tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Apulaisosastonhoitaja

Apulaisosastonhoitaja toimii osastonhoitajan työparina hoitotyön johtamisessa esimerkiksi poliklinikalla, vuodeosastolla, teho-osastolla, leikkaussalissa, psykiatrisessa sairaalassa tai päivystysosastolla. Riippuen työpaikasta tehtävän jako voi monessa paikkaa vaihdella suurestikin. Osassa työpaikoista, apulaisosastonhoitaja toimii pelkästään osastonhoitajan sijaisena hänen poissa ollessaan ja taas toisissa apulaisosastonhoitaja tekee enemmän hallinnollisia tehtäviä ja toimii lähiesihenkilönä. Yleensä toimenkuvaan kuuluu myös jonkin verran potilastyötä. 
Apulaisosastonhoitaja vastaa monesti yksikön operatiivisesta toiminnasta ja voi suunnitella esimerkiksi työvuorolistoja. 
Apulaisosastonhoitajalla tulee olla laillistus toimia terveydenhuollon tehtävässä ja koulutuksena hoitotyön alempi korkeakoulututkinto (esim. sairaanhoitaja AMK, terveydenhoitaja AMK, kätilö AMK), tai aikaisempi opisto-asteen tutkinto. Yleensä myös vaaditaan ammatillista lisäkoulutusta tai johtamiskoulutusta.
Barbizon 63

Barbizon 63 on 23-kerroksinen kerrostalo Manhattanilla Lexington Avenuen ja East 63rd Streetin kulmauksessa. Se rakennettiin 1927–1928 nuorten yksinelävien naisten huoneistohotelliksi.
Arkkitehtuuri.
Barbizonin suunnittelivat newyorkilaiset arkkitehdit Everett F. Murgatroyd ja Palmer H. Ogden, jotka suunnittelivat New Yorkiin muitakin hotelleja. Barbizon edustaa eklektististä arkkitehtuuria, jossa yhdistyy erilaiset tyylisuuntaukset. Koristeissa on mukana renessanssin, goottilaisen ja islamilaisen arkkitehtuurin piirteitä. Rakennus on päällistetty lohenpunaisilla tiilillä, ja koristelut ovat beigeä hiekkakiveä ja terrakottaa.
Barbizonin kaksi ensimmäistä kerrosta ovat suorakaiteen muotoisia ja täyttävät koko tontin. Kolmanneesta kerroksesta ylöspäin rakennuksessa on useita sisennyksiä, joiden seurauksena myös kerrosala pienenee ylempänä. Kerrokset 3–22 ovat U-kirjaimen muotoisia. Pohja on East 63rd Streetiä kohti. Ylin kerros on taas suorakulmio.
Historia.
New Yorkiin alkoi 1920-luvulla tulla suuria määriä naimattomia nuoria naisia uusien työmahdollisuuksien perässä. Heille rakennettiin Manhattanille useita halpoja huoneistohotelleja. Barbizon tuli tunnetuksi erityisesti taiteilijoiden keskuudessa, sillä rakennuksessa oli studio sekä harjoittelu- ja konserttitiloja.
Barbizonissa asuivat 1930-luvulla muun muassa Broadwayllä näytellyt Aline McDermott sekä tulevat elokuvatähdet Jennifer Jones ja Gene Tierney. Eudora Welty vietti siellä myös aikaa etsiessään julkaisijaa ensimmäiselle novellikokoelmellansa. 1940-luvulla rakennuksessa asuivat muun muassa koomikko Peggy Cass, musikaaliesiintyjä Elaine Stritch, näyttelijä Cloris Leachman ja tuleva ensimmäinen nainen Nancy Davis. Grace Kelly asui siellä kolmen vuoden ajan 1947–1949. Candice Bergen, Cybill Shepherd, Elizabeth Hartman ja Liza Minnelli olivat hotellin asukkaita 1960-luvulla.
"Mademoiselle"-lehti järjesti Barbizonista tilat 20 kesäharjoittajalle usean kesän ajan. Lehden ohjelmaan osallistuivat vuosien saatossa muun muassa kirjailijat Joan Didion, Gael Greene, Francine du Plessix Gray, Ann Beattie, Diane Johnson, Mona Simpson ja Sylvia Plath, joka kirjoitti romaanissa "Lasikellon alla" myös ajastaan Barbizonissa.
Barbizon alkoi ikääntyä, ja 1970-luvulla siellä sen huoneista oli enää noin puolet käytössä. Toiminta muuttui kannattattomaksi. Kiinteistönvälittäjä David M. Teitelbaum ja sijoittajaryhmä ostivat rakennuksen vuonna 1980 ja aikoivat muuttaa sen joko tavalliseksi asuinkerrostaloksi tai toimistorakennukseksi. Rakennuksessa alettiin tehdä korjaustöitä, ja KLM-lentoyhtiö osti sen 1983. Rakennuksessa toimi tavallinen hotelli, mutta muutamia sen huoneistoja edelleen vuokrattiin. Rakennus vaihtoi tämän jälkeen muutamia kertoja omistajia, ja vuonna 2001 sen omisti BPG Properties, joka alkoi vuonna 2005 muuttaa sitä asuinkerrostaloksi.
Heikki Terho

Akseli Heikki Terho (17. maaliskuuta 1888 Helsinki – 21. helmikuuta 1959) oli suomalainen filosofian maisteri ja rehtori.
Heikki Terho pääsi ylioppilaaksi 1905 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1914. Hän toimi opiskeluaikanaan neljä vuotta virkailijana Helsingin poliisilaitoksessa. 
Terho tuli vuonna 1916 suomenkielen opettajaksi Oulunkylän ruotsalaiseen yhteiskouluun. Hän siirtyi 1917 Imatran yhteiskoulun suomenkielen ja historian opettajaksi ja toimi 1918–1919 tämän koulun johtajana. Terho muutti sitten Haminaan Haminan yhteiskoulun suomenkielen ja historian opettajaksi ja hänestä tuli yhteiskoulun johtaja 1928. Kun koulu muuttui vuonna 1929 Haminan yhteislyseoksi Terho nimitettiin historian ja yhteiskuntaopin vanhemmmaksi lehtoriksi ja lyseon rehtoriksi.
Terho oli Haminan kaupunginvaltuuston jäsenenä vuodesta 1921, kuului valtuuston valmisteluvaliokuntaan ja toimi valtuuston sihteerinä vuodesta 1923. Hän kuului vuodesta 1922 alkaen myös Haminana kirkkovaltuustoon ja kirkkoneuvostoon ja toimi Haminan kirjaston ja lukusalin johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1928. Hän toimi Viipurin kauppakamarin asiamiehenä Haminassa ja oli Haminan Säästöpankin isännistön ja Savo-Karjalan Osake-Pankin Haminan konttorin toimikunnan jäsenenä. Hän oli mukana Kansallisen Edistyspuolueen toiminnassa ja oli Haminan Edistysmielisen Seuran puheenjohtajana vuodesta 1920. Terho kuului kymmenkunta vuotta puolueen Kymenlaakson piiritoimikuntaan sekä puoluevaltuustoon 1931–1932. Hän oli lisäksi puolueen eduskuntaehdokkaana tulematta kuitenkaan valituksi eduskuntaan.
Terho suomensi kaunokirjallisuutta sekä julkaisi tutkimuksia Haminan kouluoloista. Hän kirjoitti Haminan lehtiin myös arvosteluja ja kunnallista ja valtiollista elämää käsitelleitä artikkeleita.
Spiro Malas

