tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Zaide

Zaide on Wolfgang Amadeus Mozartin keskeneräiseksi jäänyt ooppera. Mozart alkoi säveltää koomista oopperaa keisari Joosef II:n toiveesta. Mozart oli säveltämässä Turkkiin (kts. "Ryöstö seraljista") sijoittuvaa "pelastusoopperaa" Johann Andreas Schachtnerin librettoon, mutta jätti projektin kesken keskittyäkseen "Idomeneoon". Hän ei koskaan palannut jatkamaan "Zaiden" sävellystä. Mozartin kuoltua teos joutui kadoksiin joiksikin vuosiksi, kunnes säveltäjän leski Constanze löysi sen 1799. Oopperasta puuttuu alkusoitto sekä kolmas näytös. Lisäksi kohtauksia yhdistävät puheosuudet ovat kadonneet. Keskeneräinen työ julkaistiin vasta vuonna 1838, ja se sai ensiesityksensä lopulta 1866, Mozartin syntymän 110-vuotisjuhlapäivänä. Tunnetuin aaria lienee Zaiden "Ruhe sanft, mein holdes Leben". Zaide esitettiin Suomen Kansallisoopperassa lokakuussa 2006.
Juoni.
Ensimmäinen näytös.
Sulttaani Soliman on vanginnut Gomatzin. Oopperan alussa Gomatz on työssä orjajoukon kanssa, valittaa kohtaloaan ja nukahtaa lopulta. Hänen nukkuessaan sulttaanin suosikki Zaide tunnustaa rakkautensa Gomatziin ja jättää muotokuvansa hänen viereensä. Herättyään Gomatz rakastuu kuvaan ja kiroaa taas kohtaloaan. Zaide palaa ja kuullaan rakkausduetto. Allazim auttaa heidät pakoon ja ensimmäinen näytös päättyy tertsettoon, jossa ennakoidaan onnellista tulevaisuutta.
Toinen näytös.
Sulttaani on raivoissaan kun huomaa Zaiden kadonneen orjan kanssa. Hän vannoo kostavansa julmasti. Tilannetta keventää Osmin laulamalla koomisen laulun, joka ei varsinaisesti liity juoneen. Rakastavaiset tuodaan takaisin ja sulttaani on vihassaan leppymätön. Kvartetossa Zaide, Gomatz, Allazim ja sulttaani kertovat tunteistaan ja sulttaania pyydetään olemaan armollinen. Mozartin alkuperäinen musiikki päättyy kvartettoon.
Loppu.
Koska alkuperäinen libretto on kadonnut, lopputapahtumat joudutaan rekonstruoimaan. Suomen Kansallisoopperan syksyn 2006 tuotannossa käytetään versiota, jossa vuosien takainen teko palkitaan armeliaisuudella. Sulttaani oli aikanaan joutunut merirosvojen käsiin ja nyt hän tunnistaa, että juuri Allazim oli hänen pelastajansa. Sen vuoksi hän haluaa nyt olla kaikille armollinen ja vapauttaa Gomatzin ja Zaiden. Viimeisessä kuorossa ylistetään Solimanin jalomielisyyttä.
Niccolò dell’Abbate

Niccolò dell'Abbate joskus myös Niccolò (s. 1509 tai 1512 Modenassa – k. 1571) oli italialainen manieristinen taidemaalari ja sisustaja.
dell'Abbate oli aluksi oppipoikana modenalaisten kuvanveistäjien ateljeessa. Hän sai ensimmäiset vaikutuksensa ferraralaisilta taidemaalareilta Garofalolta ja Dosso Dossilta. Hän keskittyi pitkiin friiseihin, joissa hän kuvasi maallisia ja mytologisia aiheita.
dell'Abbaten tyyli kypsyi, kun hän muutti Bolognaan vuonna 1547. Kaupungissa hän sai merkittäviä vaikutteita, joita antoivat etenkin Antonio da Correggio ja Parmigianino, jonka nimi aiemmin yhdistettiin Niccolò dell'Abbaten maalaukseen "Nuoren miehen muotokuva". Hän teki Bolognassa pääasiassa yksityiskohtaisia maisematauluja ja aristokraattisen tyylin metsästyskohtauksia. Tuona aikana hän teki myös muutamia sisustuksia muun muassa herttuan palatsiin Sassuoloon.
Vuonna 1552 dell'Abbate muutti Ranskaan, jossa asui kuolemaansa asti. Ranskassa hän työskenteli kuninkaallisessa Fontainebleaun linnassa sisustusryhmässä Francesco Primaticcion alaisuudessa. dell'Abbate muihin Ranskan ajan töihin lukeutuu muun muassa pariisilaisen kappelin kattofresko.
Niccolò dell'Abbate muistetaan parhaiten mytologisista maisemistaan, jotka ovat inspiroineet myöhempiä taiteilijoita, kuten Claude Lorrainia ja Nicolas Poussinia, sekä runsaista ja aistikkaista piirroksistaan.
Michelle Perry

Michelle Perry (s. 1. toukokuuta 1979 Granada Hills, Kalifornia) on yhdysvaltalainen yleisurheilija, joka päälajit ovat seitsenottelu ja aitajuoksu.
High school -aikoinaan Perryn päälaji oli aitajuoksu, mutta kun hän aloitti opintonsa Kalifornian yliopistossa, hänen valmentajansa suosittelivat hänelle seitsenottelua. Perry sijoittui toiseksi vuonna 2001 NCAA-mestaruuskilpailujen seitsenottelussa. Samana vuonna hän valmistui sosiologian alalta. Perry selviytyi 2004 Ateenan olympialaisiin, joissa hän sijoittui seitsenottelussa neljänneksitoista tuloksella 6124. Tämän jälkeen hän on keskittynyt pika-aitoihin, ja Helsingin MM-kisoissa 2005 hän voittikin 100 metrin aitajuoksussa maailmanmestaruuden ajalla 12,66. Hän voitti lajissa myös n ajalla 12,54 ja ajalla 12,52.
Perry uusi 100 metrin aitojen mestaruutensa 2007 Osakassa.
Ike Clanton

Ike Clanton (1847 Missouri, Yhdysvallat – 1. kesäkuuta 1887) oli yhdysvaltalainen rikollinen. Hän johti rosvojoukkoa, joka hävisi O. K. Corralin taistelun Earpin veljesten joukolle 26. lokakuuta 1881.
Ike Clantonin äiti oli Mariah Sexton Clanton ja isä Newman Haynes Clanton. Clantonilla oli kolme veljeä ja kaksi siskoa. Hänen äitinsä kuoli vuonna 1866 Clantonin ollessa alle 20-vuotias. Clantonin perhe muutti Tombstonen lähistölle noin vuonna 1877. Perheen isä Newman Haynes Clanton toimi useissa ammateissa, muun muassa päivätyöläisenä, kullankaivajana ja maanviljelijänä. Hänestä tuli 1870-luvun lopussa huomattava karjankasvattaja. Ike työskenteli karjatilalla veljestensä kanssa. Heidän isänsä katosi myöhemmin eräässä väijytyksessä. Clantonin veljekset jatkoivat isänsä karjatilan hoitoa ja heistä tuli vaikutusvaltaisia Tombstonessa ja sen ympäristössä. Clantonit ja heidän tilansa työntekijät saivat pian häikäilemättömän maineen. Heidän väitettiin syyllistyneen karjavarkauksiin sekä lisäksi myös muihin varkauksiin ja murhiin.
Clantonit sekä heidän liittolaisensa ”Curly Bill” Brocius, Johnny Ringo ja McLauryn veljekset ajautuivat vastakkain Wyatt, Virgil ja Morgan Earpin sekä Doc Hollidayn kanssa. Earpit olivat muuttaneet Tombstoneen 1870-luvulla ja toimivat kaupungin lainvalvojina. Kahden ryhmittymän välit kiristyivät nopeasti. Clantonit olivat aiemmin muun muassa varastaneet Hollidayn hevosen, ja he alkoivat myös levittää huhua, että Earpit olivat osallisina Bensonin postivaunuryöstöön. 
Ike Clanton sai 26. lokakuuta 1881 25 dollarin sakot tultuaan kaupungin alueelle aseistettuna. Pian tämän jälkeen Tom ja Frank McLaury sekä Billy Clanton saapuivat Tombstoneen aseistettuina. Earpit kuitenkin pahoinpitelivät heitä, ja tästä kuultuaan Ike pyysi mukaansa Billy Claibornen ja he lähtivät Tombstoneen. 
O. K. Corralin taistelu käytiin noin kello 15.00 kapealla tontilla kaupungin ulkopuolella. Billy Clanton sekä Tom ja Frank McLaury saivat taistelussa surmansa. Claiborne ja Ike Clanton pakenivat tulitusta. Katkeroitunut Ike Clanton uhkaili myöhemmin Earpeja ja Hollidayta ja nosti heitä vastaan murhasyytteen. Earpit ja Holliday vapautettiin kuitenkin oikeudenkäynnissä kaikista syytteistä. 
Tombstonen tulitaistelun jälkeisinä vuosina Ike Clanton ja hänen veljensä Phineas jatkoivat karjankasvatusta Arizonassa. Kesäkuun 1. päivänä 1887 etsivä Jonas V. Brighton saapui Eagle Creekin tilalle pidättämään Ike Clantonia, jota syytettiin rikoksesta. Clanton yritti paeta aavikolle, jolloin Brighton ampui Clantonin.
Helmut Lotti

