tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jussi-palkinnot 2023

Jussi-gaalassa 2023 jaettiin palkinnot vuoden 2022 parhaille suomalaisille elokuville. Jussi-ehdokkuudet julkistettiin 25. tammikuuta 2023, ja palkinnot jaettiin 24. maaliskuuta Helsingin Kaapelitehtaan Merikaapelihallissa järjestettävässä gaalassa.
Vuonna 2023 parhaan miespääosan, parhaan naispääosan, parhaan miessivuosan sekä parhaan naissivuosan Jusseista luovuttiin ja ne korvattiin parhaan pääosan, parhaan sivuosan, parhaan näyttelijätulokkaan sekä valkokankaan valopilkun Jussi-palkinnoilla. Eniten palkintoja sai Tytöt tytöt tytöt, joka palkittiin sekä parhaana elokuvana että kolmessa muussa kategoriassa.
Muut tilaisuudessa jaetut palkinnot.
Seuraavat palkinnot jaettiin tilaisuudessa, mutta ne eivät olleet varsinaisia Filmiauran jakamia Jussi-palkintoja.
Elisa Viihteen yleisön suosikkielokuva
Yleisön suosikkielokuvana palkittiin "MC Helper beKINGs".
Nordisk Film -palkinto
20 000 euron arvoinen Nordisk Film -palkinto myönnettiin "Pahanhautoja" -elokuvan työryhmälle.
Orimattilan Luhtikylän työväentalo

Orimattilan Kuivannon työväentalo oli Orimattilan kaupungissa Luhtikylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa.
Luhtikylän työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906. Työväentalo rakennettiin talkoovoimin, ja se valmistui vuonna 1910. Rakennus oli yksikerroksinen, vuoraamaton hirsitalo, jossa oli pärekatto. Talo oli punainen, ja ikkuna- ja nurkkalistat olivat valkoiset. Talon perustus oli tehty luonnonkivipilareista. Talossa oli sali, näyttämö ja ravintolatilat. Toiminnasta ei ole tietoa. Talo purettiin sortuneena vuonna 1969.
Orimattilan Kuivannon työväentalo

Orimattilan Kuivannon työväentalo oli Orimattilan kaupungissa Kuivannon kylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa.
Kuivannon työväenyhdistys perustettiin vuonna 1905. Yhdistys perusti rakennusrahaston, jonka alkupääomaksi kerättiin 12 markkaa 5 penniä. Työväenyhdistys osti talon, joka siirrettiin yhdistyksen vuokraamalle tontille rakennustarpeiksi. Tammikuussa 1906 päätettiin rakentaa työväentalo vapaaehtoisilla päivätöillä, ja se valmistui vuonna 1907. Talon avaimet olivat esimiehellä, jonka tehtävänä oli valvoa, että ”kaikki pysyy kunnossa ja on siellä hyvä käytös”. Vahtimestari sai ohjeen elää siivosti ja pitää hyvää järjestystä. Vuonna 1925 näyttämön esiripun yläpuolelle maalautettiin sanat ”Tieto on valtaa”. Talo myytiin huonokuntoisena vuonna 1969. Työväentalon tonttiin ei ollut omistusoikeutta, koska se sijaitsi kylän yhteismaalla.
Nicklas Nielsen

Nicklas Nielsen (s. 6. helmikuuta 1997 Hørning, Keski-Jyllannin alue, Tanska) on tanskalainen autourheilija ja Ferrarin GT-luokkien tehdaskilpa-kuljettaja.
Ura.
Nielsen aloitti kilpauran Karting-sarjoissa ollessaan 4-vuotias vuonna 2001. Hän voitti kymmenen eri Karting-luokan mestaruutta uransa aikana.
Vuonna 2016 Nielsen aloitti kilpauransa ajamalla Saksan ADAC Formula 4 -sarjassa. Hän saavutti kolme palkintosijoitusta ja oli sarjapisteissä kahdeksas. Samana vuonna hän ajoi Audi Sport TT Cup -sarjaa, voitti yhden kilpailun, saavutti yhden paalupaikan ja seitsemän palkintosijoitusta sijoittuen sarjassa kolmanneksi. Vuonna 2017 Nielsen jatkoi ADAC F4 -sarjassa ja sijoittui sarjassa kuudenneksi.
Vuodesta 2017 lähtien Nielsen on ajanut GT-sarjoissa. Hän ajoi ensimmäiset kilpailunsa Ferrari Challenge Europe -sarjassa ajaen kaksi kilpailua ja saavutti niistä voitot ja palkintosijoitukset. Loppupisteissä hän sijoittui kahdeksanneksi. Vuonna 2018 Nielsen ajoi täyden kauden Ferrari Challenge Europe -sarjassa saavuttaen kymmenen voittoa, kahdeksan paalupaikkaa ja 14 palkintosijoitusta voittaen sarjan mestaruuden. Vuonna 2019 Nielsen siirtyi European Le Mans Series -sarjaan ajaen Ferrarilla Luzich Racing -tallissa. Nielsenin autokunta voitti luokkansa mestaruuden voittaen kuudesta osakilpailusta neljä.
Kaudella 2019-20 Nielsen ajoi FIA World Endurance Championship -sarjassa Ferrarin AF Corse -tallissa GTE Am -luokassa ja voittivat sarjan mestaruuden.
Vuonna 2020 Nielsen ajoi GT World Challenge Europe Endurance Cup ja Intercontinental GT Challenge -sarjoissa. Vuonna 2021 Nielsen jatkoi GT World Challenge Europe Endurance Cup -sarjassa Iron Lynx -tallissa ja voittivat koko sarjan mestaruuden tallikavereidensa Alessandro Pier Guidin ja Côme Ledogarin kanssa. Samana vuonna Nielsen voitti myös toiseen kertaan FIA World Endurance Championship - GTE Am -luokan mestaruuden yhdessä François Perrodon ja Alessio Roveran kanssa. He voittivat kauden aikana muun muassa Le Mansin 24 tunnin ajon.
Lisäksi Nielsen on ajanut IMSA SportsCar Championship -sarjaa ja ajanut muun muassa Daytonan 24 tunnin ajoa.
Orimattilan Mallusjoen työväentalo

