tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Karihaaran kansantalo

Karihaaran kansantalo, ”Karihaaran Kansis”, sijaitsee Kemin Karihaarassa, noin kolme kilometriä kaupungin keskustasta. Talon omistaa Karihaaran Järjestöyhdistys.
Rakennus.
Talo rakennettiin talkoilla vuonna 1953 omalle 1 400 m² suuruiselle tontille. Talon rakennuttivat Kemi Oy:n Paperiosasto 33, Karihaaran Demokraattiset naiset ja urheiluseura Karihaaran Tenho. Talon suunnittelivat rakennusmestarit K. Häkkilä ja E. Kaskinen. Rakennuksen huoneistoala on 474 m² (Seurantalot.fi mukaan 482 m²) ja kellarikerroksen 320 m². Tilavuus on 3 150 m³. Rakennus on kaksikerroksinen, harjakattoinen ja lautaverhoiltu. Lämmitysmuotona on öljylämmitys.
Vuosien varrella taloon on tehty tarvittavia korjauksia. Peruskorjausta tehtiin vuosina 1993–1996, ja työt tehtiin osin työllisyysavustuksella, osin omarahoituksella ja talkoilla. Korjaukseen sisältyi myös sähköasennusten uusimista. 
Kansantalolle tehdyn kuntotarkistuksen mukaan talon nykykunto on varsin heikko. Suunnitelmiin kuuluu talon korjaus ja öljylämmityksen vaihtaminen ilmavesilämpöpumppuun. 
Toiminta.
Kansantalo oli aiemmin Kemin nuorisotoimen käytössä. Talo on edelleen ympärivuotisessa käytössä. Sitä vuokrataan erilaisiin kokouksiin ja juhliin. Siellä on järjestetty eri seurojen ja yhdistysten tilaisuuksia. Käytettävissä on myös urheiluvälineistöä sekä keittiö. Meri-Lapin Liikunnan ja Terveyden edistämisyhdistys toimii talossa vuokralla, ja Kemin Naisvoimistelijat käyvät harjoittelemassa siellä.
Töölöläinen

Töölöläinen on suomalainen Töölön, Meilahden, Laakson ja Munkkiniemen alueilla ilmestyvä paikallislehti. Lehti tuottaa pääasiassa Helsingin kantakaupunkiin liittyviä julkaisuja. Ensimmäinen "Töölöläinen-lehti" ilmestyi vuonna 1978. Lehteä kustantaa sitoutumaton osakeyhtiö Töölöläinen Oy.
Pietro da Cortona

Pietro da Cortona (oikealta nimeltään Pietro Berrettini) (1. marraskuuta 1596 Cortona, Toscana – 16. toukokuuta 1669 Rooma) oli italialainen taidemaalari ja arkkitehti.
Elämä ja ura.
Berrettini opiskeli ensin setänsä Filippo Berrettinin johdolla ja sitten Firenzessä Andrea Commodin johdolla. Viisitoistavuotiaana hän lähti Roomaan ja siirtyi firenzeläisen taidemaalarin Baccio Ciarpin ateljeeseen. Siellä hän tutki Rafaelin, Michelangelon ja Polidoron töitä, antiikin veistoksia ja erityisesti Trajanuksen pylvään kohokuvia. Jo nuorena hän herätti kardinaali Giulio Cesare Sacchettin huomion, josta tuli hänen suojelijansa ja jolle hän maalasi kaksi ensimmäistä teosta, "Aleksanterin taistelut" ja "Sabiinitarten ryöstö". Paavi Urbanus VIII antoi hänelle tehtäväksi koristella Santa Bibianan kirkon kappelin. Hänen menestyksensä siellä oli niin suuri, että hän sai toimeksiannon maalata Barberinin palatsin suuren salongin katon, joka esittää allegorisesti Barberinin suvun historiaa. Tuloksen oli hänen sittemmin tunnetuimmaksi tullut teoksensa. Sitten hän suunnitteli joitakin mosaiikkeja Pietarinkirkon kupoliin.
Matkattuaan Lombardiaan ja käytyään Venetsiassa hän lähti Firenzeen, jossa suurherttua Ferdinand II palkkasi hänet koristelemaan Pitti-palatsia. Sinne hän maalasi useita merkittäviä freskoja mutta lähti kesken työn, koska kateellisten kilpailijoiden toiminta suututti hänet. Freskoihin kuuluvat muun muassa "Aleksanterin armollisuus Dareioksen perheelle", "Masinissan historia", "Kyruksen pysyvyys" ja "Porsennan lujuus". Freskot viimeisteli hänen oppilaansa Ciro Ferri. Palattuaan Roomaan Berrettini sai useita merkittäviä toimeksiantoja, ja hänen maineensa kasvoi. Hän toteutti kirkkoihin freskoja ja maalasi myös tauluja. Hän vaurastui, ja paavi Aleksanteri VII nimitti hänet Kultaisen kannuksen ritarikunnan ritariksi. Hänen tärkeimpiä oppilaitaan olivat Francesco Romanelli, Ciro Ferri, Pietro Testa, Luca Giordano ja Guillaume Courtois. Hänet on haudattu San Martino ai Montin kirkkoon, jonka arkkitehti hän oli ja jolle hän jätti suuren summan rahaa.
Francesco Guardi

Francesco Guardi (5. lokakuuta 1712 Venetsia, Venetsian tasavalta – 1. tammikuuta 1793 Venetsia) oli italialainen (venetsialainen), Venetsian koulukuntaan kuulunut taidemaalari.
Elämä ja ura.
Guardi oli Antonio Canaletton oppilas ja tyyliltään mestarinsa läheinen seuraaja. Hänen elämästään ei tiedetä käytännössä mitään, paitsi että hänen uskotaan aina asuneen Venetsiassa ja maalanneen vain tuohon kaupunkiin ja sen lähiympäristöön sijoittuvia näkymiä. Hän maalasi poikkeuksellisen paljon ja nopeasti, kolme tai neljä päivää riitti kokonaisen teoksen tekemiseen, ja vaikka hänen kuvansa ovat väritykseltään rikkaita ja voimakkaita ja yleisvaikutelmaltaan tarkkoja, ne jäävät yksityiskohtien tarkkuudessa paljon jälkeen Canaletton maalauksista. Ne ovat kuitenkin tunnettuja eloisasta otteesta ja säihkyvistä väreistä, ja niitä on esillä monissa huomattavissa eurooppalaisissa gallerioissa.
Vistnyk

Vistnyk (, 'Airut') oli kerran kuussa ilmestynyt aikakauslehti, jonka aihepiiri oli politiikka, kirjallisuus, yleensä kulttuuri, tutkimus ja yhteiskunnalliset asiat. Se ilmestyi Lvivissä 1933–1939, ja se oli "Literaturno-naukovyi vistnykin" seuraaja.
Etenkin Länsi-Ukrainan opiskelijoiden ja nuorison keskuudessa vaikutusvaltaisimpiin kuuluvaa lehteä julkaisi Dmytro Dontsov, joka oli myös sen päätoimittaja. Lehti pyrki edistämään militanttia nationalismia, ja se ajoi "uuden Euroopan nationalistis-poliittisia iskulauseita ja kansan psykologista uudelleensyntymistä" ja tuomitsi ankarasti marxismin, kommunismin, Neuvostoliiton, venäläismielisyyden mutta myös ukrainalaiset liberaali-demokraatit ja sosialistit.
Lehdessä julkaistiin monien huomattavien länsiukrainalaisten ja emigranttikirjailijoiden ja lehtikirjoittajien artikkeleita, proosaa ja runoja. Vistnykillä oli 1 500 tilaajaa. Lehti julkaisi vuodesta 1934 alkaen neljännesvuosittain erillistä kirjasarjaa, jonka painokset olivat jopa 5 000 kappaletta. Sarjassa ilmestyi Dontsovin teosten lisäksi eurooppalaisten nationalisti- ja fasistijohtajien elämäkertoja. Kun Puolan viranomaiset pidättivät Dontsovin, lehti lakkasi syyskuussa 1939. Lehden ympärille syntyi samanmielisten ryhmä, ja niitä arvosteltiin vasemmistolaisen Viknan kirjoituksissa.
Sebastiano del Piombo