Helmut Lotti (oik. Helmut Lotigiers, s. 22. lokakuuta 1969 Gent, Belgia) on belgialainen laulaja.
Lotti aloitti esiintymiset laulukilpailuissa vuonna 1988 nimellä Kevin Leach, ja seuraavana vuonna hän voitti valtakunnallisessa laulukilpailussa toisen palkinnon. Vuonna 1990 hän julkaisi ensimmäisen albuminsa, ja vuonna 1994 häneltä ilmestyi ensimmäinen sävellys "Just For You". Hän on levyttänyt menestyksellisesti klassista musiikkia, afrikkalaista, latino- venäläistä musiikkia, amerikkalaisia pop-klassikoita sekä swingiä. Helmut Lotti on myynyt maailmanlaajuisesti yli 13 miljoonaa albumia ja hänelle on myönnetty yli 80 platina- ja 70 kultalevyä.
Hän toimii vapaaehtoisena Unicefin kansallisena hyvän tahdon lähettiläänä ja osallistuu rasismia sekä äärioikeistoa vastaan järjestettyihin 0110-konsertteihin.
Lotti palasi tauon jälkeen myös Suomeen esiintymään 2018.
DikuMUD

DikuMUD tai vain Diku on MUD-pelien lajityyppi, jota on yleensä pidetty hyvin taistelu- ja hack and slash -suuntautuneena. Alkuperäisen DikuMUDin kirjoittivat Sebastian Hammer, Tom Madsen, Katja Nyboe, Michael Seifert ja Hans Henrik Staerfeldt Kööpenhaminan yliopiston tietojenkäsittelytieteen laitoksella ("Datalogisk Institut ved Københavns Universitet", DIKU) vuonna 1990, pitkälti AberMUDin ja Dungeons &amp; Dragonsin inspiroimana.
Tekniikaltaan alkuperäinen Diku-palvelinohjelma ei ole kovinkaan hienostunut tai joustava. Muutokset pelimaailmaan (alueet, ei-pelaaja-hahmot eli "mobit" (engl. "mobile"), jne.) tai pelin toiminnallisuuteen vaativat käytännössä ohjelman uudelleenkäynnistämisen ja ainakin jälkimmäisessä tapauksessa ensin myös C-kielisen lähdekoodin uudelleenkääntämisen. Myös pelin parseri (sekä alkuperäisessä Dikussa että uudemmissa johdannaisissa) on varsin yksinkertainen eikä osaa tulkita mitään monimutkaisia, luonnollisen kielen tyylisiä komentoja. 
Diku on poikinut useita johdannaisia, joista merkittävimpinä on syytä mainita CircleMUD- ja Merc-haarat. Osa näistä uudemmista Dikuista myös sisältää piirteitä, jotka mahdollistavat pelimaailman ja pelimekanismien muuttamisen MUDin ajon aikana, joskin yleensä huomattavasti rajoitetummin kuin esimerkiksi LPMudeissa.
Sekä alkuperäinen Diku-julkaisu (Gamma0.0) että myöhemmät johdannaiset ovat tyypillisesti vapaasti levitettävää materiaalia, jota saa käyttää epäkaupallisiin tarkoituksiin.
Pitkään toimineita, 1990-luvun alkupuolella avattuja dikumudeja ovat tai ovat olleet muun muassa Apocalypse DikuMUD (Yhdysvallat), GrimneMUD (Norja) sekä Imperial DikuMUD (Suomi).
Crank

Crank on vuonna 2006 valmistunut yhdysvaltalainen toimintaelokuva, jonka pääosissa näyttelevät Jason Statham, Amy Smart, Efren Ramirez ja Dwight Yoakam.
Crank sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 2 515 teatterissa 1. syyskuuta 2006. Elokuvan tuotti Lions Gate Entertainment, ja sen ohjasi sekä käsikirjoitti Mark Neveldine ja Brian Taylor. Ensimmäisenä päivänään elokuva tuotti Yhdysvalloissa 3,3 miljoonaa dollaria, joka oli eniten kyseisenä päivänä. Ensimmäisellä viikollaan Crank tuotti 13 miljoonaa. Elokuvan budjetti oli yhteensä 12 miljoonaa. Lions Gate Films markkinoi elokuvaansa muun muassa YouTuben kautta. Pääosan esittäjä Jason Statham suoritti elokuvassa kaikki ajokohtauksensa itse ilman stuntnäyttelijöiden apuja. Crankin jatko-osan Crank 2:n ensi-ilta oli vuonna 2009.
Juoni.
Chev Chelios (Jason Statham) on palkkatappaja, joka tehtävän suoritettuaan herää kodistaan ja huomaa vointinsa heikoksi. Chelios löytää olohuoneestaan DVD:n, jossa kilpaileva palkkatappaja Verona kertoo ruiskuttaneensa häneen Pekingin cocktailiksi kutsuttua myrkkyä, ja että hänellä olisi vain tunti elinaikaa. Chelios lähtee liikkeelle talostaan ja huomaa pian, että adrenaliinin eritys poistaa väliaikaisesti myrkyn vaikutuksen. Chelios lähtee kostamaan hänet myrkyttäneille henkilöille ja hyvästelemään tyttöystävänsä Even (Amy Smart), samaan aikaan kun hän kamppailee pitääkseen adrenaliinitasonsa korkealla. Elokuvan aikana hän kohtaa useita työnantajiaan etsiessään vastalääkettä mysteeriseen myrkkyyn ja saa lopulta selville kuka kaiken takana on.
Karma (Karman albumi)

