Yläsaksan äänteensiirros

Yläsaksan äänteensiirros eli toinen äänteensiirros on länsigermaanisen kielialueen eteläosissa tapahtunut fonologinen kehityskulku eli joukko äänteen­muutoksia. Nämä muutokset erottavat yläsaksan alasaksasta ja samalla muistakin germaanisista kielistä kuten englannista, hollannista ja skandinaavisista kielistä, jossa tätä muutosta ei ole tapahtunut. Yläsaksan äänteensiirroksessa länsigermaanisten kielten soinnittomat klusiilit /t/, /p/ ja /k/ muuttuivat vastaaviksi affrikaatoiksi (/ts/, /pf/ ja /kx/) tai spiranteiksi (/s/, /f/, /x/) riippuen niiden asemasta sanassa. Lisäksi /d/ muuttui /t/:ksi, jota paitsi eteläisimmissä murteissa muutkin soinnilliset klusiilit (/b/ ja /g/) muuttuivat vastaaviksi soinnittomiksi (/p/ ja /k/).
Tätä muutosta sanotaan "toiseksi" äänteensiirrokseksi erotukseksi germaanisessa kantakielessä paljon aikaisemmin tapahtuneesta "ensimmäisestä" konsonanttien siirtymästä, jota kuvaa Grimmin laki. Molempien äänteensiirrosten säännönmukaisuudet on pääasiassa selvittänyt Jacob Grimm. Yläsaksan äänteensiirros on todennäköisimmin alkanut kansainvaellusajan lopulla, 500- tai 600-luvulla.
Yläsaksan () murteiden välillä on eroa siinä, missä määrin äänteenmuutoksia tapahtui. Murteita, joissa muutoksia tapahtui eniten, on sanotaan "ylisaksalaisiksi" (, kun taas niitä, joissa vain osa muutoksista tapahtui, sanotaan "keskisaksalaisiksi" ( tai "frankkilaisiksi" murteiksi. Yli- ja keskisaksankin eri murteiden välillä on eroa; niinpä keskisaksalaisen kielialueen länsiosissa esiintyy niin sanottu "reininmaalainen viuhka": muuttuneiden konsonanttien määrä vähenee vähitellen pohjoista kohti siirryttäessä.
Yleiskuvaus.
Yleensä yläsaksan äänteensiirrokseen katsotaan kuuluvan kaksi toisiinsa liittyvää muutosta:
Kaikissa yläsaksan murteissa ainakin osa soinnittomista klusiileista muuttui frikatiiveiksi tai affrikaatoiksi. Sillä perusteella, missä määrin tämä tapahtui, on vanhastaan erotettu toisistaan "ylisaksalaiset" () murteet, joissa muutos tapahtui täydellisimmin, ja "keskisaksalaiset" () murteet, joissa se tapahtui vain osittain. Niinpä /d/ muuttui /t/:ksi sekä ylä- että keskisaksalaisissa murteissa, kun taas /b/ muuttui johdonmukaisesti /p/:ksi ja /g/ /k/:ksi vain vanhassa Baijerin murteessa. Joissakin keski- ja yläsaksalaisissa murteissa soinnittomat klusiilit ovat kuitenkin muuttuneet takaisin soinnillisiksi lenition vaikutuksesta, joka alkoi vuoden 1300 aikoihin osassa Baijeria.
