Charlton Heston

Charlton Heston (synt. John Charles Carter; 4. lokakuuta 1923 Evanston, Illinois, Yhdysvallat – 5. huhtikuuta 2008 Beverly Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen Oscar-palkittu elokuvanäyttelijä.
Heston näytteli 1950-luvulta alkaen monessa historiallisessa menestyselokuvassa. Hänen roolejaan olivat muun muassa Mooses elokuvassa "Kymmenen käskyä" (1956), Judah Ben-Hur elokuvassa "Ben-Hur" (1959), josta hän sai parhaan miespääosan Oscarin, El Cid elokuvassa "El Cid – kuninkaan soturi" (1961) sekä Johannes Kastaja elokuvassa "Mies Nasaretista" (1965). Hän näytteli myös "Apinoiden planeetassa" (1968) ja muissa tieteiselokuvissa sekä katastrofielokuvissa. Myöhemmällä urallaan Heston siirtyi televisioon näytellen muun muassa vuosina 1985–1987 sarjassa "Colbyt".
Heston tunnettiin myös poliittisesta toiminnastaan 1950- ja 1960-luvuilla, jolloin hän muun muassa vastusti rotuerottelua ja Vietnamin sotaa. Poliittisen kantansa muututtua myöhemmin konservatiivisemmaksi Heston toimi Yhdysvaltain perustuslaillista aseenkanto-oikeutta puolustavan kansallisen kiväärijärjestön puheenjohtajana vuosina 1998–2003. Hän toimi myös Yhdysvaltain näyttelijäliiton ja elokuvainstituutin puheenjohtajana. 
Nuoruus.
Charlton Heston (syntyjään John Charles Carter) syntyi vuonna 1923 Illinois'ssa Russell Carterin ja Lilla o.s. Charltonin perheeseen. Heille syntyi viisi vuotta myöhemmin tytär. Russell työskenteli sahalla, ja perhe asui pienessä talossa keskellä metsää. Kun poika oli kymmenvuotias, äiti otti lapset mukaansa, meni uusiin naimisiin Chester Hestonin kanssa ja asettui perheineen Chicagoon. Samalla poika nimettiin uudelleen.
Heston aloitti näyttelemisen high schoolinsa teatteriryhmässä. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli pääosa independent-mykkäelokuvassa "Peer Gynt". Heston sai stipendin Northwestern-yliopistoon. Sen teatterikurssilla hän tapasi Lydia Clarken, josta tuli hänen vaimonsa yli 60 vuodeksi ja kahden lapsensa äiti.
Japanin hyökättyä Pearl Harboriin Heston ilmoittautui vapaaehtoiseksi ja liittyi ilmavoimiin vuonna 1944. Ylikersantti Heston palveli radiokonekivääriampujana Aleuttien saarilla, jonne japanilaisten odotettiin hyökkäävän. Kotiutuksensa jälkeen vuonna 1946 Heston muutti vaimonsa kanssa Chicagoon.
Näyttelijänura.
Heston muutti perheineen New Yorkiin, jossa hän sai sivuroolin Broadwaylla William Shakespearen näytelmässä "Antonius ja Kleopatra". Näytelmän ensi-ilta oli marraskuussa 1947, ja sitä esitettiin kuuden kuukauden ajan. Rooli toi Hestonille kunnollisen viikkopalkan lisäksi näyttelijäkortin, joka helpotti koe-esiintymisiin pääsyä. Seuraavan kesän ajan Hestonit näyttelivät kesäteatterissa. Palattuaan New Yorkiin pariskunta sai lisää Broadway-töitä. Niiden ehdyttyä Heston kävi Illinois’ssa kuvaamassa uuden independent-elokuvan. Palattuaan takaisin New Yorkiin Heston sai rooleja CBS:n televisionäytelmissä.
Heston sai ensimmäisen Hollywood-pääroolinsa vuoden 1950 elokuvassa "Suurkaupungin pimennoissa". Hänen varsinainen läpimurtonsa tapahtui vuonna 1952 sirkuksen johtajan roolissa elokuvassa "Suuri maailmansirkus". Heston jakoi uransa vielä vuosien ajan New Yorkissa tekemiensä televisiotöiden ja Hollywoodin välillä.