Spiro Samuel Malas (28. tammikuuta 1933 Baltimore – 23. kesäkuuta 2019 Manhattan, New York) oli yhdysvaltalainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan basso.
Malas syntyi Kreikasta muuttaneille vanhemmille, Lillian ja Samuel Malasille. Hän opiskeli Towson State Collegessa ja Peabody Institutessa. Vuonna 1960 Malas voitti Metropolitan-oopperan National Council Auditions -kilpailun. Samana vuonna hän teki ensimmäisen esiintymisensä New Yorkin kaupunginoopperassa. Laulaessaan Santa Fen oopperassa Malas tapasi myöhemmin pedagogiksi suuntautuneen mezzosopraano Marlena Kleinmanin; pariskunta meni naimisiin vuonna 1963. Malas esiintyi vuonna 1964 Boston Opera Groupin tuotannossa Vincenzo Bellinin "Puritaaneista" Richard Bonyngen johdolla. Tästä tuotannosta alkoi Malasin yhteistyö Joan Sutherlandin kanssa. Tämän yhteistyön merkeissä Malas suuntasi vuonna 1965 Australiaan kiertueelle, jolla oli mukana myös Luciano Pavarotti. Klassikkojen asemaan nousivat Malasin ja Sutherlandin yhteiset äänitykset Gaetano Donizettin "Lemmenjuomasta" ja "Rykmentin tyttärestä" sekä Gioacchino Rossinin "Semiramidesta".
Vuonna 1983 Malas teki Metropolitan-oopperan-debyyttinsä. Hän esiintyi "Rykmentin tyttäressä" Sulpicen roolissa Sutherlandin vastaesiintyjänä Bonyngen toimiessa kapellimestarina. Kaikkiaan Malas osallistui yli 150 esitykseen Metropolitan-oopperassa. Hän saavutti menestystä myös musikaalissa; hän tulkitsi Tony Espositon roolin Frank Loesserin teoksen "The Most Happy Fella" (1956) uudessa Broadway-tuotannossa vuonna 1992. Esityksiä pidettiin yli kaksisataa. Malas teki esiintymisiä myös televisiosarjoissa, joihin kuuluivat "Kova laki", "Sinkkuelämää" ja "Kovaa peliä Bostonissa". Hän opetti Manhattan School of Musicissa ja Curtis Institute of Musicissa.
Malas kuoli 86-vuotiaana kotonaan Manhattanilla. Hänellä oli kaksi lasta: pojat Nicol ja Alexis.
Vasili Narežnyi

Vasili Trofimovitš Narežnyi (); (1780 Ustivitsa, Mirgorodskin alue (nyk. Myrhorodin alue), Venäjän keisarikunta – 21. kesäkuuta (J: 3. heinäkuuta) 1825 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen kirjailija. 
Suku ja koulutus.
Vasili Narežnyi syntyi köyhään ukrainalaiseen "szlachta" (Puola-Liettuan alueen säätyläisluokka) -perheeseen. Hän opiskeli keisarillisessa Moskovan yliopistossa vuosina 1799–1801, jonka jälkeen hän palveli julkishallinnossa Kaukasuksella ja Pietarissa. 
Hän oli kotoisin Gadjatš Povetista ('Vähä-Venäjä' eli nyk. Ukraina, Pultavan alue) Mirgorodskin piirin vähäaatelistosta. Hän sai alkeiskoulutuksensa mitä todennäköisimmin Tšernigovin seminaarissa, josta hän sai paljon vaikutelmia, jotka välittyivät myöhemmin hänen romaaneihinsa.
Vuonna 1792 Narežnyi ilmoitettiin keisarillisen Moskovan yliopiston aatelispoikien sisäoppilaitokseen ja kuuden vuoden kuluttua hänet palkittiin erinomaisesta menestyksestä opiskelijana. Vietettyään noin kaksi vuotta Moskovan yliopistossa Vasili Narežnyi astui lokakuussa 1801 virkamiespalvelukseen Georgian hallitsijan P. I. Kovalenskin alaisuuteen. Georgiassa hän toimi eri tehtävissä vuoteen 1803 asti. Sen jälkeen hän toimi virkamiehenä Pietarissa sisäministeriössä, sitten kabinetin vuoristoekspeditiossa ja lopulta sotaministeriössä.
Kirjallinen ura.
Keisarillisen Moskovan yliopiston aikana Vasili Narežnyi kirjoitti useita tragedioita Sturm und Drang -tyyliin. Hänen teoksensa "Vale-Dmitri" (ven. Дмитрий Самозванец) julkaistiin vuonna 1804. Hänen Kiovan Rusiin sijoittuva tarinakokoelmansa "Slaavilaiset yöt" (ven. Славенских вечеров, 1809) sai hyvän vastaanoton. Narežnyi tunnetaan parhaiten satiirisesta maakunnallisten tapojen kuvauksestaan ​​1700-luvun pikareskiromaanin tapaan. 
Ehkä hänen tunnetuin romaaninsa on "Rossiski Žilblaz" (ven. Российский Жильблаз, "Venäjän Gil Blas" 1814), joka on tunnustettu jäljitelmä Alain-René Lesagen samannimisestä teoksesta. Romaanin maanläheinen, humoristinen realismi teki hänestä Nikolai Gogolin pääedeltäjän venäläisessä kirjallisuudessa. Narežnyin karkea, kansankielinen venäjä erosi jyrkästi Karamzinin koulukunnan ranskalaistetun kielen herkkyydestä ja musikaalisuudesta. Kuusiosainen veijariromaani, jonka kolme viimeistä osaa jäivät kokonaan julkaisematta, koska niissä oli liian suoria viittauksia ajan todellisiin henkilöihin, kuului aikakautensa terävimpiin historiallisiin tapainkuvauksiin. 
Hänen viimeinen teoksensa "Bursak" (ven. Бурсак, 1824), on romanssi hetmanin pojan seikkailuista. Kirjallisuushistorioitsija George Grabowicz piti sitä "luultavasti hänen parhaana työssään."
Pilotwings Resort

Pilotwings Resort on Nintendo 3DS:lle julkaistu videopeli, jonka on kehittänyt Monster Games ja julkaissut Nintendo. Se kuuluu "Pilotwings"-pelisarjaan ja on jatkoa Super Nintendo Entertainment Systemin pelille Pilotwings ja Nintendo 64:n pelille Pilotwings 64 ja spin-off Wiin pelille Wii Sports Resort.
José Serebrier

José Serebrier (s. 3. joulukuuta 1938 Montevideo) on uruguaylainen kapellimestari ja säveltäjä.
Serebrier aloitti viulunsoiton opintonsa 9-vuotiaana Juan Fabbrin johdolla ja aloitti pian säveltämisen. Hänen varhaisin säilynyt sävellyksensä on sooloviululle laadittu sonaatti vuodelta 1948. Pianonsoitossa Serebrier sai opetusta Sarah Bourdillon de Santórsolalta. Hän jatkoi viulunsoiton sekä harmonian opintoja Montevideon kunnallisessa musiikkikoulussa ja sai sitten sävellysopetusta Carlos Estradalta Montevideon konservatoriossa. Serebrier laati näinä opiskeluaikoinaan muun muassa puhallinkvinteton "Pequeña musica" (1955). Vuonna 1956 hän voitti Uruguayssa kilpailun orkesterialkusoitollaan "La leyenda de Fausto". Hän pääsi Curtis Institute of Musiciin, jossa häntä opetti sävellyksessä Vittorio Giannini. Serebrier sai vuonna 1958 nimityksen Minneapolisin sinfoniaorkesterin (myöhemmin Minnesotan orkesteri) harjoittelijakapellimestariksi. Toimeen yhdistyi stipendi, jonka myötä Serebrier pääsi opiskelemaan orkesterinjohtoa Antal Dorátin johdolla Minnesotan yliopistoon. Näinä aikoina hän sai valmiiksi yhden keskeisistä orkesteriteoksistaan, "Partitan" (1958), jolla on alaotsikkona "sinfonia nro 2".
Serebrier lähti Minneapolisista vuonna 1960 ja sai toimen puoliammattimaisen Utican sinfoniaorkesterin kapellimestarina. Samanaikaisesti hän työskenteli opettajana Utican yliopistossa. Vuonna 1960 Serebrier myös sävelsi "Fantasian orkesterille", joka osoittautui yhdeksi Serebrierin kestävää suosiota saavuttaneista teoksista. Vuosina 1962–1966 hän työskenteli Leopold Stokowskin alaisuudessa avustavana kapellimestarina American Symphony Orchestrassa. Stokowski johti vuonna 1962 Carnegie Hallissa Serebrierin teoksen "Elegia jousille" kantaesityksen. Samoihin aikoihin Serebrier teki oman Carnegie Hall -debyyttinsä johtamalla American Symphony Orchestraa. Esitys sai suosiollisen vastaanoton niin kriitikoilta kuin yleisöltäkin. Vuonna 1968 Serebrier lähti Clevelandiin, jossa hän toimi Clevelandin filharmonisen orkesterin johtajana vuoteen 1971. Vuoteen 1970 hän oli myös George Szellin johtaman Clevelandin orkesterin residenssisäveltäjä. 
Serebrier esiintyi runsaasti orkestereiden vierailevana kapellimestarina 1970–1980-luvuilla. Ensimmäisen levytyksensä hän teki vuonna 1974 johtamalla Charles Ivesin neljännen sinfonian tulkinnan Lontoon filharmonisen orkesterin kanssa RCA Recordsille. Levytys sai kriitikoilta erinomaiset arvostelut Euroopasta ja Yhdysvalloista; levytyksestä tuli myös Grammy-ehdokkuus. Vuonna 1982 Serebrier sai nimityksen Adelaiden sinfoniaorkesterin päävierailijaksi. Tämän jälkeen hänestä tuli myös organisoimansa Festival Miamin taiteellinen johtaja. Serebrier on tehnyt levytyksiä monien orkesterien kanssa. Hänestä on tullut yksi sukupolvensa eniten levyttäneistä kapellimestareista. Hän on saanut monia Grammy-palkintoja urallaan, esimerkiksi yhden vuonna 2004 omasta "Carmen-sinfoniastaan". Vuonna 2021 Serebrier johti useita omia teoksiaan albumilla "Last Tango Before Sunrise".
Säveltäjänä Serebrierille ominaista on tonaalinen sävelkieli. Hänen orkesteriteostensa joukossa on kolme sinfoniaa ja viulukonsertto.
Robert K. Jarvik

