Stanislaus II Poniatowski

Stanislaus II August Poniatowski (alunp. "Stanisław Antoni" (myöh. "August""II" "Poniatowski)"; (17. tammikuuta 1732 Wołczyn (nyk. Kamenetsin alue, Brestin alue, Valko-Venäjä), Puola-Liettua – 12. helmikuuta 1798 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli Puolan viimeinen kuningas vuosina 1764–1795.
Suku ja koulutus.
Hänen vanhempansa olivat puolalainen aatelinen, sotilaskomentaja ja diplomaatti Stanisław Poniatowski ja tämän toinen puoliso, puolalais-liettualainen prinsessa Konstancja Czartoryska (1700–1759), joiden kahdeksasta lapsesta hän oli kolmanneksi nuorin.
Perusteellisen koulutuksen jälkeen hän matkusti nuorena miehenä Länsi-Euroopassa. Vuonna 1757 hänen poliittisesti aktiivisen äitinsä erittäin vaikutusvaltaiseb Czartoryski-suvun sedät lähettivät hänet Pietariin Englannin suurlähettiläs Hanbury Williamsin mukana hankkimaan Venäjän tukea suunnitelmalleen Puolan kuningas August III:n syrjäyttämisestä. Venäjän hovissa ollessaan hän ei ilmeisesti tehnyt juuri mitään perheen etujen hyväksi, mutta onnistui tulemaan tulevan tulevan keisarinna Katariina II:n rakastajaksi. Ulkopolitiikasta vastanneen kansleri Aleksei Bestužev-Rjuminin vaikutuksella hänet akkreditoitiin Venäjän hovin Saksin suurlähettilääksi.
Poniatowski matkusteli laajalti Länsi-Euroopassa. Hän toimi diplomaattisissa tehtävissä Pietarissa vuodesta 1755 lähtien. Hänestä tuli vuonna 1755/1750-luvun lopulla Venäjän kruununperillinen, suuriruhtinas Pietarin puolison suuriruhtinatar Jekaterinan rakastaja. Hän tuli vallankaappauksella Venäjän keisarinna Katariina II vuonna 1762. Hän oli mahdollisesti tämän lapsena kuolleen tyttären Anna Petrovnan (1757–1759) isä.
Nousu kuninkaaksi ja Puolan sisällissota.
Puolan kuningas August III kuoli vuonna 1763 ja uusi kuningas tuli valita vaaleilla. Kuninkaanvaalit olivat olleet pelkkää silmälumetta vuodesta 1696 lähtien - Venäjän vaikutuksen leviäminen maassa ja venäläisen varuskunnan läsnäolo tarkoittivat, että seuraava monarkki olisi vain joku, jolla olisi Venäjän keisarin hyväksyntä.
Keisarinna Katariina Suuri olisi voinut kannattaa ehdokasta, jolla oli esimerkiksi Itävallan ja Ranskan tuki. Lisäksi molemmat valtiot vaativat, että Saksin uusi vaaliruhtinas olisi yksi Puolan valtaistuimen ehdokkaista – mutta vaaliruhtinas kuoli pian tämän jälkeen. Tämä sai Venäjän armeijan tulemaan Czartoryski-suvun ja heidän liittolaistensa avuksi. Katariinan kirje Preussin kuningas Fredrik II Suurelle on hyvin tunnettu: siinä keisarinna vihjaa, että Poniatowski on heikoin ehdokas kruunuun. Siksi on järkevää, että hänen pitäisi tukea häntä. Ongelmien sattuessa keisarinna oli myös valmis tukemaan Poniatowskin serkkua, Adam Kazimierz Czartoryskia. Venäjän keisarikunta, Preussin kuningaskunta ja hänen äidinpuoleisen sukunsa Czartoryskien johtama osa aatelia tuki Poniatowskia kuninkaaksi. Toista ehdokasta tukivat Ranskan kuningaskunta, Pyhä saksalais-roomalainen valtakunta (Itävalta) ja toinen osa Puolan aatelia. Venäjän ja Preussin tavoitteena oli Puolan valta-aseman rajoittaminen. Lahjuksilla ja venäläisten joukkojen painostamana Puolan aateli pakotettiin valitsemaan Poniatowski uudeksi kuninkaaksi. Katariina II Suuren ylivoimaisen vaikutuksen alaisena, joka oli luvannut hänelle Puolan kruunun jo lokakuussa 1763, hänet kruunattiin 25. marraskuuta 1764 vasten setiensä tahtoa, jotka olisivat mieluummin valinneet kuninkaaksi toisen veljenpojan, prinssi Adam Kazimierz Czartoryskin, mutta heidän oli pakko alistua Venäjän hovin määräyksiin.