Sebastiano del Piombo (oikealta nimeltään Sebastiano Luciani) (1485 Venetsia – 21. kesäkuuta 1547 Rooma) oli italialainen (venetsialainen), Venetsian koulukuntaan kuulunut taidemaalari.
Elämä ja ura.
Hänen ensimmäinen ajatuksensa oli ryhtyä papiksi, mutta hänestä tuli muusikko, ja hän oli hyvin kysytty Venetsian aateliston keskuudessa. Pian hän kiinnostui maalaustaiteesta. Giorgione, joka oli taitava muusikko, ilmeisesti sai hänet lykkäämään pappisuraa ja keskittymään maalaustaiteeseen. Giorgionen suosituksesta hän pääsi Giovanni Bellinin ateljeeseen ja työskenteli myöhemmin Giorgionen kanssa tämän omassa ateljeessa.
Hänen varhaiset maalauksensa valmistuivat Venetsiassa, mutta Agostino Chigi, joka oli tuolloin rakentamassa Farnesinan palatsia, kutsui hänet Roomaan, ja osa huoneiden koristeluista annettiin Lucianin tehtäväksi. Hänen työnsä herättivät Michelangelon huomion, ja miehistä tuli läheiset ystävät. Hieman myöhemmin Rafael näki Lucianin työt ja kehui niitä, mutta he eivät koskaan ystävystyneet Michelangelon ja Rafaelin välisen mustasukkaisuuden sekä Lucianin ja Michelangelon välisen ystävyyden vuoksi. Lucianin Roomassa ja Viterbossa maalaamissa teoksissa on havaittavissa Michelangelon voimakas vaikutus. Sommittelu ei olisi voinut olla peräisin keneltäkään muulta tuon ajan taiteilijalta, mutta värien loistokkuus on Lucianin oman nerokkuuden tulosta.
Lucianin uran erityinen tapahtuma liittyy Rafaelille annettuun toimeksiantoon. Kardinaali Giulio de' Medici, joka tilasi kuvan, halusi samalla alttaritaulun Narbonnen katedraaliinsa ja tilasi Lucianilta maalauksen, "Lasaruksen ylösnousemus" ja joka oli samankokoinen kuin Rafaelin "Kirkastuminen". Nämä kaksi teosta valmistuivat suunnilleen samaan aikaan. Lucianin teoksen värimaailma herätti suurta kohua Roomassa. Luciani maalasi myös lukuisia muotokuvia, muun muassa kardinaali de' Medicistä, Pietro Aretinosta, useampia muotokuvia Doria-, Farnese- ja Gonzaga-sukujen jäsenistä sekä Baccio Bandinellista. 
Lucianin maalaukselle oli ominaista värimaailman voimakkuus. Hänen muotokuvansa ovat todenmukaisia ja eläväisiä. Rafaelin kuoleman jälkeen häntä pidettiin Rooman johtavana taidemaalarina.
Cosimo Rosselli

Cosimo Rosselli (1439 Firenze – 1507 Firenze) oli italialainen taidemaalari.
Elämä ja ura.
Neljätoistavuotiaana hänestä tuli Neri di Biccin oppilas, ja vuonna 1460 hän työskenteli serkkunsa Bernardo di Stefano Rossellin avustajana. Ensimmäinen Giorgio Vasarin mainitsema Cosimon teos on San Ambrogion kirkossa Firenzessä, "Neitsyt Marian taivaaseenastuminen". Samassa kirkossa on erään kappelin seinällä Rossellin fresko, jota Vasari kehuu suuresti, erityisesti Giovanni Pico della Mirandolan muotokuvan vuoksi. Rosselli vietti jonkin aikaa myös Luccassa, jossa hän maalasi useita alttaritauluja eri kirkkoihin. Vuonna 1480 paavi Sixtus IV kutsui Rossellin yhdessä Firenzen päämaalareiden kanssa Roomaan avustamaan Sikstuksen kappelin freskojen maalaamisessa.
Rossellin laatimat freskot ovat taitavasti sommiteltuja ja toteutettuja ja värimaailmaltaan harmonisia. Vasarin kertomus siitä, että paavi ihaili Rossellin maalauksia enemmän kuin hänen taitavampien maalariveljiensä maalauksia, ei kuitenkaan liene kovin perusteltu. Hänen maineensa perustuu pikemminkin hänen läheiseen ystävyyteensä Benozzo Gozzolin kanssa. Rossellin Sikstuksen freskot maalasi osittain hänen apulaisensa Piero di Cosimo, joka sai nimensä Cosimo Rossellin mukaan. Hänen toinen kuuluisa oppilaansa oli Fra Bartolommeo.
Ivar Nørgaard

Ivar Nørgaard (26. heinäkuuta 1922 Kongens Lyngby – 3. marraskuuta 2011) oli tanskalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Hän istui kansankäräjillä 1966–1994 ja oli Euroopan parlamentaarisen edustajakokouksen jäsen 1974–1975. Hän toimi Tanskan Pohjoismaa- ja ulkomaankauppaministerinä 1971–1973 ja 1975–1978, kauppaministerinä 1977–1978, ympäristöministerinä 1978–1980 sekä talousministerinä 1965–1968 ja 1979–1982.
Nørgaard kuoli aivoveritulppaan 89-vuotiaana vuonna 2011.
Ystads Allehanda

Ystads Allehanda on ruotsalainen vuonna 1873 perustettu sanomalehti, jonka toimitus on Ystadissa. Se ilmestyy kuudesti viikossa ja sitä julkaisee Skånemedia, jonka omistaa Gota Media. Lehti on poliittiselta linjaltaan sitoutumaton liberaali.
NFL-kauden 2022 tilastot ja palkinnot

Tämä artikkeli sisältää NFL-kauden 2022 tilastoja ja palkintoja.
Tilastot.
Tilastot sisältävät vain runkosarjaottelut.
Pelinrakentajat.
&lt;section begin="pelinrakentajat_jaardit"/&gt;
Heitetyt jaardit
&lt;section end="pelinrakentajat_jaardit"/&gt;
&lt;section begin="pelinrakentajat_touchdownit"/&gt;
Syötetyt touchdownit
&lt;section end="pelinrakentajat_touchdownit"/&gt;
Hyökkääjät.
&lt;section begin="hyökkääjät_juostut_jaardit"/&gt;
Juostut jaardit 
&lt;section end="hyökkääjät_juostut_jaardit"/&gt;
&lt;section begin="hyökkääjät_juostut_touchdownit"/&gt;
Juostut touchdownit
&lt;section end="hyökkääjät_juostut_touchdownit"/&gt;
&lt;section begin="hyökkääjät_kiinniotetut_jaardit"/&gt;
Kiinniotetut jaardit
&lt;section end="hyökkääjät_kiinniotetut_jaardit"/&gt;
&lt;section begin="hyökkääjät_kiinniotetut_touchdownit"/&gt;
Kiinniotetut touchdownit
&lt;section end="hyökkääjät_kiinniotetut_touchdownit"/&gt;
&lt;section begin="hyökkääjät_kenttäpotkumaalit"/&gt;
Tehdyt kenttäpotkumaalit
&lt;section end="hyökkääjät_kenttäpotkumaalit"/&gt;
Puolustajat.
&lt;section begin="puolustajat_taklaukset"/&gt;
Taklaukset
&lt;section end="puolustajat_taklaukset"/&gt;
&lt;section begin="puolustajat_säkitykset"/&gt;
Säkitykset
&lt;section end="puolustajat_säkitykset"/&gt;
&lt;section begin="puolustajat_syotonkatkot"/&gt;
Syötönkatkot
&lt;section end="puolustajat_syotonkatkot"/&gt;
Palkinnot.
Viikon ja kuukauden pelaajat.
&lt;section begin="viikko_kuukausi_pelaajat"/&gt;
&lt;section end="viikko_kuukausi_pelaajat"/&gt;
All-Pro joukkueet.
Runkosarjan päätteeksi valittiin Associated Pressin kaksi All-Pro -joukkuetta. Valinnan teki 50 toimittajan paneeli.
Suluissa pelaajien saama ensimmäisten sijojen äänimäärä.
Hyökkäys
Puolustus
Erikoisjoukkueet
Rešnojen kalmisto