Saksan nykyinen kirjakieli perustuu pääasiassa keskisaksan itäisiin murteisiin, ja niinpä siinä monet mutta eivät kaikki edellä mainitut konsonantit esiintyvät muuttuneissa muodoissaan. Erityisesti soinnittomiksi muuttuneista aiemmin soinnillisista klusiileista vain /t/ esiintyy soinnittomana lähes kaikissa tapauksissa. Miten muutokset ovat vaikuttaneet, ilmenee helposti vertailemalla saksan kielen sanoja niiden vastineisiin muissa germaanisissa kielissä, kuten seuraavassa taulukossa:
Poikkeuksena ovat alasaksasta ja muista kielistä tulleet lainasanat, esimerkiksi , joka tulee ranskan sanasta "parc" ja on samaa alkuperää kuin saksan "Pferch"; molemmat ovat peräisin latinan sanasta "parricus". Nykyisessä saksan yleiskielessä /p t k/ ovat pysyneet alkuperäisessä muodossaan vain frikatiivien jäljessä, esimerkiksi sanassa "Stein" ("kivi"; englantilainen vastine "stone") sekä äänneyhtymässä /tr/, esimerkiksi sanassa "treu", joka on samaa alkuperää kuin englannin "true".
Germaanisessa kantakielessä esiintyi myös /þ/-äänne (, sama kuin englannin "th" sanassa "thing"). Saksassa se on muuttunut d:ksi, ja myös tämän muutoksen on toisinaan katsottu liittyvän yläsaksalaiseen äänteensiirtoon, kuten myös sanan alussa olevan /x/:n muuttumisen /h/:ksi. Tämä muutos kuitenkin tapahtui muissakin mannermaalla puhutuissa länsigermaanisissa kielissä. Näiden muutosten liittyminen yläsaksan äänteensiirtoon onkin kiistanalaista. Braune ja Reiffenstein ovatkin täysin kiistäneet tämän yhteyden.
Yksityiskohtainen kuvaus.
Soinnittomien klusiilien muutokset.
Soinnittomat klusiilit /p t k/ muuttuivat eri tavoin riippuen niiden asemasta sanassa. Lisäksi lopputulosten välillä on merkittävää eroa ylisaksalaisten ja keskisaksalaisten murteiden välillä. Varsinkin kantakielen /p/:n ja /k/:n vastineet vaihtelevat murteittain..
 äänneyhtymäksi /t͡s/ sanan alussa, geminaattana ja toisen konsonantin jäljessä, esimerkiksi:
 vokaalin jäljessä geminaataksi "ʒʒ", joka sanan lopussa ja usein myös pitkän vokaalin jäljessä yksinkertaistui "ʒ":ksi. (Miten tämä tarkkaan äännettiin, ei tiedetä, mutta kyseessä oli joka tapauksessa eri äänne kuin tavallinen /s/. Nykyisin se merkitään kielitieteellisissä teoksissa usein ʒ:llä, mutta muinaisyläsaksissa teksteissä se kirjoitettiin yleensä "z":llä eikä se täten kirjoituksessa erottunut affrikaatasta /ts/) Esimerkiksi:
Nämä molemmat /t/:n muutokset tapahtuivat kaikissa yläsaksalaisissa murteissa. Keskisaksalaisista keskifrankkilaisssa murteissa alkuperäinen /t/ kuitenkin säilyi neutrisukuisten pronominien lopussa: , , , , . Myöhemmin, 1200-luvulta lähtien frikatiivi /ʒ/ muuttui /s/:n kaltaiseksi useimmissa saksan murteissa.
 äänneyhtymäksi /p͡f/ sanan alussa, geminaattana ja toisen konsonantin jäljessä, esimerkiksi:
 vokaalin jäljessä geminaataksi /ff/, joka sanan lopussa ja usein myös pitkän vokaalin jäljessä yksinkertaistui /f/:ksi, esimerkiksi:
 Keskisaksalaisissa ja useimmissa Reininmaan frankkilaisissa murteissa tämä muutos tapahtui vain vokaalin jäljessä:
Lisäksi joissakin keskifrankkilaisissa murteissa loppu-/p/ säilyi prepositiossa "up".
