tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lohjan kaupungintalo Monkola

Lohjan kaupungintalo Monkola (ruots. "Lojo stadshus Monkola", vuoteen 1997 Lohjan kunnantalo) on osoitteessa Karstuntie 4 sijaitseva Lohjan kaupungintalo. Kaupunginvaltuusto kokoontuu rakennuksessa, ja siellä sijaitsee myös Lohjan kaupungin muita toimintoja, kuten asiakaspalvelukeskus ja kaikille avoin Compass Groupin operoima ruokala, Halstari.
Arkkitehtuuri.
Monkolassa on huomiota herättävä sakaramainen ja vahvan veistoksellinen perusmuoto. Rakennuksen pohja on ristin muotoinen ja sen sakarat osoittavat väli-ilmansuuntiin. Rakennuksen julkisivuarkkitehtuurin ja massoittelun koordinaatisto on rationalismille ominaisesti ehdottoman suorakulmainen. Massoittelun raskas muotokieli, linnakemaisuus ja tiilen käyttö viittaavat myös medievalismiin. Sisäänkäynnit sijaitsevat sisäkulmissa. Rakennuksessa on neljä kerrosta, kellari ja ullakko.
Rakennuksen ympärillä on kesäaikaan näyttäviä istutuksia ja tontin yleisilme on varsin vehreä.
Länsi-Uudenmaan maakuntamuseon mukaan rakennus on edustava esimerkki 1980-luvun puolivälin julkisesta rakentamisesta ja se on tärkeä osa Lohjan keskustan 1980-luvun kerrostumaa. Museon näkemys on, että rakennusta tulisi kehittää ja korjata sen ominaispiirteitä vaalien. Kulttuurihistoriallisilta arvoiltaan rakennus on arvotettu luokkiin "kaupunkikuvallisesti tai maisemallisesti arvokas" sekä "rakennushistoriallisesti arvokas.
Pääaulassa, 1. kerroksen kaakkoissiivessä on tehty muutoksia alkuperäiseen ilmeeseen/tilajakoon, kun on rakennettu nykyinen asiakaspalvelukeskus pääoven vasemmalle puolelle. Rakennuksen ikkunat on vaihdettu oletettavasti vuonna 2013. Rakennus on muutoin säilynyt varsin laajasti 1980-luvun asussa.
Historia.
Kaupungintalo rakennettiin alun perin Lohjan kunnan kunnantaloksi (kunnantalo sijaitsi kaupungin puolella). Se valmistui vuonna 1985, ja sen suunnitteli arkkitehti Lauri Sorainen Suunnittelukeskus Oy:stä. Aiempi kunnantalo sijaitsi ennen samalla tontilla sijainneessa, 1860-luvulla rakennetussa Monkolan tilan päärakennuksessa. Se oli muutettu kunnantaloksi 1920-luvulla. 1980-luvulle tultaessa rakennus oli käynyt todella ahtaaksi, ja siinä toimi enää kunnan keskushallinto muiden toimien muutettua muualle. Se purettiin uuden kunnantalon tieltä. Lohjan kaupungintalo (alun perin kauppalantalo) taas toimi noin sadan metrin päässä, vuonna 1929 valmistuneessa rakennuksessa osoitteessa Laurinkatu 50. Kyseisessä talossa on myöhemmin toiminut Verohallinto. Vuonna 1997 Lohjan kaupungin ja kunnan kuntaliitoksen yhteydessä kaupungin hallinto siirrettiin nykyiselle paikalleen kunnantalolle. 
Aina 2010-luvulle asti rakennuksen pääsisäänkäynnin katolla sijaitsi myöhemmin poistettu kello, jossa oli myös kaupungin vaakuna. Kellosta on jäljellä pääoven katoksen yläpuolella teline ja johtojen päitä.
Huapintuko

Huapintuko ("Ctenomys sociabilis") on Argentiinassa kotoperäisenä elävä äärimmäisen uhanalainen jyrsijälaji. Sitä on tavattu vain pienellä alueella Neuquénin maakunnassa.
Aikuinen huapintuko painaa tyypillisesti vähän alle 200 grammaa. Turkin yleisväri on ruskea, ylähuulessa on lyhyet mustat viikset ja poskissa kaksi oranssia läikkää.
Huapintukot elävät ryhminä luolastoissa kosteiden niittyjen reunamilla Andien-Patagonian aroalueella. Tutkittujen yksilöiden pääasiallinen ravintokasvi oli niittynurmikka.
Rautalammin työväentalo

Rautalammin työväentalo (tunnetaan myös nimellä kylätalo Työppäri) on Rautalammin kirkonkylän keskustassa sijaitseva työväentalo. Talon vanhin osa on 1880-luvulta. Talolla on arvioitu olevan maisemallista ja rakennushistoriallista arvoa, mutta se ei ole suojeltu. Talon omistaa ja sitä ylläpitää Rautalammin sosialidemokraattinen työväenyhdistys.
Historiaa.
Rautalammin työväenyhdistys perustettiin 22. marraskuuta 1905. Vuonna 1906 yhdistys osti kauppias Wilhelm Pöyhöseltä 1880-luvulla rakennetun talon, ja vuoteen 1909 mennessä se oli kunnostettu työväentaloksi. Rakennukseen lisättiin myös näyttämösiipi, joka valmistui vuonna 1921. Vuonna 1920 yhdistys liittyi SSTP:en, ja vuonna 1923 yhdistys lakkautettiin ja talo takavarikoitiin. Se oli takavarikossa vuoteen 1928 saakka, jolloin samana vuonna perustettu Rautalammin sosialidemokraattinen työväenyhdistys sai ostettua sen valtiolta. Vuoden 1928 lopussa sosialidemokraattisella yhdistyksellä oli 24 jäsentä.
Rakennus.
Talo on hirsirunkoinen ja yksikerroksinen. Uuneja oli kahdeksan. Alun perin talossa oli kaksi keittiötä, neljä asuinhuonetta, ravintola, kokoushuone sekä vuodesta 1921 eteenpäin juhlasali, jossa 150 istumapaikkaa ja iso näyttämö.
Taloa on kunnostettu vuosien varrella useaan otteeseen. Sisäseinät on paneloitu vuonna 1934, vesikatto uusittu 1946, peltikatto tehty 1947, sähköjohdot uusittu 1950, sisäkatto uusittu 1962. Vuonna 1963 pihan puolelle valmistui tasakattoinen kuisti, joka on myöhemmin muutettu loivaksi pulpettikatoksi. Lisäksi lattiaan on asennettu koivuparketti vuonna 1968, ja vuodesta 1980 alkaen tehtiin perusteellinen remontti Museoviraston valvonnassa. Tähän remonttiin saatiin rahoitusta Opetusministeriöltä. Vuosina 2015–2016 rakennettiin laitoskeittiö ja saniteettitilat, mm. inva-wc. Nykyään talon pinta-ala on 610 m², josta sali 177 m², näyttämö 68 m², keittiö 24 mv, kahvio 48 m², aula ja naulakkotila yhteensä 75 m², saniteettitilat 29 m² ja asunto 70 m². Talo sijaitsee Rautalammin seurakunnalta vuokratulla tontilla, joka on kooltaan 3295 m².
Toimintaa työväentalolla.
Talolla järjestettiin juhlia, naamiaisia, iltamia ja valistustilaisuuksia. Myös voimistelu- ja urheiluseura Rautalammin Reipas järjesti työväentalolla kesäjuhlat. Kaupanpito jatkui talossa 1940-luvulle asti. Kauppapuodissa olivat vuokralaisena Työväen osuuskauppa ja Osuusliike Kansanvoima.
Nykyinen toiminta.
Työväentaloa vuokrataan erilaisia tilaisuuksia varten. Yhdistyksen oman kokous- ja juhlatoiminnan lisäksi talolla on sunnuntaisin bingo, minkä lisäksi siellä järjestetään perhejuhlia, huutokauppoja, näyttelyitä sekä kulttuuri- ja koulutustoimintaa. Talo on toiminut kunnan väistötilana vuosina 2008 ja 2017. Taloa on käyttänyt 2010-luvun lopulta lähtien vuosittain noin 7 000 henkeä.
Lohjan vanha kaupungintalo

