Beatrice Sparks

Beatrice Sparks (15. tammikuuta 1917 – 25. toukokuuta 2012), oli oletettavasti mormoninuorten neuvoja, mutta tuli tunnetuksi kirjailijana ja sarjahuijarina. Hänet muistetaan ennen kaikkea kirjoista, joiden väitettiin olevan ”ongelmaisten teinien oikeita päiväkirjoja”. Kirjoissa käsitellään dramaattisia aiheita kuten huumeidenkäyttöä, saatananpalvontaa, teiniraskauksia ja AIDSia, ja ne esitetään varoittavina tarinoina. Sparks esiintyi päiväkirjojen löytäjänä ja toimittajana, mutta Yhdysvaltain tekijänoikeusviraston rekistereissä hänet on merkitty ainoaksi kirjoittajaksi kaikissa muissa tapauksissa paitsi kahdessa, mikä viittaa siihen, että kirjat olivat keksittyjä ja fiktiivisiä. 
Hänen tunnetuin teoksensa, "Ruohoa, lunta" ("Go Ask Alice") vuodelta 1971 (kirjoittajaksi merkitty ”Anonyymi”), on myynyt lähes kuusi miljoonaa kappaletta. 
Ruohoa, lunta (1971).
Sparks väitti, että työ ongelmanuorten kanssa sai hänet haluamaan kirjoittaa varoittavia kertomuksia, joiden tarkoitus oli estää muita nuoria ajautumasta samoihin vaaroihin. Hän esitteli ensimmäisen kirjansa, "Ruohoa, lunta" ("Go Ask Alice") kustantajalle päiväkirjana, jonka oli saanut nuorelta tytöltä, joka oli sittemmin kuollut.Vaikka Sparks sai kirjan tekijänpalkkiot, se julkaistiin vuonna 1971 nimettömänä (”Anonymous”) hänen agenttinsa ja kustantajansa vaatimuksesta. Kirja esitettiin nimettömän teini-ikäisen tytön päiväkirjana, jossa tämä sekaantui huumeisiin ja seksiin, vannoi parantavansa tapansa, mutta kuoli yliannostukseen vain muutamia viikkoja viimeisen päiväkirjamerkintänsä jälkeen. Julkaisemalla päiväkirjan nimettömän teinin nimissä, ilman mainintaa Sparksista, kustantaja uskoi kirjan puhuttelevan vahvemmin kohderyhmäänsä eli teini-ikäisiä.
Kun "Ruohoa, lunta" nousi myyntilistojen kärkeen ja saavutti useiden miljoonien kappaleiden myynnin, Sparks sai teoksesta merkittävät rojaltit, mutta kirjailijana häntä turhautti, ettei hänen nimeään mainittu kirjassa. Seuraavien vuosien haastatteluissa Sparks sanoi toimineensa kirjan toimittajana ja väitti, että se koostui osittain oikean teinin päiväkirjasta ja osittain hänen omiin kokemuksiinsa perustuvista väritetyistä tapahtumista. Sparks ei kuitenkaan kyennyt esittämään alkuperäistä päiväkirjaa kriitikoille, ja tutkija Alleen Pace Nelson kyseenalaisti kirjan todenperäisyyden ja todistusvoiman. Myöhemmissä painoksissa kirjassa on tavanomainen vastuuvapauslauseke:
”Tämä kirja on fiktiivinen teos. Viittaukset historiallisiin tapahtumiin, oikeisiin ihmisiin tai paikkoihin ovat kuvitteellisia. Muut nimet, paikat, hahmot ja tapahtumat ovat kirjoittajan mielikuvituksen tuotetta, ja kaikki yhtäläisyydet oikeisiin henkilöihin, tapahtumiin tai paikkoihin ovat sattumaa.” 
Voices (1978) ja Jay’s Journal (1979).
Vuonna 1978 Sparks julkaisi toisen kirjansa nimeltä Voices, jonka väitettiin sisältävän neljän ongelmanuoren haastattelutranskriptejä. Todisteita näiden nuorten olemassaolosta ei esitetty, ja aikalaisarvosteluissa huomautettiin, että kaikki neljä teiniä kuulostivat hyvin samanlaisilta. "School Library Journal" totesi, että ”teinien puhe ei ole uskottavaa – he tuntuvat vain olevan Sparksin teorioiden välikappaleita”. "Voices" sai murska-arvioita ja oli kaupallinen epäonnistuminen. 
Sparks julkaisi seuraavan kirjansa vuotta myöhemmin, mutta sen alkuperä juontaa jo muutaman vuoden taakse. Vuonna 1973, kun "Go Ask Alice" oli suosittu, Pleasant Grovessa Utahissa asuva Marcella Barrett otti yhteyttä Sparksiin pyytäen tätä toimittamaan kuolleen poikansa Alden Barrettin päiväkirjan. Alden oli kärsinyt masennuksesta ja tehnyt itsemurhan 16-vuotiaana vuonna 1971, ja hänen äitinsä uskoi, että pojan tarina voisi auttaa muita riskiryhmään kuuluvia nuoria. 