Orimattilan Mallusjoen työväentalo oli Orimattilan kaupungissa Mallusjoen kylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa.
Järvikunnan työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906. Vuonna 1907 yhdistyksessä oli 100 jäsentä, joista naisia oli 25. Työväenyhdistys osti vuonna 1906 asuinrakennuksen ja tontin keskeltä Mellusjoen kylää. Työväentalo rakennettiin vuonna 1906, ja se oli Orimattilan ensimmäinen työväentalo. Huonokuntoinen talo myytiin purettavaksi vuonna 1969.
Rakennus.
Työväentalo oli alun perin suorakaiteen muotoinen. Sitä laajennettiin vuonna 1921 siipirakennuksella. Hirsinen talo oli vuoraamaton, ja siinä oli pärekatto. Talon perustana oli yhtenäinen luonnonkivijalka. Talon vanhassa osassa oli ravintola, keittiö ja eteistilat sekä vahtimestarin asunto. Laajennusosaan tuli juhlasali ja näyttämö, jonka alla sijaitsi putka. Juhlasalissa oli koivuparkettilattia. Näyttämön kulissit otettiin talteen, ja ne siirrettiin Nummelan työväentalon näyttämölle.
Toimintaa työväentalolla.
Työväentalolla toimi pitkää oma soittokunta. Elokuvakiertueet vierailivat työväentalolla, ja siellä esitettiin myös näytelmiä. Aluksi talolla järjestettiin myös iltamia ja 1940-luvun lopulta lähtien tansseja. Toiminta hiipui 1950-luvulla.
Chilen senaatti

Chilen senaatti () on Chilen kansalliskongressin ylähuone. Se koostuu 50 vaaleilla valitusta senaattorista. Senaattorin virkakausi kestää 8 vuotta, mutta vaalit pidetään 4 vuoden välein siten, että senaattoreista vaihtuu aina puolet kerrallaan. Senaattorinvaalit toteutetaan suhteellisella vaalitavalla, ja maa on jaettu 15 vaalipiiriin.
Maassa on käytännössä sukupuolikiintiöt, sillä puolueiden ehdokaslistoilla ei saa olla enempää kuin 60 % vain miehiä tai naisia. Lisäksi senaattoriehdokkaiden tulee täyttää seuraavat ehdot:
Senaatin työtä voi seurata "TV Senado" -nimiseltä kanavalta.
Marraskuusta 2021 alkaen senaatin puhemiehenä on toiminut sosialistipuoluetta edustava Álvaro Elizalde.
Orimattilan Niinikosken työväentalo

Orimattilan Niinikosken työväentalo oli Orimattilan kaupungissa Niinikosken kylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa.
Vuonna 1899 perustettu Orimattilan Niinikosken työväenyhdistys on yksi vanhimmista työväenyhdistyksistä Uudellamaalla. Yhdistys liittyi aluksi Suomen Ruotsalaiseen Työväenliittoon. Senaatti vahvisti yhdistyksen säännöt vuonna 1903. Perustetun yhdistyksen johtokuntaan valittiin muurari, kirvesmies, seppä ja sepän vaimo sekä suutari. Työväentaloa varten ostettiin rakennuspuita ja talo, joka siirrettiin yhdistyksen vuokraamalle tontille vuonna 1913. Yhdistys menetti kaikki toimihenkilönsä kansalaissodassa.
Yhdistyksen toiminnan vilkkaus vaihteli vuosien mittaan. Yhdistys osti vuonna 1933 Artjärven Kinttulan työväentalon, joka siirrettiin vanhan talon jatkeeksi. Talon vanha osa toimi ravintolana, ja uudessa osassa oli juhlasali. Työväentalon vanha osa purettiin vuonna 1956, ja talo myytiin vuonna 1981.
Sammatin työväentalo

Sammatin työväentalo Torppa on työväentalo Lohjalla Sammatissa.
Historiaa.
Sammatin työväenyhdistys perustettiin 18. marraskuuta 1906, ja puoluetilaston mukaan yhdistyksessä oli 127 jäsentä vuonna 1907. Suuren jäsenmäärän vuoksi oman rakennuksen saaminen tuli ajankohtaiseksi. Niinpä 20.3.1907 yhdistys osti Lauri Alenilta hänen Rauhaniemi-tilastaan 2 060 neliön tontin 250 markan hinnalla. Työväentalo Torppa valmistui Juhannukseksi 1907. Lokakuussa 1910 saatiin Fredrik ja Ida Litzeniltä lisätontti Oinon tilasta 50 vuodeksi vuokralle, 5 mk vuodessa.
Rakennus.
Vuonna 1907 valmistunut Sammatin työväentalo Torppa on hirsirakenteinen ja laudoin vuorattu. Talo sijaitsee Niemenkylässä aivan maantien reunassa. Rakennuksessa oli jo alun perin juhlasali sekä näyttämö. Uusinnassa vuonna 1912 uusittiin myös ravintola, keittiö ja eteinen. Alkuperäinen pärekatto muutettiin vuonna 1947 tiilikatoksi sekä vuonna 1982 peltikatoksi. Vuonna 1952 talon eteläpääty päätettiin laudoittaa uudelleen ja maalata uudelleen ”jos varat sallivat”. 1980-luvulla taloon asennettiin sähkölämmitys.
Toimintaa.
Työväentalossa pidettiin yhdistyksen kokouksia ja juhlatilaisuuksia sekä iltamia arpajaisineen, joista saatiin varaa velkojen hoitamiseen. Työväentalo vapautui kansalaissodan jälkeen yhdistyksen käyttöön, ja kokous päästiin pitämään 1.6.1919. Kokouksessa päätettiin, ettei tiloja vuokrata suojeluskunnalle. 1930-luvulla yhdistyksen toiminta talolla oli hiljaista, koska vuosikymmenen lopulla jäseniä oli vain vähän yli kymmenen. Suomen sotien jälkeen karjalainen siirtolaisperhe oli majoitettuna talon ravintolaan ja keittiöön. Toiminta talolla myös vilkastui. Oman kokous-, tanssi- ja muun huvitoiminnan lisäksi talolla on toiminut myös ulkopuolisia ryhmiä. Vuonna 1980 oli Uudenmaan prikaati oli viisi päivää vuokralaisena reserviläisten harjoituksia varten. Häätalona se on suosittu, ja vappuaattoina yhdistys pitää perinteiset vappujuhlat.
Kielletty ilmatila

