Anthony Storr

Anthony Storr (18. toukokuuta 1920 Lontoo, Englanti – 17. maaliskuuta 2001 Oxford, Englanti) oli englantilainen psykiatri, psykoanalyytikko ja kirjailija, joka tunnettiin psykoanalyyttisistä muotokuvistaan historiallisista ja kulttuurisista henkilöistä sekä teoksistaan luovuuden, mielenterveyden ja musiikin yhteydestä.
Varhainen elämä ja koulutus.
Storr syntyi Lontoossa Westminster Abbeyn apulaisdekaanin pojaksi ja kasvoi 1900-luvun alun brittiläisissä sisäoppilaitoksissa, kuten Winchesterin koulussa, joissa kokemukset olivat usein traumaattisia ja johtivat yksinäisyyteen sekä kärsimykseen. Hän kärsi lapsuudessaan myös astmasta ja useista hengenvaarallisista kohtauksista sekä masennuksesta, joka vaivasi myös hänen äitiään. Nuoruudessaan Storr haaveili muusikon urasta, mutta lahjat eivät riittäneet ammattilaisuuteen, vaikka musiikki säilyi elämän keskiössä ja elämänvoimana. Ohjaajansa, kirjailija C. P. Snow’n rohkaisemana hän suuntautui lääketieteeseen.
Storr opiskeli Christ’s Collegessa Cambridgen yliopistossa sekä Westminsterin sairaalassa valmistuen lääkäriksi vuonna 1944 ja erikoistuen myöhemmin psykiatriaan. Toisen maailmansodan kokemukset, mukaan lukien keskitysleirien kauhut, vaikuttivat hänen ajatteluunsa väkivallasta ja tuhoisuudesta.
Ura.
Storr kouluttautui psykoanalyytikoksi Jungin perinteen mukaisesti, mutta suhtautui kriittisesti sekä Jungin että John Bowlbyn teorioihin, pitäen itseään skeptisenä eklektikkona, joka kieltäytyi tiukasta sitoutumisesta mihinkään koulukuntaan. Hän työskenteli pitkään yksityisvastaanotolla, Oxfordin yliopistossa opettajana ja tutkijana sekä Green Collegessa akateemisena jäsenenä. Storr vaikutti yleisön käsityksiin mielenterveydestä kirjojensa, artikkeleidensa sekä radio- ja televisiotyönsä kautta, tehden psykiatrisista käsitteistä ymmärrettäviä ilman liiallista ammattisanastoa. Häntä pidettiin yhtenä Britannian sivistyneimmistä ja lukijaystävällisimmistä alan edustajista, joka yhdisti kliinistä osaamista kulttuuriseen näkemykseen.
Teokset ja teemat.
Storria kiinnosti erityisesti psyykkisen kärsimyksen ja luovuuden välinen suhde, jota hän näki itseparantumisen mahdollisuutena taiteellisessa ja älyllisessä luomisessa. Hän korosti, että taiteellinen työ voi integroida sisäisiä ristiriitoja, ja tutki aihetta psykologisilla muotokuvilla historiallisista hahmoista, kuten Balzacista, Kafkasta ja Churchillistä, ilman täysimittaisia elämäkertoja. Storr arvosteli psykiatrian liiallista luokittelua ja totesi rajan terveyden ja sairauden välillä liukkaaksi: ”terveet ovat hullumpia kuin uskomme, ja hullut järkevämpiä kuin luulemme”. Hän pohti myös aggressiota, väkivaltaa, seksuaalisuutta, yksinäisyyttä, inhimillistä tuhoisuutta sekä kärsimyksen rakentavia ulottuvuuksia, vaikka näkemyksensä aggressiosta jäivät osin varovaisiksi. Musiikki oli keskeinen teema, ja hän kirjoitti sen merkityksestä psyykkiselle hyvinvoinnille, yhdistyen kiinnostukseensa luovuuden juurista.
Storria kuvailtiin lempeäksi, oivaltavaksi, rehelliseksi ja tarkkanäköiseksi ajattelijaksi, joka suhtautui elämään realistisen kiitollisesti ja tuki potilaita, kollegoita sekä nuoria kirjoittajia lämpimähenkisyydellään. Hänen teoksensa eivät aina täyttäneet akateemisia vaatimuksia, mutta avasivat psykoanalyysin ja psykiatrian näkökulmia taiteeseen ja inhimilliseen kokemukseen laajalle yleisölle.
Tunnustukset.
Storr sai uransa aikana tunnustuksia, kuten Royal College of Physiciansin, Royal College of Psychiatristsin, Royal Society of Literaturen sekä Green Collegen akateemisen jäsenyyden.
Henkilökohtainen elämä.
Storr oli kahdesti naimisissa: ensin Catherine Colen kanssa, jonka kanssa hän sai kolme tytärtä, ja myöhemmin Catherine Petersin kanssa. Hän kuoli 80-vuotiaana sydänkohtaukseen Oxfordissa pitäessään puhetta Wadham Collegessa.