiin käännöksenä saksankielisistä ”Güld” tai ”gülden” ja mikä tarkoittaa ”kultaista tai kullanväristä” kylää. Joidenkin lähteiden mukaan Krasnosilka kuulostaa punaiselta kylältä, mutta katujen ja paikkojen neuvostoliittolaisia nimiä poistaessa viranomaiset tarkistivat asian, että nimen pitäisi tarkoittaa kaunista kylää, mitä adjektiivi "krasno" myöskin tarkoittaa. Vielä vuosikymmeniä Josif Stalinin kuoleman jälkeen ihmisten ei sallittu palata kotikyläänsä Güldendorfiin ja tällä hetkellä siellä ei asu saksalaisia.
- Josefstal tai Josephstal, myös Sergejevka tai Sergyevka oli Odessasta 25 kilometriä lounaaseen Baraboijoen yläjuoksun vasemmalle rannalle vuonna 1804 perustettu katolinen kylä. Perustajina 105 perhettä. Alun perin vuodesta 1792 lähtien nämä maat kuuluivat kenraalimajuri I.E. Kislenskylle, joidenkin lähteiden mukaan maanomistajille kreivi Potoskille ja kenraali Kišinskille, mutta myöhemmin herttua Richelieun ostaessa alueen se annettiin Württembergistä, Badenista, Pfalzista, Alsacesta, Sleesiasta, Böömistä, Sveitsistä ja Unkarista saapuneille uudisasukkaille. Vuonna 1916 kylässä asui 1 129 ihmistä. Toisen maailmansodan aikana vuoteen 1943 mennessä asukasluku oli noussut 1 809:ään. Silloin 20.3.1944 kylän saksalaisasukkaita käännytettiin Puolaan, Natsi-Saksan valtakunnan siviilihallinnon alaiseen Warthegauhun. Helmikuun alussa vuonna 1945 Josefstal nimettiin Jossypivkaksi, Ovidiopolin piirissä.
- Kleinliebental tai Klein-Liebental, myös Malyi Libental, Ksenjewka (v. 1895) ja Malaja Akkerža oli Odessasta 15 kilometriä lounaaseen vuonna 1803 perustettu katolinen kylä Malaja Akkeržajoen varrella, Ovidiopolin piirissä. Kaikista alueen saksalaisista siirtolaiskylistä se oli toiseksi lähimpänä silloista nuorta Odessan satamakaupunkia. Kleinliebentalin sijaintia pidettiin edullisimpana kaikista siirtolaispiirikunnan alueella, koska se oli levittäytynyt molemmin puolin pientä Malaja Akkaržajokea ja ulottui Sukhyin suiston rannoille saakka. Kleinliebentalin siirtolaiskylän suunnitteli herttua Richelieu, joka myös antoi sille nimen. Joidenkin lähteiden mukaan kuusitoista siirtolaiskylään muuttanutta perhettä oli saapunut Venäjälle vuonna 1803, mutta koska maanosto oli kesken, heidät oli majoitettava Odessaan. Maaliskuussa 1804 saapui vielä 48 perhettä. Silloin rakennettiin koulu ja jokaiselle tontille rakennettiin ruokomaja suojaksi ihmisille ja heidän mukanaan tuomilleen niukoille tavaroille. Vielä vuonna 1805 saapui 20, vuonna 1807 yksi, vuonna 1808 neljä ja vuonna 1809 seitsemän perhettä lisää. Yhteensä tänne asettui 95 tai 96 perhettä Alsacesta, Baijerista, Pfalzista ja Badenista. Kun Odessa-Ovidiopol-rautatie rakennettiin vuonna 1916, siirtolaiskylä sai pienen Malaya Akkarža-aseman, josta Odessaan pääsi nopeasti ja helposti kahdesti päivässä. Ja kun pian sen jälkeen Odessa–Lustdorf-raitiovaunu rakennettiin, kylä jäi