Lohjan vanha kaupungintalo (ruots. "Lojo stadshus", vuoteen 1969 Lohjan kauppalantalo) on Lohjalla, osoitteessa Laurinkatu 50 sijaitseva kaupungin entinen virastotalo.
Historia.
Rakennus valmistui vuonna 1929, ja sen suunnittelivat Toivo ja Jussi Paatela. Sen rakennuttivat kauppias J. Hynninen sekä pankinjohtaja V. Joenpelto. Se edustaa 1920-luvun klassismin ja orastavan funktionalismin välimuotoa. Alkujaan alakerrassa oli liiketilaa ja yläkerrassa asuntoja. Talossa toimineita yrityksiä olivat mm. Hynnisen kone-ja kalustoliike, apteekki ja Tuomisen kenkäkauppa. Kauppalantaloksi se ostettiin vuonna 1939. 1970-luvulle tullessa koko talo oli täysin virastokäytössä. Vuonna 1953 ullakkoa korotettiin viraston tarpeita vastaamaan. Julkisivuun lisättiin genitex-pinnoite 1970-luvulla, ja samaan aikaan asunnoista tehtiin toimistotiloja. Hissi ja ilmastointi lisättiin 1990-luvulla. Vuonna 1997 Lohjan kaupungin ja kunnan liitoksen seurauksena kaupungintalon toiminnot siirrettiin suurempiin tiloihin silloiseen Lohjan kunnan kunnantaloon, noin sadan metrin päähän. Nykyisin talossa toimii Verohallinto.
Teuvan Pirttilä

Teuvan työväentalo Pirttilä on vuonna 1939 rakennettu Teuvan kirkonkylässä sijaitseva Työväentalo. Nykyisin talo on yksityiskäytössä.
Historiaa.
Teuvalla perustettiin Osakeyhtiö Pirttilä, jonka tarkoituksena oli rakentaa ja ylläpitää työväentalo Teuvan kirkonkylään. Vaasa-lehdessä oli 22. päivänä 1939 ilmoitus, jossa pyydettiin urakkatarjousta kaksikerroksisesta puurakennuksesta. 
Rakennus.
Talo rakennettiin vielä samana vuonna. Rakennuksen ulkomitat olivat 31,5 x 19,5 metriä. Työväentalo on suuri, salin pinta-ala 247 m², näyttämö 104 m² ja ravintola 90 m² ja vielä vaatesäilytyskin 40 m². Talon toiseen kerrokseen valmistui viisi vuokrattavaa asuinhuoneistoa.
Toimintaa työväentalolla.
Talolla ovat toimineet monet työväenjärjestöt, ja yksityisetkin ovat pitäneet siellä häitä, syntymäpäiviä ja muita juhlia. Viime aikoina talon uusitulla parketilla on toiminut myös tanssiurheiluseura Tempo. 
Uusi omistaja.
Osakeyhtiö Pirttilä myi talon huutokaupalla Laten KH-Palvelut Oy:lle 8 382 euron kauppasummalla 24. päivänä elokuuta 2022. Uusi omistaja on ainakin toistaiseksi luvannut pitää talon toiminnat entisellään. Myös talon seinässä oleva Pirttilä-nimikyltti säilyy.
Liessaaren louhokset

Liessaaren louhokset ovat Lohjan Liessaaressa sijaitsevia entisiä graniittikaivoksia. Ne avattiin vuonna 1850. Kiveä vietiin merkittäviinkin paikkoihin, kuten Pietariin ja siitä rakennettiin mm. Porvoon seurakuntatalo. Liessaaren graniitista tehtiin myös Lohjan torin kiveys. Louhokset suljettiin myöhemmin vuonna 1940, eikä niistä ole enää jäljellä maanpäällisiä rakennelmia. Sittemmin ne ovat hieman metsittyneet.
Moisionkadun rautatiesilta

Moisionkadun rautatiesilta on Lohjan kaupungissa sijaitseva entinen rautatiesilta. Se valmistui vuonna 1933 osana Lohjan satamarataa. Silta rakennettiin täysin teräksestä hitsausliitoksien avulla, ja se oli ensimmäinen kaltaisensa silta Suomessa. Tätä ennen Moisiolle kulkenut tie kulki rautatien päältä, mutta vaarallinen nousu penkereen päälle päätettiin korvata alikululla. Sillan jänneväli on 12 metriä ja paino 12 tonnia.
Vuonna 2012 liikennöinti satamaradalla päättyi, ja sen kohtalo jäi vaakalaudalle. Myöhemmin radan pohjalle päätettiin rakentaa 4,5 kilometriä pitkä pyöräilyn ja jalankulun väylä, joka tunnetaan myös nimellä Kaaribaana. Sen ensimmäinen osa avattiin vuonna 2021 Pitkäniemestä Lohjan museolle. Toiseen osaan museolta Ventelään kuului myös sillan korjaus jalankulun ja pyöräilyn sillaksi. Siltaremontti alkoi toukokuussa 2022, ja se asennettiin takaisin paikoilleen kesäkuussa 2022.
Sanquintininkengurotta

Sanquintininkengurotta ("Dipodomys gravipes") on Meksikossa kotoperäisenä elävä äärimmäisen uhanalainen jyrsijälaji. 
Sanquintininkengurotta on noin 12 cm pitkä ja sen hännässä on tupsu. ”Kenguru” sen nimessä viittaa voimakkaisiin takajalkoihin joiden avulla eläin loikkii. San Quintin taas on paikkakunta parisataa kilometriä Ensenadasta etelään.
Sanquintininkengurottia ei tavattu elävänä pitkään aikaan vuoden 1986 jälkeen, ja sen pelättiin jo kuolleen sukupuuttoon. Niiden kotiseudulla maatalous on kehittynyt voimakkaasti, ja sinne on raivattu uutta peltoa ja perustettu kasvihuoneita tomaateille ja mansikoille. Vuonna 2018 Baja Californiasta löytyi kuitenkin neljä yksilöä.
Laurinkatu

Laurinkatu (ruots. Larsgatan) on yksi Lohjan pääkaduista. Se alkaa Kirkkokentältä ja päättyy Porttikujan kohdalla. Sen varrella sijaitsee merkittäviä liikkeitä ja toimijoita. Niihin lukeutuvat mm. Säästöpankki, Prisma-keskus sekä useita ravintoloita. Laurinkadun liikenneympyrästä terveyskeskukselle asti olevaa osuutta parannettiin 2022 syksyllä. Suurin osa kadun nykyisestä rakennuskannasta on rakennettu 1970-luvulta lähtien.
Sammatin kunnantalo

Sammatin kunnantalo on Lohjalla, Sammatin kirkonkylässä sijaitseva entisen Sammatin kunnan kunnantalo.
Historia.
Sammatin kunnantalo valmistui kirkonkylään vuonna 1908. Rakennuksessa toimi myös Sammatin Säästöpankin konttori 1930-luvulle asti. Se toimi kunnan hallinnon ja muiden palveluiden toimipaikkana aina Sammatin ja Lohjan kuntaliitokseen saakka vuonna 2009. Se laitettiin myyntiin Lohjan kaupungin toimesta. Sammattilaiset olisivat halunneet siitä kyläläisten tapaamispaikan, mutta tämä ei toteutunut. Talo lopulta myytiin yksityishenkilöille ja siitä tuli asuintalo.
Karjalohjan kunnantalo

Karjalohjan kunnantalo (nyk. Kylätalo Kehrä) on Lohjan Karjalohjalla sijaitseva entinen kunnantalo. Se sijaitsi vuoteen 2013 Karjalohjan kunnassa, jonka virastotalo se oli.
Historia.
Rakennus valmistui vuonna 1908 Karjalohjan kunnalle. Edellinen kunnantalo sijaitsi samalla tontilla, mutta oli palanut samana vuonna. Rakennuksessa on ajan saatossa toiminut myös kanttorila, alakansakoulu ja kirjasto. Rakennuksen ulkonäköä on muutettu jonkin verran, huomattavimpana muutoksena olleen vuonna 1952, kun uusi sisäänkäynti valmistui. 
Kunnantalo menetti viimein alkuperäisen käyttötarkoituksensa Karjalohjan liityttyä Lohjaan. Siinä toimi hetken ajan Lohjan kaupungin palvelupiste. Vuoden 2016 alussa talo asetettiin myyntiin. Saman vuoden kesänä talo myytiin uudelle omistajalle ja siitä tehtiin Kylätalo Kehrä.
Meksikonaguti