Hän nousi kuninkaaksi nimellä Stanisław II August Poniatowski. Häntä ei poikkeuksellisesti Puolan kuninkaille kruunattu Wawelin katedraalissa, vaan Pyhän Johanneksen katedraalissa ("Archikatedra św. Jana w Warszawie)" Varsovassa.
Aluksi Poniatowski yritti vähentää Venäjän vaikutusvaltaa Puolassa ja tukeutui Itävaltaan ja Ranskaan. Poniatowskin johdolla Puolassa aloitettiin uudistuksia, joiden tarkoituksena oli vahvistaa hallituksen heikkoa asemaa. Valtion talouden ja armeijan vahvistamiseksi asetettiin komitea. Valtiopäivillä käytössä olleen liberum veton katsottiin vaarantavan yhteiskunnan kehityksen ja Puolan valtion itsenäisyyden. Siksi sen poistamisen katsottiin olevan välttämätöntä.
Venäjä ei kuitenkaan hyväksynyt uudistuksia. Se puuttui Puolan sisäisiin asioihin käyttäen tekosyynä ortodoksivähemmistön huonoa kohtelua. Poniatowski osoittautui heikoksi hallitsijaksi ja hän ei kyennyt johtamaan maatansa tai yhdistämään puolalaisia. Puolalaiset pakotettiin syrjäyttämään johtavat sisäisten uudistusten kannattajat ja Venäjän vaikutus maan asioihin voimistui. Vuonna 1768 solmittiin Puolan ja Venäjän välinen sopimus, jolla taattiin Puolan koskemattomuus, uskonnonvapaus, vaalikuninkuus, "liberum veto" ja valtiopäiväjärjestys.
Podolian ja Volynian aatelisto vastusti solmittua sopimusta. Se nousi kapinaan ja perusti Barin konfederaation, jonka tavoitteena oli Puolan pelastaminen. Konfederaatio sai tukea Ranskalta ja Itävallalta. Koska Venäjä oli sodassa osmanien valtakunta vastaan, onnistui konfederaatio ottamaan hallintaansa laajoja alueita.
Barin konfederaatio suosi katolista kirkkoa, minkä vuoksi Ukrainan kasakat nousivat kapinaan sitä vastaan. Puola ajautui sisällissotaan. Preussin ja Itävallan joukot tunkeutuivat maahan. Aleksandr Suvorovin johtamat venäläiset joukot löivät kapinalliset lopullisesti vuonna 1772. Konfederaation kapinan vuoksi Poniatowski joutui tukeutumaan enemmän Venäjään. Elokuussa 1772 tehtiin sopimus, jolla Puolasta liitettiin Preussiin, Itävaltaan ja Venäjään alueita Puolan ensimmäisessä jaossa. Poniatowski vastusti sopimusta ja etsi tukea Länsi-Euroopasta, mutta joutui lopulta taipumaan. Hän solmi liiton Venäjän kanssa ja oletti, että liitto auttaisi häntä vahvistamaan Puolan armeijaa ja uudistamaan maan poliittista järjestelmää.
Sisällissodan jälkeen.