Rešnojen kalmisto () on Venäjällä Nižni Novgorodin alueella sijaitseva pronssikaudelle ajoitettu kalmisto, joka on tunnettu Seima-Turbino-ilmiöön liittyvistä runsaista pronssiesineistään. Kalmistoja tutki vuosina 1974–1975 O. N. Bader. Okajoen Seima-Turbiino- ilmiön esineille on esitetty ajoitusta 1950–1620 eaa..
Kalmisto sijaitsi korkealla hiekkadyynillä Okajoen oikealla rannalla. Siitä tutkittiin 18 hautaa, jotka sijaitsivat kolmessa rivissä. Haudoista ei tavattu vainajien jäänteitä. Pronssiesineistössä esiintyi putkikirveitä, keihäänkärkiä, veitsiä, talttoja ja naskaleita. Metalliesineiden lisäksi löydettiin piikivestä valmistettuja esineitä, kaksi jaderengasta ja yhdeksän keramiikka-astiaa. Pronssiesineille löytyy lähimmät vastineet Turbinon kalmistoista ja Seiman kalmistosta.
Keramiikasta mainitaan, että se edustaa tyypillistä Abaševon kulttuurin Keski-Volgan tyyliä. Onkin pohdittu, että Seima-Turbino-ilmiössä olisi kyse kauppatavarasta, joka jäi kalmistoihin ja asuinpaikoille. On myös ehdotettu, että kauppias-soturit asettuivat asumaan abaševolaisen keskuuteen. Myöhemmin heidän hautansa olisi tutkittu ja niistä olisi löydetty runsaslukuiset pronssiesineet.
Samantyyppisiä jaderenkaita esiintyy Seima-Turbino-ilmiön levinneisyysalueella, ja niiden alkuperä saattaa olla Baikaljärvellä asti.
Il Sodoma

Il Sodoma (oikealta nimeltään Giovanni Antonio Bazzi, aiemmin virheellisesti "Razzi") (1477 Vercelli, Piemonte – 14. helmikuuta 1549 Siena) oli italialainen taidemaalari.
Elämä ja ura.
Il Sodoman isä Giacono da Bazzi oli Vercelliin asettunut suutari. Bazzi oli vuonna 1490 seitsemän vuotta oppipoikana Martino Spanzottolla, ja hänen kanssaan nuori Sodoma lähti Milanoon, jossa hän joutui Leonardo da Vincin vaikutuksen alaiseksi, mutta on hyvin epävarmaa, pääsikö hän koskaan tämän ateljeehen. Hänen varhaisimmat maineikkaat teoksensa ovat Sienasta Roomaan johtavan tien varrella sijaitsevan Monte Oliveton benediktiiniluostarin seitsemäntoista freskoa, jotka kuvaavat Pyhän Benedictuksen elämää ja jatkavat Luca Signorellin vuonna 1498 aloittamaa sarjaa. Bazzi sai sarjan valmiiksi vuonna 1502. Myöhemmin paavi Julius II palkkasi hänet ja muita taiteilijoita Vatikaanin koristeluun. Sitten hän meni Sienaan, ja palattuaan Roomaan hän toteutti tilaustöitä Agostino Chigille Villa Farnisena -huvilassa. Aiheet olivat Aleksanteri Suuren elämästä: "Aleksanteri Dareioksen teltassa" ja "Valloittajan ja Roksanen avioituminen" ovat erityisesti huomionarvoisia. 
Il Sodoma palasi 1526 Sienaan ja maalasi kuuluisat freskonsa Pyhän Katariinan ja Pyhän Domenicon kappeliin, ja niiden valmistuttua hän teki muita freskotöitä Palazzo Pubblicossa ja sitten koristeli San Spiriton kappelin. Viimeksi mainittujen töiden ansiosta keisari Kaarle V nimitti hänet palatsikreiviksi. Sen jälkeen hän vaelsi Volterrassa, Pisassa, Luccassa ja monissa muissa paikoissa ja palasi lopulta Sienaan. 
Giorgio Vasari kertoo Il Sodomasta ilkeämielisiä tarinoita, joista monet ovat ilmeisen perättömiä ja toiset luultavasti liioiteltuja. Pitkään oletettiin, että hänen taiteilijanimensä viitta moraalittomaan luonteeseen, mutta nimen todellinen tausta on epäselvä. Yhden version mukaan se voi olla väännös Sodonasta, jota on sanottu hänen alkuperäiseksi sukunimekseen. Leonardolla ja jossain määrin myös Rafaelilla oli suuri vaikutus häneen, ja hänen teoksensa ovat huomattavan viehättäviä ja runollisia. Hänen naishahmoissaan on yhdistelmä suloisuutta ja vakavuutta.
Pikkusaari

Pikkusaari on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Moonshine Township

Moonshine Township on kunta ("township") Yhdysvalloissa Minnesotan osavaltiossa. Sen väkiluku oli 85 vuonna 2020. Kunta sijaitsee Big Stonen piirikunnan koillisnurkassa. Moonshine Township ympäröi Johnsonin kaupunkia. Moonshine Township on nimetty Moonshine Lake -järven mukaan.
Väestö.
Vuonna 2020 Moonshine Townshipin 85 asukkaasta valkoisia oli 92,9 % ja alkuperäisasukkaita 4,7 %. Asukkaista 1,2 % kuului johonkin muuhun rotuun ja 1,2 % asukkaista asukkaista kuului kahteen tai useampaan rotuun.
Vanuatun kansalaisuus

Vanuatun kansalaisuus on laillinen suhde Vanuatun tasavallan ja yksittäisen ihmisen välillä. Perustapauksissa noudatetaan ius sanguinis -periaatetta.
Kansalaisuuden saaminen syntymällä.
Vanuatu jakaa syntyperäiset kansalaiset kolmeen ryhmään sen perusteella, milloin nämä ovat syntyneet:
Kansalaisuuden saaminen hakemuksella.
Kansalaisuus voidaan myöntää hakemuksella, mikäli hakija täyttää seuraavat ehdot:
Lisäksi hakemukseen on liitettävä paikallishallinnon johtajan suosittelukirje, joka toteaa hakijan hyvämaineiseksi.
Vanuatun kansalaisen kanssa naimisissa olevalla hakijalla odotusaika on lyhennetty kahteen vuoteen.
Kansalaisuuden saaminen investoinnilla.
Vuonna 2017 maan hallitus käynnisti ns. kehitystukiohjelman (), jonka kautta merkittävän investoinnin tekemällä ulkomaalainen voi saada Vanuatun kansalaisuuden. Aluksi kyseessä oli vain kunniakansalaisuus, mutta elokuussa 2017 lakia muutettiin siten, että 130 000 dollarin arvoisella investoinnilla yksityishenkilö voi hakea Vanuatun kansalaisuutta, jonka nojalla nämä saavat muun muassa oleskella maassa ja hakea Vanuatun passia.
Kansalaisuuden ostaminen on siinä mielessä houkuttelevaa, että Vanuatulla ei ole tulo-, varallisuus-, perintö- eikä pääomatuloveroa.
Kaksoiskansalaisuus ja kunniakansalaisuus.
Vanuatu on vuodesta 2013 alkaen sallinut kaksoiskansalaisuuden. Tähän vaikutti hallituksen suunnittelema reitti saada kansalaisuus investoinnin kautta. Kaksoiskansalaisilla on kuitenkin muutamia rajoituksia, jotka ovat:
Presidentti voi pääministerin esityksestä myöntää kunniakansalaisuuden sellaiselle henkilölle, joka on edistänyt, tai tulee edistämään, Vanuatun kehitystä. Tällaisella henkilöllä ei saa olla rikosrekisteriä ja hänen täytyy olla arvostettu yhteisössään tai kotimaassaan.
Heinrich Melchior Mühlenberg