Kielletty ilmatila on ilmatila, jonka sisällä ilma-alusten lentämistä ei yleensä sallita turvallisuussyistä. Se on yksi monista erityiskäyttöön tarkoitetuista ilmatilamerkinnöistä, ja se on kuvattu ilmailukartoissa kirjaimella "P" ja sarjanumerolla. Se eroaa rajoitetusta ilmatilasta siinä, että sisäänpääsy on tyypillisesti aina kielletty kaikilta ilma-aluksilta, eikä siihen saa lennonjohdon eikä ilmatilan lennonjohtoelimen lupaa, minkä rajoitettuun voi joissakin tapauksissa saada.
Kansallisen turvallisuuden vuoksi perustetun kielletyn ilmatilan rikkominen voi johtaa sotilaalliseen kuunteluun ja/tai mahdollisuuteen hyökätä rikkovaan lentokoneeseen, tai jos tämä vältetään, seurauksena on usein suuria sakkoja ja vankeutta. Kiellettyä ilmatilaa rikkovia tai aikeissa rikkovia lentokoneita varoitetaan usein etukäteen lentokoneiden hätätaajuudella 121,5 MHz.
Mykola Buratšek

Mykola Buratšek, , (16. maaliskuuta 1871 Letytšiv, Podilian kuvernementti – 12. elokuuta 1942 Harkova, Ukrainan SNT) oli ukrainalainen impressionistinen taidemaalari ja opettaja.
Elämä.
Buratšek opiskeli Kiovassa ja valmistui Krakovan taideakatemiasta 1910 (Jan Stanisławskin oppilaana). Ensimmäisen näyttelynsä hän piti 1907 ja työskenteli 1910–1912 Pariisissa Henri Matissen ateljeessa. Hän toimi 1917–1922 Kiovassa professorina Ukrainan valtion taideakatemiassa ja sen jälkeen Kiovassa Valtion taideoppilaitoksessa ja Lysenkon musiikki ja teatterioppilaitoksessa. Hän oli Harkovan taideoppilaitoksen rehtori 1925–1934 mutta palasi sitten Kiovaan Valtion taideoppilaitokseen.
Taiteilijanura.
Taitavana maisemamaalarina Buratšek maalasi värikkäitä impressionistisia ukrainalaisia maisemia, esimerkiksi maalaukset "Aamu Dniprolla" (1934), "Kukkivat omenapuut" (1936) ja "Mahtava Dnipro ärjyy ja mylvii" (1941). Hän suunnitteli lavastuksia Harkovan ja Donetskin teattereihin. Hän oli myös taiteen tutkija ja teki tutkimusta Taras Ševtšenkosta taiteilijana ja kirjoitti hänen taiteestaan kirjan "Velykyi narodnyi hudožnyk" (1939, 'Suuri kansallinen taiteilija'). Hän kirjoitti kirjan "Moje žyttja" (1937. 'Elämäni') ja artikkeleita ukrainalaisista taiteilijoista. Hän oli vaikuttamassa Taras Ševtšenkon museon perustamiseen Harkovaan ja Myh’ailo Kotsjubynskyin museoiden perustamiseen Vinnytsjaan ja Tšernihiviin.
Buratšekista ilmestyi 1967 Kiovassa Juri Djuženkon kirja.
1p36-deleetio-oireyhtymä