Robert K. Jarvik (s. 11. toukokuuta 1946 – 26. toukokuuta 2025) oli yhdysvaltalainen tiedemies, tutkija ja yrittäjä, joka tunnetaan roolistaan Jarvik-7-tekosydämen kehittämisessä.
Jarvik syntyi Midlandissa, Michiganissa 11. toukokuuta 1946. Hän aloitti opintonsa Syracusen yliopistossa ja suoritti lääketieteen maisterin tutkinnon New Yorkin yliopistosta. Hän jatkoi opintojaan lääketieteen parissa, ja vuonna 1976 hän valmistui lääketieteen tohtoriksi Utahin yliopistosta.
Jarvikin ura alkoi vuonna 1971 yhteistyöstä Willem Johan Kolffin kanssa, joka oli kehittänyt ensimmäisen keinotekoisen munuaisen. Tämä yhteistyö johti Jarvikin kiinnostuksen heräämiseen keinotekoisiin sydämiin. Hän työskenteli useiden vuosien ajan kehittääkseen Jarvik-sydämen, joka oli ensimmäinen toimiva keinotekoinen sydän.
Jarvik-sydän oli merkittävä keksintö sydänsiirtojen historiassa, sillä se tarjosi mahdollisuuden pelastaa potilaita, joiden sydänsairaus oli edennyt niin pitkälle, ettei elinsiirto ollut enää mahdollista. Jarvik-sydän toimi tehokkaasti useissa kokeissa, ja se johti lopulta siihen, että ensimmäinen keinotekoinen sydän asetettiin potilaaseen vuonna 1982.
Jarvik oli naimisissa kahdesti. Hän sai pojan ja tyttären ensimmäisen vaimonsa, saltlakecityläisen kirjailijan ja toimittajan Elaine Jarvikin kanssa. Hänen toinen vaimonsa oli tietokirjailija ja toimittaja Marilyn vos Savant, jonka kanssa hän oli naimisissa vuodesta 1987 lähtien.
Jarvik sai muun muassa Albert Laskerin kliinisen lääketieteen palkinnon ja National Medal of Technology and Innovation -palkinnon.
Wilson Greatbatch

Wilson Greatbatch (6. syyskuuta 1919 Buffalo, New York – 27. syyskuuta 2011 Williamsville, New York) oli yhdysvaltalainen insinööri ja keksijä. Hänen tärkeimpiä keksintöjään ovat nykyaikainen sydämentahdistin ja pitkäikäinen, lääketieteellisissä implanteissa käytettävä litiumparisto, mutta hän sai elämänsä aikana kaikkiaan yli 325 patenttia. Hänet palkittiin Lemelson-MIT-palkinnolla ja National Medal of Technology and Innovationilla, ja hän oli National Inventors Hall of Famen jäsen.
Elämä ja ura.
Greatbatch syntyi Buffalossa New Yorkin osavaltiossa vuonna 1919. Hän palveli Yhdysvaltain laivastossa toisen maailmansodan aikana ja aloitti sodan jälkeen työskentelyn puhelinkorjaajana ennen kuin aloitti opintonsa Cornellin yliopistossa. Greatbatch suoritti tutkinnon sähkötekniikasta vuonna 1950 ja alkoi opettaa Buffalon yliopistossa vuonna 1952.
Greatbatchin merkittävä läpimurto tapahtui vuonna 1956, kun hän oli vahingossa asentanut väärän osan sydämen rytmitallentimeen, jonka hän oli kehittämässä. Tämän seurauksena laite alkoi pelkän sydämenlyöntien äänen tallentamisen sijaan lähettää säännöllisiä sähköimpulsseja, jotka stimuloivat sydämen rytmiä. Greatbatch tajusi tämän olevan tärkeä läpimurto, ja hän jatkoi työskentelyä kehittääkseen ensimmäisen käytännöllisen sydämentahdistimen.
Greatbatchin keksintö oli merkittävä edistysaskel sydämentahdistinten historiassa. Ennen sydämentahdistimien keksimistä potilaiden sydämentykytystä oli yritetty stimuloida sähköshokkien avulla. Tämä oli kuitenkin kivuliasta ja vaarallista, ja sydämentahdistimet ovat tarjonneet potilaille paljon turvallisemman vaihtoehdon.
Ensimmäinen Greatbatchin sydämentahdistin istutettiin ihmispotilaalle vuonna 1960, ja laite sai patentin kaksi vuotta myöhemmin. Tämä laukaisi sydämentahdistinten nopean kehittymisen ja laajamittaisen käytön.
Greatbatch jatkoi uraansa sydämentahdistimien parissa ja kehitti myös muita tärkeitä keksintöjä, kuten implantoitavan sydämen defibrillaattorin. Myöhemmin hän kiinnostui ympäristöasioista ja kehitti muun muassa aurinkoenergiaa käyttävän kanootin ja apua AIDS-potilaille. Hän kuoli 27. syyskuuta 2011 williamsvilleläisessä hoitokodissa munuaisten vajaatoimintaan 92-vuotiaana.
Perhe.
Greatbatchin puoliso oli hänen lapsuuden ihastuksensa Eleanor Wright, joka kuoli muutamaa kuukautta ennen puolisoaan. Heillä oli tytär ja neljä poikaa, joista yksi kuoli vuonna 1998, 12 lastenlasta ja kahdeksan lastenlastenlasta.
Lara Lor-Van