Karma on suomalaisen Karma-yhtyeen esikoisalbumi, joka julkaistiin vuonna 1973. Albumille on koottu singlejä ja uusia kappaleita.
Levyn ensimmäinen kappale "Rock'n roll taas soi" on käännös Vanity Faren kappaleesta "Rock and Roll Is Back". "Sä soudat ja huopaat", "Viimeinen mutka", "Nään tuokion sen" ja "Taas elän" ovat bändin omaa tuotantoa jotka Leif Kiviharju teki Vexi Salmen kanssa. "Wig-wam-bam" sekä "Katujen uhka" ovat aikansa tyyliin raskasta glam rockia, ja kummatkin kappaleet ovat Sweet-yhtyeen kappaleiden käännöksiä. "Manana" on käännös Bay City Rollersin samannimisestä kappaleesta. "Pakoon pahaa maailmaa" on Uriah Heep-kappaleen "Stealin'" käännös. "Kaiken mä saan" on käännös Henner Hoierin kappaleesta "Sie ist noch frei". "Kiviset kadut" on käännös Elton Johnin kappaleesta "Goodbye Yellow Brick Road". Albumilta julkaistiin singleinä Viimeinen mutka/Rock'n roll taas soi, Wig-wam-bam/Kaiken mä saan, Katujen uhka/Manana ja Kiviset kadut/Pakoon pahaa maailmaa. Albumi on siis suurimmaksi osin kokoelma singleistä.
Henrikki Tikkanen

Tero Henrikki Tikkanen (s. 30. heinäkuuta 1970 Mikkeli) on suomalainen professori. 
Aalto-yliopisto nimitti Tikkasen kuluttajatutkimuksen A. I. Virtanen -professoriksi vuonna 2017. Tikkanen toimii Aalto University Executive Education -yksikön DBA (Doctor of Business Administration) -ohjelman johtajana. Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulun tohtoriohjelman johtajana hän toimi vuosina 2016–2019. 
Syyskuussa 2013 Tikkanen nimitettiin Tukholman yliopiston kauppakorkeakoulun markkinoinnin professoriksi. Hän luopui kyseisestä virasta elokuussa 2016. Tikkanen on toiminut markkinoinnin professorina Helsingin kauppakorkeakoulun markkinoinnin laitoksella vuodesta 2004. Vuonna 2010 Helsingin kauppakorkeakoulu liittyi perustettavaan Aalto-yliopistoon ja nimettiin Aalto-yliopiston kauppakorkeakouluksi. 
Tikkanen toimi Kauppakorkeakoulun markkinoinnin/markkinoinnin ja johtamisen laitoksen johtajana 2006–2013. Sitä ennen hän toimi Teknillisen korkeakoulun tuotantotalouden osaston professorina ja MBA-ohjelmien johtajana 2001–2004. Oulun yliopiston apulaisprofessori ja professori hän oli vuosina 1997–2001. 
Tikkasen akateemisen tutkimuksen kohteina ovat olleet yritysstrategiat ja liiketoimintamallit, strateginen markkinointi, teollisuuden asiakassuhteet ja verkostot sekä kansainvälinen projektiliiketoiminta ja -markkinointi. Yhteinen nimittäjä useille tutkimuksille on liiketoimintahistoriallinen tutkimusote. 20 tohtoria on valmistunut hänen pääasiallisessa ohjauksessaan. Nykyisistä professoreista tai apulaisprofessoreista heitä ovat muun muassa Jaakko Aspara (Hanken), Johanna Frösén (Hanken), Joel Hietanen (HY), Petri Parvinen (HY), Joonas Rokka (EM Lyon) ja Antti Sihvonen (Karlstads Universitet). 
Tikkanen on julkaissut yli sata tieteellistä artikkelia, jotka käsittelevät edellä mainittuja aiheita. Hänen artikkeleitaan on julkaistu muun muassa aikakauskirjoissa Journal of Marketing, Strategic Management Journal, Journal of Management Studies, Industrial &amp; Corporate Change ja Industrial Marketing Management. Hän toiii liikkeenjohdon kouluttajana ja konsulttina. Vuonna 2010 hän oli mukana perustamassa ajatushautomo Nordic Institute of Business &amp; Societyä. Hän on ollut useiden hallitusten, neuvottelukuntien ja johtoryhmien jäsen niin yksityisellä kuin julkisellakin sektorilla. 
Tikkanen väitteli kauppatieteiden tohtoriksi Turun kauppakorkeakoulussa vuonna 1997. Hän toimii dosenttina Turun yliopiston kauppakorkeakoulussa, Lappeenrannan teknillisessä yliopistossa ja Lapin yliopistossa.
Syyskuussa 2019 nousi julkisuuteen Tikkasen tekemä Facebook-päivitys, jossa hän kutsui yliopistoa arvostelleita opiskelijoita kaheleiksi. Tikkanen kirjoitti muun muassa, että ”minusta nämä me-too-kahelit voisivat mennä muualle opiskelemaan”.
Haukkametsästys

Haukkametsästys on metsästysmuoto, jossa käytetään kesytettyjä ja koulutettuja haukkoja pyydystämään kullekin haukkalajille luontaiseksi katsottua riistaa. Metsästyshaukan valintaan vaikuttaa ennen kaikkea metsästysalueen laatu ja olosuhteet. 
Haukkametsästys lisättiin marraskuussa 2010 Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. Se on sallittua useissa Euroopan maissa ja Lähi-idässä. Suomessa haukkametsästys on kuitenkin käytännössä kielletty, sillä luonnonsuojelulain mukaan petolintuja ei saa pitää hallussa metsästystarkoituksessa, eikä poikkeuslupia myönnetä. Vaikka laissa ei ole nimenomaista kieltoa haukkametsästykselle, sen harjoittaminen on estynyt petolintujen hallussapidon ja käytön kieltojen vuoksi. 
Lisäksi yksityishenkilöiden mahdollisuutta pitää haukkoja rajoittaa nykyisin vieraslajiasetus, mikä tekee haukan laillisesta omistamisesta Suomessa lähes mahdotonta. Vuonna 2011 myönnettiin kuitenkin yksi lupa metsästyshaukan tuontiin laillista pienriistan metsästystä varten, erittäin tiukoin ehdoin. 
Haukkametsästyksen on todettu uhkaavan joidenkin harvinaisten jalohaukkalajien, kuten tunturihaukan ja muuttohaukan, kantoja. 
Haukkalajit.
Haukkametsästyksessä nykyisin yleisesti käytettyjä lajeja ovat tunturihaukka, muuttohaukka, kanahaukka ja varpushaukka sekä amerikkalaiset lajit amerikanhiirihaukka ("Buteo jamaicensis") ja ritarihaukka ("Parabuteo unicinctus"), joita kasvatetaan harrastelintuina myös Euroopassa. Lisäksi useita muitakin haukkalajeja on käytetty metsästyksessä; historiallisia mainintoja löytyy esimerkiksi maakotkan hyödyntämisestä susien metsästyksessäKazakstanissa.
Metsäisessä ja peitteisessä maastoissa suositaan lyhytsiipisiä haukkoja, kuten kanahaukkaa. Tämä johtuu siitä, että kanahaukka on sopeutunut elämään juuri tällaisessa ympäristössä. Se on äärimmäisen nopea ja ketterä saalistaja, joka pystyy tekemään nopeita käännöksiä ja yllättämään saaliinsa lentonopeudella ja tarkkuudella. Kanahaukka kykenee pyytämään lähes minkä tahansa sille luontaisen saaliseläimen tai -linnun, ja sen saalisvalikoimaan kuuluvat muun muassa metsäkanalinnut, jänikset ja vesilinnut eli samoja riistaeläimiä, joita ihmisetkin tyypillisesti metsästävät. 
Linnun koulutus ja metsästystekniikka.
Nykyään haukan on oltava DNA-testattu, mikrosirutettu, rengastettu ja sillä on oltava CITES-todistus. Haukkoja kasvatetaan nykyisin tarhoissa, ja tarhakasvatus onkin lähes ainoa tapa hankkia metsästyshaukka. Kasvatetut haukat ovat niin sanottua sekakantaa, eivätkä siksi sovellu vapautettaviksi luontoon, sillä ne voisivat risteytyä villien haukkojen kanssa.
Metsästyshaukka on erittäin arvokas ja hankalasti saatavilla. Tämän vuoksi ne varustetaan nykyään lähes poikkeuksetta GPS-lähettimellä, jotta mahdollinen karannut haukka voidaan jäljittää ja löytää. Haukkametsästys vaatii myös metsästäjältä erinomaista kuntoa ja nopeutta, sillä kyseessä on fyysisesti vaativa laji. Onnistumiseen vaikuttavat myös metsästäjän refleksit, erityisesti se, kuinka nopeasti hän kykenee lähettämään haukan lentoon käsivarreltaan.
Saksan Grand Prix 1998