Heinrich Melchior Mühlenberg tai Muhlenberg (1711–1787) oli Saksassa syntynyt, mutta sittemmin Yhdysvalloissa asunut ja toiminut luterilainen pappi ja kirkollinen vaikuttaja. Hän oli yksi amerikkalaisen luterilaisuuden pioneereista.
Mühlenberg syntyi Einbeckissä Saksassa. Yliopisto-opintonsa hän suoritti Göttingenin yliopistossa, ja tuolloin hän koki myös uskonnollisen heräämisensä. Mühlenberg toimi vähän aikaa Hallessa opettajana, ja tuona aikana hänestä tuli harras pietisti ja hän pyrki lähetyssaarnaajaksi Intiaan. Myöhemmin Mühlenberg otti kuitenkin vastaan kutsun lähteä Pennsylvaniaan, Yhdysvaltoihin.
Vuonna 1742 Mühlenberg vietti vähän aikaa Savannahissa Georgiassa ja järkyttyi siellä orjatoiminnasta. Myöhemmin Philadelphiassa toimiessaan Mühlenberg kastoi afrikkalaistaustaisia orjia ja kieltäytyi itse ottamasta orjia, joita hänelle tarjottiin. Mühlenberg ei kuitenkaan ajanut orjuuden lopettamista.
25. marraskuuta 1742 Mühlenberg saapui Philadelphiaan täyttämään tehtäväänsä. Aluksi hän toimi lähinnä kiertävien saarnaajien parissa, erityisesti Count Nikolaus von Zinzendorfin kanssa. Mühlenbergin saapuessa Yhdysvaltoihin vuonna 1742 ensimmäisen suuren herätyksen liikehdintä oli huipussaan. Huhtikuussa 1745 Mühlenberg avioitui Anna Maria Weiserin kanssa, josta tuli Mühlenbergin työtoveri.
Mühlenberg näki kirkon Yhdysvalloissa ikään kuin kasvatettavana asiana ("ecclesia plantanda"). Hän uskoi myös, että kirkosta täytyi tulla Yhdysvalloissa omanlaisensa yhdysvaltalainen kirkko, eikä vain suora kopio eurooppalaisesta luterilaisesta kirkosta. Mühlenberg kokosi erillään olleita ihmisiä yhteen seurakunniksi, ja hänellä oli hyvä maine vastata rakentavasti vaikeisiin tilanteisiin. Niinpä Mühlenberg päätyi toimimaan ikään kuin Uuden maailman piispana, joka selvitteli pappien ja seurakuntien välisiä ja sisäisiä kiistoja ja erimielisyyksiä. Lopulta Mühlenberg johti 80 seurakuntaa ja palveli kirkoissa Pennsylvaniassa, New Yorkissa ja New Jerseyssä. Mühlenbergin merkittävin saavutus oli kirkolliskokousjärjestelmän luominen vuonna 1748.
Pappina Mühlenberg kunnioitti moninaisuutta ja valitsi osia erilaisista luterilaisista liturgioista. Mühlenberg valmisteli liturgiansa yhteistyössä kahden muun saksalaisen papin, Peter Brunnholtzin ja John Frederick Handschuhin, kanssa. Mühlenberg piti myös yllä ekumeenista toimintatapaa, ja hän toimittikin kirkollisia tehtäviä ruotsalaisten luterilaisten, reformoitujen, anglikaanien sekä presbyteerien parissa. Itse asiassa Mühlenberg piti ensimmäisen kirkollisen toimituksensa Pohjois-Amerikassa presbyteereille.
Live at Tavastia 1974

Live at Tavastia 1974 on Hurriganes-yhtyeen vuonna 15. joulukuuta 2021 julkaistu livealbumi. Albumi on äänitetty Tavastia-klubilla Helsingissä 27. joulukuuta 1974.
Albumi julkaistiin vinyylilevynä ja CD-levynä. Vinyyliversiosta otettiin kolme erilaista versiota, joista yksi on painettu mustalle vinyylille (500 kpl), yksi siniselle vinyylille (400 kpl) ja yksi punaiselle vinyylille (400 kpl).
"Live at Tavastia 1974" nousi Suomen virallisen listan albumilistalla sijalle yhdeksän ja fyysisellä albumilistalla sijalle neljä.
Kappaleet.
Levy 1.
A-puoli
B-puoli
Levy 2.
A-puoli
B-puoli
JDM Automobiles

JDM Automobiles oli ranskalainen mopoautovalmistaja, jonka kotipaikka oli Avrillé. Vuonna 2014 yhtiö hakeutui konkurssiin.
Historia.
JDM Automobiles aloitti toimintansa nimellä Forest vuonna 1955. Se valmisti polyesteri muovituotteita.
Vuonna 1975 yhtiö siirtyi autoteollisuudelle ja muutti nimensä Société SIMPA:ksi (Société Industrielle de Matičres Plastiques Armées, lujitemuovien teollisuusyhtiö) ja siitä tuli Alpine- ja Matra-autojen muovikomponenttien alihankkija.
Vuonna 1981 julkaistiin yhtiön ensimmäinen malli nimeltä JDM 49 SL ja siinä oli 49 cm³ bensiinimoottori. Seuraavina vuosina valmistettiin uusia malleja, kuten Nueva, Parthenon, Furio, Orane ja X5. Myöhemmin tuli lisää malleja, kuten Titane, Albizia, Abaca ja Aloes, jotka oli varustettu Yanmarin ja Lombardinin valmistamilla dieselmoottoreilla.
SMS Zenta

SMS Zenta oli Itävalta-Unkarin laivaston Zenta-luokan panssarikansiristeilijä, joka upposi 16. elokuuta 1914 Antivarin taistelussa.
Valmistus.
Insinööri J. Kuchinkan suunnittelema alus tilattiin Polan laivastontelakalta (nyk. Pula), missä köli laskettiin 8. elokuuta 1896. Alus laskettiin vesille 18. elokuuta 1897 ja liitettiin laivastoon 28. toukokuuta 1899.
Palvelus.
Alus lähti 10. marraskuuta 1899 Kaukoitään. Se osallistui 2. kesäkuuta 1900 Takunlahdella käytyyn taisteluun, jolloin maihin lähetettiin merisotilaita. Seuraavan vuoden alun alus oli Itä-Aasian laivueessa, kunnes se lähti 7. heinäkuuta kotimatkalle. Alus saapui Polaan lokakuussa.
Alus lähti 15. lokakuuta 1902 Afrikkaan ja Etelä-Amerikkaan, mistä se palasi 10. lokakuuta 1903 Polaan. Vuodesta 1904 alus oli "kesälaivueessa" eli torpedokoulutuslaivueessa, kunnes se siirrettiin 1908 reservilaivueeseen. Alus oli reservissä vuoteen 1912.
Alus lähetettiin 28. heinäkuuta 1914 kuuden torpedoveneen ja hävittäjän kanssa saartamaan Montenegron rannikkoa. Alus kohtasi 16. elokuuta "SMS Ulanin" kanssa ympärysvaltojen laivasto-osaston, mistä seuranneessa Antivarin taistelussa se upotettiin tunnin taistelun jälkeen. "Ulan" pääsi vaurioituneena pakenemaan.
Tomi Kanto

Tomi Kanto (s. 4. syyskuuta 1973) on suomalainen kilpapyöräilijä. Kanto ajoi ammattilaisena espanjalaisessa Jazztel-Costa de Almeria- tallissa. Kanto on kahdeksas suomalainen miespyöräilijä, joka on saanut ammattilaissopimuksen. Kanto lopetti uransa vuonna 2003.
Bernardino Luini