Lara Lor-Van (tunnetaan myös pelkällä etunimellään Lara) on kuvitteellinen hahmo, joka esiintyy DC Comicsin julkaisemissa amerikkalaisissa sarjakuvissa. Hän esiintyi ensimmäisen kerran Superman-sarjakuvassa, ja hahmon loivat Jerry Siegel ja Joe Shuster. Lara on Teräsmiehen biologinen äiti ja tiedemies Jor-Elin vaimo.
Taustaa.
Lara esiintyi ensimmäisen kerran Superman-sanomalehden sarjakuvassa vuonna 1939, jossa hänet nimettiin ensimmäisen kerran "Loraksi". Hänen ensimmäinen sarjakuvaesiintymisensä (sen jälkeen kun hänet mainittiin George Lowtherin vuoden 1942 tekstiromaanissa The Adventures of Superman, jossa hänet nimettiin ensimmäistä kertaa "Laraksi") oli More Fun Comicsissa numero 101 tammi–helmikuussa 1945. Vuoden 1948 uudelleenkertomus Teräsmiehen alkuperätarina syventyi myöhemmin Laran yksityiskohtiin, vaikka hänen tutummat hopeakauden näkökohdat vakiintuivat 1950-luvun lopulta alkaen ja useiden seuraavien vuosikymmenten aikana.
Kuten The World of Kryptonissa (ja useissa muissa tarinoissa) tiivistetään, Lara oli lupaava astronautti Kryptonin avaruusohjelmassa. Kryptonin avaruusohjelma kuitenkin jumiutui pian pysyvästi sen jälkeen, kun Jax-Ur räjäytti yhden Kryptonin asutuista kuuista. Lopulta Lara tapasi tiedemiehen Jor-Elin, ja heillä oli useita yhteisiä seikkailuja ennen naimisiinmenoa, kuten aikamatkustava Lois Lane, joka yritti vietellä Jor-Eliä epäonnistuttuaan menemään naimisiin tämän pojan kanssa. Jonkin aikaa myöhemmin Lara synnytti pariskunnan ainoan lapsen, Kal-Elin.
Jor-Elin ja Laran avioliiton alkuvaiheessa paria tarkkailevat hetken universumin vartijat, jotka huomauttavat, että Lara (tai hänen miehensä) olisi ollut erinomainen Vihreä Lyhty.
Laran ja hänen miehensä Jor-Elin osoitettiin harjoittaneen kryptonialaista "klurkorin" kamppailulajia.
Kun Krypton oli räjähtämässä, Lara ja Jor-El asettivat pienen poikansa Jor-Elin rakentamaan pakorakettiin. Useimmissa uudelleenkertomuksissa Jor-El halusi Laran menevän heidän poikansa mukaan Maahan, mutta Lara kieltäytyi sanoen, että heidän pojallaan olisi paremmat mahdollisuudet päästä Maahan ilman hänen ylimääräistä painoaan. Kal-Elin avaruusalus lähti sitten lentoon jättäen Laran ja Jor-Elin menehtymään Kryptonin tuhoutuessa.
Syyskuussa 2011 The New 52 käynnisti uudelleen DC:n jatkuvuuden. Tällä uudella aikajanalla Lara on Kryptonin armeijan jäsen. Yksi Sotaakatemian lahjakkaimmista opiskelijoista, Lara on sekä taitava taistelija että taitava tiedemies.
Lara esiintyy "Krypton Returns" -tarinassa. Hän kertoo tyttönimekseen "Lara Van-El".
Laran rooli Superman-mytoksessa on vaihdellut vuosien varrella, ja hänen kohtelunsa ja painotuksensa riippuvat usein vuosikymmenestä, jolloin häntä on kirjoitettu. Kulta-ajan ja varhaisen hopeakauden tarinat kohtelivat Laraa pienemmässä roolissa kuin hänen miehensä. Tarinat 1970-luvulta lähtien kuvaavat Laran kuitenkin näkyvämmissä rooleissa; yksi esimerkki on vuoden 2004 minisarja Superman: Birthright. Rakentaessaan yksinäisyyden linnoituksensa Teräsmies kunnioitti kuolleita biologisia vanhempiaan Jor-Elin ja Laran patsaalla kannattamassa Krypton-planeettaa.
Lehväluteet

Lehväluteet (Acanthosomatidae) on nivelkärsäisten lahkoon kuuluva hyönteisheimo. Se jaetaan 46 sukuun ja yli 184 lajiin.
Lehväluteet ovat noin 5–35 millimetrin mittaisia hyönteisiä, joiden väri vaihtelee vihreästä ruskeaan. Niitä esiintyy kaikissa maanosissa, yleisesti Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Afrikassa.
Lehväluteet ovat lehtipuiden ja pensaiden lehdillä esiintyviä hyönteisiä. Ne syövät kasvin meheviä osia, kuten lehtiä, kukkia ja hedelmiä. Lehväluteet voivat myös imeä ravintoa toisista hyönteisistä, kuten kirvoista ja seittejä tekevistä hämähäkeistä.
Lehväluteet hoitavat muniaan ja nuoria poikasia. Useimmat lehväluteet munivat munansa kasvin lehdille. Munat kehittyvät toukiksi, jotka kasvavat ja kehittyvät aikuisiksi lehväluteiksi. Useat lajit ovat myös sosiaalisia, eli niiden yksilöt voivat elää ryhmissä ja hoitaa yhdessä jälkeläisiään.
Nils Stolpe

Nils Thorfinn Stolpe (26. maaliskuuta 1903 Kangasniemi – 21. syyskuuta 1985 Espoo) oli suomalainen sotilas, metsänhoitaja ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen. 
Stolpen vanhemmat olivat piirilääkäri Thorfinn Stolpe ja Esther Ingrid von Pfaler ja puoliso vuodesta 1930 Greta Lisa Mether-Borgström. Vuorineuvos, yritysjohtaja Tor Stolpe oli heidän poikansa. Nils Stolpe tuli ylioppilaaksi Kristiinan suomalaisesta yhteiskoulusta 1922 ja kävi Kadettikoulun 1922–1924, metsänhoitajaksi hän valmistui Helsingin yliopistosta 1931. Vänrikki Stolpe oli nuorempi upseeri Jääkäritykistörykmentissä Hämeenlinnassa 1924–1928, yleni luutnantiksi 1926, oli Sortavalan suojeluskuntapiirin aluepäällikkö 1931–1933 ja yleni kapteeniksi 1933. 
Metsähallituksen Evon hoitoalueen ylimääräinen metsänhoitaja Stolpe oli 1933–1934, Pitkäranta Oy:n hankintametsänhoitaja 1934–1936, Kaukaan Tehdas Oy:n aluemetsänhoitaja 1936–1949, Kymin Uittoyhdistyksen uittopäällikkö Kotkassa 1949–1954 ja Oy Kaukas Ab:n metsäpäällikkö Lauritsalassa 1954–1968. Kansanhuoltoministeriön puutavaran hankintatoiminnan tarkastajana Itä-Suomessa hän toimi 1945 ja toimistopäällikkönä 1946. Stolpe oli myös Savonlinnan kaupunginvaltuuston jäsen 1947–1949 ja hänellä oli useita oman alansa ja muita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Sotilasarvoltaan talvi- ja jatkosotaan patterin päällikkönä, patteriston komentajana ja tykistöryhmän komentajana osallistunut Stolpe oli reservin majuri (1942). Hän sai metsäneuvoksen arvonimen 1959. Hänen mukaansa on nimetty "Stolpen kuusikko" Haarikon alueella Punkaharjulla.
Levasetyylimetadoli

Levasetyylimetadoli (INN), levometadyyliasetaatti (USAN), OrLAAM (kauppanimi) tai levo-α-asetyylimetadoli (LAAM) on metadonin kaltainen synteettinen opioidi. Sillä on erittäin pitkä vaikutusaika metaboliittiensa ansiosta. Lääkkeenä sitä käytetään toissijaisena vaihtoehtona opioidikorvaushoidossa buprenorfiinin ja metadonin jälkeen. Lääke ilmestyi Euroopan unionin markkinoille heinäkuussa 1997, mutta Euroopan Lääkearviointiviraston lääkevalmistekomitea (CPMP) suositteli maaliskuun 2001 lopulla lääkkeen vetämistä pois myynnistä hengenvaarallisten sydämen rytmihäiriöiden takia.
Farmakologia.
Farmakodynamiikka.
Levasetyylimetadoli on μ-opioidireseptorin agonisti.Se on myös potentti, nonkompetetiivinen hermostollisen α3β4-nikotiiniasetyylikoliinireseptorin antagonisti.
Farmakokinetiikka.
LAAM läpikäy laajamittaisen ensimmäisen-kierron metabolian, jossa muodostuu de-metyloitunut metaboliitti nor-LAAM, joka edelleen demetyloituu seuraavaksi aktiiviseksi metaboliitiksi, dinor-LAAM:iksi. Nämä metaboliitit ovat vaikutuksiltaan voimakkaampia kuin alkuperäinen lääke.
Öölannin meritaistelu (1676)