1p36-deleetio-oireyhtymä on kromosomin 1 lyhyen varren tietyn alueen deleetion eli häviämän aiheuttama synnynnäinen häiriö. Deleetio on heterotsygoottinen eli ilmenee vain toisessa vastinkromosomissa, ja muutoksen laajuus sekä oireiston varsinainen oirekuva ovat huomattavan vaihtelevia. 1p36-deleetio-oireyhtymä aiheuttaa kehitysvammaisuuden ja monenlaisia rakenteellisia sekä ulkonäöllisiä poikkeavuuksia.
1p36-deleetio-oireyhtymään liittyvä kehitysvammaisuus on 90 %:lla potilaista vaikeaa tai syvää. 75 % potilaista ei opi puhumaan lainkaan, mutta osa kykenee niukkaan sanalliseen itseilmaisuun. Puolilla todetaan käytöshäiriöitä, joihin kuuluvat aggressiiviset purkaukset ja itsensä pureminen. Oireyhtymään liittyviin ulkonäköpiirteisiin kuuluvat muiden muassa mikrobrakykefalia, syvällä päässä sijaitsevat silmät, suorat kulmakarvat ja kasvojen keskiosan hypoplasia. Tyypillisiä 1p36-deleetio-oireyhtymän oireita ovat myös alentunut lihasjänteys eli hypotonia, nielemisvaikeudet ja lyhytkasvuisuuteen johtava lapsen hidastunut kasvu. Aivojen rakennepoikkeavuuksista kärsii noin 88 % sairastuneista. Synnynnäiset sydänviat ja kardiomyopatia kuuluvat oirekuvaan noin 70 %:lla potilaista. Epilepsia todetaan puolilla potilaista; usein se puhkeaa parin ikävuoden tietämillä, mutta joskus jo hyvin pian syntymän jälkeen. Epilepsian on kuvattu lievittyvän potilaan varttuessa. Lähes puolilla sairastuneista kuuloaisti on heikentynyt, ja noin puolilla on näköongelmia, joihin kuuluvat karsastus ja silmävärve. Luuston poikkeavuuksia todetaan 40 %:lla 1p36-deleetio-oireyhtymästä kärsivistä ja ulkoisten sukupuolielinten poikkeavuuksia 25 %:lla. Joskus oirekuvaan kuuluu myös kilpirauhasen vajaatoimintaa tai munuaisten poikkeavuuksia. Ruoansulatuselimistön poikkeavuuksiakin on havaittu. Potilailla saattaa ilmetä sormissa ja varpaissa kamptodaktylia, minkä lisäksi potilailla voi ilmetä lyhytjalkaisuutta, -sormisuutta ja -varpaisuutta.
1p36-deleetio-oireyhtymä johtuu yleensä satunnaisesta mutaatiosta. Viidenneksellä potilaista oireyhtymä on kuitenkin peritty oireettomalta vanhemmalta, jonka perimässä on tasapainoinen translokaatio ilman kromosomimateriaalin kokonaismäärän muutosta. 1p36-deleetio-oireyhtymä on yksi tavallisimmista kromosomin deleetion aiheuttamista oireyhtymistä. Sen on arvioitu esiintyvän yhdellä 5 000:sta – 10 000 vastasyntyneestä, mutta arvio saattaa olla alakanttiin, koska kaikkia potilaita ei välttämättä ole kyetty koskaan diagnosoimaan. Naisilla on todettu 65 % 1p36-deleetio-oireyhtymätapauksista. Ensimmäinen potilas, jonka oireiden taustalla oli puhtaasti 1p36-deleetio, kuvattiin kirjallisuudessa vuonna 1987. Jo 1980-luvun alussa oli kuvattu epätasapainoisia 1p36-translokaatioita. Mahdollisia 1p36-deleetio-oireyhtymän erotusdiagnooseja ovat muiden muassa Rettin oireyhtymä, Smith–Magenisin oireyhtymä, Aicardin oireyhtymä, Angelmanin oireyhtymä ja Prader–Willin oireyhtymä.
Chileläinen viittomakieli

Chileläinen viittomakieli () on Chilessä käytetty viittomakieli, jota käyttää suurimmaksi osaksi maan kuurojen yhteisö.
Vuonna 2011 kielellä arvioitiin olevan noin 21 000 käyttäjää. Kaksikielisyys (viittomakieli ja kirjoitettu espanja) on kuurojen yhteisön keskuudessa yleistä. Chilen maantieteestä johtuen kuurojen yhteisö on kuitenkin levittäytynyt pitkin maata eikä siksi ole yhtenäinen.
Chileläisen viittomakielen lähimpiä sukulaiskieliä ovat paraguaylainen sekä uruguaylainen viittomakieli, joiden kanssa nämä kolme muodostavat yhteisen alaryhmän viittomakielten kieliperheessä. Chileläisen viittomakielen katsotaan olevan uhanalainen.
Lorenzo Fernández

Lorenzo Fernández (20. toukokuuta 1900 Redondela, Espanja – 16. marraskuuta 1973 Montevideo, Uruguay) oli uruguaylainen jalkapalloilija ja olympiavoittaja. Fernández voitti olympiakultaa Amsterdamin olympialaisissa 1928. Hän oli osana Uruguayn maajoukkuetta, kun se voitti ensimmäiset jalkapallon MM-kilpailut 1930. Hän edusti Uruguayn maajoukkuetta 31 ottelun verran tehden niissä neljä maalia.
Uruguaylainen viittomakieli

Uruguaylainen viittomakieli () on pääsääntöisesti Uruguayn kuurojen yhteisön käyttämä viittomakieli.
Kieltä käyttää arviolta noin 7000 henkilöä. Uruguayn lain mukaan tulkkeja on käytettävä muun muassa oikeudenkäynneissä. Kuurojen lasten vanhemmille tarjotaan myös viittomakielen opetusta.
Yhdessä chileläisen ja paraguaylaisen viittomakielen kanssa nämä kolme lähisukukieltä muodostavat oman ryhmänsä kuurojen viittomakielten kieliperheen alaisuudessa. Uruguaylainen viittomakieli lasketaan uhanalaiseksi kieleksi.
Aemilia

