Viljo Rantala

Viljo Johannes Rantala (synt. Mäenpää, 18. marraskuuta 1892 Punkalaidun – 31. joulukuuta 1980 Punkalaidun) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana 1922–1962 ja valtiovarainministerinä 1951–1953.
Lähes 40 vuotta eduskunnassa istunut Rantala on kaikkien aikojen viidenneksi pitkäaikaisin kansanedustaja, joka osallistui yhteensä 44 valtiopäiville. Hän on myös SDP:n sekä Satakunnan vaalipiirin (aik. Turun läänin pohjoinen vaalipiiri) pitkäaikaisin kansanedustaja. Huolimatta harvinaisen pitkästä edustajakaudestaan Rantala jäi oman vaalipiirinsä ulkopuolella melko tuntemattomaksi. Hän oli kuitenkin omalla erikoisalallaan valtiontaloudessa arvostettu ja asiantunteva poliitikko, jota pidettiin yhtenä aikakautensa ansioituneimmista parlamentaarikoista.
Elämä.
Nuoruus.
Punkalaitumen Oriniemessä Simolan talon Mäenpään torpassa syntyneen Viljo Rantalan vanhemmat olivat torppari Juha Tapani Rantala (ent. Mäenpää, s. 1858) ja Liisa-Stina Mäkelä (s. 1858). Kansakoulun käytyään Rantala ryhtyi viljelemään Poutalan taloon kuulunutta torppaa kotikylässään, jonka lisäksi hän oli maa- ja metsätöissä. Vuonna 1911 Rantala liittyi Oriniemen-Liitsolan työväenyhdistyksen ja samalla SDP:n jäseneksi. Punkalaitumen Tuiskua edustanut Rantala tunnettiin myös keskipitkien matkojen juoksijana.
Sisällissota.
Vuonna 1917 Rantala valittiin työväenyhdistyksensä puheenjohtajaksi. Yleislakon aikana hän oli mukana Illonmaan kylässä tehdyissä kotitarkastuksissa, joissa etsittiin suojeluskuntalaisten hallussa olleita aseita. Sisällissodan käynnistyttyä Rantala toimi Punkalaitumen punakaartin rahastonhoitajana sekä vallankumousoikeuden puheenjohtajana. Huhtikuun lopussa hän lähti punapakolaisten matkassa kohti Itä-Suomea, mutta jäi saksalaisten vangiksi Vesalassa ja päätyi Lahden vankileirille. Valtiorikosoikeuden syyttäjä vaati kuolemantuomiota valtio- ja maanpetoksesta sekä osallisuudesta murhiin ja ryöstöihin, mutta Rantala sai elinkautisen kuritushuonetuomion. Vallankumousoikeuden puheenjohtajana häntä syytettiin osallisuudesta muun muassa oriniemeläisen talollisen Paavo Poutalan Tyrväällä tapahtuneeseen murhaan. Rantala kärsi tuomiotaan Lahden ohella Lappeenrannan, Riihimäen, Tammisaaren vankileireillä. Vankeusaikanaan hän opiskeli ahkerasti sekä kirjoitti kokemuksistaan runoja ja kertomuksia. Rantala vapautui yleisen armahduksen nojalla toukokuussa 1921.
Valtakunnanpolitiikassa.
Vapaudutuaan Rantala kirjoitti työväenlehtiin erilaisia artikkeleita ja poliittisia pakinoita käyttäen myös nimimerkkejä ”Eero” ja ”Maalainen”. Vuonna 1922 Rantala valittiin eduskuntaan, jossa hän erikoistui talousasioihin. Taavi Tainion kuoltua vuonna 1927 Rantala sai hänen paikkansa valtiontilintarkastajana. Rantala oli pankkivaliokunnan puheenjohtaja 1939–1941 ja valtiovarainvaliokunnan puheenjohtaja 1945–1951. Vuosina 1951–1953 hän toimi Kekkosen III hallituksen valtiovarainministerinä. Kerrotaan ettei vaatimaton Rantala olisi halunnut korkea-arvoisena pitämäänsä tehtävään, vaan ryhtyi siihen puoliväkisin vasta eduskuntaryhmän ja puoluetoimikunnan suostuttelujen jälkeen. Ministerinä toimiessaan hän huolehti valtiontalouden vakauttamisesta tähdentäen tarkkaa ja vastuullista taloudenhoitoa. Ministerikautensa päätyttyä Rantala toimi jälleen valtiovarainvaliokunnan puheenjohtajana 1954–1958 sekä valtiontilintarkastajien puheenjohtajana 1954–1962. Työväen Urheiluliiton menetettyä 1930-luvun alussa valtionapunsa oli innokkaana urheilumiehenä tunnettu Rantala järjestön aktiivisimpia puolestapuhujia eduskunnassa. Vuosikymmenen lopussa hän oli myös virittelemässä TUL:n ja SVUL:n yhteistoimintaa. Omassa vaalipiirissään Rantala sai aikaan muun muassa Länsi-Suomen Sokeritehtaan rakentamisen Säkylään.
Sosialidemokraateissa Rantala edusti puolueen keskilinjaa, mutta siirtyi sotavuosien jälkeen kohti K.-A. Fagerholmin johtamaa vasemmisto-oppositiota. Hän äänesti muun muassa kommunistisen sisäministeri Yrjö Leinon erottamista vastaan. 1950-luvulla Rantala palasi enemmistön riveihin ja vastusti vuosikymmenen lopulla tapahtunutta puoluehajaannusta. Rantala jätti valtakunnanpolitiikan vuonna 1962, jolloin hän ei enää asettunut ehdolle eduskuntavaaleissa. Rantala toimi presidentin valitsijamiehenä vuosina 1925, 1931, 1937, 1940, 1943, 1950, 1956 ja 1962. Hän oli myös Punkalaitumen kunnanvaltuuston jäsen 1924–1972 sekä Oriniemen-Liitsolan työväenyhdistyksen puheenjohtaja 1917 ja 1922–1980.
Perhe.
Viljo Rantalan puoliso oli Emilia Väkinen, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1916. Heille syntyi neljä lasta.