vain 5 kilometrin päähän siitä eli tällainen moniyhteys ja lyhyt etäisyys Odessasta toivat kylän asukkaille merkittävää etua. Kylässä oli kaksi isompaa yhdensuuntaista katua Malaja Akkaržajoesta itään ja länteen, ja asukkaat kutsuivat katuja Oberdorfiksi ja Unterdorfiksi. Kaksi katua kulkivat pohjoisesta etelään ja olivat noin kaksi kilometriä pitkiä. Itäistä katua, jossa sijaitsivat kirkko, koulu ja seurakuntakeskus, kutsuttiin nimellä Venäläinen katu. Se oli hieman lyhyempi kuin läntinen, niin kutsuttu Juutalainen katu, jossa sijaitsi Sukhyin limanin parantavasta mudasta valmistettu kylpylä. Molemmat kadut kulkivat rinnakkain joen rannalla ja olivat yhdistetty pienillä silloilla joihinkin poikkikatuihin. Venäläisellä kadulla oli molemmin puolin 115 suurta taloa ja Juutalaiskadulla 140. Kleinliebentalilaisten elinkeinona oli mm. puutarhanhoito, viininviljely ja -valmistus. Vuonna 1916 asukkaita oli 2 176. Helmikuun alussa vuonna 1945 kylä nimettiin Malodolynskeksi.
- Lustdorf, alkuperäinen nimi oli Kaiserheim, myös Olgino, myöhemmin Luster oli vuonna 1805 Odessasta 8 tai 10 kilometriä etelään perustettu luterilaiskylä Mustanmeren rannikolla, perustajina 40 perhettä Württembergistä. Nikolai I:n vierailun jälkeen Odessassa, kylän nimi muutettiin Lustdorfiksi, mikä tarkoittaa "iloista kylää". Legendan mukaan kerrotaan, että nimi johtui hieman humalassa olevan herttua Richelieun tulosta tänne, joten tämän tapahtuman kunniaksi kylästä tuli "iloinen". Vuonna 1907 kylä nimettiin uudelleen Olginoksi tsaari Nikolai II:n tyttären kunniaksi. Tämä nimi pysyi vuoteen 1944 asti. Ajan myötä kylä muuttui kylpyläpaikaksi. Lustdorfilla oli tietty erityisasema Liebentalin siirtolaiskylien joukossa, sillä se sjaitsi lähimpänä Odessaa ja uudisasukkaat olivat enimmäkseen käsityöläisiä. Jokaiselle perheelle annettiin vain 27,25 desjatiinia maata ja näin ollen maatalous pysyi sivuelinkeinona. Suoraan meren rannalla sijainneesta kylästä tuli terveysloma- ja merenrantakohde. Vuonna 1882 jotta lomailijoiden olisi helpompi päästä lomakeskukseen, Lustdorfin kylässä asuvat saksalaiset siirtolaiset rakensivat omilla resursseillaan yksiraiteisen raitiovaunulinjan ja raitiovaunu kulki vuoteen 1910 asti. Vuodesta 1907 lähtien sähköinen raitiovaunulinja yhdisti Kovalevskyn Datšan ja Lustdorfin. 1900-luvun alussa Odessan ja sen lähiöiden matkaoppaissa Lustdorfia kuvailtiin erinomaiseksi ja rauhalliseksi lomapaikaksi vähemmän varakkaille, vaikka maanvyörymät olivat yleistä tällä alueella. Myöhemmin tänne perustettiin yksityisiä maatiloja. Lustdorf nimettiin Tšornomorkaksi tai Tšernomorkaksi. Vuoden 1945 jälkeen kylä liitettiin Odessan kaupunkiin. Tšornomorkan alueella olevien Odessan luonnonrantojen ansiosta neuvostoaikoina tänne rakennettiin joukko parantoloita, mutta tällä hetkellä se on tavallinen lomakylä, jonka ranta on kaukaisin Odessan keskustasta.
