tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
George Bentham

George Bentham (22. syyskuuta 1800 Stoke Damerel, Plymouth, Englanti – 10. syyskuuta 1884 Lontoo) oli englantilainen kasvitieteilijä, joka sai mainetta systematiikan saralla.
Elämä ja ura.
Benthamin isä, laiva-arkkitehti Samuel Bentham, oli filosofi Jeremy Benthamin veli. George Benthamilla ei ollut yliopistokoulutusta, mutta hän saavutti mainetta ehkä 1800-luvun suurimpana systemaattisena kasvitieteilijänä. Kuuden tai seitsemänvuotiaana hän osasi keskustella ranskan, saksan ja venäjän kielellä, ja hän oppi ruotsin kielen lyhyellä oleskelullaan Ruotsissa. Ranskan kanssa käydyn sodan päätyttyä Benthamit tekivät pitkän kiertomatkan kyseisessä maassa ja viipyivät kaksi vuotta Montaubanissa, jossa Bentham opiskeli hepreaa ja matematiikkaa. Lopulta he asettuivat Montpellierin lähistölle. Opiskellessaan Angoulêmessa hän tutustui Augustin Pyramus de Candollen "Flore française" -teokseen ja hämmästyi kasvien tunnistustaulukoista. Vierailu Lontoossa vuonna 1823 toi hänet kosketuksiin englantilaisten kasvitieteilijöiden kanssa. Vuonna 1826 hän kirjoittautui Lincoln's Inniin ja luki asianajajaksi. Vuonna 1832 Jeremy Bentham kuoli ja jätti omaisuutensa veljenpojalleen. Hän oli saanut isänsä perinnön edellisenä vuonna. Bentham oli nyt taloudellisesti riippumattomassa asemassa ja pystyi harrastamaan kasvitieteen, oikeustieteen ja logiikan tutkimuksiaan, minkä lisäksi hän toimitti isänsä ammattijulkaisuja.
Benthamin ensimmäinen julkaisu oli "Catalogue des plantes indigènes des Pyrénées et du Bas Languedoc" (1826), joka oli tulosta Pyreneiden niemimaan tutkimusretkestä yhdessä George Arnott Walker-Arnottin kanssa. Tätä seurasivat artikkelit eri oikeudellisista aiheista. Tämän kauden merkittävin tuotos oli "Outline of a New System of Logic, with a Critical Examination of Dr Whately's Elements of Logic" (1827). Vuonna 1836 hän julkaisi teoksensa "Labiatarum genera et species". Tätä teosta valmistellessaan hän vieraili vuosina 1830–1834 Euroopan herbaarioissa, useissa useammin kuin kerran. Seuraavan talven hän vietti Wienissä, jossa hän valmisti "Commentationes de Leguminosarum generibus" -teoksensa. Vuonna 1842 hän muutti Pontrilasiin Herefordshireen. Seuraavien vuosien ajan hänen pääasiallinen työnsä oli hänen panoksensa "Prodromus Systematis Naturalis Regni Vegetabilis" -teokseen, jota hänen ystävänsä Alphonse Pyramus de Candolle jatkoi. Teoksissa käsiteltiin kaikkiaan noin 4730 lajia.
Vuonna 1855 Bentham asettui asumaan Lontooseen ja työskenteli Kew'n kasvitieteellisessä puutarhassa aina elämänsä loppuun asti. Britannian hallitus hyväksyi vuonna 1857 suunnitelman laatia sarja englanninkielisiä kuvauksia Britannian siirtomaiden ja hallussa olevien alueiden alkuperäiskasveista. Bentham aloitti vuonna 1861 teoksella "Flora Hongkongensis", joka oli ensimmäinen kattava teos Kiinan vähän tunnetusta kasvistosta. Sitä seurasi "Flora Australiensis" (1863–1878), joka oli ensimmäinen koskaan valmistunut kasvisto Australian mantereelta. Hänen suurin teoksensa oli "Genera Plantarum", joka aloitettiin vuonna 1862 ja saatiin päätökseen vuonna 1883 yhteistyössä Joseph Dalton Hookerin kanssa. Se sisältää seikkaperäisiä selityksiä siemenkasvien suvuista.
Armas Laitinen

Armas Otto Laitinen (20. marraskuuta 1891 Helsinki – 23. joulukuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen painija, painivalmentaja ja poliisi.
Armas Laitinen aloitti painimisen 16-vuotiaana. Hän sai hopeaa 66,5 kilon sarjassa Porissa 1910 pidetyissa painin Suomen-mestaruuskilpailuissa ja kultaa 73 kilon sarjassa Kotkassa 1913 pidetyissä painin Suomen-mestaruuskilpailuissa. Laitinen osallistui Tukholman olympialaisiin 1912 kilpaillen kreikkalais-roomalaisen painin kevyessä sarjassa. Hänet suljettiin kuitenkin pois kilpailusta, koska tuomarit pitivät hänen painiotteitaan väkivaltaisina. Laitinen oli sitten ammattipainijana Yhdysvalloissa ja paini pari kertaa maailmankuulun Stanislaus Cbytzonkin kanssa. Laitinen voitti useimmat ottelunsa toisten otteluiden jäädessä ratkaisemattomiksi mutta hän ei pitänyt siitä että otteluissa pyrittiin voittoon vahingoittamalla vastustajaa. Niinpä John Pesek niminen painija mursi ottelussa Laitisen oikean käden.
Suomeen palattuaan Laitinen toimi painivalmentajana ja oli työssä Helsingin poliisilaitoksella komisariona. Laitinen palkattiin 1920 suomalaisten edustuspainijoiden valmentajaksi olympia-ampujan Nestori Toivosen tekemän lahjoituksen turvin. Laitinen oli myös Antwerpenin olympialaisissa Suomen painijoukkueen johtoportaassa yhdessä Heikki Lehmuston ja erotuomari Viktor Smedsin kanssa.
Laitinen julkaisi painioppaan yhdessä Heikki Lehmuston kanssa ("Painiskeluopas: ranskalais-suomalaisen ja vapaapainin oppikirja", Otava 1924). Kirja ilmestyi myös Ruotsissa Viktor Smedsin kääntämänä nimellä "Den moderna brottningskonsten: lärobok i fransk-finsk och fribrottning" (Björck &amp; Börjesson, Tukholma 1925).
Topi Syrjäläinen

Topi Syrjäläinen (s. marraskuussa 1997) on suomalainen suunnistaja. Hänen seuransa on Helsingin Suunnistajat. Suunnistuksen MM-kilpailuissa Syrjäläisen paras saavutus henkilökohtaisilla matkoilla on keskimatkan 20. sija Flims Flaaxin MM-kilpailuissa 2023. Hän saavutti samoissa kilpailuissa MM-hopeaa Suomen viestijoukkueessa. Kuopion MM-kilpailuissa 2025 hän saavutti pronssia viestissö. EM-kilpailuissa hän on sijoittunut pitkällä matkalla 11:nneksi Rakveressa 2022. Juniorien MM-kilpailuissa hänen parhaat sijoituksensa henkilökohtaisilta matkoilta ovat 19. sija sekä sprintissä että keskimatkalla. Hän oli vuonna 2017 mukana myös Suomen neljänneksi sijoittuneessa viestijoukkueessa. Nuorten EM-kilpailuissa hän saavutti viestipronssia 2015.
Suunnistuksen maailmancupissa Syrjäläisen paras sijoitus on kahdeksas sija keskimatkan kilpailusta Česká Lípasta 2023. Hän voitti yösuunnistuksen Suomen-mestaruuden vuonna 2022. Viestissä hän on saavuttanut SM-kultaa 2019, hopeaa 2023 ja pronssia 2020, sprintissä SM-pronssia vuonna 2021 sekä keskimatkalla SM-pronssia 2022. Syrjäläinen kuului Helsingin Suunnistajien kolmanneksi sijoittuneeseen joukkueeseen vuoden 2021 Jukolan Viestissä. Juokkueessa suunnisti myös hänen veljensä Arttu Syrjäläinen.
Nalcan kieli