Vuonna 1956 Heston esitti Moosesta raamatullisessa spektaakkelissa "Kymmenen käskyä". Menestyselokuva teki Hestonista elokuvatähden. Sitä seurasi pitkä sarja eeppisiä historiallisia elokuvia. Nimiroolista elokuvassa "Ben-Hur" (1959) Heston sai parhaan miespääosan Oscar-palkinnon. Elokuvassa "El Cid – kuninkaan soturi" hän esitti keskiaikaista sotilasjohtajaa, elokuvassa "Tuska ja hurmio" (1965) taiteilija Michelangeloa, ja elokuvassa "Mies Nasaretista" (1965) Johannes Kastajaa.
Historiallisten elokuvien ohella Heston alkoi 1960-luvun lopulta alkaen näytellä myös tieteiselokuvissa kuten "Apinoiden planeetta" (1968), "Maailma vuonna 2022" (1971) ja "Viimeinen mies" (1973) sekä katastrofielokuvissa kuten "Maanjäristys" (1974) ja "Jättiläinen taivaalla" (1974). Hänen muita menestyselokuviaan tuolta vuosikymmeneltä ovat "Muskettisoturien seikkailut" (1973) ja "Midwayn taistelu" (1976). Lisäksi hän näytteli Shakespeare-elokuvasovituksissa sekä teatterin lavalla Los Angelesissa. Heston oli 1970-luvun puolivälissä edelleen suosittu ja hyvin palkattu elokuvanäyttelijä.
Heston ajautui 1980-luvun alussa julkisiin poliittisiin kiistoihin vasemmistolaisten näyttelijäkollegojensa Ed Asnerin ja Paul Newmanin kanssa. Hänet alettiin samalla nähdä republikaanipresidentti Ronald Reaganin läheisenä ystävänä, minkä Heston itse kiisti. Heston ei kuitenkaan enää 1980-luvulta alkaen saanut suuria rooleja menestyselokuvissa, ja hän palasi tekemään televisiorooleja.
Heston näytteli vakituisessa roolissa CBS:n minisarjassa "Chiefs" (1983), jossa hän esitti poliisipäällikkösuvun patriarkkaa. Kolme esiintymistä suositussa "Dynastiassa" johti vakituiseen rooliin sen spin-offissa "Colbyt" (1985–1987). Heston esiintyi edelleen myös teatterin lavalla, ja hän kävi vuonna 1988 Pekingissä Kiinassa ohjaamassa paikallisen teatterisovituksen Herman Woukin näytelmästä "The Caine Mutiny Court-Martial", jossa hän oli itse esittänyt kapteeni Queegin roolia. Heston näytteli myös televisioelokuvissa, kuten hänen poikansa Fraserin ohjaamassa "Aarresaaressa" (1990). Televisiotyön ja vähäpätöisten elokuvaroolien ohella Heston antoi kertojanäänensä elokuville, dokumenteille ja äänikirjoille.
Heston ohjasi kolme elokuvaa, joissa hän myös itse esitti pääosaa: "Anthony ja Kleopatra" (1971), "Tappavaa kultaa" (1982) ja "Kuninkaan miehet" (1988, televisioelokuva).
Vuonna 2001 Heston teki sivuroolin vanhana, kuolevana simpanssina "Apinoiden planeetan" uudessa versiossa. Heston jätti näyttelemisen vuonna 2002 saatuaan tietää sairastavansa Alzheimerin tautia. Hän kuoli kuusi vuotta myöhemmin.
Järjestötoiminta ja poliittiset kannat.
Heston johti näyttelijäliitto Screen Actors Guildia vuosina 1966–1971 ja Yhdysvaltain elokuvajärjestö American Film Institutea vuosina 1973–1983. Vuosina 1998–2003 Heston johti vapaata aseenkanto-oikeutta ajavaa kansallista kivääriyhdistystä National Rifle Associationia.
Heston oli nuorempana poliittisilta kannoiltaan maltillinen demokraatti. Hän puhui 1950- ja 1960-lukujen aikana kansalaisoikeuksien puolesta ja rotuerottelua vastaan. Myöhemmin Hestonista tuli konservatiivi ja republikaanien kannattaja. Heston siirtyi republikaanien taakse kannattaessaan Richard Nixonia vuoden 1972 presidentinvaaleissa. Myöhemmin hän oli myös presidentti Ronald Reaganin tukija. Heston sanoi, ettei ollut itse muuttunut, vaan hän jätti demokraatit näiden radikalisoitumisen, vähentyneen antikommunismin sekä positiivisen syrjinnän ajamisen vuoksi.