Bernardino Luini (oikealta nimeltään Bernardino Lovino) (n. 1470 Luino, Lago Maggiore, Lombardia – n. 1540 ) oli italialainen taidemaalari.
Elämä ja ura.
Luinin elämästä tiedetään hyvin vähän. Hänen kerrotaan syntyneen Luinossa, jossa on yhä jäljellä joitakin freskoja, joiden sanotaan olleen hänen varhaisimpia töitää. Näyttää siltä, että Luini opiskeli maalausta Vercellissä Gerolamo Giovenonen johdolla. Luini muutti isänsä kanssa Milanoon noin vuonna 1500, jossa hän maalasi useita freskoja palatseihin ja kirkkoihin kaupungissa ja sen ympäristössä. Tunnetuimpia ovat Sesto San Giovannissa sijaitsevan Villa Peluccan freskot. Häntä pidetään yhtenä Leonardo da Vincin merkittävimmistä seuraajista. Sekä Luinin että Giovanni Antonio Boltraffion sanotaan työskennelleen suoraan Leonardon alaisuudessa. Hän sai merkittäviä vaikutteita lombardialaisesta koulukunnasta. 
Vuonna 1507 hänellä oli monia toimeksiantoja, vuonna 1512 hän työskenteli Chiravallassa ja Milanossa, vuonna 1516 Legnanossa. Vuosina 1522–1524 hän työskenteli Milanon suuressa luostarissa kreivi Bentivoglion toimeksiannosta ja hän oli Saronnossa vuonna 1525. Vuosina 1529 ja 1530 hän työskenteli Luganossa ja Milanon suuren luostarin sivukappelissa. Hänen kuolinvuotensa on eri asiakirjojen mukaan välillä 1532–1547.
Luini tunnetaan Madonna-maalauksistaan ja freskoista, joissa oli uskonnollisia tai mytologisia aiheita. Hänet tunnettiin erityisesti siroista naishahmoista.
Orcagna

Orcagna (oikealta nimeltään Andrea Di Cione) (n. 1308 Firenze – 1368 Firenze) oli italialainen taidemaalari, kuvanveistäjä ja arkkitehti.
Elämä ja ura.
Orcagna oli kultasepän poika, ja hänen kolme nuorempaa veljeään olivat myös taiteilijoita. Hän opiskeli "Arte dei Medici e degli Speziali" -oppilaitoksessa vuosina 1343–1344 ja hyväksyttiin muurarien killan jäseneksi vuonna 1352. Vuonna 1354 hän sopi alttaritaulun maalaamisesta Firenzen Santa Maria Novellan Strozzin kappeliin. Myös Santa Crocessa sijaitsevan "Kuoleman riemuvoitto" -freskon säilynyt osa on liitetty Orcagnaan. Syyskuussa 1367 hän sai "Arte del Cambio" -järjestöltä toimeksiannon alttaritaulusta, joka esittää killan suojelijaa, Pyhää Matteusta, ja jossa on neljä kohtausta hänen elämästään. 
Kuvanveistäjänä Orcagna tunnetaan yhdestä ainoasta teoksesta, Orsanmichelen oratorion tabernaakkelista, jonka yliarkkitehti hänestä tuli noin vuonna 1356. Kyseessä on erittäin monimutkainen koristeellinen rakenne, joka perustuu neljään kahdeksankulmaiseen pilariin ja on runsaasti koristeltu. Sen tärkeimmät veistokselliset piirteet ovat reliefit, jotka esittävät kohtauksia Neitsyt Marian elämästä, ja joiden takana on suuri reliefi Neitsyt Marian nukkumisesta ja taivaaseenastumisesta. 
Orcagnan tiedetään toimineen Firenzen katedraalin arkkitehtina vuosina 1357 ja 1364–1367. Vuonna 1358 hänestä tuli Orvieton katedraalin arkkitehti, ja vuosina 1359–1360 hän valvoi veljensä Matteon kanssa julkisivun mosaiikkikoristelua.
Johann David Schöpf

Johann David Schöpf (8. maaliskuuta 1752 – 10. syyskuuta 1800) oli saksalainen lääkäri ja luonnontieteilijä.
Schöpf syntyi Wunsiedelissä Saksassa, ja hän oli varakkaan kauppiaan poika. Schöpf opiskeli 1767–1770 Hofissa, minkä jälkeen hän kirjautui sisään Erlangenin yliopistoon. Siellä hän opiskeli lääketiedettä ja luonnontieteitä ja valmistui vuonna 1773. Lääketieteen tohtoriksi hän valmistui vuonna 1776, ja heti tämän jälkeen hän avasi lääkärinvastaanoton Ansbachiin. Sen myötä Schöpf nimitettiin Britannian armeijan Ansbachin rykmentin pääkirurgiksi, ja hän palveli vuosina 1777–1783 New Yorkissa, Long Islandilla, Rhode Islandilla sekä Philadelphiassa.
Virasta vapautumisen jälkeen Schöpf kierteli seuraavan vuoden runsaasti Yhdysvaltojen keski- ja eteläosia ja palasi sitten Bahaman kautta Saksaan. Saksassa Schöpf avasi uudestaan vastaanoton Bayreuthiin ja kirjoitti useita teoksia Pohjois-Amerikan luonnonhistoriasta.
Loppuelämänsä ajan Schöpf vietti lähinnä Saksassa, mutta teki kaksi lyhyttä tutkimusmatkaa Italiaan ja Alankomaihin. Schöpf kuoli Saksassa kurkkutautiin syksyllä vuonna 1800.
Sorsakosken työväentalo

Sorsakosken työväentalo oli Leppävirran Sorsakosken kylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa.
Sorsakosken työväenyhdistys perustettiin Sorsakosken tehdasyhdyskuntaan vuonna 1902. Yhdistyksen perustamisen taustalla oli muun muassa palkkojen leikkaus vuonna 1901, mutta ilmeisesti olosuhteet tehtaalla olivat yleisesti ottaen hyvät, eikä yhdistyksen toiminta kohdistunut niinkään tehtaan johtoa vastaan, vaan se pyrki vastaamaan osaltaan valtakunnalliseen työväenkysymykseen. Sorsakosken yhdistys oli Pohjois-Savon ensimmäinen marxilainen työväenyhdistys. Perustavassa kokouksessa yhdistykseen liittyi 40 jäsentä, ja seuraavana vuonna luku oli jo lähes 100. Tehtaan johto suhtautui alkuun työväenyhdistykseen myönteisesti, mutta 1900-luvun alun mittaan sen toimintaa alettiin vähitellen rajoittaa. Alkuun työväenyhdistys kokoontui tehtaan johdon rakennuttamassa juhlasalissa, Seuralassa. Isännöitsijä ei kuitenkaan vuodesta 1909 eteenpäin enää antanut sitä yhdistyksen käyttöön, mikäli suunniteltu ohjelma ei miellyttänyt häntä.
Oman talon hankinta oli vireillä vuosikymmeniä mutta kaatui toistuvasti tontin hankkimisen vaikeuksiin sekä rahoitusongelmiin. Tontti saatiin ostettua vasta vuonna 1936. Tehtaan johto ei halunnut luovuttaa tontteja työväenyhdistykselle, mutta välikäsien kautta saatiin hankittua tontti työväen asunnoille tarkoitetulta maalta. Rahoitusvaikeudet ratkaistiin muodostamalla osakeyhtiö, jonka pääosakkaiksi tulivat työväenyhdistys, metallin ammattiosasto sekä voimistelu- ja urheiluseura Jäntevä.
Talon suunnittelivat Ville Kokkonen ja Hugo Manninen. Osuusliike Työnvoiman rakennusmestari Hyvärinen auttoi teknisessä suunnittelussa. Talo otettiin käyttöön vuonna 1938, ja etenkin sotien jälkeen se oli ahkerassa käytössä. 1970-luvulla talon ylläpitäminen alkoi vaikeutua talousongelmien vuoksi. Talosta muodostettiin vuonna 1975 kiinteistöosakeyhtiö, jonka pääosakkaaksi tuli paikallinen metalliliiton ammattiosasto. Talo peruskorjattiin, ja vuonna 1988 se oli vielä Sorsakosken sosialidemokraattisen työväenyhdistyksen käytössä. Talon myöhemmästä käytöstä tai nykytilasta ei ole tietoa. 
Rakennus.
Talo oli ”osittain kaksikerroksinen”, ja juhlasaliin mahtui noin 300 henkeä.
Toimintaa työväentalolla.
Tupaantuliaiset päästiin pitämään jo 14.11.1937 osin keskeneräisessä talossa. Myöhemmin talolla järjestettiin esimerkiksi vappukarnevaalit vuonna 1938, ja Kuopion Työväen Teatteri vieraili siellä.
Palma Vecchio