Meksikonaguti ("Dasyprocta mexicana") on Meksikossa ja Kuubassa elävä äärimmäisen uhanalainen jyrsijälaji.
Meksikonaguti on päiväaktiivinen laji, joka viihtyy alankojen ikivihreissä metsissä. Se syö hedelmiä, pehmeitä siemeniä ja metsän kasvien nuoria versoja. Sitä tavataan alkuperäisenä Veracruzin keskiosista Oaxacan itäosiin ulottuvalla alueella. Sitä on istutettu sekä Kuuban itä- että länsiosiin.
Totana

Totana on kaupunki Murcian alueella kaakkoisessa Espanjassa noin 40 kilometriä Murcian kaupungista lounaaseen.
Maantiede.
Totana sijaitsee Bajo Guadalentín -comarcan alueella Murcian eteläosassa. Etäisyys Välimeren rannikolle on noin 30 kilometriä. Totanan luoteispuolella sijaitsee vuoristo Sierra Espuña, jonka korkeimmat kohdat kohoavat yli 1 500 metriä merenpinnan yläpuolelle.
Historia.
Totanan alueella on asuttu jo esihistoriallisena aikana. Ensimmäisellä vuosisadalla ennen ajanlaskun alkua alue roomalaistui voimakkaasti. Roomalaisvaltaa seurasi islamilainen kausi, joka alkoi 700-luvulla. Kristityt valtasivat Pyreneiden niemimaata pikkuhiljaa takaisin, Totanan seutu liitettiin Kastilian kuningaskuntaan Alcarazin sopimuksella (Tratado de Alcaraz) vuonna 1243. Seutu jäi keskiajan viimeisinä vuosisatoina lähes asumattomaksi, koska sitä oli vaikea puolustaa muslimien hyökkäyksiltä. Se alkoi olla varteenotettava kylä vasta reconquistan päätyttyä 1490-luvulla.
Totana kasvoi kylästä pikkukaupungiksi, ja erityisesti 1700-luku oli hyvää aikaa koko Murcian alueelle. Seuraavan vuosisadan alku oli rauhatonta ja keltakuume tappoi suuren osan Totanan väestöstä, joka oli kohonnut noin kymmeneen tuhanteen. Totana sai rautatieyhteyden 1885, mikä paransi huomattavasti sen taloudellista asemaa. Totana virallistettiin kaupungiksi vuonna 1918. Kaupunki koki takaiskun vesipulan takia 1930-luvulla, mutta vuosisadan jälkipuoliskolla se kehittyi jälleen voimakkaasti muun Espanjan mukana.
Totanan alueen merkittävä muinaismuisto on pronssikautinen La Bastida de Totana. Historiallisesti merkittäviä rakennuksia ovat niin ikään keskustan luoteispuolella sijaitseva Santuario de Santa Eulalia ja kaupungin ytimessä sijaitseva kirkko Iglesia parroquial de Santiago el Mayor 1500-luvulta.
Talous ja liikenne.
Totanan talouselämän runkona on maatalous (paprikat, viinirypäleet) ja karjankasvatus (siat, siipikarja). Keramiikan valmistuksella on pitkät perinteet. Maantieliikenteen keskeinen väylä on Autovía del Mediterráneo (A-7). Totanan rautatieasema sijaitsee rataosuudella Murcia del Carmen–Águilas.
Zaglossus attenboroughi

Zaglossus attenboroughi on Uudessa-Guineassa elävä nokkaeläin. Se elää trooppisissa vuoristometsissä Papuan saaren pohjoisimmassa osassa. Kolmen muun nokkasiililajin ja vesinokkaeläimen ohella se on yksi viidestä nokkaeläimiin kuuluvasta nisäkäslajista, jotka eivät synnytä eläviä poikasia vaan munivat.
"Zaglossus attenboroughi" on pienikokoisin nokkasiililaji, se painaa 2–3 kg. Nokka on noin 7 cm pitkä. Tumman punertavanruskea turkki on lyhyt, tiheä ja muodostuu ohuista karvoista. Aikuisella ei ole hampaita, mutta kieltä peittävät suomut toimivat vähän hampaiden tavoin.
Laji on saanut nimensä television luonto-ohjelmia toimittavan David Attenboroughin kunniaksi. Sen pelättiin kuolleen jo sukupuuttoon, sillä siitä ei ollut havaintoja vuoden 1961 jälkeen, mutta uusia havaintoja sen pesäkoloista ja muista jäljistä tehtiin vuonna 2007. Vuonna 2023 saatiin myös ensimmäiset kuvat elävästä eläimestä kamera-ansalla.
Muiden Zaglossus-suvun nokkaeläinten tavoin se on yöeläin. Sitä metsästetään etsimällä koirien avulla sen päiväpiiloja. Laji on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi. Se on lueteltu CITES-sopimuksen liitteessä kaksi, mikä rajoittaa sen kansainvälistä kauppaa, mutta paikalliset asukkaat pyydystävät sitä ruoakseen.
Molina de Segura

Molina de Segura on teollisuuskaupunki Murcian alueella kaakkoisessa Espanjassa. Kaupunki on osa Murcian metropolialuetta.
Maantiede.
Molina de Segura sijaitsee Vega Media del Segura -comarcan alueella Murcian itäosassa noin kymmenen kilometriä Murcian kaupungista luoteeseen. Etäisyys Alicantesta on noin 70 kilometriä lounaaseen. Río Segura virtaa Molina de Seguran länsipuolitse kohti Välimerta, jonka rannalle on noin 45 kilometriä kaupungin keskustasta. Kaupunki sijaitsee 325-kilometrisen Río Seguran keskijuoksulla.
Molina de Seguran alue on moni-ilmeinen vuoristoineen ja kuivine tasankoineen. Vuotuinen sademäärä on vähäinen, kesät ovat kuumia ja kuivia. Vesipula vaivaa kaupunkia toistuvasti.
Molina de Segurassa on viisitoista virallista kaupunginosaa. Suurin osa väestöstä elää Molinan kaupunginosassa, joka on kaupungin keskusta. Yli tuhannen asukkaan yltävät myös Ribera de Molina, El Llano ja Torrealta.
Historia.
Molina de Seguran alueella on asuttu jo esihistoriallisena aikana, ja Rooman valtakunnan aikana alueelle alkoi kasvaa kaupunki. Roomalaisvaltaa seurasi islamilainen kausi, ja arabit antoivat kaupungille nimen Mulinat as-Sikka. Kristityt valtasivat Pyreneiden niemimaata pikkuhiljaa takaisin, Molinan seutu liitettiin Kastilian kuningaskuntaan Alcarazin sopimuksella (Tratado de Alcaraz) 1200-luvulla. Keskiaikana seutua hallitsi Fajardon suku. 1600-luku oli vaikeaa aikaa, sillä muslimien ja juutalaisten karkotuksen seurauksena puhkesi taloudellinen ja demografinen kriisi. Vuosisadan puolessa välissä kaupunkia runtelivat rutto ja tulva.
1700-luku oli hyvää aikaa koko Murcian alueelle, ja myös Molinan talous ja väkiluku kasvoivat. 1800-luvulla maatalous oli edelleen Molinan merkittävin elinkeino, kaupunki teollistui vasta 1900-luvulla. Säilyketeollisuus oli talouden moottorina vuosisadan loppuun, jolloin sen hiipuminen aiheutti kriisin, minkä jälkeen kaupungin elinkeinoelämä monipuolistui.
Molinan lukuisiin kirkkoihin kuuluu muun muassa Iglesia de Nuestra Señora de la Asunción, joka vihittiin käyttöön 1765. Kaupungin muinaismuistoja on 1000–1200-luvuilla rakennettu Muralla árabe de Molina de Segura.
Talous ja liikenne.
Molina de Segura on merkittävä teollisuuskaupunki ja kaupankäynnin keskus. Alueella harjoitetaan myös laajamittaista hedelmien ja vihannesten viljelyä. Maantieliikenteen keskeinen väylä on Autovía de Murcia (A-30).
Saiskos pluvan?