Saksan Grand Prix 1998 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 2. elokuuta 1998 Saksassa Hockenheimin radalla. Kilpailun voitti paalupaikalta lähtenyt Mika Häkkinen.
Hallinnut maailmanmestari Jacques Villeneuve ajoi kaudella ensimmäistä kertaa palkintosijalle.
Panagia (koru)

Panagia () on ortodoksisen piispan arvoasemaa ja tehtävää osoittava kaulakoru, joka riippuu piispalla rinnan päällä joko yksinään tai kaularistin kanssa. Panagiassa on yleensä kuvattu Jumalansynnyttäjän ("Panagia") ikoni, mutta muukin kuva on mahdollinen; kyseessä voi olla piispan henkilökohtaisen tai hiippakunnalle erityisen merkittävän suojeluspyhän ikoni. Nimitys panagia on käytössä vain slaavilaisessa perinteessä, kreikkalaisessa perinteessä siitä käytetään nimitystä enkolpion (ἐγκόλπιον).
Joskus käytetään näitä kahta nimitystä rinnakkain, jolloin Panagia tarkoittaa Neitsyt Marian ikonilla ja Enkolpion Kristuksen ikonilla varustettua piispan riipusta. Arkkipiispat, muun muassa KP arkkipiispa Leo, käyttävät palveluksessa sekä panagiaa että enkolpionia; tämä on heidän virka-asemansa ainoa jumalanpalveluspuvussa käytettävä tunnus. 
Suomessa vieraillut KP Washingtonin arkkipiispa ja Kanadan metropoliitta Herman käytti näiden kahden lisäksi myös koruristiä. 
Panagia tarkoittaa myös Neitsyt Marian sinetillä varustettua ortodoksista ehtoollisleipää, josta otetaan palanen hänen kunniakseen ehtoollislautaselle proskomidia toimitettaessa.
Puuteri

Puuteri on talkkia, hajusteita tai muuta vastaavaa sisältävä kosmeettinen aine, jota käytetään varsinkin kasvojen ihon ehostamiseen. Puuteri voi olla valkoista tai värillistä, yleensä ruskeasävyistä. Puuteria käytetään etenkin kiinnittämään värivoide ja poistamaan iholta kiiltoa.
Historia.
Puuteria käytettiin jo muinaisessa Persiassa ja Egyptissä 2500 eaa. Silloin ihoa vaalennettiin "talak"-mineraaliseoksella. Se koostui lyijyvalkoisesta, liidusta ja papujauhosta, ja sitä levitettiin iholle kuivana tai rasvaan sekotettuna. Myös Egyptin kuningatar Kleopatra tunnetaan puuterin käyttäjänä. Antiikin Kreikassa naiset käyttivät kaoliinista, liidusta ja kalkista valmistettua valkoista maaväriä. Roomalaiset suosivat lyijyvalkoista ja saattoivat puuteroida koko vartalonsa. Roomalaiset kansannaiset käyttivät vehnästä saatavaa tärkkelyspuuteria.
Ranskan kuningas Ludvig XIV:n aikana 1600- ja 1700-luvuilla puuteria käytettiin hyvin runsaasti niin iholle, peruukkiin kuin vaatteisiinkin. Puuteri valmistettiin lyijyvalkoisesta ja blanc d’Espagne -helmiäisestä. Seuraavalla vuosisadalla puuteria käytettiin mattapintaisen ihon saamiseksi, ja sitä oli valkoisena, pinkkinä ja kellertävänä.
Nykyajan puuterin sisältämä talkki imee itseensä hikeä ja rasvaa. Talkki myös kiinnittyy ihoon hyvin, eikä se tuki ihohuokosia kuten entisaikojen riisistä ja jauhoista valmistettu puuteri.
Käyttö.
Puuteri levitetään suurella puuterihuiskulla eli puuterisiveltimellä pyörittämällä kevyesti iholle. Muita puuterivälineitä ovat samettimainen puuterivippa, kulmikas meikkisieni, puuvillavanu ja pyöreä vanulappu. Niiden avulla puuteri saadaan levitettyä myös pienille alueille, kuten silmänurkkaan ja nenänpieliin, eivätkä ne naarmuta meikkivoidepintaa.
Laadut.
Irtopuuteria käytetään meikin kiinnittämiseen, kiillon poistamiseen iholta sekä muiden puuterimaisten meikkituotteiden levityksen pohjaksi. Irtopuutereita on pölymäisen ohuista voidemaisen kosteuttaviin. Ne sisältävät pigmenttejä ja joskus myös steariinihappoa tai vahaa, joiden avulla puuteri tarttuu paremmin tai muodostaa tasaisemman pinnan. Yleisiä ainesosia ovat kaoliini, talkki, titaanivalkoinen, sinkkioksidi, riisitärkkelys, magnesiumstearaatti ja alumiinistearaatti. Väriaineita irtopuuterissa on 1–5 prosenttia, ja väripigmentteinä käytetään etupäässä synteettisiä raudan ja muiden metallien oksideja sekä maavärejä. Irtopuutereissa voi olla myös valoa heijastavia ainesosia.
HD-irtopuuteri on hyvin ohutta ja läpikuultavaa puuteria, joka koostuu yleensä silikonista. Sitä käytetään hyvin vähän kerrallaan.
Puristepuuteri eli kiinteä puuteri muodostuu pääosin samoista aineista kuin irtopuuteri. Puristepuuteri ei ole yhtä hienojakoista kasvoille levitettynä kuin irtopuuteri. Sitä käytetään nykyisin etupäässä päivän aikana meikin korjailuun.
Maapuuteri eli aurinkopuuteri on meikkivoiteen, puuterin ja poskipunan seos. Sitä käytetään poskipunan asemasta, meikin viimeistelyssä antamaan kevyt rusketus, tai kasvojen varjostamiseksi.
Helmiäispuuterissa on helmiäistä, joka antaa meikille hohdetta. Helmiäispuuteria lisätään iholle varsinaisen puuterin päälle.
Espanjan Marokko

Espanjan Marokko (, ) oli Espanjalle kuulunut alue Marokon pohjoisosassa. Espanjan Marokosta tuli Espanjan siirtomaa vuonna 1912 Fezin sopimuksella toisen Marokon kriisin jälkeen, jolloin Marokko menetti itsenäisyytensä. Muu osa Marokosta kuului Ranskaan nimellä Ranskan Marokko. Siirtomaa-aika päättyi vuonna 1956, kun Ranska ja Espanja tunnustivat Marokon itsenäisyyden. 
Espanjan Marokon pääkaupunki ja suurin kaupunki oli Tétouan. Espanjan Marokkoon luettiin hallinnollisesti kuuluviksi myös Ceuta, Melilla, Islas Chafarinas, Peñón de Alhucemas ja Peñón de Vélez de la Gomera, jotka kuitenkin olivat olleet Espanjan hallinnassa jo ennen Fezin sopimusta. Ne myös jäivät Espanjalle senkin jälkeen, kun Marokko vuonna 1956 itsenäistyi uudelleen. Marokko on tosin vaatinut niitä itselleen.
Rifin alue irtautui Espanjan Marokosta vuonna 1921 itsenäiseksi Rifin tasavallaksi. Vuonna 1926 Ranskan ja Espanjan siirtomaa-armeija miehitti jälleen alueen. Tangerista tehtiin vuonna 1923 kansainvälinen vyöhyke, jota hallitsivat Ranskan, Espanjan ja Britannian virkamiehet. Italia liittyi sopimukseen vuonna 1928.
Toivalan Urheilijat