Puolan ensimmäisen jaon jälkeen Puolassa jatkettiin uudistusten tekemistä. Muun muassa taloutta kehitettiin, koululaitosta uudistettiin ja maaorjien asemaa parannettiin. Stanislaus II August vahvisti hallituksen asemaa ja vähensi hetmannien valtaa. Poliittisten uudistusten esteenä oli kuitenkin Venäjän kanssa vuonna 1768 solmittu sopimus. Hän yritti taivutella Katariina Suurta hyväksymään Puolan uudistukset, mutta turhaan.
Päättäväiseen ja itsenäiseen toimintaan täysin kykenemättömänä koko hänen hallitsijakautensa oli yhtä nöyryytystä. Vuonna 1782, kun hän palveli Katariina II Suurta Kaniowissa tämän voitokkaan matkan aikana Krimille, tämä piti iäkästä, harmaatukkaista entistä rakastajaansa odottamassa viikkoja, ja vaikka hän puoliksi halveksivasti lupasi kunnioittaa Puolan koskemattomuutta, keisarinna tylysti kieltäytyi olemasta läsnä illallisella, jonka Poniatowski oli valmistanut hänelle suurilla kustannuksilla. 
Venäjä joutui sotaan osmaneita ja vastaan vuonna 1788. Tällöin puolalaiset yrittivät vapautua Venäjän vaikutusvallasta. Preussin tukemana puolalaiset saivat venäläiset vetäytymään maasta ja valtiopäivät hyväksyivät uuden perustuslain toukokuussa 1791. Venäjä solmi Värälän rauhan Ruotsin kanssa vuonna 1790 ja osmanien kanssa vuonna 1792. Samaan aikaan Preussi ja Itävalta joutuivat sotaan Ranskaa vastaan ja näin Venäjä sai vapaat kädet toimia Puolassa. Venäläisten lahjomat puolalaiset aateliset julistivat uuden perustuslain laittomaksi ja kutsuivat Venäjän armeijan palauttamaan olot entiseksi. Preussi ja Venäjä sopivat tammikuussa 1793 Puolan toisesta jaosta, jonka jälkeen jäljelle jääneestä Puolasta tuli Venäjän protektoraatti. Puolalaiset nousivat Tadeusz Kościuszkon johdolla kapinaan keväällä 1794, mutta venäläiset voittivat kapinalliset saman vuoden syksyllä. Kapinan puhjetessa hän joutui asettamaan henkensä alttiiksi Kosciuszkon edessä ja kärsi nöyryytyksen nähdessään kuvansa poistettavan rahoista vuotta ennen kuin hänen oli pakko luopua valtaistuimestaan.
Puolan kolmannessa jaossa Puola-Liettuan valtioliitto lopetettiin ja Stanislaus II August Poniatowski luopui kruunusta 25. marraskuuta 1795.
Avioliittosuunnitelmat, suhteet ja jälkeläiset.
Noustuaan valtaistuimelle hän toivoi avioliittoa Katariina II Suuren kanssa ja kirjoitti tälle 2. marraskuuta 1763 epäilyksen hetkellä: "Jos halusin valtaistuimen, se johtui siitä, että näin sinut sillä." Kun Katariina teki selväksi lähettiläänsä Nikolai Rzewuskin kautta, ettei menisi naimisiin hänen kanssaan, toiveena oli Maria Teresian ja Frans I:n viidenneksi vanhin tytär, Itävallan arkkiherttuatar Maria Elisabeth (1743–1808). Maria Teresia piti Poniatowskia epäluotettavana ja liian alhaissäätyisenä. Avioliittoa Ruotsin kuningas Adolf Fredrikin ja kuningatar Lovisa Ulrikan tyttären, prinsessa Sofia Albertinan (1753–1829) kanssa ehdotettiin uskonnollisista erimielisyyksistä huolimatta, mutta sisaret Ludwika Maria Poniatowska ja Izabella Poniatowska vastustivat tätä liittoa, eikä siitä seurannut mitään. Kuningattaren ja hovin emännän seremoniallista roolia hoiti hänen suosikki sisarentyttärensä, Ludwika Marian tytär Urszula Zamoyska.