Nalca on mekkieliin kuuluva kieli, jota puhutaan Indonesiassa, Papuan provinssissa. Nalcan katsotaan olevan elinvoimainen ja sen lähimpiä sukulaiskieliä ovat nipsan ja kosarek yale. Kielellä arvioidaan olevan noin 9000 puhujaa.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Uusi testamentti on käännetty nalcaksi vuonna 2001.
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Thekla Resvoll

Thekla Resvoll (22. toukokuuta 1871 – 14. kesäkuuta 1948) oli norjalainen kasvitieteilijä. Hän oli norjalaisen vuoristokasvillisuuden asiantuntija.
Resvoll kasvoi Vågåssa ja kiinnostui tunturiluonnosta ja kukkaniittyjen kasveista jo nuorena.
Resvoll opiskeli Oslon, Kööpenhaminan, Zürichin ja Münchenin yliopistoissa ja väitteli vuoristokasvillisuuden sopeutumisesta vuonna 1917. Hänestä tuli yliopistonlehtori ja apulaisprofessori Oslon yliopistoon, missä hän opetti yli 30 vuotta (1902–1936), ja piti välillä sapattivuoden Jaavan saarella.
Akateemisen uransa ohella Resvoll kirjoitti yleistajuisia artikkeleita päivälehtiin esimerkiksi kevään etenemisestä.
Resvoll oli myös aktiivinen naisasianainen, esimerkiksi naisopiskelijakerhon ensimmäinen puheenjohtaja.
Veera Laine

Veera Laine (s. 1986) on suomalainen politiikan tutkijatohtori joka tutkii nationalismia Venäjällä, Venäjän kansalaisyhteiskuntaa, mediaa ja käsitehistoriaa. Hän työskentelee Ulkopoliittisessa instituutissa.
Laine on opiskellut Helsingin yliopistossa poliittista historiaa sekä venäjän kieltä ja kääntämistä. Hän on valmistunut valtiotieteiden maisteriksi vuonna 2014, ja valtiotieteiden tohtoriksi vuonna 2021. Laine on tutkinut miten Putinin aikana on luotu kertomus siitä mikä tekee venäläisistä venäläisiä ja keitä he ovat.
Morin kieli

Mor on beraulahden kieliin kuuluva kieli, jota puhutaan Indonesian Länsi-Papualla. Kielen katsotaan olevan kuoleva. Vuonna 2010 kielellä arvioitiin olevan vain 25 puhujaa.
Kielellä ei ole kirjoitettua muotoa.
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Rogatšovon lentotukikohta

Rogatšovon lentotukikohta () eli Rogatšovon sotilaslentokenttä (; aiemmin myös Amderma-2; kansallinen lentopaikkatunnus: ЬЛДР, on Venäjän Arkangelin alueen Novaja Zemljan saarilla, maanteitse 13 kilometriä (linnuntietä 9 km) Belušja Gubasta koilliseen sijaitseva sotilaslentoasema.
Tukikohdan esikunta (komentajan toimisto) sijaitsee Murmanskin alueen Safonovossa; tukikohdan toiminta on osa Venäjän Pohjoisen laivaston sotilaspiirin 45. ilmavoimien ja ilmapuolustuksen armeijakuntaa. Talvella 2020-2021 tukikohdassa testattiin osaltaan tyypiltään erilaisten sotilaskoneiden sopivuutta arktisiin tehtäviin. Joulukuusta 2020 lähtien Rogatšovon lentotukikohdassa toimivat lentokoneet ovat tulleet vuorotteluperiaatteen mukaisesti Venäjän Pohjoisen laivaston sotilaspiirin Murmanskin alueen tukikohdasta. Siksi esimerkiksi Montšegorskin ja Severomorsk-3 -tukikohdan Mikojan MiG-31BM tai Mikojan MiG-29KR -hävittäjiä on päivystänyt alkuvuonna 2021 Rogatšovossa. Tukikohdassa on ollut myös logistisiin tarpeisiin Tupolev Tu-134 ja Antonov An-26 -koneita sekä yksi Iljušin Il-38 -kone etsintä- ja pelastustarkoituksiin, sekä joitain helikoptereita.
Podcast Index

Podcast Index on avoimen lähdekoodin tietokanta podcasteille, jota kehittää Podcast Index LLC. Palvelun ohjelmisto on lisensoitu avoimella MIT-lisensillä.
Podcast Indexiin kerätään podcastien verkkosyöteitä ylös tietokantaan, joita esimerkiksi kehittäjät voivat palvelun rajapinnan kautta hyödyntää sovelluksissaan.
Eduardus Halim

Eduardus Halim (s. 1961 Bandung) on indonesialainen pianisti.
Halim syntyi Indonesian kiinalaisille vanhemmille ja aloitti pianonsoiton opiskelun 6-vuotiaana Alfons Becalelin johdolla. Hän jatkoi niitä P. I. Ibrahimin sekä Stephen Sulunganin oppilaana. Hän esitti julkisesti Ludwig van Beethovenin kolmannen pianokonserton 11-vuotiaana ja teki resitaalidebyyttinsä 13-vuotiaana. 19-vuotiaana Halim pääsi Juilliard Schooliin opiskelemaan Sascha Gorodnitzkin ja Rudolf Firkušnýn johdolla. Tämän lisäksi hän sai opetusta Vladimir Horowitziltä. Halim teki New Yorkin -debyyttinsä vuonna 1987 ja aloitti ammattimaisen uransa voitettuaan vuonna 1989 Young Concert Artists International Auditionsin. Hänelle myönnettiin myös Avery Fisher Career Grant.
Halim julkaisi vuonna 1990 ensimmäisen albuminsa "Presenting Eduardus Halim: A Program of Piano Transcriptions" Arabesque Records -levy-yhtiön kautta. Julkaisu sai laajaa kriittistä suosiota. Halim on levyttänyt lisäksi Reservoir Studio Productionsille Frédéric Chopinin ja Enrique Granadosin teosten tulkintoja. Vuonna 1997 hän teki ensimmäisen esiintymisensä Lontoon Wigmore Hallissa, johon hän sai BBC:lta kutsun palata vuonna 1998.
Halim on pitänyt Yhdysvalloissa resitaaleja muun muassa Alice Tully Hallissa, 92nd Street Y:ssa ja Kennedy Centerissa. Hän on esiintynyt muiden muassa Baltimoren sinfoniaorkesterin, Chicagon sinfoniaorkesterin, Clevelandin orkesterin, Detroitin sinfoniaorkesterin, Minnesotan orkesterin, St. Louisin sinfoniaorkesterin, San Franciscon sinfoniaorkesterin, Seattlen sinfoniaorkesterin, Houstonin sinfoniaorkesterin, Montrealin sinfoniaorkesterin, Venäjän kansallisorkesterin ja Malesian filharmonisen orkesterin kanssa. Halim on toiminut New Yorkin yliopiston Steinhardt School of Culture, Education, and Human Developmentin ensimmäisenä pianonsoiton Sascha Gorodnitzki -professorina.
Malesian filharmoninen orkesteri

Malesian filharmoninen orkesteri () on Malesiassa toimiva sinfoniaorkesteri. Se piti ensimmäisen esityksensä Kuala Lumpurin Dewan Filharmonik Petronasissa 17. elokuuta 1998. Tässä konsertissa kapellimestarina toimi orkesterin musiikillinen johtaja Kees Bakels.
Malesian filharmonisen orkesterin kanssa työskennelleiden muusikoiden joukossa ovat olleet Lorin Maazel, Mstislav Rostropovitš, Neville Marriner, Jehudi Menuhin, Vadim Repin, Joshua Bell, Jean-Yves Thibaudet ja Truls Mørk. Malesian filharmonisen orkesterin kiertuekohteisiin ovat kuuluneet Singapore, Japani, Korea, Australia, Kiina ja Taiwan. Orkesteri on saavuttanut arvostusta levytyksillään. Sen yhteydessä toimii Malesian filharmonisen orkesterin nuoriso-orkesteri. Orkesterin pääasiallinen tukija on Petroliam Nasional Berhad.
Kurman