Öölannin meritaistelu oli tanskalais-hollantilaisen liittouman laivaston ja Ruotsin laivaston välinen meritaistelu Itämerellä Öölannin itärannikolla 1. kesäkuuta 1676. Taistelu oli osa Skoonen sotaa, jolloin Tanska taisteli ylivallasta eteläisellä Itämerellä. Ruotsi tarvitsi kiireesti vahvistuksia asemalleen Pohjois-Saksassa, Tanska pyrki kuljettamaan armeijan Skooneen ja avaamaan rintaman Etelä-Ruotsiin Ruotsin maaperälle.
Taistelun aikana Ruotsin lippulaiva "Kronan" upposi vieden mukanaan lähes koko miehistön, mukaan lukien laivaston komentajan, amiraali Lorentz Creutzin. Liittoutuneet joukot, joita johti hollantilainen amiraali Cornelis Tromp, hyödynsivät täysin Ruotsin puolella tapahtunutta häiriötä. Creutzin kuoleman jälkeen komentajana toiminut amiraali Claes Uggla piiritettiin ja hänen lippulaivansa "Svärdet" vaurioitui pitkittyneessä tykistökamppailussa, minkä jälkeen polttolaiva sytytti sen tuleen. Uggla hukkui paetessaan aluksesta ja toisen ylimmän komentajan menetyksen myötä muu Ruotsin laivasto perääntyi epäjärjestyksessä.
Taistelu johti Tanskan laivaston ylivaltaan, jota jatkui koko sodan ajan.
Hjalmar Weckström

Hjalmar Johannes Weckström (17. maaliskuuta 1888 Tammisaari – 23. heinäkuuta 1957 Helsinki) oli suomalainen kultaseppä.
Hjalmar Weckström meni koulut päätettyään vuonna 1904 oppiin isänsä kultaseppä John Weckströmin liikkeeseen. Hän sai kisällinkirjan 1908 ja suoritti ammattitutkinnon 1910. Weckström täydensi sitten ammattitaitojaan Isak Sahan kultasepänliikkeessä Porissa ja teki opintomatkan Ruotsiin Uppsalaan ja Tukholmaan. Vuonna 1913 Weckström perusti oman kultasepänliikkeensä Tammisaareen. Vuonna 1916 hän muutti Helsinkiin ja osti sieltä keväällä 1917 kultaseppä Ferdinand Timperin kulta- ja hopeasepänliikkeen jatkaen sen toimintaa pitkään nimellä "Timperin jälk.". Weckström teki 1922 opintomatkan Ruotsiin ja Saksaan.
Weckström oli myös Helsingissä Heikinkatu 16:ssa sijainneen "Konrad Wolf Oy":n toimitusjohtajana. Tämä yhtiö toimi kulta-, hopea- ja doublétuotteiden sekä rannekellojen ja ketjujen maahantuojana ja tukkukauppana. Yhtiön oli perustanut 1933 saksalainen koru- ja kelloalan tukkukauppias Konrad Wolf (s. 1879), jonka pääliike toimi Pforzheimissa Saksassa. Weckström oli lisäksi Kultakeskus Oy:n hallintoneuvoston jäsenenä.
Return to Silent Hill

Return to Silent Hill on vuonna 2026 ensi-iltansa saava kauhuelokuva. Sen ohjaa Christophe Gans, ja pääosia esittävät Jeremy Irvine ja Hannah Emily Anderson. Elokuva julkistettiin syksyllä 2022, ja sitä alettiin kuvata Saksassa ja Itä-Euroopassa huhtikuussa 2023.
Elokuva on kolmas "Silent Hill" -pelisarjaan perustuva elokuva, mutta juonellisesti se on erillinen kahdesta aiemmasta elokuvasta "Silent Hill" ja "". Elokuva perustuu vuonna 2001 julkaistun "Silent Hill 2" -pelin juoneen. James-niminen mies vastaanottaa rakastamaltaan naiselta kirjeen, jossa tämä paljastaa olevansa Silent Hill -nimisessä kaupungissa. Ohjaaja Christophe Gans, joka ohjasi myös vuoden 2006 "Silent Hill" -elokuvan, on kuvannut "Return to Silent Hill" -elokuvaa mytologiseksi rakkaustarinaksi. Elokuvan tuottaja Victor Hadida on kertonut, että tarkoitus on tehdä elokuvasta ”moderni mutta myös hyvin uskollinen videopelille.”
"Return to Silent Hill" tulee saamaan ensi-iltansa 23. tammikuuta 2026.
Birlan teknologia- ja tiedekorkeakoulu

Birlan teknologia- ja tiedekorkeakoulu (, , lyhennys BITS) on vuonna 1964 perustettu, Intian Rajasthanin osavaltion Pilanissa (BITS Pilani) ja neljällä muulla paikkakunnalla (Goa, Hyderabad, Mumbai; Dubai) toimiva yksityinen korkeakoulu ("deemed university").
Lukuvuonna 2020-2021 Birlan teknologia- ja tiedekorkeakoulussa opiskeli 12 387 ihmistä alempaa korkeakoulurutkintoa; heistä naisia oli vain 1 728. Ylempää korkeakoulututkintoa suoritti 467 ja tohtoripintoja teki 1 171 päätoimista ja 326 osa-aikaista opiskelijaa.
Oppilaitoksen mainetta korostava (painoarvo 40%) brittiläinen QS World University Rankings sijoitti BITS:n Pilanin kampuksen maailmanlistansa jaettuun sijaluokkaan 1001-1200 (2023). Intialaisista korkeakouluista BITS Pilani oli tällä listalla jaetulla 28. sijalla (2023). Intian kansallisessa korkeakoulujen paremmuusluokittelussa (NIRF) BITS Pilani sai sijan 32 vuonna 2022 (kahdensadan Intian parhaan yliopiston joukosta). Verkkonäkyvyyttä korostava espanjalainen Webometrics-yliopistolistaus (1/2023) luokitteli Birlan teknologia- ja tiedekorkeakoulun maailmanlistansa sijalle 1148, ja Intian yliopistojen sijalle 21. 
Birlan teknologia- ja tiedekorkeakoulun Pilanin kampus (BITS Pilani) on valittu Intian kärkiyliopistojen kansainvälistymiseksi käynnistetyn Institution of Eminence -ohjelman piiriin.
Kappeliranta

Kappeliranta (ruots. "Kapellstrand") on kylä Kirjalansaaressa Paraisten kaupungin alueella. Kappeliranta sijaitsee saaren itälaidalla pahasti umpeen kasvanen Nilsbynsalmen rannalla nykyisen Lielahdentien (mt 1805) varressa. Viereisen Lillbyn kylän nimi oli aiemmin Lillkapellstrand.
Kylä on saanut nimensä 1400-luvulla perustetusta Kapellstrand-nimisestä kartanosta. Vanha 1700-luvulla rakennettu puurakenteinen kartano paloi 1980-luvulla. Palaessaa kartanon ulkoasu oli vuodelta 1827. Myöhemmin purettiin kartanon talousrakennus, navetta ja aitta. Vanha vihreäksi maalattu renkitupa on edelleen pystyssä, joskin heikkokuntoisena. Pihapiirin keskellä on säilynyt myös ikivanha holvattu harmaakivikellari. Tontin laidalla aivan Lielahdentien vieressä sijaitsee yksi Suomen suurimmista tammista, jota on kutsuttu Pietari Brahen tammeksi. 
Palaneen kartanon viereen valmistui 2000-luvulla uusi, ensisijaisesti juhla- ja kokoustilaisuuksia varten suunniteltu Juhlakartano Kappelinranta. Juhlakartano on suosittu häiden pitopaikka.
Nicolaus Bergius