Joidenkin historioitsijoiden mukaan hän meni myöhemmin salaa naimisiin Elżbieta Szydłowskan kanssa. Aikalaisen, Wirydianna Fiszerowan muistelmien mukaan, joka tunsi heidät molemmat, tämä huhu levisi kuitenkin vasta Poniatowskin kuoleman jälkeen, sitä yleisesti ei uskottu, ja lisäksi Elżbieta itse levitti huhua, joten avioliittoa pidetään useimpien mielestä epätodennäköisenä. Hänellä oli useita merkittäviä rakastajattaria, kuten Elżbieta Branicka (n. 1734–1800), joka toimi hänen poliittisena neuvonantajanaan ja rahoittajanaan, ja hänellä oli lapsia kahden heistä kanssa. Erään lähteen mukaan rakastajattaria oli myös verhoilijamestarin leski Henrietta Zofia z Puszetów Lullier. 
Kuninkuuden jälkeen.
Keisari Paavali I kutsui Poniatowskin Pietariin, jossa hän vietti elämänsä viimeiset vuodet puolittaisessa vankeudessa, ilman lupaa lähteä Venäjältä, Marmoripalatsissa ja Kivisaaren palatsissa, joka kunnostettiin häntä varten. Viimeisinä vuosinaan Poniatowski yritti puolustella aikaisempaa toimintaansa ja kirjoitti muistelmansa "Memoires du roi Stanislas Auguste Poniatowski".
Perintö.
Stanisław Poniatowski kuoli 66-vuotiaana helmikuussa 1798 Pietarissa. Hänet haudattiin Paavali I:n määräyksestä Pyhän Katariinan katoliseen kirkkoon Pietariin. Vuonna 1938 kirkko purettiin ja jäännökset siirrettiin salaa Pyhän Kolminaisuuden kappeliin, hänen synnyinkaupunkiinsa Wołczyniin (nyk. Kamenetsin alue, Brestin alue, Valko-Venäjä). Kun Neuvostoliitto liitti kaupungin alueisiinsa Puolan miehityksen aikana syyskuussa 1939, hauta ryöstettiin ja sarkofagi tuhottiin. Hajanaiset jäännökset saatiin takaisin Puolaan vuonna 1988, jolloin ehdotus haudata ne Varsovan Pyhän Johanneksen katedraaliin kohtasi vastustusta muun muassa kirkon johdon ylimmältä taholta Poniatowskin vapaamuurariyhteyksien vuoksi. Jäännökset uudelleenhaudattiin vuonna 1995 Pyhän Johanneksen katedraaliin Varsovaan, eikä enää Wawelin katedraaliin Krakovaan, kuten kaikki muut Puolan kuninkaat.
Poniatowski on yksi kiistellyimmistä Puolan kuninkaista ja puolalaisten historioitsijoiden näkemykset hänen hallituskaudestaan eroavat toisistaan. Paras, mitä Stanislausista Puolan kuninkaana voidaan sanoa, on se, että kaikista romanttisista ajatuksistaan ja erinomaisista aikomuksistaan huolimatta hän pysyi alusta loppuun olosuhteiden orjana. Hän oli noussut valtaistuimelle hyvin ovelia polkuja pitkin, hän oli riippuvainen huomattavasta osasta valtavia tulojaan Katariina II Suuresta, joka oli korvannut hänelle kruunulla menetettyä kiintymystä, ja aatelisto inhosi häntä, koska piti häntä alhaissyntyisenä nousukkaana, mutta joutui silti sietämään häntä. Näin ollen hänen asemansa oli joka suhteessa erittäin vaikea, mutta hän yritti silti täyttää velvollisuutensa. Hallituskautensa alussa hän irtautui setiensä johtajiuudesta ja pani alulle joitakin hyödyllisiä taloudellisia uudistuksia.