 äänneyhtymäksi /kx/ sanan alussa, geminaattana ja toisen konsonantin jäljessä, esimerkiksi:
 vokaalin jäljessä geminaataksi /xx/, joka sanan lopussa ja usein myös pitkän vokaalin jäljessä yksinkertaistui /x/:ksi, esimerkiksi:
 Muinaissaksin "brekan" =&gt; OHG (englannin "break", nykysaksan "brechen", "rikkoa")
 Muinaissaksin "juk" : OHG (englannin "yoke", nykysaksan Joch")
 Kaikissa murteissa /k/ muuttui vokaalin jäljessä geminaataksi /xx/; vain yläsaksalaisessa alemannin ja baijerin murteissa muutos tapahtui muissakin asemissa:
Kaikissa murteissa /p t k/ säilyivät ennallaan frikatiivin /s/, /f/ tai /x/ jäljessä, esimerkiksi sanoissa "spinnan" (englanniksi "spin"; "pyöriä"), "stein" (englanniksi "stone"; "kivi") ja "naht" (englanniksi "night"; "yö"). Lisäksi /t/ pysyi ennallaan yhdistelmässä /tr/, esimerkiksi sanassa "tretan" (englanniksi "tread") ja "bittar" (englanniksi ("bitter") ("katkera").
Soinnillisten konsonanttien muutokset.
Toinen ryhmä äänteenmuutoksia oli niin sanottu "Medienverschiebung", jossa soinnilliset klusiilit (/d/, /b/ ja /g/) muuttuivat vastaaviksi soinnittomiksi (/t/, /p/ ja /k/). 
Jo aikaisemmn länsigermaaniset frikatiivit (/ð ƀ ʒ/) olivat kaikissa tapauksissa muuttuneet soinnillisiksi klusiileiksi /d b g/, paitsi Keski-Saksan keskifrankkilaisissa murteissa, joissa /ƀ/ ja /ʒ/ säilyivät. Monissa muissa saksan murteissa sananalkuiset /g/ ja /b/ ovat muuttuneet spiranteiksi, mutta tämä on ilmeisesti tapahtunut vasta myöhemmin, mihin viittaa se, että sanan lopussa ne eivät ole muuttuneet frikatiiveiksi vaan soinnittomiksi klusiileiksi.
Myös "Medienverschiebungin" tulokset vaihtelevat murteittain ja jonkin verran myös sen mukaan, missä asemassa nämä konsonantit sanassa ovat. Niissä ylisaksan murteissa, joissa kaikki kolme klusiilia muuttuivat, ei todennäköisesti enää yleensäkään tehty eroa soinnillisten ja soinnittomien konsonanttien välillä.
Muutokset olivat seuraavat:
Tämä muutos tapahtui yläsaksalaisella ja suurimmassa osassa keskisaksalaista aluetta, mutta Reininmaan frankin murrealueella vain /d/:n ollessa geminaattana tai sanan lopussa. Myöhemmin yläsaksassa yhtymä /nt/ muuttui useimmiten muotoon /nd/, kuten esimerkiksi nykysaksan sanassa "binden", muinaisyläsaksaksi "bintan" ("sitoa").
Baijerissa tämä muutos tapahtui johdonmukaisesti kaikissa asemissa. Alemannin murteessa tämä tapahtui säännönmukaisesti sanan alussa ja lopussa, mutta sanan keskellä /b/ on usein säilynyt. Geminaatta /bb/ muuttui /pp/:ksi kaissa murteissa paitsi keskisaksalaisessa ripuaarin murteessa.
Tämä muutos tapahtui Baijerissa ja alemannin murteessa, johdonmukaisiimin sanan alussa mutta Baijesissa myös sanan keskellä ja lopussa. Geminaatta /gg/ muuttui /kk/:ksi kaikissa murteissa paitsi keskisaksalaisessa ripuaarin murteessa
Ajankohta.