Nicolaus Bergius (1658–1706) oli ruotsalainen teologi ja tutkija, joka toimi luterilaisen kirkon superintendenttinä Narvassa ja Pärnussa.
Bergius syntyi vuonna 1658 Tallinnassa kaupungin ruotsalaisen kirkkoherran poikana. Hän kasvoi monikielisessä ympäristössä, jossa puhuttiin saksaa, viroa ja venäjää. Opiskeluaikana Bergius sai stipendin opintomatkaa varten ja vietti vuoden Frankfurt am Mainissa tunnetun pietistin Philipp Jabob Spenerin luona, minkä jälkeen hän siirtyi opiskelemaan orientalistiikkaa Giesseniin ja väitteli siellä vuonna 1684 maisterin arvoa varten. Bergius oleskeli vielä vuoden Pariisissa ja opetteli ranskan kielen. Palattuaan Tukholmaan hänestä tuli uuden ranskankielisen seurakunnan pastori vuonna 1687. Vuonna 1700 hänet nimitettiin superintendentiksi Narvaan, mistä hän siirtyi vuonna 1702 Liivinmaan superintendentiksi Pärnuun. Vietettyään parisen vuotta Liivinmaalla Bergius muutti Uppsalaan, missä hän toukokuun 14. päivänä 1704 väitteli ja saavutti tohtorin arvon. Väitöskirja nimeltään "De Statu Ecclesiae et Religionis Moscoviticae" oli kaksiosainen, ja sen jälkimmäinen osa ilmestyi painosta seuraavana vuonna. Teos on perusteellinen kuvaus Venäjän kirkosta. Nicolaus Bergius oli naimisissa kreivitär Kristina Juliana Oxenstiernan kanssa.
Eevi-Inkeri Tossavainen

Eevi-Inkeri Tossavainen (s. 29. lokakuuta 2003) on suomalainen maastohiihtäjä. Hän voitti nuorten maailmanmestaruuden vuonna 2023. Vuodesta 2024 lähtien hän on edustanut Vantaan Hiihtoseuraa. Sitä ennen hän edusti Savonlinnan Hiihtoseuraa ja Ylöjärven Ryhtiä.
Tossavainen sijoittui nuorten talviolympialaisissa 2020 skicrossissa 11:nneksi karsiuduttuaan välierissä, vapaan hiihtotavan sprintissä 21:nneksi karsiuduttuaan puolivälierissä ja perinteisen hiihtotavan 5 kilometrillä 26:nneksi. Nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa 2022 hän sijoittui 44:nneksi vapaan hiihtotavan sprintissä ja keskeytti vapaan hiihtotavan 15 kilometrillä. Vuonna 2023 Kanadan Whistlerissä hän voitti alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuden perinteisen hiihtotavan sprintissä, saavutti pronssia perinteisen hiihtotavan 20 kilometrin yhteislähtökilpailussa sekä sijoittui sekaviestissä viidenneksi ja vapaan hiihtotavan 10 kilometrillä yhdeksänneksi.
Tossavainen kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Rukalla marraskuussa 2022. Maaliskuussa 2023 hän pääsi Drammenissa perinteisen hiihtotavan sprintissä karsinnasta erävaiheeseen ja sijoittui lopulta 24:nneksi.
Tossavainen saavutti parisprintissä Elsa Torvisen kanssa SM-hopeaa vuonna 2023 ja SM-pronssia 2024.
Lev Revutskyi

Lev(ko) Revutskyi, , (20. helmikuuta 1889 Iržavets, Prylukyn piiri, Pultavan kuvernementti – 30. maaliskuuta 1977 Kiova Ukrainan SNT) oli ukrainalainen säveltäjä, opettaja ja musiikkialan toimija. Hänen veljensä oli Dmytro Revutskyi. Hän oli vuodesta 1957 AN URSR :n (nyk. ANU) täysjäsen.
Revutskyi opiskeli vuodesta 1907 Kiovan yliopistossa ja aloitti oikeustieteen opinnot 1908. Hän opiskeli myös musiikkia Mykola Lysenkon, Hryhori Ljubomyrskyin, Hryhori Hodorovskyin ja Reinhold Glièren oppilaana ja valmistui 1916 Kiovan konservatoriosta. Tältä ajalta on peräisin muun muassa "sinfonia no. 1". Hänen säveltäjänuransa oli parhaimmillaan sen jälkeen kun hän oli muutaman vuoden opettanut musiikkia Prylukyssä ja hänet oli nimitetty 1924 Kiovan Lysenkon musiikki- ja teatteri-instituuttiin.
Kun musiikinopetus järjestettiin uudestaan ja Lysenkon musiikki- ja teatteri-instituutti 1934 lakkautettiin, Revutskyi aloitti opettajana Kiovan konservatoriossa. Samana vuonna viranomaiset arvostelivat ankarasti hänen pianokonserttoaan, jolloin hän keskittyi opettamiseen ja ainoastaan muokkasi aiempia teoksiaan ja teki satunaisia kappaleita valtion käyttöön. Hänet nimitettiin konservatorioon professoriksi, ja hän oli 1944–1948 Ukrainan säveltäjien liiton puheenjohtaja. Hän johti 1950-luvulla Mykola Lysenkon tuotannon toimittamista ja oli toimittajana "Ukrajinska radanska entsyklopedijassa" (Neuvosto-Ukrainan ensyklopedia) 1958–1968.
Monista Revutskyin oppilaista tuli merkittäviä Ukrainan musiikin alalla, joukossa Mykola Dremljuha, Vadym Homoljaka, Herman Žukovskyi, Heorhi Maiboroda, Platon Maiboroda, Vitali Kyreiko, Anatoli Kolomyjets, Oleksandr Znosko-Borovskyi, Vsevolod Roždestvenskyi ja Leonid Hrabovskyi, mikä kertoo hänen merkittävästä osuudestaan ukrainalaisen musiikin kehittämisessä.
Revutskyin sävellykset olivat omintakeisia, ja neuvostoaikanakin niissä jatkui ukrainalainen kansallisen koulukunnan suuntaus. Omien sävellysten ohella hän sovitti kansanlauluja laululle ja pianolle ja teki kaksi versiota Mykola Lysenkon oopperasta "Taras Bulba" (1937 ja 1955).
Kujalnykin kansallispuisto

Kujalnykin kansallispuisto () on kansallispuisto Ukrainan Odessan alueella. Vuonna 2022 perustetun kansallispuiston pinta-ala on 108,008867 neliökilometriä.
Kujalnykin kansallispuisto sijaitsee Odessan piirissä, Odessan suurkaupungin pohjoispuolella. Kansallispuiston ytimen muodostaa erittäin suolainen Kujalnykin limaani, jonka veden tyypillinen suolaisuus on 74,3 ppt, enimmillään jopa 296 ppt. Limaaniin laskee Velykyi Kujalnyk -joki (Великий Куяльник) ja Mustastamerestä sen erottaa vajaa kaksi kilometriä leveä penger.
Thethin kansallispuisto

Thethin kansallispuisto on Albaniassa sijaitseva kansallispuisto. Se sijaitsee Prokletijen vuoristossa, eli Albaanien Alpeilla. Puiston lähellä sijaitsee Thethin kylä, joka sopii taidemaalareiden kohteeksi. Lähellä on myös Valbonën kylä, mistä pääsee patikkaretkelle. Puiston alueella on Syri i Kaltërin lampi ja Grunasin vesiputoukset. Alueen kallioperä koostuu enimmäkseen kalkkikivestä ja dolomiitista ja tästä johtuen siellä on useita karstimuodostumia, kuten kanjoneita ja jyrkkiä rinteitä. Maja e Arapit nimisen vuoren etelärinne on Balkanin niemimaan korkeimpia kallioseinämiä. Alueella esiintyy maakotkia, pikkutuulihaukkoja, pähkinänakkeleita, pikkulepinkäisiä, kivikkopyitä ja metsoja. Siellä on myös karhuja, ilveksiä, susia ja gemssejä. Vuorten alarinteillä kasvaa turkintammea, mannasaarnea ja valkopyökkiä. Hieman ylempänä on enimmäkseen vuorivaahteroita, saksanpihtoja ja pyökkejä. Yli 1900 metrin korkeudessa alkaa alpiininen vyöhyke, jolla kasvaa katajaa ja pajua, kuten myös keltamaitetta, alppiasteria ja tunturinurmikkaa.
Lyhtyahvenkalat

Lyhtyahvenkalat (Acropomatiformes) on viuhkaeväisten kalojen lahko, johon luetaan noin 20 kalaheimoa. Nämä heimot on aiemmin luettu ahvenkalojen lahkoon (Perciformes) ja erotettu omaksi lahkokseen 2000-luvulla ainoastaan molekyylituntomerkkien perusteella. Yhteensä lyhtyahvenkaloja tunnetaan yli 300 lajia.
Helttasaku