- Neuburg, myös Vladimirovka, oli Odessasta 25 km lounaaseen Baraboijoen rannalle vuonna 1805 perustettu luterilais-baptistinen kylä entisessä Ovidiopolin piirissä. Kylä nimettiin Baijerin Neuburgin kaupungin mukaan. Perustajina olivat Württembergistä ja Unkarista saapunutta 65 perhettä, enimmäkseen käsityöläisiä, joiden oli ensin hankittava kokemusta maataloustöistä. Niistä vuoteen 1806 mennessä oli elossa 29 perhettä ja muut kuolleet punatautiin. Samana vuonna kuitenkin kylään saapui 13 uutta perhettä Württembergistä. Koska yli puolet näistäkin joutui punataudin uhreiksi, vuonna 1807 tänne asettui vielä 29 uutta Tonavan svaabialaisperhettä Unkarista. Vuosina 1903–1905 kylään rakennettiin erittäin mielenkiintoinen kirkko, joka on säilynyt tähän päivään saakka. Vuonna 1916 kylässä oli 719 asukasta ja vuonna 1918 maata käytössä 3 044 desjatiinan eli noin 33,30 neliökilometrin verran. Täällä perustettiin kolhoosi vuonna 1930. Helmikuun alussa vuonna 1945 Neuburg nimettiin Novohradkivkaksi.
- Mariental tai Marienthal, myös Mariahilf, Georgievka ja Baraboi, oli Odessasta 25 kilometriä lounaaseen ja Neuburgista eli Novohradkivkasta Baraboijoen ylävirtaan jääneelle montenegrolaisen aatelismiehen Vasilije Knyaževicin maatilalle vuonna 1805 perustettu katolinen kylä Ovidiopolin/Spartakovin piirissä. Nimen "Georgijevka"n kylä sai suuriruhtinas Georgi Aleksandrovitšin mukaan. Perustajina oli 65 perhettä Alsacesta, Badenista, Württembergistä, Lorrainesta ja Sveitsistä. Helmikuun alussa vuonna 1945 kylä nimettiin Marjanivkaksi. 
- Alexanderhilf, myös Aleksandrija, Aleksejevska ja Baraboi oli vuonna 1805 perustettu luterilainen kylä, joka sijaitsi Odessasta 25 km lounaaseen kohti Baraboijokea alajuoksua, lähellä Neubergia eli Novohradivkaa. Nimi annettiin Aleksanteri I:n kunniaksi. Perustajina oli 63 tai 66 perhettä Württembergista, Pfalzista Alsacesta ja Unkarista. Tähän muuttavista uudisasukkaista 366 ihmistä kuoli saapuessaan vuonna 1804 Ovidiopolin väliasemalle. Vuosina 1805–1806 useita uudisasukkaita kuoli perheittäin, joten vuosina 1807–1817 ja 1825 tähän uudelleen asettui 34 perhettä Württembergistä, Nassausta, Määristä, Hessenistä, Darmstadtista ja Hampurista. Kun 1850-luvulla asukkaita alkoi poistua siirtolaiskylistä, Alexandergilfissä lähteneiden osuus oli hieman korkeampi kuin Liebentalin siirtolaispiirikunnan alueella keskimäärin. Vuonna 1930 Alexanderhilf kollektivisoitiin. Helmikuun alussa vuonna 1945 kylä uudelleennimettiin Dobro-oleksandrivkaksi, Ovidiopolin piirissä.
- Peterstal tai Petersthal, myös Petrovka oli Odessasta 26 kilometriä lounaaseen Baraboijoen vasemmalla rannalle vuonna 1805 perustettu luterilais-baptistinen kylä. Perustajina oli 40–50 perhettä Württembergistä ja Reinin alueelta. Uudisasukkaat saapuivat Peterstaliin Unkarin kautta, missä jotkut viettivät hyvin vähän aikaa, yhden talven, kun taas jotkut olivat siellä paljon pidempään. Helmikuun alussa vuonna 1945 kylä nimettiin Petrodolynskeksi, Ovidiopolin piirissä.