Toivalan Urheilijat (ToU) on vuonna 1945 perustettu urheiluseura Toivalassa, Siilinjärvellä. ToU tunnetaan erityisesti työstään juniorijalkapallon parissa. Seura pelaa kotipelinsä Tanhulan tekonurmikentällä Toivalassa. 
ToU:n miesten joukkue pelasi kaudella 2009 Itä- ja Keski-Suomen Kolmosessa, josta se putosi kaudeksi 2010 Neloseen. Miesten joukkue on pelannut 2020-luvulla Nelosessa ja Kolmosessa, missä se pelaa myös kaudella 2025. Korkeimmillaan se on ollut 2. divisioonassa, vuosina 1983 ja 1985.
ToU:n naisten joukkue pelaa kaudella 2025 valtakunnallista Kakkosta noustuaan sinne vuonna 2016. Korkeimmillaan naisten joukkue on sijoittunut Kakkosessa toiseksi vuonna 2020. Naisten joukkueen päävalmentaja on Marko Kurikka.
Seuran B-tytöt pelasivat ikäluokkansa SM-sarjaa syksyllä 2006, mikä on ToU:n juniorijoukkueiden mainittavimpia saavutuksia.
ToU:lla on yli kymmenen juniorijoukkuetta ja seura tekee yhteistoimintaa alueen muiden seurojen osalta.
ToU:n toiminta ei rajoitu jalkapalloon. Seura ylläpitää liikuntaleikkikoulua, 7–8-vuotiaitten liikuntakerhoa ja aktivoi jäseniään myös yleisen kuntoilun parissa. Tyttöjen osuus ToU:n jäsenistä on huomattava. 
Seuran kasvatteja ovat muun muassa Kuopion Palloseurassa ja pelannut Jan Berg sekä muun muassa Kokkolan Palloveikossa ja Joensuu Jipossa pelannut Eetu Koistinen.
Ranskan Marokko

 
Ranskan Marokko (, ) oli Ranskan ylivallan alainen protektoraatti, joka tuli Ranskan hallintaan Fèsin sopimuksella vuonna 1912, toisen Marokon kriisin jälkeen. Samalla Espanja sai alueen Marokon pohjoisosasta.
Suurimmat kaupungit Ranskan Marokon alueella olivat Casablanca, Rabat, Marrakesh ja Agadir. Tangerista tehtiin vuonna 1923 kansainvälinen vyöhyke, jota hallitsivat Ranskan, Espanjan ja Britannian virkamiehet. Italia liittyi sopimukseen vuonna 1928. 
Ranskan Marokossa oli omat postimerkit. Postimerkeissä luki ranskaksi "MAROC" (). Vuonna 1914 niissä luki "PROTECTORAT FRANÇAIS MAROC" (). Lisäksi siellä oli oma rahayksikkö Marokon rial vuosina 1912–1921 ja Marokon frangi vuosina 1921–1956. 
Ranskan Marokosta tuli itsenäinen kuningaskunta vuonna 1956, jolloin siihen yhdistettiin myös Espanjan Marokko ja Tanger.
UB40

UB40 on englantilainen reggae-yhtye, joka perustettiin 1978. Sen suurimpia hittejä ovat heidän kaksi Billboard Hot 100 listaykköstä "Red Red Wine" ja "Can't Help Falling in Love". Muita hittejä ovat mm. ”Kingston Town”, ”King”, ”One in Ten”, ”Madam Medusa”, ”Food for Thought” ja ”Signing Off”.
Nimi UB40 tulee työttömyysturvalomakkeesta "Unemployment Benefit, Form 40".
Jäsenet.
Entiset jäsenet.
Ali Campbell esiintyy nykyisin (2025) UB40 Featuring Ali Campbell -nimeä käyttävän yhtyeen kanssa.
Julija Petšonkina

Julija Sergejevna Petšonkina (, o.s. Nosova, s. 21. huhtikuuta 1978 Krasnojarsk, Neuvostoliitto) on venäläinen 400 metrin aitajuoksija. Hän piti vuosina 2003–2019 hallussaan matkan maailmanennätystä ajalla 52,34.
Sydneyn olympialaisissa 2000 Petšonkina karsiutui 400 metrin aitojen välierissä. Seuraavana vuonna hän voitti matkalla MM-hopeaa Edmontonin MM-kisoissa ajalla 54,27. Samana vuonna hän voitti Euroopan cupin ja sijoittui kahdeksanneksi GP-finaalissa. 2002 hän oli viides 400 metrin sileällä sisäratojen EM-kisoissa Wienissä ja voitti aitojen Euroopan cupin. Hän voitti 400 metrin aidat myöhemmin samana vuonna yleisurheilun maailmancupissa Madridissa ajalla 53,74. 2003 Petšonkina kilpaili Birminghamin sisäratojen MM-kisoissa 400 metrin sileällä, joissa hänet hylättiin välierissä. Pariisin ulkoratojen MM-kisoissa hän voitti aidoissa pronssia ajalla 53,71. Samana vuonna hän juoksi 8. elokuuta Tulassa matkan maailmanennätykseksi ajan 52,34. Maailmanennätyksen rikkoi Dalilah Muhammad vuonna 2019.
Petšonkina sijoittui Ateenan olympialaisissa 2004 kahdeksanneksi 400 metrin aidoissa. Helsingin MM-kisoissa 2005 hän voitti matkan ajalla 52,90 ja myöhemmin samana vuonna sijoittui toiseksi . Vuonna 2006 hän voitti yleisurheilun maailmancupin Ateenassa ajalla 53,88. Osakan MM-kilpailuissa 2007 hän sai hopeaa 400 metrin aidoissa ajalla 53,50.
Petšonkina oli Glasgow'ssa 2005 mukana juoksemassa 4 x 200 metrin viestin sisäratojen yhä voimassa olevaa maailmanennätystä ajalla 1.32,41. Hän oli naimisissa aitajuoksija Jevgeni Petšonkinin kanssa, mutta pari erosi vuonna 2006.
Petšonkina lopetti uransa vuonna 2009 terveysongelmien vuoksi.
Sirmakka (lehti)

Sirmakka oli Joensuussa ilmestynyt ilmaisjakelulehti vuosina 1986–1990 (). Vuodesta 2002 lähtien se ilmestyi nettilehtenä. Lehti käsitteli Itä-Suomen ja Karjalan tasavallan tapahtumia. Lehdessä oli useita teemaosastoja muun muassa liikenteestä, autoista, kirjoista, eläimistä, terveydestä ja matkailusta. Lehden liitteinä olivat Hornakka ja HornakkaPLUS. Ne tarkastelivat kriittisesti suomalaista vallankäyttöä ja kansakunnan kahtiajakoa.
Lehden päätoimittaja oli Markku Rouhiainen, joka oli aikoinaan perustamassa ilmaislehti Karjalan Heiliä vuonna 1970 ja toimi sen päätoimittajana vuoteen 1985. Rouhiainen kuoli vuonna 2021.
Río de Oro