Helttasaku ("Aburria aburri") on hokkoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö.
Helttasaku voi kasvaa 71–81 cm pitkäksi. Lajin hyöhenpuku on kauttaaltaan musta, ja höyhenissä on vihertävä kiilto. Nokka on vaaleansininen. Helttasakun kaula on pitkä, ja kurkussa on keltaiset heltat.
Levinneisyys ja elintavat.
Helttasaku elää Andeilla Venezuelasta Peruun. Lajin elinympäristöä ovat vuoristometsät ja metsien reunamaat. Lintu liikkuu muutaman yksilön ryhminä, ja sen ravintoa ovat hedelmät. Kantaa uhkaa elinympäristön häviäminen ja metsästys.
Armas Lassila

Taavi Armas Lassila (20. elokuuta 1890 Artjärvi – 15. tammikuuta 1955) oli suomalainen taloudenhoitaja ja sanomalehti Uuden Suomen toimitusjohtaja.
Armas Lassilan vanhemmat olivat Porin suomalaisen lyseon lehtori David Lassila (1854–1912) ja Elina Elisabeth Helander. Hän pääsi ylioppilaaksi 1908 ja opiskeli sitten lakitiedettä Helsingin yliopistossa vuoteen 1911 saakka. Lassila teki useita opintomatkoja Skandinavian maihin ja Saksaan.
Lassila oli Suomi-yhtiön palveluksessa vuodesta 1913 alkaen ja toimi prokuristina ja lainaosaston esimiehenä 1914–1919. Suomen sisällissodan aikana ja sen jälkeen Lassila oli kenraali Paul von Gerichin esikunnassa ja yleisesikunnassa toimiupseerina. Hän oli vuodesta 1919 alkaen sanomalehti Uuden Suomen taloudenhoitajana, Oy Uuden Suomen toimitusjohtajana 1919–1938 ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjapaino Oy:n toimitusjohtajana sekä Kuvateollisuus Oy:n toimitusjohtajana 1920–1940. 
Lassila oli sittemmin Tukkukauppojen Oy:n osastonjohtajana 1942–1947, Paperinkäyttö Oy:n toimitusjohtajana 1948–1949 sekä Kustannus Oy Mantereen toimitusjohtajana ja johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1949 alkaen. Hän oli kokoomuspuolueen Uudenmaan piiritoimikunnan ja puoluevaltuuskunnan jäsenenä ja toimi puolueen taloudenhoitajana 25 vuoden ajan. Hänet ylennettiin kapteeniksi 1940 ja hän sai asessorin arvon 1949.
Lassila oli muun muassa Rautatiekirjakauppa Oy:n, Suomen Tietotoimiston, Suomen sanomalehtien kustantajien liiton ja Suomen graafillisen teollisuuden harjoittajien liiton johtokuntien jäsenenä. Lassila omisti Pullin ja Mäkinissin maatilat Luvialla ja harjoitti siellä maanviljelyä.
Armas Lassila oli naimisissa vuodesta 1921 Martta Sofia Holmbergin kanssa. Heidän poikansa oli suurlähettiläs Carolus Lassila. Armas Lassilan veljiä olivat metsäteknologian professori ja kirjailija Ilmo Lassila sekä anatomian professori Väinö Lassila.
Raili Nuortila

Raili Nuortila (o.s. Vilppula, 12. huhtikuuta 1929 Asikkala – 6. joulukuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen diplomi-insinööri ja kauppatieteen maisteri, joka toimi 1978–1993 Kemian Keskusliiton ja sitten Kemianteollisuus ry:n toimitusjohtajana.
Päijäthämäläisellä maatilalla varttunut Raili Nuortila oli viidenneksi vanhin perheen kahdeksasta lapsesta, jotka kaikki lapset etenivät akateemiselle uralle. Hän tuli ylioppilaaksi 17-vuotiaana keväällä 1946 ja aloitti samana syksynä kemian opinnot Teknillisessä korkeakoulussa, joka oli alkanut kiinnostaa siellä sähkötekniikkaa opiskelleen isonveljen kaaduttua jatkosodassa.
Opintojensa ohella Raili Nuortila oli kesätöissä Teknoksen maalitehtaalla Pitäjänmäellä. Lopputyössään hän tutki hartsin valmistusta koivuperäisestä raaka-aineesta. Vuonna 1953 hän valmistui diplomi-insinööriksi ja sai työpaikan osastosihteerinä lisenssivirastosta, tehtävänään säännöstellyn ulkomaanvaluutan jakaminen kemian alan tuonnin tarpeisiin. Muutaman vuoden kuluttua tuontia alettiin vapauttaa ja Raili Nuortila irtisanottiin tarpeettomaksi käyvästä lisenssivirastosta monien muiden mukana.
Työura jatkui Suomen Teollisuusliitossa, jossa hän aluksi työskenteli kemian alan tullinimikkeistön uudistamishankkeessa ja eteni sitten järjestön kauppapoliittisen osaston apulaispäälliköksi ja myöhemmin päälliköksi. Vuonna 1972 kesämökkinaapuri Jaakko Lassila houkutteli Raili Nuortilan idänkaupan osaston johtajaksi Suomen Pankkiin, jonka johtokunnassa Lassila istui.
Vuonna 1978 Nuortila valittiin noin sadan yrityksen etujärjestön Kemian Keskusliiton toimitusjohtajaksi. Hänen viimeisenä työvuotenaan 1993 kemianteollisuuden liitot yhdistyivät Kemianteollisuus ry:ksi, jossa oli noin 220 jäsenyritystä.
Yksityiselämä.
Raili Nuortila oli naimisissa vuodesta 1953 arkkitehti Aarne Nuortilan kanssa. He saivat neljä lasta vuosina 1954–1964.
Maria, solmujen avaaja

Maria, solmujen avaaja on saksalainen roomalaiskatolinen, alkuaan Augsburgista lähtöisin oleva Maria-hartaus. Sen aiheena ovat erityisesti avioliitto-ongelmat. Se on tullut tunnetuksi myös Argentiinassa. Myöhemmin se on levinnyt ympäri maailmaa suurelta osalta paavi Franciscuksen levittämänä. Marian, solmujen avaajan novenarukouksia on useita ja kaksi niistä on käännetty myös suomeksi.
Intiannardusjuuri

Intiannardusjuuri ("Nardostachys jatamansi") on kuusamakasvien heimoon kuuluva, Aasiasta kotoisin oleva rohdoskasvi.
Intiannnardusjuuren kukkavarsi kasvaa 5–50 cm korkeaksi. Sen kukat ovat vaaleanpunaiset tai punavioletit, kellonmuotoiset ja 2–4 mm pitkät.
Intiannardusjuurta tavataan Himalajan itäosissa. Sen levinneisyysalueeseen kuuluvat Intian pohjois- ja koillisosat, Bangladesh, Myanmar, Nepal, Bhutan sekä iso osa Kiinaa.
Intiannardusjuuren maavarsista tehdään eteeristä öljyä, jota käytetään rohtona.
Kasvin liiallinen keräily luonnosta on johtanut sen vaarantumiseen, mitä on pahentanut sen elinympäristön katoaminen. 
Sen pääasiallista tuotantoaluetta on ollut Nepal, mutta kasvin vienti sieltä on nyt kielletty.
Tiina Tanskanen

Tiina Tanskanen (s. 1984 Polvijärvi) on suomalainen käsikirjoittaja ja kirjailija. Hän on opiskellut käsikirjoittamista Turun taideakatemian elokuvalinjalla.
Tanskanen on käsikirjoittanut muun muassa "Salatut elämät" -televisiosarjaa sekä siihen perustuneita elokuvia "Nightmare – painajainen merellä" ja "Nightmare 2 – Painajainen jatkuu". Muita hänen kirjoittamiaan draamasarjoja ovat olleet "Hotel Swan Helsinki" ja Pohjolan laki" -sarjat.
Tanskasen kirjoittamaa hevosharrastusta, tallin arkea ja nykynuorten elämää käsittelevää "Hevostyttö Iitu" -kirjasarjaa on julkaistu vuodesta 2014 alkaen.
Tanskanen on naimisissa Riku Riihilahden kanssa.
Ruotsin ralli 2023