Kurman (; ), vuosina 1945-2016 ja sen jälkeen Venäjän miehitysvallan piirissä (de facto) Krasnohvardijske (; ; ; ennen vuotta 1945 Qurman tai Kurman-Kemeltši ()) on kaupunkityyppinen taajama Ukrainan (de jure) Krimin autonominen tasavallassa Krimin niemimaalla. Taajaman väkiluku on noin 10 766 (2013).
Kaupunkityyppisen taajaman asema vuonna 1957. Ukrainan korkein neuvosto luopui (de jure) paikkakunnan Neuvostoaikaan viittaavasta nimestä vuonna 2016, ja korvasi sen aiemmalla tataarinkielestä johdetulla paikannimellä Kurman. 
Ukrainan vuoden 2020 aluehallinnollisessa uudistuksessa muodostettiin Kurmanin piiri, jonka hallintokeskuksena on Kurmanin kaupunki. Uusi piirijako astui voimaan vuonna 2023.
Leonid Haritonov

Leonid Mihailovitš Haritonov (, 18. syyskuuta 1933, Irkutsk, Neuvostoliitto – 19. syyskuuta 2017) oli venäläinen bassobaritoni. Hän tuli tunnetuksi muun muassa yhteistyöstään niin sanotun Puna-armeijan kuoron kanssa ja sen kanssa nauhoitetuista esityksistään venäläisestä kansanlaulusta "Volgan lautturit" (1965) ja Matvei Blanterin kappaleesta "Tummasilmäinen kasakkatyttö" (1969).
Jevhen Sverstjuk

Jevhen Sverstjuk (13. joulukuuta 1928 Siltse, Volodymyr-Volynskyin piiri, Volhynia Ukrainan SNT – 1. joulukuuta 2014 Kiova, Ukraina) oli ukrainalainen kirjallisuus- ja yhteiskuntakriitikko ja lehtikirjoittaja. Hän oli poliittinen vanki.
Sverstjuk opiskeli Kiovan psykologian instituutissa ja Odessan yliopistossa ja suoritti kandidaatin tutkinnon 1965. Hän toimi opettajana Ternopilin alueella ja Pultavan pedagogisessa instituutissa. Hän julkaisi vuodesta 1959 alkaen artikkeleita ja katsauksia kirjallisissa aikakauslehdissä.
Sverstjuk suhtautui kriittisesti venäläistämiseen ja muuhun epäoikeudenmukaisuuteen, ja joutui siksi 1965 mustalle listalle ja menetti työnsä Kiovan pedagogisessa instituutissa. Hänen artikkelinsa kiersivät sen jälkeen samizdateina, ja niitä julkaistiin emigranttilehdissä. Pidettyään 1970 muistopuheen Alla Horskan hautajaisissa hän menetti työnsä kasvitieteellisessä julkaisussa. Hänet pidätettiin tammikuussa 1972 ja tuomittiin runsaan vuoden kuluttua samaan aikaan kuin Ivan Svitlytšnyi toisinajattelijaliikkeeseen osallistumisesta ja poliittisten vankien puolustamisesta seitsemän vuoden kovakuriseen pakkotyölaitokseen Permin alueelle ja viiden vuoden karkotukseen Siperiaan Burjatiaan. Hänet valittiin vuonna 1979 Pen-järjestön kunniajäseneksi. Vapauduttuaan hän asui Kiovassa. Ukrainan itsenäistyttyä hän oli vuodesta 1992 Ukrainan Penin puheenjohtaja. Hänelle myönnettiin 1995 Taras Ševtšenkon palkinto kirjasta "Bludni syny Ukrainy" (1993, 'Ukrainan tuhlaajapoika'). Hän oli 1989 perustamansa uskonnollisen sanomalehden "Nasha viran" päätoimittaja.
Moottorin jyrinä (albumi)

Moottörin Jyrinä on saman nimisen yhtyeen debyyttialbumi, joka julkaistiin 1. syyskuuta 2010.
Kaarlo Halkilahti

Kaarlo Eerikki Halkilahti (15. tammikuuta 1901 Piikkiö – 31. toukokuuta 1980 Riihimäki) oli suomalainen yritysjohtaja ja osuustoimintaliikkeen vaikuttaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.
Halkilahden vanhemmat olivat maanviljelijä, kunnallisneuvos Kaarle Oskari Halkilahti ja emäntä Amanda Viktoria Frälsi ja puoliso vuodesta 1945 terveyssisar Tyyne Mirjam Jussila. Maanviljelysneuvos Reino Halkilahti oli hänen veljensä ja valtiopäivämies Adam Halkilahti hänen isoisänsä. Kaarlo Halkilahti tuli ylioppilaaksi 1920 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1924 ja agronomiksi 1926. Hän toimi valmistuttuaan ensin maatalouskoulun opettajana vuoteen 1927 ja sitten maanviljelysseuran sihteerinä, kunnes tuli vuonna 1930 H. G. Paloheimon palvelukseen yhtiön maataloustoiminnan johtajaksi. 
Talvisotaan osallistunut Halkilahti komennettiin myös jatkosotaan, kunnes hänet siirrettiin Valtion viljavaraston ja Turengin sokeritehtaan palvelukseen. Sotien jälkeen Halkilahti jatkoi Paloheimon palveluksessa, aina vuoteen 1968 asti. Hän oli myös Lopen kunnanvaltuuston jäsen 1937–1964, Suomen Maatalousseurojen Keskusliiton johtokunnan jäsen ja Hankkijan hallintaneuvoston puheenjohtaja. Maanviljelysneuvoksen arvonimen Halkilahti sai vuonna 1960.
Kauppaneuvos Heikki Halkilahti on Kaarlo ja Tyyne Halkilahden poika.
Nupit luoteeseen

Nupit luoteeseen on Moottörin Jyrinän toinen studioalbumi, joka julkaistiin 18. toukokuuta 2011.
Wolmar Nyberg

Wolmar Nyberg (6. joulukuuta 1870 Hamina – 1958 Kauniainen) oli suomalainen pankinjohtaja ja sienien keräilijä.
Wolmar Nybergin vanhemmat olivat kenraalimajuri Frans Edvard Nyberg ja Ida Emilia Aminoff. Hän valmistui Haminan kadettikoulusta 1893 ja palveli sitten pari vuotta aliluutnanttina Henkikaartin jääkärirykmentissä Pietarissa. Nyberg otti eron armeijasta luutnantin arvoisena ja hän tuli vuonna 1895 Pohjoismaiden Osakepankin palvelukseen ja oli tilapäisesti pankin Hämeenlinnan ja Porvoon konttoreiden hoitajana. Vuonna 1900 hänestä tuli pankin Porvoon konttorin vakinainen johtaja.
Ensimmäisen maailmansodan alettua Nyberg kutsuttiin Venäjän keisarillisen armeijan palvelukseen ja käytyään Oranienbaumin upseeritarkka-ampujakoulun erikoiskurssin hän palveli Viipurissa, Riiassa, Pärnussa ja Wesenbergissä. Syksyllä 1917 Nyberg vapautui palveluksesta sairauden vuoksi ja hän palasi sitten Suomeen. Suomen sisällissodan aikana Nyberg oli Porvoon suojeluskunnan reservin päällikkönä.
Nyberg oli Porvoon kaupunginvaltuuston jäsenenä ja rahatoimikamarin varapuheenjohtajana sekä kaupungin höyrylaivaosakeyhtiön asiamiehenä Ja Svenska klubbenin puheenjohtajana. Eläkkeelle jäätyään hän muutti vuonna 1938 Kauniaisiin.
Nyberg aloitti 1900-luvun alussa sienien keräämisen ja kuivaamisen kokoelmiinsa. 1930-luvun lopulla hänen kokoelmissaan oli noin 2 000 eri sienilajia ja 30 - 40 000 yksittäistä sientä. Suurimman osan sienistä hän keräsi Porvoon ympäristöstä ja saaristosta. Hän piti myös kortistoa kokoelmansa sienistä, jossa jokaisella sieniyksilöllä oli oma korttinsa. Kokoelman harvinaisimmista sienistä Nyberg otti valokuvan ja teki sienestä myös väritetyn pienoistaulun. 
Wolmar Nybergin veljistä Frans Nyberg oli Porvoon kaupunginmuseon intendentti, graafikko ja kuvataiteilija ja Carl Nyberg oli lääkäri ja Helsingin yliopiston professori.
Metallimyrsky