Saiskos pluvan? on Vesa-Matti Loirin esikoissingle vuodelta 1968. Kappale on suomeksi sanoitettu versio Earl Scruggsin bluegrass-tyylisestä instrumentaaliteoksesta "Foggy Mountain Breakdown". Sanoituksen teki Pertti Reponen. Singlen b-puoli "Voiku onnistus!" on suomenkielinen versio rock-klassikosta "Rock Around the Clock". Se on niin ikään Reposen sanoittama.
"Saiskos pluvan?" ja "Voiku onnistus!" julkaistiin myös EP-levyllä "Simoploiri" vuonna 1969. Sanoituksensa osalta "Saiskos pluvan?" on humoristinen monologi, jossa Loirin tulkitsema kertoja yrittää vietellä naista orkesterin soittaessa taustalla.
Jope Ruonansuu levytti "Saiskos pluvan?" -kappaleesta oman versionsa "Saiskos luvan, nimittäin", jolla hän imitoi Spede Pasasta.
Tuomittuna kulkemaan (kappale)

Tuomittuna kulkemaan on Juha Tapion sävelteos vuodelta 2012. Sen tulkitsivat duettona Vesa-Matti Loiri ja Samuli Edelmann. Kappale julkaistiin CD-singlenä ja saman nimisen studioalbumin raitana. Kappale esitetään myös draamaelokuvassa "Tie pohjoiseen" (2012).
"Tuomittuna kulkemaan" -kappaleen sävellajina on g-molli.
Kent Kirk

Kent Kirk (s. 26. elokuuta 1948 Esbjerg) on tanskalainen konservatiivisen kansanpuolueen poliitikko. Hän on istunut kansankäräjillä vuosina 1984–1998 ja toiminut Tanskan kalastusministerinä vuosina 1989–1993. Vuosina 1979–1984 hän oli Euroopan parlamentin jäsen.
Simoploiri

Simoploiri on suomalainen EP-levy vuodelta 1969. Sen a-puolen kaksi kappaletta esittää Simo Salminen. B-puolen kaksi kappaletta esittää Vesa-Matti Loiri. EP:n molemmat puolet oli julkaistu seitsentuumaisina singleinä vuonna 1968.
"Politiikkalaulun" sävelsi Jaakko Salo ja sanoitti Jukka Virtanen. "Tenkka-tenkka-poon" sanoitti Virtanen. Molemmat kappaleet sovitti Salo ja niitä säestää Jaakko Salon orkesteri.
"Saiskos pluvan?" on suomenkielinen versio Earl Scruggsin sävelteoksesta "Foggy Mountain Breakdown". "Voiku onnistus"" on suomenkielinen versio sävelteoksesta "Rock Around the Clock". Molemmat sanoitti Pertti Reponen.
Putkinotko (televisiosarja)

Putkinotko on suomalainen television minisarja vuodelta 1998. Se perustuu Joel Lehtosen samannimiseen romaaniin, joka julkaistiin 1919–1920. Televisiosarjan käsikirjoitti ja ohjasi Reima Kekäläinen.
Juoni.
Putkinotko on köyhä torppa, jota isännöi lorvaileva viinatrokari Juutas Käkriäinen ja emännöi sanavalmis Rosina Käkriäinen. Perheessä on kymmenen lasta. Juutaksen ja Rosinan keskustelut ovat suorasukaista sanasotaa vailla sievisteleviä kiertoilmauksia. Lehtosen romaani tapahtuu yhden kesäpäivän aikana, kuten myös televisiosarja. Sarjan kolmannessa osassa päärooliin nousee Aapeli Muttinen, joka omistaa Putkinotkon ja sen alueella sijaitsevan huvilan. Muttinen luovuttaa Putkinotkon Käkriäisen omistukseen, jolloin tämä saa tuta, mitä omistaminen lopulta on.
"Putkinotkon" historiallisena taustana on aika ennen sisällissotaa, jolloin omistavan yhteiskuntaluokan ja köyhien välit vähä vähältä kiristyivät.
Tuotanto.
"Putkinotkoa" kuvattiin kesinä 1995, 1996 ja 1997. Sen tuotantokustannukset olivat kahdeksan miljoonaa markkaa eli noin 1,9 miljoonaa euroa vuoden 2021 rahanarvon mukaan. Mittavasta materiaalista oli määrä tuottaa kaksi elokuvaa, mutta lopulta päädyttiin noin neljä tuntia kestävään televisiosarjaan.
Julkaisut.
"Putkinotko" esitettiin ensi kerran joulun ja uudenvuoden ajan juhlakautena 1998. Se on julkaistu myös DVD:nä ja Yleisradion maksuttomassa Areena-palvelussa.
Muuta.
"Putkinotko"-romaanista on tehty myös vuonna 1954 samanniminen "elokuva". Elokuvan ohjasi Roland af Hällström, päärooleja näyttelivät Matti Lehtelä ja Elvi Saarnio.
Isle La Motte

Isle La Motte on kunta ("town") ja saari Yhdysvalloissa Vermontin osavaltiossa. Sen väkiluku oli 488 vuonna 2020. Kunta sijaitsee Grand Islen piirikunnassa. Isle La Motte on suosittu kesäkohde, ja saaren asukasluku nouseekin väliaikaisesti kesäisin.
Väestö.
Vuonna 2020 Isle La Motten 488 asukkaasta valkoisia oli 94,3 %, mustia 0,8 % ja alkuperäisasukkaita 0,6 %. Asukkaista 0,8 % kuului johonkin muuhun rotuun ja 3,5 % asukkaista kuului kahteen tai useampaan rotuun. Asukkaista 0,9 % puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 0,9 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Miyake (Tokio)

Miyake () on Japanin kyläkunta Tokion metropolissa. Se käsittää Izusaariin kuuluvan Miyakejiman saaren, joka sijaitsee Tyynessä valtameressä noin 180 kilometriä Tokion kaupunkialueelta etelään. Saaren keskellä kohoaa aktiivinen tulivuori. Miyaken kunta on osa Miyaken aliprefektuuria. Miyakessa on 2 336 asukasta (elokuussa 2022) ja sen pinta-ala on 55,27 neliökilometriä.
Maantiede.
Miyakejima on tuliperäinen saari, joka sijaitsee noin 80 kilometrin etäisyydellä Izun niemimaan rannikosta. Izusaarista se on kolmanneksi suurin Izu Ōshiman ja Hachijōjiman jälkeen. Saarella kohoaa Oyama-niminen 775 metriä korkea aktiivinen tulivuori, joka on purkautunut muun muassa vuosina 1962, 1983 ja 2000. Purkaukset ovat muodostaneet saarelle laavakenttiä ja korkeita jyrkänteitä. Miyaken kunnan keskuskylä on Kamitsuki (神着) saaren pohjoisosassa.
Kuroshiovirran ansiosta saaren ilmasto on subtrooppinen ja runsassateinen. Vuoden keskilämpötila on 17,7 celsiusastetta. Saarella sataa noin 3 000 millimetriä vuodessa, kaksi kertaa enemmän kuin Tokion kaupunkialueella.
Kunnan alue kuuluu kokonaisuudessaan Fujin–Hakonen–Izun kansallispuistoon.
Historia.
Heian-kaudelta lähtien saarta hallitsi noin tuhannen vuoden ajan Mibu-klaani. Vuosisatojen aikana saarta kiusasivat lukuisat tulivuorenpurkaukset, useammin kuin muita Izusaaria. Saaren kameille, joiden ajateltiin olevan tuhoista vastuussa, rakennettiinkin monia pyhäkköjä. Tulivuorelle on omistettu esimerkiksi Toga-jinjan pyhäkkö.
Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla Miyakejima toimi rangaistussiirtolana. Yhteensä saarelle lienee lähetetty tänä aikana noin 2 300 rikoksesta tuomittua. Saarelle karkotettiin esimerkiksi taidemaalari ja runoilija Hanabusa Itchō sekä skandaalin aiheuttanut kabukinäyttelijä Ikushima Shingorō. 
Nykyisen muotonsa Miyaken kyläkunta sai vuonna 1956, kun siihen liitettiin saarella sijainneet Akon ja Tsubotan kyläkunnat. Akon alue tuhoutui jäätyään laavavirran alle vuoden 1983 tulivuorenpurkauksessa. Tätäkin suurempi purkaus alkoi vuoden 2000 kesällä; kun se oli aiheuttanut pyroklastisen virran, koko saari määrättiin evakuoitavaksi 2. syyskuuta 2000. Kunnan asukkaat pääsivät palaamaan koteihinsa vasta vuoden 2005 helmikuussa, kun evakuointikäsky raukesi.
Talous.
Merkittäviä elinkeinoja ovat kalastus sekä vihannesten ja huonekasvien viljely. Saarella tuotetaan myös fermentoitua "kusaya"-kalaa ja punalevää ("tengusa"), jota käytetään agarin valmistuksessa.
Liikenne.
Miyakejiman itäosassa on Miyakejiman lentoasema, jolta on lentoja Hanedan lentoasemalle Tokioon ja Chōfun lentoasemalle Chōfuun. Saarelta on säännöllinen laivayhteys Tokion lisäksi Mikurajiman ja Hachijōjiman saarille.
Raitasureli