- Franzfeld, alkuperäinen nimi Karagoli, myös Karaholi ja venäjänkieliseltä nimeltään Mikhailovka oli Odessasta 30 kilometriä lounaaseen, Dnesterin suiston vasemmanpuoliselle rannalle joko vuonna 1805 tai 1808 perustettu katolilais-luterilainen kylä. Perustajina 38 perhettä Württembergistä, Alsacesta, Unkarista ja Baijerista. Helmikuun alussa vuonna 1945 kylä nimettiin Nadlymanskeksi.
- Freudental tai Freudenthal, tunnettiin myös nimellä Nikolajewskoje tai Nikolajevsk ja Alt Freudental oli 30 kilometriä Odessasta länteen Baraboijoen vasemmalle rannalle vuosina 1805–1806 perustettu luterilainen kylä. Perustajina 78 perhettä Unkarista. Vuonna 1871 tsaari Aleksanteri II lakkautti kaikki Katariina II:n hallituskaudella ulkomaalaisille uudisasukkaille myönnetyt etuoikeudet. Vuosina 1871–1874 Saksan siirtomaiden sisäinen itsehallinto lakkautettiin, käyttöön otettiin yhtäläiset oikeudet ja asevelvollisuus muiden uudisasukkaiden kanssa, jolloin Freudentalin siirtolaiskylä erotettiin Liebentalin piirikunnasta erilliseksi volostiksi. Vuonna 1876 jotkut Freudentalista kotoisin olevat saksalaiset siirtolaiset asettuivat Vyhodan kylän lähistölle uuteen asutuskeskukseen, joka perustettiin aiemmin kenraalimajuri Dubetskylle kuuluneille maille. Saksalaisten asuttama Vyhoda kuului silloin Freudentalin volostiin, myöhemmin sekä saksan Vyhoda että Freudental kuuluivat Dalnykin volostiin. Helmikuun alussa vuonna 1945 Freudentalin kylä nimettiin Myrneksi, Beljaevin/Spartakovin piirissä.
Elinkeino.
Piirikunnan kyläkunnat hyötyivät satamakaupungin Odessan läheisyydestään ja pääelinkeinona oli maanviljely, vihanneksien ja hedelmäkasvatus, viininvalmistus, silkkitoukka-, lampaan- ja siipikarjankasvatus, puutarha- ja mehiläishoito. Erityisen tunnettuja Odessan toreilla olivat Klein-Liebentalin puutarhojen salaatit, retiisit, pinaatit ja tomaatit sekä Gross-Liebentalin maito. Suurin kehitys saavutettiin Lustdorfin viininvalmistuksessa ja Grossliebenthalin karjan maitotuotannossa. Vuonna 1807 valtio perusti Grossliebenthaliin ison pellavatehtaan, mutta liiketoiminta ei lähtenyt käyntiin. Piirikunnan ensimmäinen kirkko rakennettiin samaan aikaan. Vuonna 1817 pellavatehtaan tyhjää rakennusta käytettiin vesiterapiaklinikkana. Vuonna 1848 siirtokuntaa täydennettiin uusilla uudisasukkailla, 289 perheellä, joiden joukossa oli kokeneita omistajia ja taitavia käsityöläisiä. Siitä lähtien Liebentalin liiketoiminta alkoi kasvaa ja kehittyä huomattavasti ja pian luotiin koko volostin säästöpankki. Vuonna 1870-luvulla Grossliebentalin kerrotiiin toimittaneen Odessaan viikoittain 600–700 ämpäriä maitoa. Jotta nuoret maattomat eivät lähtisi pois kylistä, "täyskolonistit" jakoivat heille ns. käsityöpalstat eli 12 desjatiinaa (n. 13 hehtaaria) maata tai 1–2 desjatiinan eli maksimissa 2,2 hehtaatin tontteja, jotta he jotenkin voisivat ruokkia itsensä.
Saksalaiset uudisasukkaat pitivät myös huolen koulujärjestelmästä ja jokaiseen siirtolaiskylään perustettiin kirkkokoulu heti niiden ensimmäisinä vuosina. Vuoteen 1836 mennessä kaikkiin siirtolaiskyliin oli rakennettu koulurakennus ja vuonna 1841 piirikunnassa oli 12 koulua. Vuonna 1869 Grossliebentaliin perustettiin 5-luokkainen opisto, jossa koulutettiin opettajia, ja vuonna 1905 yksi ensimmäisistä tyttölukioista eli progymnasium.