Metallimyrsky on Moottörin Jyrinän kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 7. syyskuuta 2011.
Peikot

Peikot on Moottörin Jyrinän neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 13. marraskuuta 2015.
Reino Halkilahti

Reino Oskari Halkilahti (6. elokuuta 1915 Uskela – 16. joulukuuta 2004 Salo) oli suomalainen maanviljelijä ja osuustoimintaliikkeen vaikuttaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.
Halkilahden vanhemmat olivat maanviljelijä, kunnallisneuvos Kaarle Oskari Halkilahti ja emäntä Amanda Viktoria Frälsi ja puoliso vuodesta 1946 agronomi Elsa Maria Louhela. Maanviljelysneuvos Kaarlo Halkilahti oli hänen veljensä ja valtiopäivämies Adam Halkilahti hänen isoisänsä. Reino Halkilahti Hän tuli ylioppilaaksi Salon yhteiskoulusta vuonna 1935, osallistui sekä talvisotaan että jatkosotaan ja valmistui agronomiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1945. Hän oli 1945–1951 kotitilansa hoitaja ja sitten sen omistaja ja maanviljelijä vuoteen 1980 asti, jolloin hän siirtyi eläkkeelle. 
Halkilahti vaikutti merkittävästi varsinkin osuustoiminnallisen meijerialan piirissä. Hän oli Salon Seudun Osuusmeijerin, sittemmin Maito-Auran, johtokunnan puheenjohtaja 1955–1972 ja Valion hallintoneuvoston jäsen 1953–1973 ja puheenjohtaja 1959–1973. Halkilahdella oli myös useita muita luottamustehtäviä, kuten Salon kauppalanvaltuuston, Salon Seudun Osuuskaupan hallintoneuvoston ja johtokunnan, Salon Seudun Osuuspankin ja Salon Sokeritehtaan johtokunnan sekä Salon Seudun Sanomalehti -yhtiön hallituksen, Farmoksen hallintoneuvoston ja Varsinais-Suomen Maataloustuottajain Liiton johtokunnan jäsenyydet. Hän toimi myös Suomen Ayrshireyhdistyksen hallintoneuvoston puheenjohtajana ja Suomen Ayrshiresäätiön hallituksen jäsenenä. Maanviljelysneuvoksen arvonimen Halkilahti sai vuonna 1966. Hän oli sotilasarvoltaan reservin majuri.
Lotta Vehka-aho

Lotta Vehka-aho (s. 2000) on suomalainen koripalloilija, pelipaikaltaan takapelaaja. Hän on pituudeltaan 170-senttimetrinen. Hän edustaa Suomen Korisliigassa kotkalaisseura Peli-Karhuja.
Vehka-aho aloitti korisliigauransa kasvattajaseuransa Vimpelin Vedon joukkueessa kausina 2015–2018. Kauden 2018–2019 hän kuului helsinkiläisen HBA-Märskyn vakiokokoonpanoon. Kaudella 2019–2020 hän pelasi Yhdysvaltain yliopistosarjassa Florida Atlantic Universityn joukkueessa. Hän pelasi yleensä avauskokoonpanossa yli 33 minuutin ottelukohtaisella peliajalla ja teki yli 12 pistettä ottelua kohden. Hänet valittiin kerran konferenssin viikon tulokkaaksi. Voimaharjoittelussa tullut selkävamma ja koronaviruspandemia pilasivat hänen seuraavaa kauttaan Floridassa ja saivat hänet palaamaan Suomeen.
Vehka-aho on edustanut kotkalaisseura Peli-Karhuja kaudesta 2021–2022 alkaen. Ensimmäisellä kaudellaan hän pelasi Korisliigan runkosarjassa 17 ottelua noin 21,5 minuutin keskimääräisellä peliajalla. Hän teki ottelua kohden 7,7 pistettä, otti 2,8 levypalloa ja antoi 1,3 koriin johtanutta syöttöä. Mestaruuteen päättyneissä pudotuspeleissä hän pelasi 11 ottelua, joissa hänen ottelukohtaiset keskiarvonsa olivat 8,6 pistettä, 2,5 levypalloa ja 1,7 syöttöä. Hänen palkittiin vuoden parhaajana kuudentena pelaajana. Hän voitti tuolla kaudella myös Suomen Cupin. Korisliigakausi 2022–2023 päättyi toiseen Suomen-mestaruuteen. Vehka-aho teki 21 runkosarjaottelussaan keskimäärin 13,8 pistettä, otti 3,2 levypalloa ja antoi 3,7 syöttöä. Yhdeksässä pudotuspelissään hän keskimäärin teki 10,0 pistettä, otti 3,4 levypalloa ja antoi 2,7 pistettä. Hänet palkittiin vuoden puolustuspelaajana. Kaudella 2023–2024 Vehka-aho pelasi Korisliigassa vain 12 runkosarjaottelua, joissa hän keskimäärin teki 9,9 pistettä, otti 5,4 levypalloa ja antoi 6,1 syöttöä. Syöttökeskiarvo oli koko liigan paras. Peli-Karhujen kausi päättyi hopeamitaliin. Vehka-aho on pelannut kauden 2023–2024 loppuun mennessä Korisliigassa 146 runkosarjaottelua ja 29 pudotuspeliä.
Vehka-aho siirtyi kesällä 2024 suomalaisen Niko Kuusen valmentamaan Saksan Bundesliigan Eigner Angels Nördlingeniin. Helmikuussa 2025 hän palasi loppukaudeksi Peli-Karhuihin.
Vehka-aho on pelannut useissa juniorimaajoukkueissa. Naisten maajoukkueessa hän on pelannut kymmenen maaottelua.
Edith Durham

Mary Edith Durham (8. joulukuuta 1863 –15. marraskuuta 1944) oli englantilainen kirjailija, kuvittaja ja antropologi. Hän matkusteli Balkanilla ja tutki alueen historiaa ja kieliä.
Durham opiskeli Bedford Collegessa ja Royal Academy of Artsissa, ja työskenteli sitten taiteilijana ja kuvittajana. Hän kuvitti matelijoita käsittelevän osan "Cambridge Natural History" -teoksesta. 1890-luvulla Durhan sairastui, ja lääkärin määräyksestä lähti matkoille. Hän matkusti laivalla Montenegroon ja ihastui Balkanin alueen kulttuuriin ja elämään. Hän palasi alueelle lähes joka vuosi kahdenkymmenen vuoden ajan. Tutkimusmatkoista alueella syntyi useita kirjoja kuten "Through the lands of the Serb" (1904), "The Burden of the Balkans" (1905) ja "High Albania" (1909). 
Durham teki matkoiltaan muistiinpanoja piirtäen ja kirjoittamalla, ja nauhoitti kansanlauluja vahasylintereille. Hän perehtyi eri alueiden perinteisiin kirjontamalleihina ja keräsi kokoelman kansanpukuja.
Albanialaisten asia tuli Durhamille erityisen läheiseksi, ja hän kirjoitti kirjoissaan ja sanomalehdissä kansasta, joka oli ollut vuosia naapuriensa alistama. Vuosina 1911–1913 Durham avusti albanialaisia pakolaisia Montenegrossa, ja keräsi työhön varoja. Albania itsenäistyi 1912, ja Durham sai avustustyöstään kunniamerkin.
Armas Oulasvirta