Raitasureli ("Presbytis femoralis") on Malesiassa ja Singaporessa tavattava äärimmäisen uhanalainen häntäapinalaji. Se elää kosteiden alueiden metsissä ja syö nuoria lehtiä, kukkia, hedelmiä ja siemeniä.
Raitasurelit ovat Singaporen suurimpia kädellisiä. Aikuiset voivat painaa 6–8 kg, pään ja vartalon yhteispituus on 60–65 cm. Häntä on pidempi kuin vartalo ja voi olla jopa 80 cm pitkä. Apinat käyttävät häntäänsä apunaan tasapainoillakseen oksilla liikkuessaan nopeasti metsän läpi. 
Raitasureleilla on suvulleen ominainen ulkonäkö – pienet kasvot ja teräväkärkistä huppua muistuttava pään karvoitus. Niillä on selkeät valkoiset silmärenkaat ja syvänruskeat silmät. Niillä on tumman ruosteenruskeanmusta turkki kaikkialla kehossaan lukuun ottamatta vatsaa ja reisien sisäosia, joissa on ohut harmaanvalkoinen turkki. Urokset ja naaraat näyttävät samankaltaisilta. Poikasilla on syntyessään silmiinpistävän valkoinen turkki, jossa on musta ristikuvio. Jokaisella langurilla on omat kasvonpiirteensä ja populaatio on niin pieni, että tutkijat pystyvät tunnistamaan valokuvista yksittäisiä apinoita ja seuraamaan niiden elämää useiden vuosien ajan.
Mentawainsureli

Mentawainsureli ("Presbytis potenziani") on Indonesian Mentawaisaarilla tavattava äärimmäisen uhanalainen häntäapinalaji. Se elää ikivihreissä sademetsissä alueilla, joilla sataa noin 4 000 mm vuodessa.
Mentawainsurelin pään ja vartalon pituus on yhteensä noin 50 cm, hännän pituus 58 cm ja paino viitisen kiloa. Selkä ja häntä ovat mustat, reisien sisäpinnat punertavat ja vatsa valkoinen.
Tätä lajia uhkaavat pääasiassa metsästys ruoaksi ja myyntiin, samoin kuin metsien raivaaminen öljypalmuviljelmien tieltä ja muista syistä. Metsästyksen tehokkuus on lisääntynyt viime vuosina, koska uusien teiden ja polkujen ansiosta syrjäisille alueille on helpottunut pääsy sekä jouset ja nuolet on korvattu ilmakivääreillä. Lisäksi paikalliset rituaalit ja tabut, jotka aiemmin säätelivät metsästystä, ovat asteittain murentuneet lähetyssaarnaajien ja lainsäädännön vaikutuksesta.
Joulukuusien tuotanto

Joulukuusien tuotanto tarkoittaa kaikkia niitä keinoja, joilla joulukuusia tuotetaan hyödykkeiksi. Joulukuusia tuotetaan ympäri maailmaa, ja kuusitiloja on monen kokoisia.
Suomessa yleisin joulukuusilaji on metsäkuusi. Myös serbiankuusia, lännenpihtoja, okakuusia ja mustakuusia kasvatetaan joulukuusiksi.
Luonnonkuusen tuotantoprosessi.
Joulukuusen kasvatus alkaa 8–15 vuotta ennen sen myyntiä. Keväällä viljelijä istuttaa kuusen taimen: puolen hehtaarin viljelmälle saattaa mahtua esimerkiksi tuhat joulukuusta. Kesällä kasvavan taimen ympäristöä hoidetaan kitkemällä siitä heiniä. Jos viljelijä ei kitke heiniä kuusen ympäriltä, puun alaoksat eivät säily tuuheina. Joulukuusia hoidetaan myös myyräntorjunnalla, lannoituksella ja taimien tukemisella, jotta ne eivät kasvaisi vinoon. Jotkut viljelijät käyttävät tuotannon aikana myös torjunta-aineita, mutta toisaalta on myös olemassa luomujoulukuusitiloja. Suomessa torjunta-aineita ja lannoitteita käytetään viljelmillä tavallisesti vain vähän.
Kun kuusi on keväällä tai loppukesästä noin metrin korkuinen, se leikataan halutun muotoiseksi. Haluttu muoto riippuu ostajien mieltymyksistä ja huonetiloista, eikä olekaan tiettyä muotoa, jollaisiksi kaikki joulukuuset muotoillaan. Monet suositut joulukuuset ovat kuitenkin tasaisia, tuuheita ja kapeita. Muotoilu saatetaan tehdä esimerkiksi käsisaksilla, ja se tehdään kuuselle vuosien mittaan moneen kertaan. Kasvatuksen aikana joulukuusiviljelmille vaaraksi ovat kuusenneulaspistiäiset, halla ja sienitaudit.
Elo- tai syyskuussa viljelijä merkitsee ne kuuset, jotka hän kokee valmiiksi myytäviksi. Valitut kuuset kaadetaan noin neljä viikkoa ennen joulua, ja ne saatetaan kuljettaa sen jälkeen myyntiin tai laittaa säilöön tuulelta suojattuun kylmään paikkaan. Kuusien kaato ja myynti saattaa kestää kokonaisuudessaan 3–4 viikkoa. Jotkut viljelijät myyvät kasvattamansa joulukuuset asiakkaille itse joko toreilla tai paikan päällä viljelmällä; toiset viljelijät kaatavat ja keräävät kuuset, mutta jättävät myynnin jälleenmyyjien vastuulle. Joulukuusen myynti viljelmällä onnistuu, kun ostaja tulee itse hakemaan ostamansa kuusen. Jotkut ostajat haluavat myös kaataa valitsemansa kuusen itse. Osa viljelijöistä tarjoaa mahdollisuuden ostaa joulukuusen verkkokaupasta myös kotiinkuljetuksella.
Giovanni Meoni

Giovanni Meoni on italialainen oopperalaulaja, äänialaltaan baritoni.
Meoni opiskeli pianonsoittoa ja laulamista. Hän tulkitsi alun perin Vincenzo Bellinin ja Gaetano Donizettin bel canto -ohjelmistoa, mutta eteni Giuseppe Verdin oopperoiden suuriin rooleihin. Näyttämödebyyttinsä Meoni teki Marcellon roolissa Giacomo Puccinin oopperassa "La bohème" Rietin Teatro Flavio Vespasianossa. Hän saavutti sekä kansallista että kansainvälistä kilpailumenestystä. 
Meoni on tehnyt esiintymisiä muun muassa Metropolitan-oopperassa, Wienin valtionoopperassa, Zürichin oopperassa, Bolšoi-teatterissa ja Gran Teatre del Liceussa. Kapellimestareita, joiden johdolla hän on esiintynyt, ovat olleet muiden muassa Riccardo Muti, Zubin Mehta, Myung-whun Chung, Gary Bertini, Daniele Gatti, Daniel Oren, Gianluigi Gelmetti, Alain Lombard, Pinchas Steinberg, Nello Santi, Donato Renzetti ja Renato Palumbo.
Hovgård (Siuntio)