Aemilia () oli keisari Augustuksen perustama roomalaisen Italian alue ja myöhemmin myös Rooman valtakunnan provinssi ("Provincia Aemilia"), joka käsitti suunnilleen nykyisen Italian Emilia-Romagnan alueen.
Maantiede.
Aemilia sijaitsi Italian niemimaan pohjoisosissa ja käsitti Gallia cispadanan eli Padus (nyk. Po) -joen eteläpuolisen alueen Gallia cisalpinasta. Se ulottui lähes koko niemimaan poikki, idässä Adrianmeren rantaan ja lännessäkin varsin lähelle Ligurianmeren rantaa. Pohjoisessa aluetta rajasi Padus-joki ja etelässä Apenniinit. Aemilian pohjoispuolella sijaitsivat Venetia et Histria (Regio X) ja Transpadana (Regio XI), länsipuolella Liguria (Regio IX), ja eteläpuolella Etruria (Regio VII) ja Umbria (Regio VI).
Aemilian ollessa provinssi sen hallinnollinen keskus oli Placentia. Aemilian alueen halki Adrianmeren rannalta Ariminumista luoteeseen päin Padus-joen rannalle Placentiaan kulki sotilastie Via Aemilia. Alueen merkittävimmät kaupungit sijaitsivat sen varrella. Alueen toinen tärkeä tie oli rannikolla kulkenut Via Popillia.
Kaupunkeja.
Aemilian alueen kaupunkeja olivat muun muassa:
Historia.
Aemilian alue perustettiin noin vuonna 7 eaa., kun keisari Augustus jakoi Italian yhteentoista alueeseen ("regio"). Muiden alueiden tavoin siihen viitattiin alun perin lähinnä numerolla. Ajan kuluessa sai myös nimen, joka tuli Via Aemiliasta tien merkittävyyden vuoksi. Alue lakkautettiin keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen aikoihin ja sen alue tuli osaksi Aemilia et Ligurian provinssia.
Rooman valtakunnan vuonna 395 tapahtuneen jaon aikoihin Aemilia et Ligurian provinssi jaettiin kahdeksi provinssiksi, jotka olivat Aemilia ja Liguria. Varmuudella jako on ollut olemassa viimeistään "Notitia dignitatumin" aikoihin 400-luvun alussa. Näistä Aemilian provinssi vastasi monin osin vanhaa Aemilian aluetta. Se oli osa Länsi-Roomaa ja kuului Italia et African prefektuuriin ja Italia annonarian diokeesiin.
Näin tärkeimmät alueen hallinnossa ajan kuluessa tapahtuneet muutokset olivat:
Liguria (Augustuksen alue)

Liguria () oli keisari Augustuksen perustama roomalaisen Italian alue, joka käsitti suunnilleen nykyisen Italian Ligurian alueen sekä Piemonten alueen eteläosan.
Maantiede.
Liguria käsitti alueen Italian luoteisosassa Ligurianmeren rannalla. Siihen kuului rannikko Etrurian puoleisena rajana toimineelta Macra (nyk. Magra) -joelta aina Gallian puoleisena rajana toimineelle Varus (nyk. Var) -joelle saakka. Pohjoisessa aluetta rajasi Padus (nyk. Po) -joki aina sen alkulähteiltä Vesulus (nyk. Monviso, Monte Viso) -vuorelta päättyen Trebia (nyk. Trebbia) -joen risteämäkohtaan. Ligurian pohjoispuolella sijaitsi Transpadana (Regio XI), itäpuolella Aemilia (Regio VIII) ja kaakkoispuolella Etruria (Regio VII).
Ligurian pääteitä olivat rannikolla kulkenut Via Aemilia Scauri, Galliaan jatkanut Via Julia Augusta, Via Postumia sekä Via Fulvia.
Kaupunkeja.
Ligurian alueen kaupunkeja olivat muun muassa:
Historia.
Liguriaa asuttivat alun perin liguurit ("Ligures"). Ligurian alue perustettiin noin vuonna 7 eaa., kun keisari Augustus jakoi Italian yhteentoista alueeseen ("regio"). Muiden alueiden tavoin siihen viitattiin alun perin lähinnä numerolla. Ajan kuluessa se sai myös nimen. Alue lakkautettiin keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen aikoihin ja sen alue tuli osaksi Italian diokeesiin kuulunutta Alpes Cottiaen provinssia.
Myöhäisroomalaisella ajalla olivat olemassa provinssit Aemilia et Liguria ja Liguria, mutta niissä ”Liguria” vastasi Augustuksen alueista enemmän Transpadanaa, ei Liguriaa. Nykyinen Liguria sen sijaan vastaa Augustuksen Liguriaa, vaikka käsittääkin siitä vain rannikon.
Näin tärkeimmät alueen hallinnossa ajan kuluessa tapahtuneet muutokset olivat:
Venetia et Histria

Venetia et Histria () oli keisari Augustuksen perustama roomalaisen Italian alue ja myöhemmin myös Rooman valtakunnan provinssi ("Provincia Venetia et Histria"), joka käsitti suunnilleen nykyisen Italian Veneton, Trentino-Etelä-Tirolin ja Friuli-Venezia Giulian alueet sekä Istrian.
Maantiede.
Venetia et Histrian alue sijaitsi Italian koillisosassa Adrianmeren pohjukassa. Siihen kuuluivat Venetian maakunta eli veneettien ("Veneti") alue, mukaan lukien carnien ("Carni") alue, sekä Histrian niemimaa ja cenomaneille ("Cenomani") kuulunut osa Gallia transpadanasta eli Padus (nyk. Po) -joen pohjoispuolisesta Gallia cisalpinasta. Lännessä alue ulottui Addua (nyk. Adda) -joelle saakka. Venetia et Histrian länsipuolella sijaitsi Transpadana (Regio XI) ja eteläpuolella Aemilia (Regio VIII). Pohjoispuolella sijaitsivat provinssit Raetia ja Noricum ja itäpuolella Dalmatia. Venetia et Histrian kahdesta pääosasta Venetia oli nykyisen Italian alueella. Histria eli nykyinen Istrian niemimaa jakautuu nykyisille Kroatialle ja Slovenialle ja pienemmältä osaltaan myös Italialle.
Venetia et Histrian ollessa provinssi sen pääkaupunki oli Aquileia. Alueen pääteitä olivat itä-länsisuunnassa kulkenut Via Postumia, siihen yhdistynyt rannikolla kulkenut Via Popillia, Via Postumiaa itään päin jatkanut Via Gemina, sekä pohjois-eteläsuunnassa kulkenut ja Raetiaan jatkanut Via Claudia Augusta.
Kaupunkeja.
Venetia et Histrian alueen kaupunkeja olivat muun muassa:
Huomautukset:
Historia.
Venetia et Histrian alue perustettiin noin vuonna 7 eaa., kun keisari Augustus jakoi Italian yhteentoista alueeseen ("regio"). Muiden alueiden tavoin siihen viitattiin alun perin lähinnä numerolla. Ajan kuluessa se sai myös nimen. Keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen aikoihin alueesta tehtiin provinssi. Se kuului alun perin Italian diokeesiin ja myöhemmin Italia annonarian diokeesiin. Prefektuurien perustamisen jälkeen provinssi kuului välillä Italia, Illyricum et African prefektuuriin ja välillä Italia et African prefektuuriin. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Länsi-Roomaa.
Näin tärkeimmät alueen hallinnossa ajan kuluessa tapahtuneet muutokset olivat:
Transpadana