Pitkien ja toistensa kanssa yhdensuuntaisten katujen ansiosta saksalaisten kyliä kutsuttiin "Langdorfer" eli "pitkät kylät". Niille oli ominaista julkinen puutarha ja kivitalojen samanlaisuus, jossa jopa ikkunoiden lukumäärä oli sama. Ensimmäiset talot olivat pieniä ja suunniteltu vain yhdelle perheelle. Koska maanviljelijöillä oli 8–9 tai enemmän lasta, 1930-luvun lopulla ja 1940-luvun alussa uudet talot rakennettiin jo isompina olkikattoisina kivitaloina. Kaikkien yhteisön talojen pääty oli kadulle päin, rakennukset olivat 8–10 metriä leveitä ja 30–40 metriä pitkiä. "Pitkinä" tai "saksalaisina" tunnettujen talojen erityispiirre oli kaikkien asuin- ja liiketilojen yhdistäminen saman katon alle, jolloin sisäänkäynti sijaitsi talon pitkässä julkisivussa ja sisällä oli seuraavanlainen huonejärjestys: olohuoneet, keittiö, jossa oli liesi ja johon oli erillinen sisäänkäynti, varasto, navetta ja talli. Saksalaiset kellarit kaivettiin viiden tai kuuden metrin syvyyteen ja vaakasuorassa maan alla sijaitsevan sellaisen kaivoksen pituus saavutti 10, leveys ja korkeus jopa 2 metriä. Kellariin laskeututtiin jyrkkiä polkuja pitkin kiviportaat. Jokaisella siirtolaisperheellä oli oma makean veden kaivo pihalla.
Uudelleenjärjestelyjen alkaessa 1930-luvuilla piirikunnan alueen pinta-ala oli 364 neliökilometriä, asukastiheys 37,9 henkilöä/km² ja saksalaisia oli 91,4 % alueen väestöstä. Maasta 86,2% maanviljelyyn, josta 85,7 % oli viljaa ja 1,7 % teollisuuskasveja kuten auringonkukkaa. Kolhoosien osuus alueen maanviljelijöistä oli 44,5 % ja teollisuustuotannoassa 2,5% työntekijää, jokaista 100 aikuista kohden oli 103,7 opiskelijaa. Piirikuntaan kuului yhdeksän kyläneuvostoa ja yhteensä 14 kylää. Alueen kulttuuri- ja koulutusverkosto oli varsin laaja. Kaikkiaan peruskouluja ja samoin kirjastoja oli kahdeksan, seitsenvuotisia kouluja kaksi, ammatillinen oppilaitos 42 oppilaalle, viisi lukutaloa ja kaksi elokuvateatteria. Väestöä palveli kolme lääkäriä sairaalassa, johon oli suunniteltu 23 vuodepaikkaa. Piirikunnan keskuskylä oli Spartak eli Spartakivka (ent. Grossliebental), joka oli tyypillinen arokylä.
Piirikunnan historasta.
Ensimmäisenä vuodesta 1804 alkaen vähitellen asutettiin Grossliebenthalin siirtolaiskylä, joka sijaitsi Akkarža-joen varrella Hersonin maakunnan eteläosassa, noin 29 kilometriä Odessasta lounaaseen ja 26 kilometriä Ovidiopolista pohjoiseen. 1800-luvulla kaikissa tämän siirtolaispiirikunnan kylissä, paitsi Freudentalissa asui juutalaista ja ukrainalaista väestöä, mikä luultavasti johtui Odessan läheisyydestä. Venäjän-Turkin sodan aikana 1828 ja Turkin sodan aikana 1877-1878 alueen uudisasukkaat auttoivat Venäjän armeijaa toimittamalla sotilaille ruokaa ja kärryjä. Siirtomaahallinnon lakkauttamisen jälkeen vunna 1871 Liebentalin siirtolaispiirikunta jaettiin Gross-Liebentalin, Lustdorfin, Güldendorfin ja Freudentalin volosteihin. Vuoden 1874 sadon epäonnistumisesta eniten kärsineiden joukossa olivat muun muassa Freudentalin ja Grossliebentalin volostit. Ensimmäisen maailmansodan aikana tämän piirikunnan siirtolaisten lahjoitukset ylsivät 25 tuhanteen ruplaan.