Tutkijat eivät ole yksimielisiä siitä, milloin yläsaksan äänteensiirros tapahtui. Tavallisimmin sen katsotaan kehittyneen loppuun saakka 700-luvulla, hieman ennen vanhimpia säilyneitä yläsaksankielisiä tekstejä. Muutos vaikutti geminaattoihin eri tavalla kuin yksinkertaisiin konsonantteihin, mikä osoittaa, että länsigermaaninen geminaatio oli silloin jo tapahtunut; tämän geminaation katsotaan yleensä tapahtuneen 400-luvulla. Sitä paitsi muutos vaikutti myös niihin latinalaisperäisiin lainasanoihin, jotka omaksuttiin muinaissaksaan ennen 500-lukua, mutta ei niihin, jotka tulivat käyttöön vasta 700-luvulla tai myöhemmin. Eri muutosten keskinäinen aikajärjestys on edelleen huonosti tunnettu. Tavallisesti sen katsotaan alkaneen /t/:stä, jota seurasi ensin /p/ ja lopulta /k/.
Maantieteellinen levinneisyys.
Vaikka saksan murrealueiden väliset rajat ovat muinaisyläsaksalaisen ajan jälkeen siirtyneet, nykysaksan murteet voidaan edelleen erottaa toisistaan sen perusteella, missä määrin yläsaksan äänteensiirtymä on niihin vaikuttanut. Erityisesti näin voidaan erottaa keskisaksalaiset murteet, joissa muuttuneita konsonantteja on vähemmän, ylisaksalaisista, joissa niitä on enemmän. Siirtymä sai alkunsa Etelä-Saksassa ja levisi vähitellen pohoista kohti, ja varsinkin läntisimmässä saksassa eri muutosten levinneisyysalueiden pohjoisrajat muodostavat kartalla viuhkamaisen kuvion, jota sanotaan "Reininmaan viuhkaksi" ()
Sen alueen pohjoisraja, jossa alkuperäinen /t/ on kaikissa tapauksissa, eräitä pronomineja ja neutrin "-t"-päätettä lukuun ottamatta, ja missä /p/ ja /k/ ovat muuttuneet /f/:ksi ja /x/:ksi vokaalien välissä ja sanan lopussa, tunnetaan nimellä Benrathin linja. Sen eteläpuolella puhutaan yläsaksalaisia, pohjoispuolella alasaksin ja alafrankin murteita. Välittömästi tämän linjan pohjoispuolella, eteläisissä alafrankin murteissa, konsonanttien siirtymä on tapahtunut vain adverbissä "auch" ("myös") sekä muutamissa pronomineissa, joissa loppu-/k/ on muuttunut /x/:ksi (esimerkiksi sanoissa "ich" ("minä"), "mich" ("minut") ja "dich" ("sinut"). Näiden muutosten pohjoisraja on "Uerdingenin linja".
Äänteen /p/ muuttuminen konsonantin jäljessä /f/:ksi (esimerkiksi sanassa "helpan" &gt; "helfen", "auttaa") erottaa toisistaan Moselin frankkilaiset murteet ripuaarisista murteista, joissa tätä muutosta ei ole tapahtunut. Vastaavasti /t/ on muuttunut /s/:ksi, esimerkiksi sanoissa "wat" &gt; "was" ja "dat" &gt; "das", myös Reininmaan frankkimurteissa. Läntisen keskisaksan ja ylisaksan välisenä kielirajana voidaan pitää sitä linjaa, jonka eteläpuolella sananalkuinen ja aikaisemmin geminoitunut /p/: on muuttunut /pf/:ksi (esimerkiksi sanoissa "Pund" &gt; "Pfund" 'punta', "Appel" &gt; "Apfel" 'omena'). Itäisen keskisaksan erottaa läntisestä keskisaksasta se, että siellä /p/ on muuttunut /f/:ksi ("Pund-Fund"-linja"); itäisistä keskisaksan murteista vain eteläisimmissä esiintyy sanan alussa /pf/, kun taas muissa niistä sen paikalla on pelkkä /f/. Sananalkuinen ja aikaisemmin geminoitunut /k/ on muuttunut affrikaataksi /kx/ ja myöhemmin /x/:ksi, esimerkiksi sanassa "Kind" &gt; Chind", vain yläsaksalaisen murrealueen eteläisimmissä osissa.