Transpadana () oli keisari Augustuksen perustama roomalaisen Italian alue, joka käsitti Gallia transpadanan länsiosan eli suunnilleen nykyisen Italian Piemonten ja Aostanlaakson alueet ja osan Lombardian alueesta.
Maantiede.
Transpadanan alue sijaitsi sisämaassa Italian luoteisosassa ja käsitti Gallia transpadanan länsiosan Alppien ja Padus (nyk. Po) -joen välillä. Gallia transpadana oli pohjoisin osa Gallia cisalpinasta eli Alppien ”tämänpuoleisesta” (eteläpuoleisesta) Galliasta. Nimi ”Transpadana” viittasi alueen sijaintiin Paduksen ”toisella” eli pohjoispuolella. Alueen pohjoisin osa Alpeilla oli oikeastaan Raetiaa Gallian sijasta. Transpadanan itäpuolella sijaitsi Venetia et Histria (Regio X), jonka puoleisena rajajokena toimi Addua (nyk. Adda). Paduksen toisella puolella Transpadanasta kaakkoon sijaitsi Aemilia (Regio VIII) ja etelään Liguria (Regio IX).
Kaupunkeja.
Transpadanan alueen kaupunkeja olivat muun muassa:
Historia.
Transpadanan alue perustettiin noin vuonna 7 eaa., kun keisari Augustus jakoi Italian yhteentoista alueeseen ("regio"). Muiden alueiden tavoin siihen viitattiin alun perin lähinnä numerolla. Ajan kuluessa se sai myös nimen. Alue lakkautettiin keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen aikoihin ja sen alue tuli osaksi Aemilia et Ligurian provinssia, jonka nimessä ”Liguria” tarkoitti suunnilleen Transpadanan aluetta, ei aikaisempaa Augustuksen alueisiin kuulunutta Ligurian aluetta tai nykyistä Liguriaa. Se oli osa Italian diokeesia.
Näin tärkeimmät alueen hallinnossa ajan kuluessa tapahtuneet muutokset olivat:
Fructuoso Rivera

José Fructuoso Rivera y Toscana (1784–1854) oli uruguaylainen upseeri, josta tuli Uruguayn ensimmäinen presidentti.
Rivera kasvoi vanhempiensa karjatilalla. Hän osallistui Uruguayn itsenäisyystaisteluihin José Gervasio Artigasin joukoissa espanjalaisia vastaan ja ja nousi sotilasurallaan kenraaliksi.
Portugalilaisten liitettyä Uruguayn Brasiliaan Rivera taisteli Juan Antonio Lavallejan johtamassa kapinallisryhmässä, jota kutsuttiin 33 sankariksi. Ryhmä julisti itäisen provinssin eli nykyisen Uruguayn itsenäiseksi. Riveran ja Lavallejan liitto oli ongelmallinen, ja maan ensimmäisissä presidentinvaaleissa he olivat vastaehdokkaina. Rivera voitti, mutta Lavalleja järjesti useita kapinoita, jotka Rivera kukisti.
Ensimmäisen kautensa päätyttyä Rivera oli muutamia vuosia syrjässä, mutta nousi sitten kapinaan Manuel Oribea vastaan. Tämä johti sisällissotaan (Guerra Grande), jonka jatkuessa Rivera oli vuoroin presidenttinä ja vuoroin maanpaossa.
Valparaíson yliopisto

Valparaíson yliopisto () on Valparaíson kaupungissa Chilessä toimiva julkinen yliopisto. Se on perustettu vuonna 1981. Suurin osa yliopiston rakennuksista sijaitsee maan kansalliskongressin rakennuksen läheisyydessä. Vuonna 2023 yliopisto sijoittui QS World University Rankings -vertailussa sijalle 1001–1200.
Marraskuussa 2020 yliopiston uudeksi rehtoriksi valittiin Osvaldo Corrales. Hän aloitti virassa tammikuussa 2021.
Vuonna 2023 yliopistossa opiskeli 16 627 täysipäiväistä opiskelijaa. Henkilökuntaa on 987.
Yliopisto jakautuu 11 tiedekuntaan:
Orimattilan Pakaan työväentalo

Orimattilan Pakaan työväentalo oli Orimattilan kaupungissa Pakaan kylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa.
Orimattilan Pakaan työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906. Työväentalo rakennettiin vuonna 1910. Se sijaitsi ensin vuokratontilla, joka lunastettiin omaksi vuonna 1924. Talo oli suorakaiteen muotoinen hirsirakennus, jossa oli asunto ja juhlasali. Näyttämöä laajennettiin vuonna 1926, ja talo pystyttiin muutenkin pitämään kunnossa vuotuisten kesäjuhlien hyvillä tuotoilla. Näyttämön yläpuolella oli suurikokoinen teksti ”Kaikkien maiden köyhälistö – yhtykää!”. Työväentalo lienee purettu 1930-luvun lopulla. Yhdistyksen omistama tontti siirtyi Sosialidemokraattisen puolueen omistukseen vuonna 1960.
Stora Nygatan