Río de Oro (espanjaa, tarkoittaa "Kultajoki", ) tarkoittaa Afrikassa sijaitsevan Länsi-Saharan eteläosaa. Alue on kooltaan noin ja väkiluku (2011). Sen tärkein asutuskeskus on Dakhla eli entinen Villa Cisneros, jossa on pieni satama. Alue rajoittuu lännessä Atlantin valtamereen, etelässä ja idässä Mauritaniaan, koillisessa Algeriaan ja pohjoisessa Saguia el-Hamraan, joka muodostaa entisen Espanjan Saharan pohjoisosan.
Alueen nimi tulee portugalilaisilta tutkimusmatkaajilta, jotka näkivät asukkaiden huuhtovan kultaa joenrannassa.
Vuonna 2000 alueen uskonnolliseksi rakenteeksi arvioitiin seuraava: 99,4% muslimeja, 0,16% kristittyjä ja 0,31% uskonnottomia.
Historia.
Espanja julisti Río de Oron ja sen pohjoisnaapuri Saguia el-Hamran omakseen vuonna 1884 ja loi sille hallinnon vuonna 1885. Alueen etelä- ja itänaapurina oli silloin vuonna 1895 perustettu Ranskan Länsi-Afrikka. Espanja ja Ranska piirsivät rajan Río de Oron ja nykyisen Mauritanian välille vuonna 1900, mutta Espanja rikkoi sopimusta vuonna 1904 yrittäessään laajentaa Río de Oroa.
1940-luvulla espanjalaisten kaivosyritysten keskuudessa alkoi herätä kiinnostusta Río de Oroa kohtaan. Siellä aloitettiin tutkimukset malmin määrän selvittämiseksi. Vuonna 1946 Espanjan Sahara, johon Río de Oro kuului, erotettiin omaksi hallintoyksikökseen muusta Espanjan Marokosta. Manuel Alían vuonna 1947 tekemistä tutkimuksista kävi ilmi, että alueen maaperässä on rautaa, fosfaattia ja muita kaivannaisia.
Espanja vetäytyi Länsi-Saharasta vuonna 1976. Alue jaettiin kahtia niin, että eteläosa oli "de facto" Mauritanian hallinnassa. Raja ei kuitenkaan ollut sama kuin Río de Oron ja Saguia el-Hamran välinen, vaan se sijaitsi hieman etelämmässä. Mauritanian osuudesta tehtiin Tiris al-Gharbiyyan alue, pohjoisosa jäi Marokolle. Alueella vaikuttanut ja edelleen vaikuttava Polisario-vapautusliike kiisti molempien valtioiden aluevaatimukset ja halusi luoda sitä itsenäisen valtion nimeltä Saharan demokraattinen arabitasavalta. Vuonna 1979 Mauritania vetäytyi pois ja jätti kiistan osapuoliksi Marokon ja Polisarion. Polisario taisteli pitkään Marokon hallintoa vastaan. Vuosina 1980–1987 Marokko rakensi rajamuurin, joka jakoi Länsi-Saharan kahtia itsensä ja Polisarion kesken. Vuonna 1991 YK julisti alueelle tulitauon.
Nicola Legrottaglie

Nicola Legrottaglie (s. 20. lokakuuta 1976 Gioia del Colle) on italialainen jalkapalloilija, joka edustaa Serie A:ssa pelaavaa Calcio Cataniaa. Hän on 189 cm pitkä ja painaa 85 kg. Legrottaglien pelipaikkana on keskuspuolustus.
Seurajoukkueura.
Legrottaglie aloitti uransa kaudella 1996–1997 Serie C1:ssä Pistoiesen joukkueessa, josta hän siirtyi samalla sarjatasolla pelaavan Praton joukkueeseen. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi sarjaporrasta ylemmäs Serie B:hen ja Chievon joukkueeseen. Legrottaglie viihtyi sielläkin vain yhden kauden ja siirtyi takaisin Serie C1:een Reggianan joukkueeseen. Kuitenkin jo vuoden 2000 tammikuussa hän palasi Chievoon. Tälläkään kertaa menestystä ei juurikaan tullut, vaan hän matkasi Modenaan, joka silloin pelasi Serie C1:ssä. Seuraavana kahtena kautena hän pelasi jälleen Chievossa, jossa hän teki vihdoin läpimurron. Näiden menestyksekkäiden kausien jälkeen hän siirtyi Juventukseen, jossa hän pelasi surkeasti eikä Fabio Capellon valmentajaksi tulon jälkeen kaudella 2004–2005 pelannut enää yhtään ottelua. Seuraavat kaksi kautta Legrottaglie pelasi lainasopimuksella, ensimmäisen Bolognassa ja toisen Sienassa monen muun Juventus-pelaajan tavoin. Syksyllä 2006 Legrottaglie palasi Juventukseen, joka oli päätetty pudottaa Serie B:hen. Hän jatkoi samassa seurassa sen noustua vuonna 2007 Serie A:han. Nicola Legrottaglie teki 6 kuukauden lainasopimuksen AC Milaniin 31. tammikuuta 2011.
Maajoukkueura.
Legrottaglie on pelannut Italian maajoukkueessa seitsemän maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin. Maali syntyi Sveitsiä vastaan 30. toukokuuta 2003. Hän on pelannut myös yhden poikien maaottelun. Legrottaglie pelasi Italian maajoukkueessa myös Confederations Cupissa 2009 yhden ottelun. Se oli USA:ta vastaan ja Italia voitti 3–1.
Ranskan Länsi-Afrikka

Ranskan Länsi-Afrikka (, AOF) oli vuosina 1895–1904 perustettu Ranskan siirtomaa-alue Länsi-Afrikassa. Siihen kuuluivat nykyisten Beninin, Burkina Fason, Guinean, Malin, Mauritanian, Nigerin, Norsunluurannikon ja Senegalin alueet. Siirtomaan hallinnollinen keskus oli Dakar.
Alueesta tuli vuonna 1904 ranskalaisen kenraalikuvernöörin johtama siirtomaa-alueiden liitto. Niiden väliset rajat muuttuivat useaan kertaan. Siirtomaiden johdossa olivat kenraalikuvernöörin alaiset varakuvernöörit neuvonantajineen. Myöhemmin kenraalikuvernöörin yhteyteen perustettiin neuvoa-antava suuri neuvosto. Toisen maailmansodan aikana Ranskan Länsi-Afrikka oli Vichyn hallituksen alainen vuoteen 1942. Sodan jälkeen siirtomaihin perustettiin alueparlamentit, joilla oli oikeus päättää budjetista ja valita edustajia Ranskan kansalliskokoukseen, tasavallan neuvostoon ja Ranskan unionin yleiskokoukseen.
Ranskan Länsi-Afrikka hajosi vuonna 1958, jolloin Ranskan Guinea julistautui itsenäiseksi. Muut siirtomaat, Dahomey, Mauritania, Niger, Norsunluurannikko, Ylä-Volta sekä entisen Ranskan Sudanin ja Senegalin muodostama Malin liittovaltio itsenäistyivät vuonna 1960.
Vaikutusvallan vähentyminen.
Ranskan siirtomaavallan päättyessä ja siirtokuntien itsenäistyessä Ranskan vaikutusvalta alkoi vähentyä useimmissa Länsi-Afrikan maissa 1960-luvulla. Vuosina 1964-1995 Ranska osallistui ainakin 30 suoraan sotilaalliseen väliintuloon. Entinen siirtomaavalta piti Länsi-Afrikkaa ja Sahelia "luonnollisen leviämisen ja vaikutusvallan tilana". Ranskan sotilaallinen läsnäolo Afrikassa mahdollisti sen, että Ranska oli ranskankielisen Afrikan konfliktinratkaisu- ja hallintamekanismien ytimessä. Tämän takia sillä on paikka YK:n turvallisuusneuvostossa. Sotilaallisen läsnäolon vähentyminen 2020-luvulla pakotti Ranskan hallinnon muuttamaan Afrikka-strategiaansa. Marraskussa 2024 presidentti Emmanuel Macronille esitellyn raportin mukaan Ranska aikoo vähentää entisestään sotilaallista läsnäoloaan Afrikassa.
Vodafone

Vodafone Group plc (Voice-Data-Fone) on brittiläinen teleoperaattori, jonka pääkonttori sijaitsee Newburyssa Berkshiren kreivikunnassa Englannissa. Vodafone on maailman toiseksi suurin teleoperaattori China Mobilen jälkeen, sekä liikevaihdolla että asiakkaiden määrällä mitattuna. Se perustettiin vuonna 1983 nimellä Racal Telecom. Yhtiön liikevaihto oli heinäkuussa 2006 134 miljardia dollaria.
Vodafone sponsoroi Ferrarin F1-tallia kausina 2002–2006 ja McLarenin F1-tallia kausina 2007-2013.
Vodafonen toiminta maailmalla.
Eurooppa:
Neurohypofyysi