Palma Vecchio (”Palma vanhempi”, oikealta nimeltään Jacopo Palma tai Nigreti) (n. 1480 Serinalta – 30. heinäkuuta 1528 Venetsia) oli italialainen, Venetsian koulukuntaan kuuluva taidemaalari.
Elämä ja ura.
Palma sai lisänimen "Vecchio" erottaakseen itsensä veljenpojastaan Jacopo Palma Giovanesta (”Palma nuorempi”). Giorgionen ja Lorenzo Lotton tavoin hän opiskeli Giovanni Bellinin johdolla, jolta hän sai inspiraatiota alttaritauluihinsa. Myös Tizianin vaikutus on havaittavissa hänen teoksissaan. Giorgionea jäljitellen Palma käsitteli uskonnollisia aiheita, joissa on voimaa, eloisuutta ja kirkkaita värejä, vaikka niistä puuttuukin uskonnollinen tunnelma. Häntä moitittiin myös kekseliäisyyden puutteesta. Tällaisia teoksia ovat muun muassa Vicenzan San Stefanolle maalattu "Madonna Pyhän Yrjön ja Pyhän Lucian kanssa", "Pyhä Pietari kuuden pyhimyksen kanssa", "Paimenten palvonta", "Jaakobin ja Raakelin kohtaaminen". Hänen suosikkiaiheitaan olivat niin sanotut ”pyhät keskustelut” eli Pyhä Perhe tai pyhimysten ympäröimä Madonna.
Hänen mestariteoksensa on Santa Maria Formosan alttaritaulu Venetsiassa. Se on triptyykki, joka esittää Pyhää Barbaraa Antonius Erakon ja Pyhän Sebastianuksenin välissä. Palma oli myös merkittävä muotokuvamaalari, joka kunnostautui erityisesti naisten muotokuvissa, joista useimmat olivat hovinaisia. Myös hänen miesmuotokuvansa ovat erinomaisia.
Cajeme

Cajeme eli oikealta nimeltään José María Leyva (s. 1837 – 21. huhtikuuta 1887) oli Meksikon Sonoran osavaltion yaqui-intiaanien päällikkö. Cajeme johti yaquiden aseellista vastarintaa Meksikon keskushallintoa vastaan, kunnes hän jäi lopulta vangiksi ja hänet teloitettiin.
Elämäkerta.
José María Leyva eli Cajeme syntyi yaqui-intiaanien heimoon Valle del Yaquin alueella Meksikon Sonoran osavaltion eteläosassa vuonna 1837. Hän lähti kotiseudultaan jo nuorena ja liittyi liberaalin Sonoran kuvernööri ja "caudillo" Ignacio Pesqueiran joukkoihin. Pesqueiran palveluksessa Cajeme osallistui esimerkiksi sotaretkiin omaa heimoansa vastaan 1860-luvulla.
Palkintona palveluksistaan Cajeme sai viran kotiseutunsa piirikunnan johtajana vuonna 1874. Pesqueira oletti voivansa hallita yaquita nimityksen kautta, mutta sen sijaan Cajeme alkoi valmistella heimoaan keskushallintoa vastaan. Mukaan hän sai myös naapuriheimon mayot. Cajeme toteutti monia heimon hallintoon liittyneitä uudistuksia tarkoituksenaan parantaa heimon sotilaallista valmiutta sekä taloudellista omavaraisuutta. Uudistuksiin lukeutuivat esimerkiksi verojärjestelmä, yhteisölliset viljelmät ja perinteisen heimokokouksien vakiinnuttaminen päätöksentekoelimenä. Näiden toimien lisäksi hankittiin aseistusta.
Pesqueiran hallinto romahti, mikä hyödytti jonkin aikaa Cajemea. Keskushallinnon ote alkoi kuitenkin vahvistua 1880-luvulla. Keskushallinto alkoi myös jälleen tavoitella luonnonvaroiltaan rikkaan Valle del Yaquin hallintaa, ja se ryhtyi sotilaallisiin toimiin tavoitteidensa saavuttamiseksi. Cajeme jäi yhteenotoissa lopulta Ángel Matínez at San José de Guaymasin johtamien joukkojen vangiksi, ja hänet teloitettiin 21. huhtikuuta 1887. Cajemen teloitus ei vielä kuitenkaan päättänyt yaquiden vastarintaa, joka jatkui aina vuoteen 1910 saakka.
Kobolttisulfidi

 
Kobolttisulfidi (CoS) on koboltti- ja sulfidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa katalyyttinä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa kobolttisulfidi on mustaa kiteistä ainetta. Yhdiste ei käytännöllisesti katsoen liukene veteen, mutta liukenee happoihin. Se hajoaa kuumennettaessa voimakkaasti.
Kobolttisulfidia voidaan valmistaa kuumentamalla kobolttia ja vetysulfidia 700 °C:n lämpötilaan tai saostamalla vesiliukoisen kobolttisuolan liuoksesta vetysulfidilla hieman emäksisissä olosuhteissa.
Kobolttisulfidia voidaan käyttää katalyyttinä vedytyksissä ja yhdessä molybdeenidisulfidin kanssa raakaöljyn rikinpoistoreaktioissa.
Bula Atumba

Bula Atumba on kunta ja kunnanosa Angolassa Bengon maakunnassa. Kunnan väkiluku on 13 454 asukasta (2014), mutta vuoden 2022 arvio on 18 776 asukasta. Kunnan pinta-ala on 1 274 neliökilometriä. 
Väestö.
Bula Atumbassa on vuoden 2014 väestönlaskennan perusteella 13 454 asukasta. Asukkaista pieni enemmistö on naisia, ja lähes puolet alle 14-vuotiaita. Kunnan yli 15-vuotiaista noin puolet on lukutaitoisia.
Carlo Dolci

Carlo Dolci (myös Carlino Dolci) (3. toukokuuta 1616 Firenze – 17. tammikuuta 1686 Firenze) oli italialainen taidemaalari.
Elämä ja ura.
Dolci oli taidemaalarin pojanpoika. Hän opiskeli Jacopo Vignalin johdolla ja herätti jo yksitoistavuotiaana huomiota erinomaisilla töillään. Hän sai runsaasti työtarjouksia Firenzessä, josta hän ei juuri koskaan lähtenyt, ja muualla Italiassa. Dolci oli yksi niistä harvoista mestareista, joiden teoksia hänen maanmiehensä keräsivät innokkaasti jo taiteilijan eläessä. Hänen teoksiaan ei ole kovin paljon. Hän oli hyvin hurskas ja maalasi yksinomaan uskonnollisia aiheita. Hän keskittyi päähenkilöihinsä - yleensä Kristukseen ja Neitsyt Mariaan - ja teki harvoin suurikokoisia teoksia. Hän on kuuluisa kasvojensa pehmeästä, lempeästä ja hellästä ilmeestä, värien kirkkaudesta sekä kuviensa huolellisesta viimeistelystä jokaisessa yksityiskohdassa. Dolci oli Firenzen koulukunnan viimeinen edustaja ja viimeinen todellinen italialaisen renessanssin taidemestari. Hänen mestariteoksensa on "Pyhä Andreas rukoilee ennen ristiinnaulitsemista" (1646).
Norman Bor