Stora Nygatan on Tukholman vanhassakaupungissa sijaitseva suora katu, joka ulottuu Riddarhustorgilta Kornhamnstorgille. Se muodostettiin vuoden 1625 suuren palon jälkeen kaupungin uudeksi pääkaduksi ja sen rinnalla kulkee Lilla Nygatan.
Georg Hann

Georg Hann (30. tammikuuta 1897 Wien, Itävalta – 9. joulukuuta 1950 München, Saksa) oli itävaltalainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan bassobaritoni. Hän saavutti suurimmat menestyksensä Münchenissä, jossa kuului Baijerin osavaltionoopperan esiintyjistöön vuodesta 1927 kuolemaansa saakka.
Hann opiskeli Wienin musiikkiakatemiassa Theodor Lierhammerin johdolla. Hän teki vuonna 1924 varhaisen esiintymisen Covent Gardenissa ennen liittymistään Baijerin osavaltionoopperaan. Vuonna 1931 Hann teki ensimmäisen esiintymisensä Salzburgin musiikkijuhlilla Pizarron roolissa Ludwig van Beethovenin "Fideliossa". Sittemmin hän teki siellä esiintymisiä vuoteen 1949 asti. Vuonna 1942 Hann loi Richard Straussin "Capricciossa" La Rochen roolin Münchenissä ja vuonna 1947 Gottfried von Einemin "Dantons Todissa" Salzburgissa. Toisen maailmansodan jälkeen hän palasi esiintymään Covent Gardeniin Wienin valtionoopperan kanssa. Lisäksi Hann esiintyi Pariisissa, Berliinissä ja Milanossa.
Hann tuli tunnetuksi sekä dramaattisten että koomisten roolien tulkinnoistaan. Rooleihin kuuluivat Leporello "Don Giovannissa", Falstaff, "Windsorin iloisissa rouvissa", paroni Ochs ja Faninal "Ruusuritarissa", Papageno ja Sarastro "Taikahuilussa", "Rigoletton" nimirooli ja Amfortas "Parsifalissa". Hann osallistui "Capriccion", "Lentävä hollantilaisen", "Cavalleria rusticanan", "Pajatson", "Toscan" ja "Aidan" äänityksiin. Livenauhoitusten lisäksi hän teki levyjä ooppera-aarioista ja lauluista.
Erkki Pilli-Sihvola

Erkki Pilli-Sihvola (25. kesäkuuta 1921 Sippola – 1. heinäkuuta 1993 Lahti) oli suomalainen järjestöjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.
Pilli-Sihvolan vanhemmat olivat maanviljelijä Tuomas Pilli-Sihvola ja Anni Pilli-Sihvola ja puoliso vuodesta 1945 opettaja, maanviljelijä, agronomi Sirkka Eeva Marjatta Ylönen. Pilli-Sihvola tuli ylioppilaaksi Inkeroisten yhteiskoulusta 1940, kävi Maasotakoulun kadettikurssin 1943, valmistui agronomiksi Helsingin yliopistosta 1948 ja suoritti vielä opintoja yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa 1950–1951. Hän oli nuorempi upseeri Suomen puolustusvoimissa 1943–1945, maatalousministeriön asutusasiainosaston palveluksessa 1949–1951, Kymenlaakson maanviljelysseuran karjatalousagronomi 1952–1955, Länsi-Karjalan maanviljelysseuran, vuodesta 1967 Etelä-Karjalan maanviljelysseura, maatalousagronomi 1955–1964 ja toiminnanjohtaja 1965–1969, Kymen läänin maatalouskeskuksen johtaja 1970–1984 ja maanviljelijä vuodesta 1985. Hänellä oli myös lukuisia maatalousalan ja muita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Maanviljelysneuvoksen arvonimen Pilli-Sihvola sai 1977. Taiteilija Reino Puustinen maalasi hänestä taulun "Maanviljelysneuvos työpöytänsä ääressä" vuonna 1982.
Forssan Järjestöjentalo

Forssan Järjestöjentalo on Forssan kaupungissa sijaitseva työväentalo. 
Historiaa.
Forssan SKDL perusti Forssan Kansantalo Oy:n vuonna 1945, ja vuokrasopimus tontista solmittiin saman vuoden marraskuussa. Talon rakennustyöt alkoivat seuraavana vuonna, ja ne tehtiin kokonaan talkoilla. Jäsenistö velvoitettiin antamaan rakennustöitä varten korotonta lainaa, ja lisäksi osakkeita myytiin rahoituksen keräämiseksi. Talo valmistui tammikuussa 1947. Myöhemmin Kansantalo Oy muuttui Järjestöjentalo ry:ksi.
Rakennus.
Talo on kolmikerroksinen, ja sen kokonaispinta-ala on 475 m². Talo on rankorakenteinen ja lautavuorattu. Se oli alun perin vaalea, mutta maalattiin vuonna 1974 vaaleanvihreäksi. Alkuperäinen huopakatto vaihdettiin peltiin vuonna 1977. Talossa on yhteensä 12 huonetta: muun muassa juhlasali näyttämöineen, ravintola, keittiö, eteinen sekä yhden huoneen ja keittokomeron asunto. Talo lämpeni alun perin puulla, keskuslämmitys saatiin vuonna 1973. Vesijohto, viemäri ja sisä-wc tulivat vuonna 1968 talon laajennuksen yhteydessä. 2020–2021 taloa remontoitiin, ja sinne rakennettiin esteetön wc. 
Toimintaa työväentalolla.
1980-luvun alussa taloa käyttivät sekä työväenjärjestöt itse että ulkopuoliset vuokraajat. Siellä järjestettiin kokouksia, tansseja, nuorisotoimintaa, elokuvanäytöksiä, bingoa, teatteria, juhlia ynnä muuta.
Järvelän Järjestöpirtti