Neurohypofyysi eli aivolisäkkeen takalohko () on aivojen pohjasta ulkoneva hermokudosrakenne, joka erittää kahta tärkeää hormonia: antidiureettista hormonia, joka vaikuttaa elimistön nestetasapainon säätelyyn sekä oksitosiinia, jolla on muun muassa lisääntymiseen ja synnytykseen liittyviä vaikutuksia. Neurohypofyysi muodostaa yhdessä adenohypofyysin kanssa aivolisäkkeen, joka kuuluu umpieritysjärjestelmään. Neurohypofyysi ei varsinaisesti ole umpirauhanen, koska siinä ei itsessään ole tavallisia hormoneja tuottavia soluja: neurohypofyysi koostuu merkittäviltä osin hermosolujen haarakkeista, joista hormonit vapautuvat verenkiertoon. Näiden hermosolujen soomaosat sijaitsevat hypotalamuksessa, jossa hormonit myöskin tuotetaan ennen kuljetusta haarakkeisiin. Ennen vapautumistaan verenkiertoon hormonit varastoidaan niin kutsuttuihin Herringin kappaleisiin, jotka ovat pullistumia haarakkeissa. Haarakkeiden lisäksi neurohypofyysissä on verisuonia sekä pituisyyttejä, jotka ovat astrosyyttien kaltaisia gliasoluja. 
Neurohypofyysissä tapahtuvan, esimerkiksi iskusta johtuvan soluvaurion myötä antidiureettisen hormonin eritys voi vähentyä. Tästä voi seurata diabetes insipidus, nestetasapainon häiriö, jossa munuaisten kyky tiivistää virtsaa on heikentynyt, mikä johtaa polyuriaan eli lisääntyneeseen virtsantuotantoon sekä polydipsiaan eli lisääntyneeseen veden juonnin tarpeeseen.
Matti Lehti

Matti Lehti (s. 1947 Kuusankoski) on Helsingin kauppakorkeakoulun (nyk. Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulu) emeritus kansleri. Hän oli Tietotehtaan (nyk. Tietoevry) toimitusjohtaja ja hallituksen puheenjohtaja yhtiön voimakkaan kasvun vuosina 1989–2008. Lehti irrotti Tietotehtaan laitebisneksestä ja kasvatti ohjelmisto- ja muuta palvelupuolta yritysostoin. Hänen kaudellaan Tietotehtaaseen liitettiin muun muassa Valtion tietokonekeskus ja osuuspankkiryhmän Unic. Ennen Tietotehdasta hän työskenteli Rautakirja Oy:ssä, viimeksi yhtiön varatoimitusjohtajana.
Matti Lehti on yksiAalto-yliopiston säädekirjan allekirjoittajista ja toimi yliopiston perustamisvaiheessa aktiivisesti yliopiston säätiömuodon ja 700 miljoonan euron säätiöpääoman toteutumisen puolesta.
Matti Lehti valmistui Helsingin kauppakorkeakoulusta kauppatieteiden kandidaatiksi vuonna 1972, suoritti Stanford Executive -ohjelman Yhdysvalloissa vuonna 1984 ja väitteli kauppatieteiden tohtoriksi Helsingin kauppakorkeakoulusta vuonna 1990 aiheenaan yrityksen kasvustrategiat. Lehti toimi opiskeluaikanaan myös kansainvälisessä opiskelijajärjestö AIESECissa. Tietotekniikan Liitto palkitsi hänet Vuoden tietotekniikkavaikuttaja -palkinnolla vuonna 1996.
Eero Rislakki

Eero Ensio Rislakki (25. kesäkuuta 1924 Helsinki – 7. kesäkuuta 2017 Helsingborg, Ruotsi) oli suomalainen teollinen muotoilija. 
Rislakki suunnitteli muun muassa Helkaman Jopo-polkupyörään heijastimen, irrotettavan etulampun ja värit, Tikkurilan kirkon ehtoollisvälineistön, vesikalusteita OSY:lle, heijastimia Talmulle, silmälasikehyksiä Instrumentariumille, ilmastointilaitteitten kotelointeja Fläkt Woodsille ja koruja Kalevala Korulle. Hänet nimitettiin Teolliset Muotoilijat TKOn kunniajäseneksi 1996, ja hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 2005. Hän asui myöhempinä vuosinaan Ruotsissa mutta vieraili Suomessa kesäisin. Rislakki toimi Sauvossa asuessaan kunnanvaltuustossa ja kulttuuri- ja elinkeinolautakunnissa. Hän kuului myös Valtion taideteolliseen toimikuntaan ja Turun ja Porin läänin taidetoimikuntaan.
Eero Rislakin isä oli kirjailija ja toimittaja Ensio Rislakki, hänkin Pro Finlandia -palkittu. Hänen veljensä oli yritysjohtaja Antti Rislakki ja toimittaja Eeropekka Rislakki hänen poikansa.
Unida

Unida on rock-yhtye, jonka laulaja John Garcia (laulu) perusti Arthur Seayn (kitara), Dave Dinsmoren (basso) ja Mike Cancinon (rummut) kanssa stoner rock -yhtye Kyussin hajottua ja oltuaan hetken Slo Burnissa. Dinsmoren korvasi myöhemmin Scott Reeder.
Unidan ensiesiintyminen levyllä oli vuonna 1999, kun yhtye oli mukana split-levyllä ruotsalaisen Dozer-yhtyeen kanssa. Myöhemmin samana vuonna Unida julkaisi ensimmäisen albuminsa "Coping with the Urban Coyote".
Unidan ja American Recordsin, jonka oli määrä julkaista yhtyeen toinen levy vuonna 2001, yhteistyö päättyi laillisiin ongelmiin ja "Coping with the Urban Coyote" on näin ollen yhtyeen toistaiseksi ainoa kokomittainen albumi.
Mammoth Mountain

Mammoth Mountain on tulivuori Kalifornian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Se on 3 369 m korkea. Vuoresta on purkautunut magmaa viimeksi 57 000 vuotta sitten. Samaan järjestelmään kuuluu kaksi tuhkakartiota, jotka tunnetaan nimellä Red Cones. Ne on ajoitettu noin 8 900 vuoden ikäiseksi.
Vuori on edelleen aktiivinen, sen ympäristö on seismisesti epävakaata ja sieltä purkautuu kaasuja, jotka ovat tappaneet puita. Viimeisin purkaus oli hydrovulkaaninen eli freaattinen purkaus, jossa magma pääsi kosketuksiin pohjaveden kanssa, jolloin vuoresta purkautui kuumaa höyryä ja sen lennättämiä kivenkappaleita. Tämä purkaus tapahtui vuoren pohjoisrinteellä joskus vuosien 1220–1300 välillä.
Peter Debye

