Blanchetaquen taistelu

Blanchetaquen taistelu käytiin 24. elokuuta 1346 kuningas Edvard III:n johtaman englantilaisen armeijan ja Godemar du Fayn komentamien ranskalaisten joukkojen välillä. Taistelu oli osa Crécyn sotaretkeä, joka käytiin satavuotisen sodan alkuvaiheessa. Rantauduttuaan Cotentinin niemimaalle 12. heinäkuuta Englannin armeija oli kulkenut joidenkin Ranskan rikkaimpien maiden halki 32 kilometrin säteelle Pariisista ja ryösti useita kaupunkeja matkalla. Sen jälkeen englantilaiset marssivat pohjoiseen toivoen saavansa yhteyden Flanderista saapuneen liittoutuneen flaamilaisen armeijan kanssa. Ranskan kuningas Filip VI päihitti heidät ja varusteli kaikkia Somme-joen siltoja ja seurasi englantilaisia ​​omalla armeijallaan. Ranskalaiset olivat aiemmin riisuneet alueelta ruokavarastot, ja englantilaiset jäivät olennaisesti loukkuun.
Kuultuaan kahluupaikasta Blanchetquenilla 16 kilometriä merestä, Edvardin armeija marssi sitä kohti, mutta törmäsi Godemar du Fayn joukkoihin. Kun vuorovesi oli laskenut veden korkeutta tarpeeksi, joukko englantilaisia ​​jousimiehiä marssi puolitiehen kahluupaikkaa ja vedessä seisoessaan ampui ranskalaisten jousimiehiä, joiden toiminnan he pystyivät tukahduttamaan. Ranskan ratsuväki yritti työntää jousimiehet takaisin, mutta englantilaiset sotilaat hyökkäsivät heidän kimppuunsa. Joessa tapahtuneen lähitaistelun jälkeen ranskalaiset työnnettiin takaisin, lisää englantilaisia ​​joukkoja lähetettiin taisteluun, ja ranskalaiset murtuivat ja pakenivat. Ranskalaisten uhrien lukumäärän kerrottiin olevan yli puolet heidän joukkostaan, kun taas englantilaisten tappiot olivat vähäisiä. Kaksi päivää Blanchetaquen jälkeen Ranskan pääarmeija Filipin johdolla kukistui Crécyn taistelussa ja menetti valtavan määrän sotilaita. Edvard päätti sotaretken piirittämällä Calais'n, joka kaatui kahdentoista kuukauden jälkeen ja muuttui englannin rannikkokaupungiksi Pohjois-Ranskaan, jota pidettiin englantilaisten hallussa kaksisataa vuotta.
Taistelu.
Kun englantilaiset saapuivat joelle, he huomasivat, että ranskalaiset olivat puolustaneet kahluupaikkaa voimakkaasti. Risteyksen toisella puolella vartioi 3 500 sotilasta, mukaan lukien 500 asemiestä ja tuntematon määrä palkkasoturivarsijousimiehiä kokeneen ranskalaisen kenraalin Godemar du Fayn johdolla. Kahluupaikka oli 1 800 metriä leveä ja koska se oli vain 16 kilometriä rannikosta, vuorovesi vaikutti siihen voimakkaasti, ja se oli ylitettävissä vain muutaman tunnin ajan kahdesti päivässä. Kun englantilaiset saapuivat aamun koittaessa, vuorovesi oli korkea, eikä sen odotettu laskevan sopivalle tasoille useaan tuntiin. Ranskan joukot koottiin kolmeen linjaan pitkin kaltevaa pohjoisrantaa, ja parhaat sotilaat, 500 asemiestä, sijoitettiin keskelle.
Noin kello 9.00 englantilaisten pitkäjousimiesten joukko lähti ylittämään kahluupaikkaa. He joutuivat varsijousitulen alle, mutta jatkoivat, kunnes vesi oli tarpeeksi matala, jotta he pystyivät vastaamaan. Molempien puolien jousimiesten lukumäärää ei tässä vaiheessa tiedetä, mutta pitkäjousimiehillä oli se etu, että takana olevat pystyivät ampumaan nuolia edellä olevien pään yli ja että he pystyivät ampumaan kolme kertaa nopeammin kuin varsijousimiehet. Englantilainen jousiammunta osoittautui tehokkaammaksi kuin ranskalainen varsijousilaukaus. Kun heidän varsijousimiehensä oltiin kukistettu, jotkut ranskalaiset asemiehet nousivat ja astuivat jokeen yrittääkseen ratsastaa pitkäjousimiehiä päin. Englannilla oli omat ratsumiehet seisomassa joessa pitkäjousimiesten takana, luultavasti Northamptonin jaarli Williamin johtamana ja nähdessään ranskalaisten nousevan he hyökkäsivät ranskalaisten kimppuun lähitaistelussa.
Vastapuolen ratsuväki, joka siirtyi taisteluun kävelyvauhdilla, kärsi vain vähän tappioita. Englantilaisten suurempi painostus pakotti lähitaistelun joen ranskalaiselle rannalle. Perääntyvien ranskalaisten ja etenevien englantilaisten asemiehien massa työnsi ranskalaisia ​​asemiehiä, mikä antoi englantilaisille pitkäjousimiehille tilaa savallata joen ranta. Pitkäjousimiehiä pakotti eteenpäin heidän takanaan etenevä englantilainen ratsuväki. Yhä enemmän englantia lähetettiin sillanpäähän, ja lyhyen, terävän kamppailun jälkeen ranskalaiset pakenivat Abbevilleen, joka oli 10 kilometrin päässä. Suurin osa ritarillisista ja aatelisista ranskalaisista pakeni onnistuneesti. Ranskan jalkaväki ei kyennyt pakenemaan takaa-ajavaa englantilaista ratsuväkeä ja kärsi raskaita tappioita. Du Fay haavoittui vakavasti, mutta pakeni.
Puolitoista tuntia sen jälkeen, kun ranskalaiset puolustuslinjat olivat katkenneet, koko englantilainen armeija oli joen toisella puolella. Ranskan pääarmeija oli riittävän lähellä heitä vangitakseen joukon englantilaisia ​​vaeltajia. Vuorovesi kuitenkin kääntyi, ja ranskalaiset pysähtyivät katsoen englantilaisia ​​joen toisella puolella 24. päivän ajan ja pohtivat, yrittääkö ylittää illan laskuveden aikana. He päättivät olla ylittämättä, ja 25. päivän aamuna palasivat Abbevillen sillalle. Taistelun tappiot eivät ole selviä, mutta nykyajan historijoitsijoiden mukaan jopa 2 000 ranskalaista sotilasta sai surmansa taistelussa. Englannin tappiot eivät ole tiedossa, mutta ne olivat luultavasti pieniä.