Armas Aleksander Oulasvirta, sukunimi vuoteen 1906 "Ockenström" (8. heinäkuuta 1883 Oulu – 27. lokakuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen insinööri.
Armas Oulasvirran vanhemmat olivat kelloseppä Frans Aleksanteri Oulasvirta, ent. Ockenström (1858–1922) ja Sofia Fredrika Wilhelmina Höglund (1863–1948). Hän asui vuosina 1909–1921 Yhdysvalloissa. 
Vuonna 1933 Oulasvirta oli virkailijana puolustusministeriössä ja toimi Valtion patruunatehtaan tarkastajana. Jatkosodan aikana Ounasvirta oli Ruotsissa uutta ammattia oppimassa olleiden suomalaisten sotainvalidien tulkkina ja ammattiopettajana. Hän toimi myös Helsingin Invaliidien Yhdistys ry:n sihteerinä.
Suaniitti

Suaniitti (Mg2B2O5) on boraattimineraali, joka on kemiallisesti magnesiumin ja diboraatti-ionin yhdiste. Kidejärjestelmältään suaniitti on monokliininen. Suaniitin asu vaihtelee sälömäisestä kuitumaiseen ja sillä on yksi etevä lohkeavuussuunta. Väriltään suaniitti on valkeaa, vaaleanharmaata tai läpinäkyvää ja sen kiilto vaihtelee silkkiäisestä helmiäismäiseen.
Suaniittia on löydetty Pohjois-Koreasta, Kiinasta, Japanista, Venäjältä ja Romaniasta. Suaniittia löydettiin ensimmäisen kerran Pohjois-Koreasta noin 75 km Pjongjangista kaakkoon ja mineraali on nimetty löytöpaikkansa mukaan.
Hevosviesti

Hevosviesti oli suomalainen raviurheiluun keskittynyt urheilulehti, joka alkoi ilmestyä 1925 nimellä "Ravilehti".
Ivan Mitšurin

Ivan Vladimirovitš Mitšurin (; 27. lokakuuta 1855 Dolgoje, Rjazanin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 7. kesäkuuta 1935 Mitšurinsk, Neuvostoliitto) oli venäläinen puutarhaviljelyn kehittäjä.
Elämä ja ura.
Vuonna 1875 itseoppinut Mitšurin aloitti rautateiden virkamiehenä vaatimattomat hedelmäpuiden risteyttämisen kokeilut, joita Neuvostoliiton hallitus antoi hänen jatkaa laajamittaisesti vuonna 1921 perustamalla hänen mukaansa nimettyjä instituutteja ja asettamalla ne hänen alaisuuteensa. Vuonna 1931 hänelle myönnettiin Leninin kunniamerkki. Käyttämällä erilaisia menetelmiä, kuten risteytystä ja varttamista, Mitšurin paransi hedelmäkasveja huomattavasti ja tuotti Keski-Venäjälle sopivia lajeja, jotka kestivät paremmin alueen kylmiä talvia.
Mitšurin kehitti yli 300 uutta hedelmäpuu- ja marjatyyppiä ja siirsi kasveja etelästä pohjoiseen yrittäessään todistaa hankittujen ominaisuuksien periytymistä. Kun mendeliläinen genetiikka joutui Neuvostoliitossa hyökkäyksen kohteeksi, Neuvostoliiton hallinto hyväksyi Trofim Lysenkon laajentamat Mitšurinin hybridisaatioteoriat viralliseksi genetiikan tieteeksi huolimatta siitä, että tiedemiehet kaikkialla maailmassa hylkäsivät tämän opin. Mitšurinin teorioita voidaan pitää virheellisinä, mutta hänen kokeellisia tuloksiaan voidaan tulkita klassisen genetiikan periaatteiden mukaisesti.
Kozlovin kaupunki nimettiin Mitšurinin mukaan Mitšurinskiksi vuonna 1932. Myös marja-aronia (×"Sorbaronia mitschurinii", aiemmin "Aronia mitschurinii") on saanut tieteellisen nimensä hänen mukaansa.
J. V. Markus

Johan Viktor Markus (22. joulukuuta 1873 Jurva – 3. huhtikuuta 1943) oli suomalainen Vaasassa vaikuttanut poliisikomisario. Hän tuli tunnetuksi 1920- ja 1930-luvulla rikostutkijana.
Jurvan Koskimäen kylässä maanviljelijän poikana syntynyt Markus suoritti asevelvollisuutensa 3. Vaasan tarkka-ampujapataljoonassa ja jäi sitten aliupseerina armeijan palvelukseen toimien viimeksi varusmestarina. Kun Suomen oma sotaväki lakkautettiin ja tarkka-ampujapataljoona hajotettiin vuonna 1902 hän siirtyi Vaasan poliisilaitoksen palvelukseen. Hän oli ensin järjestysosastolla mutta siirtyi sitten 1905 rikososastolle. Suomen sisällissodan aikana Markus osallistui Vaasan valtaukseen ja kuului sodan jälkeen Vaasan suojeluskuntaan. Vuonna 1920 hänet nimitettiin rikososaston komisarioksi ja hän toimi Vaasan poliisilaitoksen etsivän osaston päällikkönä. Markus jäi eläkkeelle sairauden vuoksi vuonna 1938.
Markus selvitteli Vaasassa muun muassa "Musta käsi"-, "Svarta korpen"- ja "Punainen kolmio"-varasliigojen juttuja sekä uutisankaksi osoittautuneen O. W. Kuusisen murhan tapahtumia. Omasta mielestään hän piti Maria Åkerblomin juttua vaikeimpana selviteltävänä juttunaan koska siihen liittyi paljon uskonnon varjolla tehtyjä rikoksia ja jutussa vannottiin useita vääriä valoja. Myös vuonna 1926 tapahtunut Seinäjoen postivarkausjuttu oli Markuksen mukaan vaikea selviteltävä. Kuulustelijana hän pyrki kokemuksensa pohjalta arvioimaan kuulusteltavan mielentilan ja saavuttamaan hänen luottamuksensa hyvällä kohtelulla ja esimerkiksi tarjoamalla savukkeita.
Markus harrasti kuorolaulua ja kuului Sirpaleet-sekakuoron perustajiin. Hän oli jäsenenä myös Pohjan miehet-kuorossa ja Vaasan suomalaisessa kirkkokuorossa. Markus harrasti lisäksi ammuntaa ja osallistui suojeluskuntien pistooliammuntakilpailuihin.
Erkki Halme (maanviljelysneuvos)

Erkki Hannes Pellervo Halme (12. huhtikuuta 1914 Nurmijärvi – 30. maaliskuuta 1989 Nurmijärvi) oli suomalainen maanviljelijä ja järjestöjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.
Halmeen vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Kustaa Halme ja Aino Emilia Tapola ja puoliso vuodesta 1940 kansakoulunopettaja, agronomi Eila Sirkka Niskanen. Halme tuli ylioppilaaksi vuonna 1932 Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta ja valmistui talvisotaan osallistuttuaan agronomiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1940. Oltuaan lyhyen aikaa assistentti yliopistolla hänestä tuli Suomen Talkoot -yhdistyksen toiminnanjohtaja. Jatkosodan aikana vuonna 1942 Halme määrättiin Valtion viljavaraston tehtäviin. Sotien jälkeen hän toimi maatalousministeriön esittelijänä, mutta viljeli samalla kotitilaansa. 
Kokopäivätoimiseksi maanviljelijäksi Halme ryhtyi vuonna 1946, mutta tultuaan vuonna 1955 valituksi Maataloustyönantajain Liiton toiminnanjohtajaksi hän siirtyi osa-aikaiseksi viljelijäksi. Vuonna 1962 Halmeesta tuli Maatalousalan työeläkekassan toimitusjohtaja. Eläkekassojen organisaatiomuutosten seurauksena Halmeesta tuli vuonna 1976 LEL Työeläkekassan varatoimitus- ja projektijohtaja. Näistä tehtävistä hän jäi eläkkeelle vuonna 1981. Maanviljelysneuvoksen arvonimen Halme sai vuonna 1979.
Kuolemanrangaistus Singaporessa