Kesällä 1919 Grossliebentalin bolševikkimieliset saksalaiset ja itävaltalaiset sotavangit, jotka kutsuivat itseään "spartakisteiksi", yrittivät laajentaa neuvostovaltaa piirikunnan siirtolaiskyliin. He suunnittelivat nuorten siirtokuntalaisten pakkomobilisaatiota Puna-armeijaan ja hevosten, viljan ja muiden elintarvikkeiden takavarikointia, minkä tuloksena syttyi kansannousu, johon liittyivät myös naapurikylien venäläiset ja bulgarialaiset. Vuonna 1926 Liebentalin siirtolaiskylät yhdistettiin Suur-Liebentalin saksalaiseen kansallisalueeseen (eli Gross-Libentalskiy nemetsiy natsionalnyi raioniin) 28. huhtikuuta annetulla asetuksella "Gros-Liebenthalin piirin muodostamisesta pääosin Odessan piirin saksalaisväestön alueella". Alun perin se koostui kuudesta kyläneuvostosta: Grossliebenthal, Kleinliebenthal, Neuburg, Marienthal, Josefstal ja Franzfeld. Myöhemmin yhdistettiin siihen myös Alexanderhilfin, Peterstalin ja Freudenthalin maaseutuneuvostot. Huhtikuussa 1926 alueella oli 10 siirtokuntaa kuten Alexanderhilf, Grossliebenthal, Josefstal, Karlstal, Kleinliebenthal, Marienthal, Neuburg, Peterstal, Franzfeld ja Freudenthal. Maattomien ja köyhien talonpoikien uudelleensijoittamisen yhteydessä vuonna 1927 perustettiin uusi asutuskeskus, jonka nimi oli Lenintal ja jossa marraskuun puolivälissä vuonna 1928 oli 101 kotitaloutta. Huhtikuussa 1927 Suur-Liebentalin saksalaisen kansallisalueen väkiluku oli 13 631, joista 12 873 (94,5 %) oli saksalaisia. Hallinnollinen keskus oli Grossliebenthalin kylä.
Neuvostovallan perustamisen jälkeen vuonna 1929 kansallisalue uudelleennimettiin "Spartakovin saksalaisten kansallispiiriksi" vuoden 1919 spartakistien kunniaksi. Se oli osa Odessan piiriä ja myöhemmin, alkaen 9. helmikuuta 1932 osa Odessan aluetta. Piirin pinta-ala vuonna 1932 oli 31 897 hehtaaria. Hallinnollinen keskus oli Spartak tai Spartakovkan kylä. 1930-luvulla alueella tapahtui toistuvia pidätyksiä ja vuonna 1934 kahdella maaseudulla, Grossliebentalin ja Selzin alueella paljastettiin 40 "fasistista solua" ja 110 ihmistä pidätettiin. Pidätykset jatkuivat 1930-luvun loppuun asti ja uhrien määrä ei ole tiedossa. Täydellisen kollektivisoinnin toteuttaminen alueella tapahtui nopeasti ja aiheutti vakavan nälänhädän.
Kyläneuvostot ja siirtolaispiirikunta lakkautettiin 5. maaliskuuta vuonna 1939 annetulla päätöksellä koskien Ukrainan bolševikkien kommunistisen puolueen keskuskomitean kansallisten piirien ja kyläneuvostojen likvidaatiota ja uudelleenjärjestelyä. Saksalaiskylistä tuli osa Odessan alueen Beljajevin ja Ovidiopilin piirejä.