Hovgård on entinen kartano Siuntiossa, Uudellamaalla. Säteritila nimetään kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 1556. Nykyisin kartanoa ei enää ole olemassa. 
Hovgård sijaitsi Pikkalanjoen länsipuolella ja kuului osaksi Pikkalan kartanon maita, joka sijaitsee Pikkalanjoen itäpuolella. Hovgård kuului luultavimmin yksiin Siuntion vanhimpiin rakennuskerrostumiin. Kartano sisältyi Klaus Flemingin Pikkalan omistuksiin 1500-luvun lopulla.
Engin Uğur

Engin Uğur (s. 2004) on turkkilainen kevytsarjan karateka. Hän saavutti Kyokushinissa EM-pronssia 2022.
Kilpaura.
Uğur saavutti lokakuussa 2019 Turkin mestaruuskilpailuissa 14–15-vuotiaiden sarjassa kultaa voitettuaan alle 65-kiloisten sarjan loppuottelussa İsmail Kücükin. Lisäksi hän sijoittui toiseksi katakilpailussa.
Uğur oli mukana marraskuussa 2021 nuorten EM-kilpailuissa Puolassa.
Kesäkuussa 2022 hän oli ensimmäistä kertaa mukana aikuisten EM-kilpailuissa Bulgariassa, jossa hän saavutti pronssia voitettuaan mitalikamppailuissa Carlos Dominguezin.
Keith Carney

Keith Carney (s. 3. helmikuuta 1970 Providence, Rhode Island, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Carney pelasi urallaan 1 018 NHL-liigan runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hän teki 45 maalia ja 183 syöttöä eli 228 tehopistettä. Urallaan hän edusti Buffalo Sabresia, Chicago Blackhawksia, Phoenix Coyotesia, Mighty Ducks of Anaheimia, Vancouver Canucksia ja Minnesota Wildia.
Outo kesä

Outo kesä on Yle Areenassa elokuussa 2022 julkaistu suomalainen nuortensarja. Sarjan on käsikirjoittanut ja ohjannut Lauri-Matti Parppei ja sen pääosissa näyttelevät Elsi Sloan ja Katja Lukkarinen.
Sarja kertoo lukion jälkeistä välivuotta pitävistä ystävyksistä Minnasta ja Ainosta, jotka alkavat kesäöisin murtautua naapurustonsa taloihin.
Inhulets

Inhulets () on 557 kilometriä pitkä Dneprin oikeanpuoleinen sivujoki, joka virtaa Ukrainan Kirovohradin, Dnipropetrovskin, Mykolajivin ja Hersonin alueiden läpi. Inhuletsin valuma-alueen laajuus on 14 460 neliökilometriä. Joen kaltevuus on 0,36 m/km. Vesivarat ovat peräisin pääosin lumesta ja sateesta. Joki on jäässä joulukuun alkupäivistä maaliskuun 10.–20. päivän seutuville.
Joki saa alkunsa Dnerin ylängöltä Kirovohradin alueen Topilo Znanjan kylän länsipuolelta. Inhulets mutkittelee runsaasti miltei koko mitaltaan. Yläjuoksulla joen leveys on 2–10 metriä, keskiosissaan 20–50 metriä ja alajuoksulla 90–160 metriä, leveimmillään 250 metriä. Joen syvyys on yläjuoksulla 0,3–1,5 m, keski- ja alajuoksulla koskien 0,5–0,7 metristä tasankojen 1,5–6,0 metriin.
Kryvyi Rihin seudun kaivostoiminnan jätevedet pilaavat joen vedenlaatua huomattavasti.
Pääjuoksun paikkakuntia.
Oleksandrija, Kryvyi Rih, Shyroke, Inhulets (aiempi kaupunki, nykyisin osa Kryvyi Rihia), ja Snihurivka.
Money Mark

Mark Ramos-Nishita (s. 10. helmikuuta 1960 Detroit, Michigan), tunnettu taiteilijanimellään Money Mark, on yhdysvaltalainen muusikko, lauluntekijä ja tuottaja. Money Mark on parhaiten tunnettu lähes kahden vuosikymmenen mittaisesta yhteistyöstään Beastie Boysin kanssa. Soolouransa lisäksi hän on myös työskennellyt useiden tunnettujen artistien ja yhtyeiden kanssa kuten Carlos Santana, The Rolling Stones, Iggy Pop, Red Hot Chili Peppers, Beck, Moby, Jack Johnson ja Cypress Hill.
Ura.
1980-luvulla Money Mark toimi Dust Brothersin ääniteknikkona ja teki musiikin ohessa puusepän töitä. Tuttavansa, musiikkituottaja Mario Caldato Jr.:n kautta hänet tilattiin kunnostamaan Beastie Boysin asuinpaikkaa, jossa yhtye oli parhaillaan äänittämässä albumiaan "Paul's Boutique" (1989). Money Mark päätyi soittamaan ja tekemään kappaleita sen seuraavalle albumille "Check Your Head" (1992). Siitä lähtien hän oli mukana jokaisella ryhmän albumilla sen viimeiseen julkaisuun "Hot Sauce Committee Part Two" (2011) saakka ja kiersi säännöllisesti ryhmän mukana konsertoimassa.
Money Markin ensimmäinen sooloalbumi "Mark's Keyboard Repair" julkaistiin vuonna 1995 brittiläisen Mo' Wax -levymerkin kautta. Hän soitti itse kaikki instrumentit ja äänitti albumin pääasiassa yhden oton äänityksillä 8-raitaisella C-kasettinauhurilla. New Musical Express luonnehti albumia ”lo-fi musiikin mestariteokseksi”. Albumi nousi 35. sijalle Britannian albumilistalla. Money Markin seuraavalla albumilla "Push the Button" (1998) oli mukana myös muita muusikoita kuten bassoa albumilla soittanut Sean Lennon ja The Jon Spencer Blues Explosion -yhtyeen rumpali Russell Simins. Albumi on Money Markin soolouran menestynein julkaisu. Se ylsi korkeimmillaan Britannian albumilistan sijalle 17. Money Mark on soittanut kaikilla albumeillaan 15-vuotiaana isältään saamaansa Fender Rhodes -sähköpianoa.
Heinäkuussa 2023 Money Mark soitti koskettimia rap-yhtye Cypress Hillin kanssa hiphopin 50-vuotispäivän kunniaksi pidetyssä National Public Radion Tiny Desk -konsertissa.
Valikoidut yhteistyöt.
Beastie Boysin kanssa
Beckin kanssa
Jack Johnsonin kanssa
Red Hot Chili Peppersin kanssa
Linkin Parkin kanssa
The Claypool Lennon Deliriumin kanssa
Siuntion pitäjänmakasiini