Ruotsin ralli 2023 (virallisesti 70. Rally Sweden 2023) oli rallin maailmanmestaruussarjan kilpailu kaudella 2023. Kilpailu järjestettiin 9.–12. helmikuuta 2023 Uumajassa.
Kilpailuun kuului 18 erikoiskoetta, joiden pituus oli . Siirtymiä oli yhteensä .
Tapahtumat.
Esapekka Lappi, Craig Breen ja Ott Tänak kokivat kilpailussa rengasrikkoja, jotka rengasvalmistaja Pirellin mukaan johtuivat alhaisista rengaspaineista ja olosuhteista, jotka eivät soveltuneet nastarenkaille. Rengasvalmistajan mukaan tallit ajoivat alemmilla rengaspaineilla kuin suositeltiin ja erikoiskokeilla oli tullut näkyviin soraa. Lappi ajautui penkkaan, jossa aikaa meni seitsemän minuuttia sekä mahdollinen palkintopallisijoitus.
Hyundain Cyril Abiteboul pyysi Breeniä kirjautumaan viimeiseen ryhmittäytymiseen minuutin myöhässä, josta tulisi 10 sekunnin aikasakko ja hän vaihtaisi sijoitusta Thierry Neuvillen kanssa, joka saisi kolme pistettä enemmän mestaruustaistelua varten. Viimeisellä erikoiskokeella Breenin ja Neuvillen sijoitukset vaihtuivat sitä tarkoittamatta uudelleen.
WRC2-sarjan kilpailun voitti Oliver Solberg.
WRC3-sarjan kilpailun voitti Roope Korhonen.
Erikoiskokeet.
Kilpailun aikataulu ja erikoiskokeiden voittajat:
Jalasjärven työväentalo Jalasranta

Jalasjärven työväentalo Jalasranta on Kurikassa entisen Jalasjärven kunnan haja-asutusalueella Jalasjärven rannassa sijaitseva työväentalo.
Historiaa.
Jalasjärven työväentalo Jalasranta on valmistunut vuonna 1908. Työväentalo on rakennettu talkoilla, urakalla ja palkkatyöllä. Talon rakentaminen rahoitettiin järjestämällä iltamia, tansseja ja myyjäisiä. Vuonna 2018 talon tulonlähteet olivat bingo ja tilojen vuokraus. Vuosittain oli noin 30–35 tilaisuutta.
Työväentalo oli vuosina 1923–1933 Suomen Sosialistiseen Työväenpuolueeseen kuuluneen työväenyhdistyksen hallussa. Jalasjärven Sos.dem. Työväenyhdistys sai talon takaisin oikeudenkäyntien kautta 1930-luvulla. Lapuanliikkeen vuosina työväentalon ovet olivat kiinninaulattuina muutaman vuoden ajan.
Rakennus.
Työväentalon koko on noin 400 m², ja sitä on laajennettu ainakin vuosina 1946, 1969 ja 1971. Talossa on juhlasali, ravintola, keittiö, kamari ja huone soittajille. Taloa on remontoitu jatkuvasti, ja se on ollut hyvässä kunnossa vuonna 2018. Vuonna 2011 on uusittu juhlasalin lattia, yläpohjan lämpöeristys, kaikki ikkunat ja ulko-ovet. Vuonna 2014 on remontoitu varastotilat, ravintola sekä sähkön syöttö ja pääkeskus. Vuonna 2017 on siirrytty maalämpöön.
Alien Breed 3D

Alien Breed 3D on Team17:n kehittämä ja Ocean Softwaren julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli, joka on julkaistu vuonna Amiga 1200- ja Amiga 4000 -laitteille sekä Amiga CD32:lle. Se on "Alien Breed" -pelisarjan neljäs peli. Pelin jatko-osa, "", ilmestyi vuonna 1996.
"Doom" -pelin valtaisan menestyksen innostamana "Alien Breed 3D" syntyi muiden FPS-räiskintöjen vanavedessä, tosin Team17:n tavoitteena oli myös ylittää aikalainen Doom-pelimoottori omin uudistuksin, mm. luomalla syvyyksiä ja tasoja pelin karttoihin tavalla, mihin edes Doom-pelimoottori ei kyennyt. Vaikka graafisesti peli ei vetänyt vertoja "Doomille" sen ollessa renderöity 2x2 pikselin syvyisesti pienessä ikkunassa, katsottiin laadun olleen kuitenkin erinomainen Amiga 1200/Amiga CD32 -alustoille. Team17 julkaisi "Alien Breed 3D":n ja sen jatko-osan lähdekoodit henkilökohtaiseen käyttöön maaliskuussa 1997.
Vastaanotto.
"Alien Breed 3D" -pelin pelaamista on arvostelijoiden toimesta verrattu laajalti "Doomiin", ja jotkut kutsuivat sitä Amigan parhaaksi Doom-klooniksi. Peli päätyi jopa "Amiga Powerin" listauksessa kaikkien aikojen 12. parhaaksi peliksi. Se ilmestyi myöhemmin uudelleen yhtenä 25 pelistä, jotka koottiin osaksi A500 Mini -konsoliin, joka julkaistiin vuonna 2022.
"CU Amiga"-lehti antoi pelille arvosanaksi 93% arvostelussaan.
Tomi Ronkainen

Tomi Ronkainen (s. 30. heinäkuuta 1985 Joensuu) on suomalainen ultrajuoksija. Hän asuu Kontiolahdella. Ronkainen edustaa joensuulaista Ultrajuoksuseura Sisua.
Ronkainen voitti ensimmäisissä virallisissa 24 tunnin juoksun SM-kisoissa Suomen mestaruuden uudella Suomen ennätystuloksella 260,160km. Kilpailu käytiin Kokkolassa toukokuussa 2022. Ronkainen on ainoa suomalainen, joka on ylittänyt lajissa 260 kilometriä. 
Tammikuussa 2024 Ronkainen teki Sisu6h-hallijuoksussa uuden sisäratojen Suomen ennätyksen tuloksella 85,464 kilometriä. 
Ronkainen säväytti Joutsenossa SM-maratonilla sijoittuen neljänneksi vuonna 2018 . Loppuaika 2 tuntia ja 36 minuuttia.
Suomalaiset ultrajuoksijat äänestivät Tomi Ronkaisen vuoden 2022 parhaaksi ultrajuoksijaksi.
Leo Närjä

Leo Närjä (koko nimi Leonid-Rikhard Ivanovitš Närjä) on karjalainen näyttelijä, ohjaaja, näytelmäkirjailija ja Karjalan autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan kunniataiteilija.
Elämäkerta.
Leo Närjä valmistui Suomen Draamateatterin studiosta. Hän on 1960-luvulta lähtien toiminut näyttelijänä Suomen Draamateatterissa Petroskoissa. Hän on esiintynyt osana Manok-lauluyhtyettä.
Ragnhild Godenius

Gerda Ragnhild Godenius (4. syyskuuta 1877 Pohja – 3. huhtikuuta 1966 Tukholma) oli suomalais-ruotsalainen keraamikko, jota pidetään ruotsalaisen ateljeekeramiikan edelläkävijänä.
Godeniuksen vanhemmat olivat riikinruotsalaisia, ja isä työskenteli Fagervikin rautaruukissa. Perheelle myönnettiin Suomen kansalaisuus Ragnhildin syntymän jälkeen. Godenius opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa A. W. Finchin oppilaana ja työskenteli sitten piirustuksenopettajana. Hän muutti Ruotsiin vuonna 1907 ja eli yhdessä kuvanveistäjä Gerda Sprinchornin (1871–1951) kanssa. Hän sai Ruotsin kansalaisuuden 1932.
Godenius rakensi ensimmäisenä Ruotsissa käyttöönsä oman polttouunin. Hänen keramiikkateoksiaan – astioita ja veistoksia – luonnehtii vahva värinkäyttö. Hänen tuotantoaan on Ruotsin kansallismuseossa, Pohjoismaisessa museossa ja Röhsin museossa Göteborgissa.
Ragnhild Godenius on haudattu sukuhautaan Hietaniemen hautausmaalle.