Kuolemanrangaistus on Singaporessa laillinen rangaistuskeino, joka voidaan tuomita muun muassa henkirikoksista, huumausainerikoksista tai ampuma-aserikoksista. Teloitukset pannaan toimeen hirttämällä. Viimeisin teloitettu oli 50-vuotias singaporelaismies, joka teloitettiin 7. helmikuuta 2025. Hänet oli tuomittu kuolemaan huumausainerikoksen valmistelusta.
Lainsäädäntö.
Kuolemantuomiosta rangaistuslajina säädetään Singaporen rikosprosessilaissa (). Rikoksista, joista voidaan tuomita kuolemaan, on säädetty neljässä muussa laissa.
Rikoslain () nojalla kuolemanrangaistus voidaan tuomita seuraavista rikoksista:
Ampuma-aserikoslain () nojalla kuolemanrangaistus voidaan tuomita ampuma-aseen käyttämisestä tai sen yrittämisestä. Asetta käyttävää tai sitä yrittävää henkilöä avustava henkilö voidaan myös tuomita kuolemaan. Useamman kuin kahden ampuma-aseen luvattomasta hallussapidosta voidaan myös tuomita kuolemaan.
Huumausainelain () nojalla kuolemanrangaistus on pakollinen, jos henkilö tuonut maahan tai vienyt maasta
Kuolemaan tuomitaan myös henkilö, joka on valmistanut
Sisäisestä turvallisuudesta annetun lain () nojalla kuolemaan voidaan tuomita henkilö, jolla on ollut hallussaan ampuma-aseita, ammuksia tai räjähteitä niin sanotuilla turvallisuusalueilla. Kidnappauslain () nojalla kaappaamisesta, vapaudenriistosta ja panttivangin ottamisesta voidaan tuomita kuolemaan.
Kuolemaantuomittu voi anoa armahdusta presidentiltä, joka voi myöntää armahduksen kabinetin neuvosta. Viimeksi presidentti on myöntänyt armahduksen vuonna 1998, jolloin Ong Teng Cheong armahti murhasta tuomitun 19-vuotiaan Mathavakannan Kalimuthun ja muutti tämän kuolemantuomion elinkautiseksi vankeusrangaistukseksi.
Tuki.
Kuolemanrangaistus ei ole Singaporessa kovinkaan kiistanalainen aihe. Vuonna 2022 tehdyn kyselytutkimuksen mukaan 81 prosenttia singaporelaisista kannatti kuolemanrangaistusta murhasta, 71 prosenttia ampuma-aserikoksista ja 66 prosenttia huumausaineiden salakuljettamisesta. Yli 80 prosenttia uskoi, että kuolemanrangaistuksen uhka oli estänyt ihmisiä tekemästä rikoksia. Joissakin tapauksissa singaporelaiset ovat vaatineet henkirikoksista vankeuteen tuomittujen tuomitsemista kuolemaan.
Mihail Semjonovitš Tsvet

Mihail Semjonovitš Tsvet (; 14. toukokuuta 1872 Asti, Italia – 26. kesäkuuta 1919 Voronež, Venäjä) oli venäläinen kasvitieteilijä, jota pidetään kromatografian keksijänä.
Elämä ja ura.
Tsvetin äiti oli italialainen ja isä Venäjän keisarikunnan ulkoasiainhallinnossa työskennellyt ukrainalainen. Hänen äitinsä kuoli pian hänen syntymänsä jälkeen, ja hänen isänsä vei hänet Geneveen, ja jätti hänet siellä erään naisen hoiviin. Tsvet kasvoi Sveitsissä ja kävi koulu Genevessä ja Lausannessa. Hän opiskeli ja väitteli tohtoriksi Genevessä vuonna 1896, ja sai venäläisen tutkintotodistuksen Kazanin yliopistosta vuonna 1901. Vuonna 1902 hänestä tuli Varsovan yliopiston laboratorioapulainen, ja vuonna 1908 hän alkoi opettaa kasvitiedettä ja mikrobiologiaa Varsovan teknillisessä yliopistossa. Tsvet osallistui yliopiston evakuointiin Moskovaan ja sitten Nižni Novgorodiin ensimmäisen maailmansodan aikana. Vuonna 1917 hänestä tuli professori ja kasvitieteellisen puutarhan johtaja Jurjevin (Tarton) yliopistossa, joka vuonna 1918 siirrettiin ainakin osittain Venäjän Voronežiin pakoon Viroa miehittäneitä saksalaisjoukkoja.
Tsvet tunnettiin tutkimuksistaan, jotka koskivat kasvipigmenttejä, erityisesti klorofylliä, josta hän löysi useita uusia muotoja, ja karotenoideja. Hän oli karotenoidi-termin keksijä. Kasvipigmenttejä koskevan työnsä aikana vuonna 1903 hän kehitti pigmenttien erotusmenetelmän, jossa ne erotetaan toisistaan uuttamalla ne lehdistä eetterillä ja alkoholilla ja liuos johdetaan jauhetusta kalkkikivestä tehdyn pylvään läpi. Tämän löydön vuoksi Tsvetiä pidetään kromatografia keksijänä, vaikkakin menetelmä oli käyttökelvoton yli kaksikymmentä vuotta, ennen kuin muut tutkijat kehittivät sitä. Tsvet julkaisi tutkimuksensa venäjäksi, mikä hidasti suuresti niiden leviämistä.
Nadja Malacrida

Nadja Malcrida, syntyjään Louisa Nadia Green (15. kesäkuuta 1895 – 3. lokakuuta 1934) oli englantilainen kirjailija. Hänen tuotantoonsa kuului romaaneja, näytelmiä ja runoutta. Avioliiton kautta hänestä tuli italialainen markiisitar Malacrida de Saint-August ja hän oli myös aikansa julkisuuden henkilöitä.
Elämänvaiheita.
Louisa Green oli vanhempiensa, liikemies Charles Edward Greenin ja hänen vaimonsa Louisa Cassin ainoa lapsi. Ensimmäiset runonsa hän julkaisi jo 14-vuotiaana. Kokoelman nimi oli "Evergreen". 
Ensimmäisen maailmansodan aikana Malacrida julkaisi kaksi runokokoelmaa, "Love and War" vuonna 1915 ja "For Empire and other poems" vuonna 1916. Sodan jälkeen vuonna 1919 ilmestyi kolmas kokoelma "The Full Heart". Malacrida lahjoitti kokelmien myyntituotot sotasokeiden hoitokodeille. Avioliiton hän solmi vuonna 1922 italialaisen markiisin Pier Malacrida de Saint-Augustin kanssa.
Aviomiehensä kanssa Malacrida oli näkyvä hahmo Lontoon seurapiireissä. He kirjoittivat yhdessä kaksi seurapiireihin sijoittunutta avainromaania nimellä P. N. Piermarini. Käyttäen taiteilijanimeä Lewis Hope hän kirjoitti näytelmän vuonna 1932. Lisäksi hän työskenteli radiotoimittajana BBC:llä ja piti radiossa suosiota saaneita runonlausuntatilaisuuksia. Samaan aikaan hänen miehensä opiskeli insinööriksi, mutta sai suuren suosion sisustussuunnittelijana.
Nadja Malacrida jätti pienen jäljen televisiotoiminnan historiaan. Hän esiintyi ainoastaan Lontoon alueella näkyneesssä television koelähetyksessä 22. helmikuuta 1933. Nadja oli hankkinut itselleen lentolupakirjan ja rakasti nopeita autoja. Jälkimmäiset koituivat hänen kohtalokseen, sillä hän joutui autollaan liikenneonnettomuuteen, missä sai surmansa välittömästi törmäyksen yhteydessä vuonna 1934.
Catharina Candolin