Siuntion pitäjänmakasiini (ruots. "Sjundeå sockenmagasin") oli Siuntiossa, Uudellamaalla sijainnut pitäjänmakasiini eli lainajyvästö. Vuonna 1746 perustettu lainajyvästö ei koskaan ollut merkitykseltään keskeinen Siuntiossa ja edes kaikki tilalliset eivät olleet sen osakkaita aluksi.
Historia.
Siuntion pitäjänmakasiini päätettiin perustaa vuonna 1746. Kuitenkaan vielä vuonna 1750 ei ollut perustamisen eteen tehty mitään. Vasta tämän jälkeen nimismies Hans Myrberg, Kockiksen rusthollari ja Bölen Heickan tilallinen päättivät sijoittaa makasiiniin tynnyrin ruista henkeä kohti. 
Makasiinitoiminnan käynnistyttyä rakennettiin ensimmäinen pitäjänmakasiini Siuntion pappilan maalle 1757. Makasiinin ovi lukittiin kolmella lukolla ja sen päälliköksi nimettiin apulaispappi Henrik Lemström, ja valvojiksi lukkari Mårten Ärlig sekä talollinen Erik Eriksson Bölen Heickasta. 
Siuntion pitäjänkokouksessa 1816 päätettiin tukea Lohjan pedagogion toimintaa vuosittain viidellä tynnyrillä viljaa. Maksuja jatkettiin vuoteen 1822 jolloin koulu lakkautettiin. Vuonna 1827 lahjoitettiin lainajyvästöstä 50 tynnyriä viljaa tulen runteleman Turun hyväksi. 
1860-luvun katovuodet lisäsivät kiinnostusta makasiinia kohtaan ja vanha pappilan mailla sijainnut makasiini päätettiin korvata suuremmalla, Siuntion kirkon luokse pystytettävällä rakennuksella vuonna 1877. Vanha makasiini oli myöskin jo huonokuntoinen. 
Kun viljaa ei 1800-luvun lopulla lainattu makasiinista, alettiin sitä käyttää muihin tarkoituksiin. Siuntiossa oli paljon rakennustöitä vuonna 1875 ja tuolloin päätettiin tukea talollisten taloutta antamalla jokaiselle osakkaalle 15 kappaa ruista ilmaiseksi. Liikaa kertynyttä viljaa muutettiin ensimmäisen kerran rahaksi 1881. Kolme vuotta myöhemmin makasiinirahasto nousi yli 10 000 markan, ja siitä ryhdyttiin jakamaan lainoja osakkaille. Makasiinin tuotoilla ylläpidettiin myös muun muassa kotikouluja. Vuonna 1914 keskusteltiin makasiinin viljavarantojen myymisestä ja makasiinin lakkauttamisesta. Viljan laadun katsottiin heikkenevän pitkäaikaisessa varastoinnissa ja sunnitelmat Siuntion hautausmaan laajentamisesta uhkasivat pitäjänmakasiinin sijaintia. Suunnitelmia ei kuitenkaan hyväksytty ja myöhemmin vuosina 1917-1918 pitäjänmakasiini tuli tarpeeseen. 
Vuonna 1921 Siuntion pitäjänmakasiini lakkautettiin ja kaikki vilja myytiin. Makasiinirakennusta kirkolla ei enää ole olemassa. 
Sjundbyn makasiini.
Siuntiossa sijaitsi myös toinen lainajyvästö Sjundbyn linnalla. Tämä viljamakasiini perustettiin jo 1600-luvulla vapaaherratar Maria Silfverhjelmin johdosta. Lainajyvästö oli tarkoitettu Sjundbyn alaisien tilojen avuksi vaikeina aikoina.
Imperatritsa Jekaterina Velikaja (1914)

Imperatritsa Jekaterina Velikaja () oli Imperatritsa Marija -luokan taistelulaiva. Alus otettiin 1915 palvelukseen Venäjän keisarikunnan laivaston Mustanmeren laivastossa.
Valmistus.
Alus tilattiin nimellä "Jekaterina II" Mustanmeren telakalta Nikolajevista (nyk. Mykolajiv), missä köli laskettiin 30. lokakuuta 1913. Alus laskettiin vesille 6. kesäkuuta 1914 ja nimettiin uudelleen 27. kesäkuuta 1915. Se valmistui 18. lokakuuta 1915.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessan "Imperatritsa Jekaterina Velikaja" sijoitettiin Mustanmeren laivastoon, jonka mukana se osallistui ensimmäisen maailmansodan taisteluihin Bulgariaa ja Osmanien valtakuntaa vastaan. Helmikuun vallankumouksen jälkeen alus nimettiin "Svobodnaja Rossijaksi" (, 'Vapaa Venäjä'). Bolševikit valtasivat aluksen loppuvuodesta 1917. Brest-Litovskin rauhan jälkeen bolševikit välttivät aluksen luovuttamisen Saksan keisarikunnalle upottamalla sen Novorossijskin satamassa.
Harris Corporation

Harris Corporation oli yhdysvaltalainen aseteollisuus-, ilmailu- televiestintä- ja informaatiotekniikan yritys, jonka päämaja sijaitsee Melbournessa Floridassa. Yrityksen liikevaihto on noin viisi miljardia dollaria ja sillä on yli .
Yritys sulautui L3 Technologiesin kanssa vuonna 2019 uudeksi yritykseksi L3Harris Technologies.
Yrityksen tuotteita ovat muun muassa pimeänäkölaitteet. Muita tuotteita ovat muun muassa Night Hawk -sarjan tietokoneet.
Historia.
Yritys on perustettu vuonna 1926 nimellä Harris-Seybold-Potter Company ja se aloitti pienenä kirjapainokoneiden valmistajana. Vuonna 1957 yritys yhdistyi Intertypen kanssa ja vuonna 1967 Harris-Intertype yhdistyi elektroniikkalaitteita valmistavan Radiation-yrityksen kanssa. Tämän jälkeen yritys osti RF Communicationsin ja osallistui Apollo-ohjelman tiedonkäsittelyn järjestelmiin. Vuonna 1972 yritys osti General Electricin televisiolaitteiden valmistuksen ja vuonna 1974 Datacraftin. 1970-luvun lopulla yritys teki sopimuksen ranskalaisen Matran kanssa ja siirtyi 1980-luvulla yhä enemmän elektroniikkaan.
Nicolai Herrmann

Nicolai Wilhelm Herrmann (11. joulukuuta 1889 Riika – 29. tammikuuta 1953 Kööpenhamina) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.
Herrmannin vanhemmat olivat liikemies Wilhelm Martin Herrmann ja Sophie Elisabeth Meisch. Herrmann tuli ylioppilaaksi Riiassa 1906 ja teki opintomatkoja useisiin Keski-Euroopan maihin ja Skandinaviaan. Hän oli harjoittelija huolinta-, laivanvarustus- ja pankkiiriliikkeissä Riiassa 1906–1912, Kymin Oy:n kirjeenvaihtaja 1912–1918, kirjeenvaihto-osaston päällikkö 1918–1919, avustava myyntipäällikkö 1919–1921, myyntipäällikkö ja johtaja 1921–1950, sekä Suomen Paperitehtaitten Yhdistyksen edustaja Tanskassa 1951–1953. Suomen kansalainen Herrmann oli vuodesta 1937. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1949.
Oskar Lindroos

Frans Oskar Lindroos (10. toukokuuta 1885 Kuopio – 16. kesäkuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen kultaseppä, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.
Lindroosin vanhemmat olivat kultaseppä Frans Wiktor Lindroos ja Maria Lovisa Bäckström ja puolisot 1910–1940 Magda Funck ja 1941–1952 Marta Martin. Lindroos kävi Helsingin Suomalaista Yhteiskoulua 1894–1895 ja Helsingin suomalaista reaalilyseota 1895–1899, opetteli kultasepän ammattia isänsä liikkeessä Helsingissä vuodesta 1899 ja suoritti kultasepän kisällitutkinnon 1904. Kultaseppämestari hänestä tuli 1953. Lindroos oli Osk. Lindroos -yhtiön omistaja ja toimitusjohtaja vuodesta 1907. Suomen Kultaseppien Keskus-Osakeyhtiön, sittemmin Kultakeskus-yhtiö, perustajaosakas hän oli vuodesta 1925 ja toimi yhtiön hallintoneuvoston ja hallituksen puheenjohtajana. Hänellä oli myös useita oman alansa ja muita luottamustehtäviä. Kauppaneuvoksen arvonimen Lindroos sai 1949. Hän oli Suomen Kultaseppien Liiton kunniajäsen.
Heikki Korpimaa