Tuloksena oli "Jay’s Journal" (1979), joka väitti esittävänsä teinipoika ”Jayn” päiväkirjaa – pojan, joka ajautuu saatananpalvontaan ja tekee lopulta rituaalisen itsemurhan. Barrettin perhe järkyttyi kirjasta, ja vaikka nimi oli muutettu, Pleasant Groven asukkaat tunnistivat pian, että ”Jay” oli Alden Barrett. Perhe vakuutti, ettei Aldenilla ollut mitään tekemistä saatananpalvonnan tai okkultismin kanssa ja että Sparks oli käyttänyt vain 21 hänen aitoa päiväkirjamerkintäänsä – yhdessäkään niistä ei mainittu saatanaa – vaikka kirja sisälsi 212 ”päiväkirjamerkintää”. 
Perhe väitti Sparksin sepittäneen saatanalliset rituaalit itse. Sparks puolustautui sanomalla, että sai lisämateriaalia Aldenin ystäviltä kirjeiden ja haastattelujen kautta – mutta hän ei koskaan esittänyt näitä kirjeitä eikä niitä ole myöhemminkään löydetty. Myöhemmät tutkijat ovat esittäneet, että Sparks lisäsi saatananpalvontaa koskevat väitteet, jotta kirja hyötyisi ajan ilmiöstä, saatananpalvontapaniikista, johon se lopulta myös vaikutti merkittävästi. 
Tohtori-tittelit ja myöhemmät teokset.
1980-luvulta alkaen Sparks väitti olevansa lisensoitu psykoterapeutti ja nuorisoneuvoja, jolla oli tohtorintutkinto (väitetysti joko psykologiasta, psykiatriasta tai ihmisen käyttäytymisestä). Eri yhteyksissä hän kertoi opiskelleensa UCLA:ssa, Columbiassa tai Brigham Youngin yliopistossa. Mitään tietoa opiskelusta UCLA:ssa tai Columbiassa ei ole löytynyt, ja BYU:n mukaan Sparks osallistui muutamille perusopintojen tunneille vuonna 1989. Mitään tohtorintutkintoa ei ole voitu vahvistaa, eikä myöskään terapeutin lupia ole löydetty mistään osavaltiosta. Eräs haastattelija totesi, että Sparks oli ”epämääräinen yksityiskohdista” kun häneltä kysyttiin pätevyydestään. 
Yli vuosikymmen "Jay’s Journalin" jälkeen, vuonna 1994 Sparks alkoi julkaista useita uusia ”oikeita päiväkirjoja”, kuten: 
"It Happened to Nancy" (AIDSista), 
"Almost Lost" (jengiväkivallasta), 
"Annie’s Baby" (teiniraskaudesta), 
"Treacherous Love" (oppilaan ja opettajan suhde), 
"Kim: Empty Inside" (syömishäiriöistä), 
"Finding Katie" (huostaanotetun teinin elämästä). 
Useissa näistä teoksista Sparks lisäsi itsensä mukaan hahmoksi: ”Tohtori Beatrice Sparks” eli ”Dr. B”, maailmanlaajuisesti arvostettu lasten ja nuorten terapeutti, joka auttoi päiväkirjan kirjoittajia heidän ongelmissaan. Näiden teosten kirjoittajat kuvasivat Dr. B:tä lähes ylistävin sanoin. 
Yksikään myöhemmistä kirjoista ei saanut läheskään yhtä paljon huomiota kuin "Go Ask Alice" tai "Jay’s Journal", eikä niiden todenperäisyyttä koskaan vahvistettu – eikä myöskään niissä esiintyvien henkilöiden olemassaoloa. Sparksin väitetystä terapiatyöstä ei ole minkäänlaista dokumentaatiota. 
Perintö.
Epäilyjä Sparksin teosten aitoudesta esitettiin jo vuonna 1978, ja kriittisten arvioiden määrä kasvoi vuosien mittaan. 
Vuoden 2022 kirjassa "Unmask Alice: LSD, Satanic Panic, and the Imposter Behind the World’s Most Notorious Diaries" tutkija Rick Emerson esitti, että suurin osa – ellei kaikki – Sparksin teoksista olivat huijauksia. Hän väitti niiden koostuvan sepitetystä proosasta, jonka Sparks esitti oikeiden teinien päiväkirjoina tai haastatteluina, vaikka nämä henkilöt eivät olleet todellisia. "Jay’s Journalin" tapauksessa kyseessä oli muokattu ja paisutettu versio Alden Barrettin oikeasta päiväkirjasta. 
Emerson osoitti myös, että useat erikoiset ilmaukset ja epätavalliset kielikuvat toistuivat eri teoksissa – vaikka päiväkirjat olivat näennäisesti eri ihmisten kirjoittamia, joskus vuosikymmenten välein. Emerson huomautti myös, että monissa Sparksin kirjoissa oli lääkäreiden tai terapeuttien kansitekstejä, joissa kirjaa ylistettiin. Sparks toimitti nämä tekstit kustantajalle, ja Emerson osoitti, että näitä lääkäreitä ja terapeutteja ei ollut olemassa. Emerson arvioi, että "Go Ask Alice" -kirjaa on myyty lähes kuusi miljoonaa kappaletta ja myös muita Sparksin kirjoja myydään edelleen ja kustantamot tekevät niillä edelleen rahaa.