Norman Loftus Bor (1893–1972) oli Irlannista kotoisin oleva, mutta paljolti Intiassa vaikuttanut kasvitieteilijä ja virkamies. Bor toimi metsänvartijana, virkamiehenä sekä tutkijana, ja hänet tunnetaan luultavasti parhaiten työstään heinien taksonomian parissa.
Bor valmistui filosofian maisteriksi Dublinin yliopistossa, mutta myöhemmin hän suoritti myös metsätieteiden kursseja. Syyskuusta 1914 marraskuulle 1919 Bor palveli ensimmäisessä maailmansodassa, jossa hänestä tuli kapteeni.
Joulukuussa 1921 Bor lähti Intiaan Intian metsähallinnon (Indian Forest Service) palvelukseen suojeluassistentiksi Nowgongiin Assamiin. Seuraavina vuosina hän työskenteli eri paikoissa Intiassa ja nousi korkeampiin virkoihin. Borin virastotyökokemuksen, kielitaidon sekä metsähallinnossa hoitamiensa tehtävien myötä Bor nimitettiin vuonna 1931 poliittiseksi virkailijaksi Baliparan raja-alueelle ja 1935 apulaiskomissaariksi Kohimaan sekä edelleen kasvi- ja metsätieteelliseksi virkailijaksi Assamin hallintoon. Samana vuonna 1935 Bor matkusti Kewiin opiskelemaan heinien taksonomiaa laatiakseen sitten listan Assamissa kasvavista heinistä.
Vuosina 1937–1942 Bor toimi opettajana Intian metsäkorkeakoulussa (Indian Forest College) ja toimi myös lyhyitä pätkiä eri tutkimusinstituuteissa. Vuonna 1942 Bor palasi töihin Assamin metsähallintoon. Assamin hallinnossa työskennellessään Bor nimitettiin kuitenkin hoitamaan Assamiin tulleiden satojen pakolaisten asioiden organisointia ja käytännön järjestelyjä. Bor jäi eläkkeelle Intian metsähallinnosta vuonna 1946, jolloin hänen maineensa heinien taksonomian tuntijana oli jo vakiintunut ja hänet oli nimitetty Kewin kasvitieteellisen puutarhan apulaisjohtajaksi.
Borin merkittävimmät kiinnostuksen kohteet olivat metsien kasvitiede ja ekologia. Hän julkaisi useita ekologisia tutkimuksia ja keräsi paljon kasvinäytteitä Intian niemimaan alueilta. Borin Intian itäosista sekä Tiibetistä keräämät kasvinäytteet ovat nykyisin Dehradunin metsäntutkimuslaitoksen herbaariossa. Borin kiinnostus heinien taksonomiaan alkoi 1936 ja kesti hänen kuolemaansa saakka. Bor julkaisikin yli sata heinien taksonomiaan liittyvää tieteellistä julkaisua. Viimeisimmän julkaisunsa heinien taksonomiasta Bor julkaisi vain muutama kuukausi ennen kuolemaansa. Bor kuului myös Linnean Societyyn.
Ihmisenä Boria on kuvattu humaaniksi ja humoristiseksi. Borin vaimo Eleanor Bor on kirjoittanut kirjan "Adventures of a Botanist's wife", jossa hän kuvailee aviomiestään monin tavoin.
Chilekan kansainvälinen lentoasema

Chilekan kansainvälinen lentoasema on kansainvälinen lentoasema Malawissa. Se sijaitsee tietä pitkin noin 13 kilometriä luoteeeseen Malawin toiseksi suurimmasta kaupungista, Blantyre'stä, joka on maan tärkein kauppa- ja talouskaupunki. Malawissa on myös toinen kansainvälinen lentoasema Lilongwen kansainvälinen lentoasema, joka sijaitsee maan pääkaupungissa Lilongwessä.
Lentoasema on noin 779 metrin korkeudessa merenpinnasta. Vuonna 2019 lentoaseman kiitotie 10/28 peruskorjattiin ja sitä laajennettiin, jota ennen suuremmat koneet lensivät vain Lilongwestä.
Rostovkan kalmisto

Rostovkan kalmisto (kylä: , ) on Venäjällä Omskin alueella Lounais-Siperiassa Omskin nykyisellä esikaupunkialueella sijaitseva pronssikauteen ajoitettu kalmisto, josta on löydetty runsaasti Seima-Turbino-ilmiöön liitettäviä esineitä. Kalmisto sijaitsi löydettäessä Irtyšjoen sivujoen Omjoen varrella Omskin eteläpuolella Potrovkan kylän läheisyydessä. Kalmiston tutki V. I. Matjuštšenko vuosina 1966–1969 . Kalmiston esineet on aikaisemmin ajoitettu epäsuorasti noin 1700–1600 eaa. Uudet ajoitukset siirtävät ne aikaisemmiksi noin 2200–2000 eaa..
Kalmisto.
Rostovkan kalmistosta tutkittiin 38 suorakulmion muotoista hautaa, jotka olivat pääosin ruumishautoja, vaikka joissakin oli merkkejä osittaisesta polttohautaamisesta. Vainajat asetettiin makaamaan kasvot länteen päin, ja ne makasivat kyljellään joko sykkyrässä tai pitkällään. Osa vainajista haudattiin päättöminä, ja myös erikseen haudattuja pääkalloja esiintyi. Kaivauksissa kerättiin talteen runsaasti pronssiesineitä, jotka muistuttavat vuosisadan alkupuolella Volgajoen ja Kamajoen seuduilla talteen otettuja pronssiesineitä. Ne edustavat Seima-Turbino-ilmiön pronssiesineiden perusmuotoja, joita on löydetty lännessä Uralin länsipuolelta ja idässä Kiinasta asti. Esineet oli laitettu vainajan mukaan hautaan tai erikseen aivan haudan ulkoreunalle. Niitä ovat putkikirveet, keihäänkärjet, veitset ja naskalit. Keihäänkärjissä on putkivarressa koukkumainen väkänen ja joko yksi tai kaksi sitomista helpottava sivulenkkiä. Eräässä puukossa on kahvan ponnessa taidokas koriste, joka esittää hevosta ja sitä köydellä pyydystävää ihmistä. Putkikirveet ovat samanmuotoisia kuin Seiman kalmistossa tavatut kirveet, ja kyseistä kirvestä kutsutaankin Seima-Rostovkan kirveeksi.
Pronssiesineiden lisäksi kalmistosta löytyi kivestä valmistettuja nuolenkärkiä, jollaisia käytettiin myös Sintaštan kulttuurissa Uralin kaakkoispuolella. Haudassa numero 21 löytyi valinmuotteja, joilla pystyi valmistamaan keihäänkärkiä, veitsiä ja reikäkirveitä. Hauta 21 sisälsi myös soturin suojaliivin osasina luista valmistettuja vahvistuksia. Haudassa lepäsi mahdollisesti Seima-Turbinolainen metalliseppä. Eräs hauta sisälsi helminauhan, jonka helmet oli valmistettu lapislatsulista. Se oli ilmeisesti tuontitavaraa Afganistanin alueelta. Haudoista löydetty keramiikka on samaa kuin Omskin ympäristön muista asuinpaikoista löydettyä Krotovon keramiikkaa.
Merkitys.
Rostovkan kalmisto sijaitsee Omskin alueella, jonka kaakkoispuolella kohoavat korkeat kukkulat ja niiden takana jyrkkä Altaivuoristo. Alueella on rikkaat kupari-, tina- ja kultamalmiot aivan maanpinnassa. Muinaiset asukkaat ovat saaneet etelästä vaikutteita pronssin valmistuksesta ja valinmuottien käsittelytaitoonsa. Rostovkan metalliesineet ovat tinapronssia, joka ilmaantui Siperian aroille ensimmäiseksi juuri täällä Seima-Turbiino-seppien kauppaamina. Ajatusta tukevat kalmiston varhaiset ajoitukset, jotka ovat Seima-Turbino-ilmiön vanhimpia . Ennen sitä käytettiin metalliesineissä kuparia tai arseenipronssia. Alueella vallitsi Sintašta-Petrovkan kulttuuri (noin 2100–1800 eaa.), jonne kauppiaat toimittivat vuorilta pronssiesineitään.
Dande

Dande on kunta ja maakuntakeskus Angolan Bengon maakunnassa. Vuoden 2014 väestönlaskennan mukaan kunnassa asui 222 528 asukasta. Vuonna 2022 väkiluvuksi arvioitiin 310 557 asukasta. Kunnan pinta-ala on 7 216 neliökilometriä ja väestöntiheys 43 asukasta neliökilometrillä (2022 arvioidun väkiluvun mukaan) tai 30,8 asukasta neliökilometrillä (2014 väestönlaskennan mukaan). Maakunnan ja kunnan hallinto sijaitsee Caxiton kunnanosassa, joka on myös kaupunki.
Kunnan väestöstä noin 44 % on alle 14-vuotiaita, ja noin 65 % puhuu portugalia. Lukutaitoisuus on 69,7 %.
Alessio Baldovinetti