Heikki Korpimaa, vuoteen 1906 Helenius (7. toukokuuta 1888 Hämeenlinna – 24. lokakuuta 1958) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.
Korpimaan vanhemmat olivat satulaseppämestari Timoteus Helenius ja Wilhelmina Wallenius ja puoliso vuodesta 1912 Elviira Maria Vallinen. Korpimaa kävi Hämeenlinnan käsityöläiskoulun, satulasepänkisälli hänestä tuli 1908. Hän teki opinto-, hankinta- ja myyntimatkoja Venäjälle 1910–1917. Korpimaa oli Timo Heleniuksen liikkeen, vuodesta 1926 Toiminimi T. Helenius &amp; Korpimaa ja vuodesta 1947 Korpimaa Oy, palveluksessa vuodesta 1902. Hän oli yhtiön osakas ja johtaja vuodesta 1926 ja toimitusjohtaja sekä johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1947. Korpimaa oli myös Korpikumi Oy:n toimitusjohtaja vuodesta 1948. Nuoruudessaan Korpimaa oli tunnettu kilpahiihtäjä ja keskimatkojen juoksija. Hän sai 1 500 metrin juoksussa hopeamitalin Suomen mestaruuskilpailuissa 1907 ja 1909 ja teki matkalla Suomen ennätyksen 1909. Korpimaalla oli useita luottamustehtäviä ja hänet tunnettiin myös lahjoittajana. Hän muun muassa osallistui Liikesivistysrahaston varojen hankintaan, teki lahjoituksia Kansanavulle sekä tuki VTT:n nahkaa koskevia tutkimuksia merkittävällä summalla ja Teknillisen korkeakoulun julkaisutoimintaa sen täyttäessä sata vuotta. Kauppaneuvoksen arvonimen Korpimaa sai 1949.
Toimittaja, asianajaja Timo Korpimaa oli Heikki Korpimaan veli.
Konsekraatio

Konsekraatio tarkoittaa Suomessa kristillisten kirkkojen eukaristiaan eli ehtoollisen viettämiseen keskeisenä kuuluvaa ehtoollisleivän ja ehtoollisviinin siunaamista, joka tapahtuu ehtoollisen asetussanojen lukemisen kautta. Konsekraatio ja varsinkin englannin sana "consecrate" voi kristillisessä kontekstissa merkitä myös yleisemmin jonkin asian siunaamista, esimerkiksi piispojen virkaan vihkimistä tai uusien kirkkorakennusten vihkimistä. Sana pohjautuu latinan verbiin "sacrare", julistaa pyhäksi, johon on liitetty "con"-etuliite ("kanssa", "kera").
Ehtoollisen konsekraatio.
Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa uhrivirren aikana pappi kattaa ehtoollispöydän valmiiksi. Prefaation eli ylistysrukouksen jälkeen pappi lausuu asetussanat, jotka perustuvat synoptisten evankeliumien kuvaukseen viimeisestä ehtoollisesta. Ne alkavat sanoilla "Herramme Jeesus Kristus, sinä yönä, jona hänet kavallettiin..." Konsekraation ja ehtoollisen nauttimisen välissä luetaan vielä Isä meidän -rukous ja lauletaan Agnus Dei.
Luterilaisen teologian mukaan konsekraation jälkeen Kristus on läsnä ehtoollisleivässä ja -viinissä ehtoollisen nauttijan henkilökohtaisesta uskosta riippumatta, mutta leipä ja viini ovat yhä myös leipää ja viiniä. Tätä näkemystä kutsutaan konsubstantiaatio-opiksi. Reformoitujen kirkkojen opetuksen mukaan leipä ja viini ovat vain Kristuksen ruumin ja veren vertauksena, ja Kristuksen läsnäolo on riippuvainen henkilökohtaisesta uskosta. Roomalaiskatolinen kirkko noudattaa transsubstantiaatio-oppia, jonka mukaan leipä ja viini menettävät konsekraatiossa luonnollisen olemuksensa, ja ovat sen jälkeen enää ainoastaan Kristuksen ruumis ja veri. Tämä käsitys perustuu Matteuksen evankeliumin viimeisiin sanoihin, "Et ecce ego vobiscum sum omnibus diebus usque ad consummationem saeculi", ”Ja katso, minä olen teidän kanssanne kaikki päivät maailman loppuun asti.”
Kauppakatu (Lohja)

Kauppakatu (ruots. "Handelsgatan") on Lohjalla, Uudellamaalla sijaitseva katu. Se alkaa Suurlohjankadulta ja päättyy Laurinkadulle liikenneympyrään. Sen varrella sijaitsee merkittäviä toimijoita, kuten Kauppakeskus Lohjantähti, Tokmanni, Kelan toimitilat ja Prisma-keskus. Nykyinen katu on rakennettu pääosin 1970-luvulla. Tätä ennen sen paikalla kulki useampia pieniä katuja. Kadun rakennustöiden seurauksena Lohjan kauppatoria jouduttiin pienentämään. Alun perin Kauppakadun loppupää kulki nykyisen Prisma-keskuksen läpi. Tontin laajentamiseksi se linjattiin kulkemaan vieressä olleen vanhan poliisitalon paikalta, joka purettiin oikaisun tieltä. Samalla rakennettiin Laurinkadulla oleva liikenneympyrä.
Darija Snihur

Darija Snihur (, s. 27. maaliskuuta 2002) on ukrainalainen tennispelaaja. Hän on sijoittunut parhaimmillaan kaksinpelissä WTA-listan sijalle 124 elokuussa 2022. Junioreiden maailmanlistalla hän oli parhaimmillaan sijalla kaksi.
Snihur eteni karsintojen kautta mukaan Yhdysvaltain avointen 2022 pääsarjaan, missä voitti ensimmäisellä kierroksella turnauksessa seitsemänneksi sijoitetun Simona Halepin luvuin 6–2, 0–6, 6–4. Ottelu oli Snihurin kolmas WTA-tasolla, ja ensimmäinen voitto.
Kalsiumpyrofosfaatti

 
Kalsiumpyrofosfaatti (Ca2P2O7) eli kalsiumdifosfaatti on kalsium- ja pyrofosfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa elintarvikkeiden lisäaineena ja hammastahnoissa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa kalsiumpyrofosfaatti on valkoista kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on monokliininen. Aineesta tunnetaan myös kidevedelliset di- ja tetrahydraatit (Ca2P2O7·2H2O ja Ca2P2O7·4H2O). Kalsiumpyrofosfaatti on veteen liukenematonta, mutta liukenee happoihin. Kuumennettaessa yhdiste hajoaa kalsiumfosfaatiksi.
Kalsiumpyrofosfaattia valmistetaan kuumentamalla kalsiumvetyfosfaattia 700–900 °C:n lämpötilaan tai saostamalla kalsiumliuoksista pyrofosfaateilla.
Kalsiumpyrofosfaattia käytetään happamuudensäätöaineena elintarvikkeissa ja hankaavana aineena hammastahnoissa. Europiumilla ja mangaanilla doupattua kalsiumpyrofosfaattia on tutkittu ledeissä..
Nolan Miller

Nolan Bertrandoff Miller (8. tammikuuta 1933 Burkburnett, Texas – 6. kesäkuuta 2012 Woodland Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen Emmy-palkittu muotisuunnittelija. Hän työskenteli pukusuunnittelijana useissa televisiosarjoissa ja elokuvissa.
Millerin kädenjälki sai paljon näkyvyyttä 1980-luvun "Dynastia"-sarjassa. Hän suunnitteli siihen yhteensä yli 3 000 asua. Miller muistetaan erityisesti Joan Collinsin ja sarjan muiden naisnäyttelijöiden käyttämistä, huomiota herättävistä ja eleganteista vaatteista, joihin sisältyi trendikkäitä olkatoppauksia. Miller voitti "Dynastiasta" parhaan puvustuksen Primetime Emmy -palkinnon vuonna 1984.
"Dynastian" ja sen spin-off-sarjan "Colbyjen" lisäksi Miller suunnitteli pukuja esimerkiksi sarjoihin "The Addams Family", "Charlien enkelit", "Huippumallit", "Lemmenlaiva" ja "Seikkailujen saari". Hänen yksityisasiakkaisiinsa lukeutui monia Hollywood-tähtiä, kuten Joan Crawford, Sophia Loren ja Elizabeth Taylor. Millerin suunnittelemia koruja on myyty myös yhdysvaltalaisella QVC-ostoskanavalla.