Petrus Josephus Wilhelmus Debije (24. maaliskuuta, 1884 – 2. marraskuuta, 1966) oli Nobel-palkittu alankomaalainen fysikaalinen kemisti.
Hän vaihtoi nimensä myöhemmin muotoon Peter Joseph William Debye.
Peter Debye teki ensimmäisen merkittävän tieteellisen työnsä 1912 soveltaessaan dipolimomentin käsitettä epäsymmetristen molekyylien varausjakauman kuvaamiseen. Samana vuonna hän onnistui myös laajentamaan Albert Einsteinin teoriaa ominaislämpökapasiteetista mataliin lämpötiloihin lisäämällä siihen matalataajuiset fononit (Debyen malli). Vuonna 1913 Debye laajensi Niels Bohrin teoriaa atomimallista lisäämällä siihen elliptiset orbitaalit. Saman idean tosin esitti myös Arnold Sommerfeld.
Vuosina 1914–1915 Peter Debye laski yhdessä Paul Scherrerin kanssa lämpötilan vaikutuksen röntgendiffraktiokuvioihin. Myöhemmin Ivar Waller täydensi työtä, joten kiteen lämpöliikkeen vaikutusta röntgendiffraktiokuvioon kuvaava Debyen ja Wallerin tekijä nimettiin heidän mukaansa. Hän myös kehitti teorian, joka selitti Comptonin ilmiön, missä röntgensäteilyn energia muuttuu, kun se vuorovaikuttaa elektronin kanssa.
Yhdessä assistenttinsa Erich Hückelin kanssa Debye paransi Svante Arrheniuksen teoriaa sähköjohtavuudesta elektrolyyttisissä liuoksissa (Debyen ja Hückelin yhtälö).
Vuonna 1936 Peter Debyelle myönnettiin Nobelin kemianpalkinto hänen työstään molekyylien rakenteen selvittämisessä (dipolimomentti ja röntgendiffraktio).
Amerikanhiirihaukka

Amerikanhiirihaukka ("Buteo jamaicensis") on yleissävyltään ruosteenruskea petolintu, joka pesii miltei koko Pohjois-Amerikan alueella, Länsi-Alaskasta ja Pohjois-Kanadasta jopa Panamaan ja Karibian saarten alueelle asti. Se on yleisimpiä Pohjois-Amerikan hiirihaukkojen ("buteo") sukuun kuuluvia haukkoja. Amerikanhiirihaukoista on tunnistettu 14 eri alalajia, joiden ulkonäkö ja levinneisyys vaihtelee. Se on myös kookkaimpia Pohjois-Amerikan "Buteo"-suvun haukkoja: amerikanhiirihaukka painaa noin 690–1 600 g, pituus on 45–65 cm ja siipien kärkiväli 110–145 cm.
Amerikanhiirihaukkoja kasvatetaan käytettäviksi haukkametsästyksessä. Koska laji on niin yleinen ja helposti koulutettavissa metsästystarkoituksiin, suurin osa haukkametsästykseen valituista linnuista Yhdysvalloissa on amerikanhiirihaukkoja. Haukkametsästyksen harrastajien on lupa ottaa käyttöön vain haukkoja, jotka ovat jättäneet pesänsä ja omillaan mutta ovat alle vuoden vanhoja, jotta pesimäpopulaatio ei vaarantuisi. Näitä haukkoja suositaan myös siksi, koska kyseisille nuoremmille linnuille ei ole kehittynyt täysikasvuisten käyttäytymistapoja, jotka tekisivät koulutuksesta huomattavasti haastavampaa. Pesiviä ja poikasia pitäviä täysikasvuisia amerikanhiirihaukkoja on laitonta ottaa metsästystarkoituksiin.
Koko ja ulkonäkö.
Amerikanhiirihaukka on yleissävyltään ruosteenruskea. Sen rinnan poikki kulkee tummempi raita, ja siiven alapinnalla on tumma kuvio. Eri osissa Pohjois-Amerikan mannerta on eri sävyisiä kantoja.
Sen pituus on 45–65 cm, siipien kärkiväli ja paino 800–1 300 grammaa. Naaras on suurempi kuin koiras.
Levinneisyys.
Amerikanhiirihaukan pesimisalue ulottuu Alaskasta Panamaan. 
Elinympäristö.
Amerikanhiirihaukan elinympäristöjä ovat avoin maa, metsämaa, preeriametsiköt, vuoret, tasangot ja tienvieret sekä maastot joissa on avointa tilaa metsästämiselle ja korkeita orsia.
Ravinto.
Amerikanhiirihaukka on lihansyöjä ja ravinnonhankkijana opportunisti. Amerikanhiirihaukka syö pieniä nisäkkäitä, lintuja ja matelijoita. Tyypillisiä saaliseläimiä ovat jyrsijät, kaniinit, kanalinnut, käärmeet ja liskot. Kaupunkialueilla haukat syövät puluja ja kottaraisia. Saalistarjonta vaihtelee alueiden ja vuodenajan mukaan, mutta tärkeässä osassa ravintoa ovat jyrsijät, jotka muodostavat 85 prosenttia amerikanhiirihaukan ruokavaliosta.
Lulu

Lulu on Alban Bergin ooppera, johon kuuluu prologi ja kolme näytöstä. "Lulun" libretto on säveltäjän kirjoittama ja perustuu Frank Wedekindin näytelmiin "Maahinen" ("Erdgeist") ja "Pandoran lipas" ("Die Büchse der Pandora") vuosilta 1895–1904. Keskeneräiseksi jääneen oopperan kantaesitys viisiosaisena sarjana Zürichissä 1935 saavutti menestystä, muttei kuitenkaan yhtä paljon kuin Bergin toinen ooppera "Wozzeck" (1922, ensiesitys 14. joulukuuta 1925). Lopullisesti teos sai ensi-iltansa vasta vuonna 1979 Pariisissa Pierre Boulezin johtamana. Ooppera kertoo Lulusta, jota kohtaan sekä miehet että naiset tuntevat vastustamatonta seksuaalista vetoa mutta eivät kykene kohtelemaan häntä kuin halun kohteena ja objektina. Oopperan lopussa Lulu ajautuu prostituoiduksi Lontoon kaduille. 
Ooppera jäi keskeneräiseksi säveltäjän kuollessa vuonna 1935. Sen jälkeen, kun Arnold Schönberg, Anton Webern ja Alexander von Zemlinsky olivat kieltäytyneet teoksen viimeistelemisestä, Bergin leski ilmoitti, ettei sitä voitu saattaa päätökseen, eikä luovuttanut hallussaan ollutta materiaalia kenellekään. Teoksen viimeisestä näytöksestä oli kuitenkin olemassa perinpohjaiset säveltäjän luonnokset sekä osa orkestroinnistakin valmiina, ja se esitettiin lopulta Friedrich Cerhan viimeistelemänä vuonna 1979. 
Saksalaisessa elokuvaversiossa "Pandoran lipas" (1929) Lulun surmaa lopuksi Viiltäjä-Jack.
Kevyen musiikin puolella Lulu tunnetaan samaiseen oopperaan pohjautuvana, Tuula Amberlan esittämänä iskelmäkappaleena, jonka Ensio Music julkaisi vuonna 1984.
Madsen M50

Madsen M50 on tanskalaisen Dansk Industri Syndikatin suunnittelema ja valmistama massasulkutoiminen 9 mm Parabellum/Luger kaliiperinen konepistooli.
M50 perustui Madsenin aiempaan M46-konepistooliin ja erosi siitä lähinnä aiemman mallin virityslevyn korvanneella yksinkertaisella viritystapillaan.
Madsen M46/50/53 -konepistoolimallit suunniteltiin mahdollisimman yksinkertaisiksi ja helposti massatuotantovälineillä tuotettaviksi aseiksi. Ainoat koneistusta vaativat osat ovat piippu ja lukko, runko koostuu kahdesta takaosastaan toisiinsa saranoidusta teräspellistä prässätystä puolikkaasta, joita rungon etuosaan ruuvattava piipun kiinnitysholkki pitää yhdessä. Purettaessa ase huoltoa ja puhdistusta varten se avataan kuin kirja. Lipaskuilun takana on kahvavarmistimen vipu.
Madsenin M46/50 -mallien lipas oli suora tankolipas, mutta M53:n lippaasta tehtiin käyrä syöttövarmuuden lisäämiseksi.
Madsenia myytiin vain vähän, lähinnä Etelä-Amerikan maihin, vaikka esimerkiksi Englannissa sitä kokeiltiin Sten-konepistooliin mahdollisena seuraajana.