Catharina Candolin (s. 1977) on tekniikan tohtori ja kyberturvallisuuden asiantuntija. Hän työskenteli puolustusvoimissa erityisasiantuntijana vuoteen 2020. Nykyisin Candolin on OP Ryhmän kyberturvallisuusasiantuntija.
Candolin on opiskellut Teknillisessä korkeakoulussa ja Maanpuolustuskorkeakoulussa. Hän väitteli tekniikan tohtoriksi vuonna 2005 väitöskirjalla "Securing Military Decision Making in a NetworkCentric Environment" ("Sotilaallisen päätöksenteon turvaaminen verkkokeskeisessä ympäristössä").
Candolin on ollut Puolustusvoimien luvalla sivutoimessa konsulttiyhtiössä jota puolustustarvikeyhtiö Saab on käyttänyt. Hänellä on myös harrastanut lentämistä, ja hänellä on yölentolupakirja.
Candolinin puoliso on Ilmavoimien entinen esikuntapäällikkö ja hävittäjälentäjä, prikaatikenraali evp Kari Salmi.
Sage Gateshead

The Sage Gateshead on suuri konsertti- ja kokouskeskus sekä musiikinopetukseen käytettävä tila Tynejoen etelärannalla Gatesheadissa aivan Newcastlen lähellä Koillis-Englannissa. Se on rakennettu vuonna 2004. Rakennus on huomiota herättävän muotoinen kaarevine lasi- ja teräsosineen. Rakennuksen suunnittelijana oli lordi Norman Foster. Siinä on kaksi akustiikaltaan merkittävää esiintymistilaa, toinen 1700 ja toinen 400 katsojalle. Se on kulttuurisena maamerkkinä herättänyt runsaasti mielenkiintoa ja keskustelua.
Taylor Wane

Taylor Wane (s. 27. elokuuta 1968 Gateshead) on englantilainen malli, pornonäyttelijä ja hyväntekeväisyyden harjoittaja. 
Työväenluokkaisen perheen tytär haaveili aluksi opettajan urasta, mutta kun hän voitti kalenterityttö kilpailun, hän päätti ryhtyä malliksi. Hän muutti ensin Lontooseen, missä teki topless-mallin työtä ja Yhdysvaltoihin Los Angelesiin, missä esiintyi miestenlehdissä. Ensimmäisen pornoelokuvansa hän teki vuonna 1989. 
Paitsi esiintyjänä Wane on toiminut käsikirjoittajana, ohjaajana ja tuottajana. Oman tuotantiyhtiön hän perusti 1990-luvun puolivälissä. Lisäksi hän on esiintynyt valtavirran televisio- ja elokuvatuotannoissa. 
Wane on kerännyt rahaa rintasyövän ja leukemian vastaiseen taisteluun sekä AIDS-tutkimukseen. Vuonna 2007 hän oli mukana keräämässä rahaa sotainvalidien kuntoutukseen ja hän on ilmoittanut, että sotainvalidien ja -veteraanien asia on lähellä hänen sydäntään.
David Levin

David Levin on israelilaissyntyinen kanadalainen jääkiekkoilija. Levin on laitahyökkääjä, mutta hän osaa pelata myös keskushyökkääjänä. Hän on pelannut esimerkiksi OHL-liigan Sudbury Wolvesissa, KHL-liigan Dinamo Rigassa ja HockeyAllsvenskanin Kristianstads IK:ssa. Hän on toivonut olevansa ensimmäinen israelilaissyntyinen NHL pelaaja. Nykyään hän pelaa Erste Ligan CSM Corona Brașovissa. Levin on edustanut ja pelannut Israelin jääkiekkomaajoukkueessa. 
Muuta.
Levin on juutalainen. Hän muutti nuorena Kanadaan.
Kotona Levin puhui venäjää, kun taas koulussa hän käytti hepreaa; ennen muuttoaan Kanadaan hän ei puhunut yhtään englantia.
Hauensiloparta

Hauensiloparta ("Nitella opaca") on silopartojen sukuun kuuluva näkinpartaislevä. Sitä ei voi erottaan steriilinä järvisiloparrasta. Lajit eroavat toisistaan ainoastaan siten, että hauensiloparta on kaksikotinen ja järvisiloparta yksikotinen.
Hauensiloparta on pieni- tai keskikokoinen. Se kasvaa 5–50 cm korkeaksi ja on väriltään kirkkaanvihreä. Sen varsi on enintään 1 mm paksu. Se on monivuotinen ja kaksikotinen.
Hauensilopartaa kasvaa pääasiassa makeassa vedessä, esimerkiksi järvissä ja puroissa. Siitä on myös havaintoja murtovedestä, mutta siellä se on useimmiten steriili. Sitä on löydetty jopa 17 metrin syvyydestä ja se kasvaa vuoristossa 1250 m korkeudelle asti.
Hauensiloparrasta on havaintoja ympäri maailmaa, mutta suurin osa niistä keskittyy Eurooppaan. Suomessa lajia tavataan etelästä pohjoiseen.
Martinus Beijerinck

Martinus Willem Beijerinck (16. maaliskuuta 1851 Amsterdam – 1. tammikuuta 1931 Gorssel, Alankomaat) oli alankomaalainen kasvitieteilijä, jota pidetään yhtenä mikrobiologian uranuurtajista virusten luonnetta koskevien tutkimustensa ansiosta. Beijerinck oli virologian tieteenalan perustajia.
Elämä ja ura.
Beijerinckin perhe oli erittäin köyhä, mutta hän menestyi koulussa kykyjensä ja ahkeruutensa vuoksi. Beijerinck opiskeli kemiantekniikkaa Delftin polyteknisessä opistossa, josta hän valmistui vuonna 1872. Sitten hän pääsi Leidenin yliopistoon, jossa hän väitteli tohtoriksi vuonna 1877. Vuonna 1876 hän luennoi Wageningenin maatalouskoulussa ja vuodesta 1887 hän työskenteli mikrobiologina Delftin hiiva- ja alkoholitehtaalla, ja lopulta mikrobiologian professorina Delftin polyteknisessä opistossa vuodesta 1895. Vuonna 1897 Beijerinck perusti samaan laitokseen mikrobiologisen laboratorion, jossa hän teki tärkeimmän työnsä tupakan mosaiikkitautiin liittyen ja työskenteli muiden ongelmien parissa eläkkeelle jäämiseensä asti vuonna 1921.
Uransa alkuvaiheessa Beijerinck tutki kasvien kudosten turvotuksia, joiden nykyään tiedetään johtuvan erilaisten taudinaiheuttajien hyökkäyksistä. Vuonna 1898 Beijerinck tutki tupakkakasvien tautia, jonka aiheutti uudenlainen taudinaiheuttaja (myöhemmin tunnistettu tupakan mosaiikkivirus), joka lisääntyi vain elävissä soluissa, jota hän kutsui nimellä "contagium vivum fluidum", eli tarttuva elävä neste. Se erosi olennaisesti bakteereista, koska se läpäisi suodattimen ja koska se ei näkynyt mikroskoopilla. Beijerinckin käytti sanaa "virus" suodatettavasta infektiivisestä tekijästä. Beijerinck kehitti myös rikastusviljelyn periaatteita.
Beijerinck eli askeettisesti eikä mennyt naimisiin, koska piti sitä yhteensopimattomana tieteellisen työn kanssa. Beijerinckin opetusmenetelmät ja epäsosiaalinen luonne eivät miellyttäneet hänen opiskelijoitaan, ja tutkimus oli aina hänen tärkein kiinnostuksen kohteensa.
Ammoniumrautaoksalaatti