Alesso Baldovinetti (tai Alessio) (14. lokakuuta 1427 Firenze – 29. elokuuta 1499 Firenze) oli italialainen taidemaalari.
Elämä ja ura.
Baldovinettin isän oli varakas kauppias. Hän aloitti opintonsa vuonna 1448 taidemaalareiden killassa ja työskenteli sitten itsenäisesti. Hänen varhaisimpiin töihinsä kuuluvat maalaukset Santissima Annunziatan kappelin oviin (noin 1449) ja alttaritaulu (1450) Pieve di Borgo San Lorenzon kirkkoon Mugellossa. Hänen oletetaan työskennelleen Domenico Venezianon avustajana. Baldovinettiin vaikuttivat suuresti myös Fra Angelico ja Andrea del Castagno, joiden kanssa hän teki muiden töiden lisäksi yhteistyötä Sant'Egidion korkean kappelin freskoissa. Kypsän tyylinsä hän saavutti mestariteoksessaan "Paimenten palvonta" (1460–1462), joka on Firenzen Santissima Annunziatan kirkon fresko. Hänen teoksilleen ovat ominaisia vaaleat värit, tunnelmallinen valo ja yksityiskohtien yhdistäminen laajamittaiseen sommitteluun. Hänen teoksensa kuuluvat Euroopan varhaisimpiin varsinaisia maisemia kuvaaviin maalauksiin. Baldovinetti teki myös mosaiikkiteoksia ja suunnitelmia puukuvioita ja lasimaalauksia varten.
Hupeinomenapuu

Hupeinomenapuu ("Malus hupehensis") on ruusukasvien (Rosaceae) heimoon, omenapuiden ("Malus") sukuun kuuluva kasvilaji.
Hupeinomenapuu voi kasvaa kahdeksan metriä korkeaksi puuksi. Silmut ovat tummanpurppuranvärisiä. Lehtien korvakkeet ovat 5–6 mm pitkiä ja muodoltaan tasasoukkia tai suikeita sekä teräväkärkisiä. Lehdet ovat ruodillisia ja lehtiruodit ovat 1–3 cm pitkiä. Lehtilavat ovat soikeita, sahalaitaisia, 5–10 cm pitkiä ja 2,5–4 cm leveitä.
Hupeinomenapuun kukintona on neljästä kuuteen kukkaa sisältävä huiskilo. Kukkaperät ovat 3–6 cm pitkiä ja yksittäisten kukkien halkaisija on 3,5–4 cm. Kukkien verholehdet ovat 4–5 mm pitkiä ja niiden muoto vaihtelee kolmiomaisesta soikeaan. Terälehdet ovat nupussa vaaleanpunaisia, mutta muuttuvat myöhemmiten valkoisiksi. Kussakin kukassa on parikymmentä hedettä sekä kolmi- tai nelivartaloinen emiö. Hupeinomenapuu kukkii huhti–toukokuussa ja tuottaa hedelmiä elo–syyskuussa. Hupeinomenapuun pohjushedelmät eli omenat ovat halkaisijaltaan noin 1 cm ja väriltään kellertävänvihreitä, mutta punaiseen vivahtavia.
Hupeinomenapuu kasvaa Kiinassa rinteillä ja laaksojen tiheiköissä merenpinnan tasosta aina 2900 metrin korkeuteen asti.
Hupeinomenapuuta käytetään Hubeissa ja Sichuanissa omenapuiden jalostuksessa.
Korttipelisatu

Korttipelisatu on Marko Tapion kirjoittama romaani, joka julkaistiin vuonna 1958. Kirjan päähenkilö on poika, joka ihailee isäänsä ja muistelee äitiään, josta isällä on muistona seinälle ripustettu valokuva. Isä on töissä rakennustyömaalla ja johtaa padon rakennustöitä. Yllättäen keskeneräinen pato murtuu, mikä aiheuttaa suurta tuhoa ja houkuttelee yleisöä viereiselle sillalle. Pojalle on tärkeää, että isä pystyy korjaamaan murtuneen padon. 
Kirjan lopussa poika viettää tanssien jälkeen yön tyttöystävänsä kanssa. Yön kuluessa poika kertoo tytölle tarinan, jonka nimi on "Korttipelisatu". Hän on kuullut tarinan isältään. Aamulla selviää, että pato on saatu yöllä korjattua ja että isä on ollut johtamassa korjaustöitä.
Nansana

Nansana on kaupunki Ugandassa, lähellä maan pääkaupunkia Kampalaa. Sen väkiluku vuonna 2014 oli 365 000, virallinen arvio vuodelle 2020 oli 532 800.
Nansana on osa Kampalan metropolialuetta. Sitä pidetään lähinnä työväenluokan asuinalueena. Se on saanut nimensä naispuolisen henkiolennon mukaan.
Aapo Lehtonen

Aapo Antero Lehtonen (18. joulukuuta 1936 Lieto – 17. elokuuta 2022 Turku) oli suomalainen lääkäri ja Turun yliopiston geriatrian professori.
Lehtonen valmistui ylioppilaaksi Turun toisesta suomalaisesta lyseosta 1955 ja lääkäriksi 1962 Turun yliopistosta sekä sisätautien erikoislääkäriksi 1969 ja geriatrian erikoislääkäriksi 1981. Hän väitteli tohtoriksi 1968 Turun yliopistossa. Lehtosen väitöskirja "The mucopolysaccharides in ageing experimental granulation tissue" pohjautuu hänen tekemäänsä työhön professori Eino Kulosen tutkimusryhmässä.
Työuransa Lehtonen aloitti assistenttina Turun yliopiston lääketieteellisen kemian laitoksella 1962–1966 ja jatkoi sieltä Turun yliopistollisen keskussairaalan (TYKS) sisätautien klinikan apulaislääkäriksi 1966–1969. Vuodet 1969–1971 hän työskenteli Ylioppilaiden terveydenhoitosäätiön (YTHS) ylilääkärinä Turussa. Turun kaupungin sisätautisairaalan osastonlääkärinä Lehtonen toimi 1971–1973 ja YTHS:n vastaavana lääkärinä Turussa 1971–1984. TYKS:n sisätautien klinikalla poliklinikan lääkärinä hän työskenteli 1973–1984. Turun kaupungin sisätautisairaalan ylilääkärinä hän toimi 1984–1999 ja saman sairaalan johtavana lääkärinä 1989–1999 sekä Turun yliopiston geriatrian professorina 1997–1999. Työnsä ohessa Lehtonen tutki erityisesti verenpainetaudin lääkehoitoa ja liikunnan vaikutusta rasva-aineenvaihduntaan. Hän jatkoi tutkimustyötä vielä eläkkeelle vuonna 2000 jäätyäänkin ja hoiti potilaitaan yksityisvastaanotolla 75-vuotiaaksi asti työskennellen Mehiläinen Oy:n palveluksessa Turussa 1969–2008 ja Terveystalo Oyj:n työntekijänä vuodesta 2009 lähtien.
Sivutoimenaan Lehtonen osallistui Suomen Sisätautilääkäriyhdistyksen hallituksen työskentelyyn 1975–1977. Suomen Geriatriyhdistyksen hallituksen jäsen hän oli 1999–2002 ja Societas Gerontologica Fennican hallituksen jäsen 1989–2000. Viimeksi mainittu yhdistys kutsui Lehtosen kunniajäseneksi 2014. Lisäksi hän kuului Leiraksen lääketieteelliseen neuvottelukuntaan 1989–1996 ja oli Turun Palloseuran jalkapallojoukkueen lääkäri yli 30 vuoden ajan. Omakin liikunta oli Lehtoselle tärkeä harrastus, ja hän juoksi useita maratoneja parhaimmillaan ajassa kaksi tuntia 35 minuuttia.
Somalimaan edustajainhuone

Somalimaan edustajainhuone (, ) on Somalimaan parlamentin alahuone. Parlamentin kahdesta kamarista ainoastaan edustajainhuoneen edustajat valitaan vaaleilla. Vaalit järjestetään viiden vuoden välein.
Edustajainhuone perustettiin vuonna 1991. Viimeisimmät vaalit pidettiin vuonna 2021 ja tätä edeltävät vaalit vuonna 2005.
Elokuusta 2021 lähtien edustajainhuoneen puhemiehenä on toiminut Abdirisak Khalif.