Black power -kapina

Black power -kapina oli Trinidad ja Tobagossa huhtikuussa 1970 pitkään kestäneitä mielenosoituksia ja mellakointia seurannut kapina maan puolustusvoimissa. Mielenosoitukset olivat puhjenneet maan black power -liikkeen piirissä ja kapinoitsijat olviat liikkelle myötämielisiä sotilaita. Tilanne ratkesi lopulta neuvottelujen kautta 25. huhtikuuta 1970. Eric Williamsin ja People's National Movementin johtama hallinto toteutti kapinoinnin jälkeen joitakin uudistuksia, mutta se muuttui toisaalta myös autoritaarisemmaksi.
Tausta.
Trinidad ja Tobago oli itsenäistynyt vuonna 1962 ja se oli vaurastunut etenkin öljyteollisuuden avulla. Maata hallitsi musta-enemmistöinen People's National Movement eli PNM. Tästä huolimatta maan valtaenemmistön muodostaneet mustat ja intialaiset kokivat tulevansa syrjityksi tulonjaossa, työelämässä, koulutuksessa ja sosiaalisessa liikkuvuudessa. Mustat alkoivat järjestäytyä Länsi-Intian yliopiston kampuksella Saint Augustinen kaupungissa vuonna 1968. Vaikutteita saatiin muun maailman vasemmistolaisilta radikaaleilta opiskelijaliikkeiltä ja etenkin Yhdysvaltojen black power -liikkeeltä. Yhdysvalloissa black power -liikkeen syntyyn oli puolestaan vaikuttanut voimakkaasti Trinidadissa syntynyt Kwame Ture eli Stokely Carmichael. PNM:n ja pääministeri Eric Williamsin hallintoa syytettiin valkoisten ja ulkomaalaisten yhtiöiden suosimisesta. Black power -liikkeen kannattajat vaativat öljy-yhtiöiden, pankkien ja maanomistuksen kansallistamista. Mielenosoittajat pukeutuivat usein dashikiin ja afrokampauksiin. Symboleina käytettiin ylös kohotettua mustaa nyrkkiä ja mottona "power to the people" (valta kansalle).
Vuonna 1969 kanadalaisessa Sir George Williamsin yliopistossa puhkesi trinidadtobagolaisten opiskelijoiden rasismin vastainen mielenosoitus, joka kärjistyi väkivaltaisuuksiin. Yliopiston kampuksella sytytettiin tuleen rakennus ja lopulta joukko opiskelijoita pidätettiin. Trinidadissa Länsi-Intian yliopistolla puhkesi mielenosoituksia Kanadassa opiskelleiden pidätettyjen puolesta. Mielenosoittajat perustivat radikaalin National Joint Action Committee (NJAC) -järjestön, jota johti Makandal Daaga eli Geddes Granger. Mielenosoitusten painopiste muuttui nopeasti Kanadan tilanteen huomioinnista Trinidad ja Tobagon sisäisiin asioihin. Liikkeeseen liittyi pian myös PNM:n toimintaan tyytymättömiä puolueen jäseniä, sekä ammattiliittoja. Mielenosoitukset kiihtyivät vuoden 1969 ajan ja ne levisivät esimerkiksi Port of Spainin ulkomaisien pankkien ja sorron symboleina pidetyille anglikaanisille ja katolisille kirkoille.
NJAC yritti saada puolelleen intialaisia, jotka suhtautuivat kuitenkin lliikkeeseen hyvin varautuneesti. Intialaiset kokivat itse tulleensa syrjityksi mustaenemmistöisen PNM:n hallinnossa. Mielenosoittajien joukossa oli kuitenkin joitakin intialaisia, sekä esimerkiksi maan kiinalaisia.
Kapina.
Mielenosoitukset kärjistyivät helmikuun ja huhtikuun välillä 1970, kun Basil Davis-niminen mielenosoittaja sai surmansa poliisin luodista. Huhtikuussa 1970 Trinidad ja Tobagon sokerityöläiset menivät lakkoon ja maassa kaavailtiin yleislakkoa. Jotkin mielenosoittajista yltyivät heittelemään pommeja pankkeihin, virastoihin ja liikehuoneisiin. Hallitus julisti poikkeustilan, sekä iltaisen ja öisen ulkonaliikkumiskiellon. Black power -liikkeen johtoa pidätettiin ja pidätetyt siirrettiin Nelsonin saarelle. Mielenosoittajien tueksi Trinidad ja Tobagon puolustusvoimien kaksi luutnanttia, Raffique Shah ja Rex Lassalle, ryhtyivät kapinaan ja he valtasivat johtimeen sotilaneen parakit Teteron Bayssa. Syntyi viisi päivää kestänyt pattitilanne kapinoivien sotilaiden, puolustusvoimien muiden sotilaiden ja hallinnon välillä. Tilanne onnistuttiin lopulta ratkaisemaan neuvotteluin. Kapinoineet sotilaat antautuivat rannikkovartiostolle 25. huhtikuuta.
Seuraukset.
Trinidad ja Tobago oli edelleen monarkia ja kapinoineet sotilaat joutuivat syytteeseen kapinasta Britannian monarkia vastaan. Shah ja Lasalle voittivat kuitenkin paikalliset oikeudenkäyntinsä. Asia eteni Privy Counciliin, jossa Trinidad ja Tobagon valtio kuitenkin hävisi jälleen oikeusjuttunsa.
Black power -liike ja kapina johtivat poliittisiin muutoksiin. Pääministeri Eric Williams yritti tyynnytellä tilannetta uusimalla hallituksensa, sekä kansallistamalla pankkeja ja vakuutusyhtiöitä. Toisaalta Williamsin hallinnosta tuli autoritaarisempi. Public Order Act rajoitti kansalaisoikeuksia. PNM:n entinen edustaja Arthur N. R. Robinson erosi vastalauseena ja hän perusti Tobagon suurempaa itsehallintoa ajaneen puolueen Action Committee of Democratic Citizens (ACDC), joka muuttui myöhemmin puolueeksi Democratic Action Congress.