Ammoniumrautaoksalaatti ((NH4)3[Fe(C2O4)3]) on ammonium-, rauta- ja oksalaatti-ionien muodostama kompleksiyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa sinikopioiden valmistukseen ja alumiinin metallurgiassa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa ammoniumrautaoksalaatti on vihreää kiteistä ainetta. Yhdiste esiintyy usein kidevedellisenä trihydraattina ( (NH4)3[Fe(C2O4)3]·3H2O). Aine liukenee hyvin veteen ja on liukenematonta orgaanisiin liuottimiin. Valon vaikutuksesta yhdisteen rauta pelkistyy hapetusluvulle +II.
Ammoniumrautaoksalaattia valmistetaan ammoniumoksalaatin ja rauta(III)kloridin välisellä reaktiolla.
Ammoniumrautaoksalaattia on käytetty sinikopioiden valmistuksessa, koska se valon vaikutuksesta reagoi ferro- tai ferriosyanidien kanssa muodostaen sinisen väriaineen. Ammoniumrautaoksalaattia käytetään myös alumiinin anodisoinnissa antamaan alumiinille kullan tai pronssin värin.
Edith Vane-Tempest-Stewart

Edith Vane-Tempest-Stewart (syntyjään Chaplin, 3. joulukuuta 1878 – 23. huhtikuuta 1959) oli englantilainen kirjailija, kustannustoimittaja, feministi ja puutarhuri. Hän kannatti näkyvästi äänioikeuden myöntämistä naisille. 
Vane-Tempest-Stewart kirjoitti lastenkirjoja ja elämäkertoja, mutta hänen todellinen mielenkiinnon kohteensa olivat puutarhat. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän oli naisvapaaehtoisten joukkoa, jotka ottivat hoitaakseen rintamalle lähteneiden miesten työt.
1920-luvulla Vane-Tempest-Stewart ryhtyi luomaan puutarhaa Londonderryyn sukunsa maille Mount Stewartiin. Syntynyt puutarha on niin merkittävä luomus, että se on otettu Britannian aielistalle, josta valitaan Unescon maailmanperintöluettelon kohteet.
Avioliiton silloinen Edith Chaplin solmi 21-vuotiaana Charles Vane-Tempest-Stewartin, Londonderryn 7. markiisin kanssa. Liitosta syntyi viisi lasta. Aviomies erotettiin hallituksesta vuonna 1935, kun hän oli kehunut Adolf Hitlerin johtamaa Saksaa. Sitä ennen hän oli taistellut parlamentissa ilmavoimien rahoitukseen tekeillä olleen leikkauksen estämiseksi.
Edith Vane-Tempest-Stewart herätti huomiota ystävyydellään pääministeri Ramsay MacDonaldin kanssa, joka oli työväenpuolueesta. Huhuista ja juoruista huolimatta heidän suhteensa oli täysin platoninen.
IT-tukihenkilö

IT-tukihenkilö on IT-alan ammatti. IT-tukihenkilö ratkoo tietoteknisiä ongelmia, toimii asiakaspalvelussa ja ylläpitää tietoteknistä infrastruktuuria. Opinnoissa syvennytään tietoverkkoihin, virtualisointiin, pilvipalveluihin ja tietoturvaan. Valinnaisten opintojen kautta on mahdollista laajentaa osaamista multimediatuotantoon ja laiteohjelmointiin (IoT).
Karen Ellemann

Karen Ellemann Kloch (s. 26. elokuuta 1969 Kööpenhamina) on tanskalainen Venstren poliitikko. Hän on istunut kansankäräjillä vuodesta 2007.
Ellemann on toiminut useaan kertaan ministerinä. Vuosina 2009–2010 hän oli Tanskan sosiaali- ja sisäministeri, vuosina 2010–2011 ympäristö- ja pohjoismaisen yhteistyön ministeri, vuosina 2015–2016 jälleen sosiaali- ja sisäministeri sekä vuosina 2016–2018 tasa-arvo- ja pohjoismaisen yhteistyön ministeri. Vuosina 2017–2018 hänen vastuulleen kuuluivat myös kalastusasiat.
Ellemann on koulutukseltaan opettaja ja hän on työskennellyt myös toimittajana.
Yksityiselämä.
Ellemannin isä Uffe Ellemann-Jensen (s. 1941) oli Venstren puheenjohtaja vuosina 1984–1998 ja Tanskan ulkoministeri vuosina 1982–1993.
Vologda-Kipelovo

Vologda-Kipelovo tai Kipelovon lentotukikohta tai Fedotovon lentotukikohta (, suom. Vologda-Kipelovon sotilaslentokenttä; , aiemmin myös ; kansallinen lentopaikka-tunnus: ЬЛВФ ), on lentotukikohta Vologdan alueen Vologdan piirin Fedotovon maalaiskunnassa Venäjällä. Tukikohta on sisämaan sijainnistaan huolimatta Venäjän Pohjoisen laivaston sotilaspiirin meritiedusteluun ja sukellusveneiden torjuntaan käytettyjen lentokoneiden sijoituspaikka. Lentotukikohdan lennonjohtotornista on maanteitse noin 53 kilometriä aluekeskus Vologdan keskustaan. Tukikohdassa on 3,5 kilometriä pitkä kiitotie.
Tukikohdan nimitys vaihtelee eri lähteissä. Sotilaslentoasema sijaitsee Vologdan piirin Fedotovon maalaiskunnassa (; 5 276 as., 2010), noin kolme kilometriä Fedotovon (sotilas)taajamasta länteen ja kuusi kilometriä Kipelovon rautatiekylästä etelään. Kipelovo näkyy rautatieasemana suuren mittakaavan maantiekartoilla ja on myös Venäjän lentopaikkaluettelon käyttämä tarkenne. Sotilaslentokenttää lähempänä on asukasmäärältään suurempi ja maalaiskunnan nimessä näkyvä sotilastaajama Fedotovo, jonka nimen ainakin osa lähteistä pyrkii häivyttämään. Esimerkiksi vuoden 2014 venäläinen maantiekarttakirja esittää harhauttavasti Fedotovon taajaman paikalla paikannimen "Štšerbinino" (). Sotilaslentoasemaan viitataan julkisissa lähteissä yleensä kuitenkin käyttäen tarkenteena joko paikannimeä Kipelovo tai Fedotovo.
Vologdan piirin Kipelovon tukikohdassa toimii Pohjoisen laivaston lentojoukkojen 2. lentoryhmän 5. erillinen sukellusvenetorjunnan lentue (2 GvAvG, 5 OPAE; sotilasyksikkö 49324-2). Lentueen kalustoon kuuluu Tupolev Tu-142MR, Tu-142MK ja Tu-142MZ -tyyppisiä meritiedustelun ja sukellusvenetorjunnan lentokoneita.
Vladimir Ljubarski

Vladimir Konstantinovitš Ljubarski (; s. 1. huhtikuuta 1968) on venäläinen poliitikko, joka on toiminut Petroskoin kaupunkipiirikunnan pormestarina vuodesta 2021 lähtien.
Ljubarski valmistui Pietarin miliisikoulusta vuonna 1996 ja työskenteli Venäjän sisäministeriön palveluksessa vuosina 1991–2003. Vuoteen 2008 asti hän työskenteli huumepoliisin palveluksessa Karjalan tasavallassa ja vuosina 2009–2013 oikeudenpalvelijana. Vuonna 2014 hänet nimitettiin Venäjän pääoikeudenpalvelijan neuvonantajaksi. Vuonna 2017 hänet nimitettiin Karjalan tasavallan aluepolitiikasta vastaavaksi varajohtajaksi.
Ljubarski valittiin Petroskoin kaupunkipiirikunnan pormestariksi 12. toukokuuta 2021. Vaalissa häntä äänesti 25 kaupunginvaltuuston 30 jäsenestä; loput viisi äänestivät tyhjää, eikä toinen ehdokas Igor Korsakov saanut yhtäkään ääntä. Hän astui virkaansa 14. toukokuuta.