Järvelän Järjestöpirtti on Kärkölän kunnan kuntakeskuksessa Järvelässä sijaitseva työväentalo. Talo on ostettu yksityishenkilöltä ja muutettu talkoovoimin työväentaloksi vuonna 1948.
Rakennus.
Talo on rankorakenteinen ja lautavuorattu. Sen alkuperäinen väri oli keltainen, mutta vuonna 1960 se maalattiin punaiseksi. Samana vuonna alkuperäinen pärekatto vaihdettiin peltiin. Alun perin talo lämpeni puulla, sittemmin öljyllä. Taloon kuuluu juhlasali ja keittiö. Siinä ei ainakaan 1980-luvun alussa ollut vesijohtoa, viemäröintiä tai sisävessaa. 
Toimintaa työväentalolla.
Talolla on järjestetty ainakin kokouksia, urheiluharjoituksia ja nuorisotoimintaa.
Valkokankaan valopilkun Jussi

Valkokankaan valopilkun Jussi on yksi suomalaisen elokuva-alan Jussi-palkinnoista, jota jakaa Filmiaura. Palkinto jaettiin vuonna 2023, mutta sen jälkeen sitä ei ole enää jaettu.
Filmiauran mukaan "valkokankaan valopilkku -ehdokkuus voidaan antaa näyttelijälle, joka on koskettanut, ilahduttanut, pelottanut, itkettänyt, provosoinut tai viihdyttänyt erityisesti kyseisen vuoden elokuvaroolissaan tai -rooleissaan."
Palkintoa ryhdyttiin jakamaan, kun sukupuolitetuista näyttelijäpalkinnoista luovuttiin. Entiset parhaan miespääosan, naispääosan, miessivuosan ja naissivuosan palkinnot vaihtuivat parhaan pääosan, parhaan sivuosan, parhaan näyttelijätulokkaan ja valkokankaan valopilkun Jussi-palkintoihin.
Orimattilan työväentalo

Orimattilan työväentalo oli Orimattilan kaupungissa sijainnut työväentalo.
Historiaa.
Orimattilan työväenyhdistys perustettiin vuonna 1905. Vuonna 1907 yhdistyksessä oli 202 jäsentä, joista naisia oli kahdeksan. Työväenyhdistys vuokrasi toimintaansa varten aluksi Orimattilan seurakunnan omistamasta talosta kaksi huonetta, mutta niistä jouduttiin luopumaan vuonna 1910. Oman talon hankintaa varten perustettiin rakennusrahasto ja sitä kartuttamaan toimikunta. Yhdistys sai Orimattilan kunnalta tontin, jolle alettiin rakentaa työväentaloa vuonna 1909. Rakennustyö edistyi hitaasti varojen puutteen vuoksi, vaikka rahallista apua saatiin naapuriyhdistyksiltä. Ilmaisia työpäiviä tehtiin perustus-, kivi-, hakkaus- ja ajotöissä. Talo valmistui vuonna 1910, ja siinä oli komea torni. Talo purettiin huonokuntoisena vuonna 1968. Yhdistys suunnitteli uuden talon rakentamista, mutta hanke ei toteutunut.
Toimintaa työväentalolla.
Toisen maailmansodan jälkeen toiminta palautui aktiiviseksi. Työväentalossa esitettiin näytelmiä, oli torvisoittoa, kirjasto ja kurssitoimintaa. Opintokerhoissa aiheina oli muun muassa kunnallishallinto ja järjestötietous. Myös tansseja järjestettiin.
Orimattilan Virenojan työväentalo

Orimattilan Virenojan työväentalo oli Orimattilan kaupungissa Virenojan kylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa.
Orimattilan Virenojan työväenyhdistys perustettiin vuonna 1905. Uuteen yhdistykseen liittyi heti 60 jäsentä, jotka kaikki olivat miehiä. Yhdistys vuokrasi käyttöönsä talon, joka lunastettiin myöhemmin omaksi. Se ei ollut varsinainen työväentalo, koska siinä ei ollut esimerkiksi juhlasalia. Talo myytiin vuonna 1923 huutokaupalla. Vuonna 1924 ostettiin 1 350 m²:n tontti 500 markalla. Vuonna 1926 yhdistys osti pakkohuutokaupasta talon, joka purettiin ja siirrettiin yhdistyksen tontille. Talo rakennettiin uudelleen työväentalon tarpeiden mukaisesti, ja se valmistui vuonna 1927. Yhdistyksen toiminnan vilkkaus vaihteli vuosien mittaan. Pohjois-Orimattilan Sosialidemokraattien omistuksessa ollut talo myytiin vuonna 2011 purkukuntoisena.
Rakennus.
Hirsirunkoisen talon koko oli noin 100 m², ja se oli vuorattu rimalaudoitukselle ja väriltään punainen. Talon toisessa päässä oli eteistilat sekä ravintola ja keittiö. Keskellä taloa oli näyttämö ja juhlasali, jossa oli 119 istumapaikkaa. Talossa oli myös kaksi muuta huonetta. Lämmityslaitteina oli kamiina ja keittiössä hella. Talon vesikatto uusittiin vuonna 1946.
Osvaldo Moles

Osvaldo Moles (14. maaliskuuta 1913 Santos, Brasilia – 14. toukokuuta 1967 São Paulo) oli brasilialainen toimittaja ja radiojuontaja. Hän teki merkittävän panoksen Brasilian radioon, journalismiin, kirjallisuuteen ja elokuvaan.; ;
Hämeenlinnan Kansantalo

Hämeenlinnan Kansantalo, joka tunnettiin myös Keinukallio-nimellä, oli Hämeenlinnassa sijainnut työväentalo. Talo on purettu ilmeisesti 2000-luvun alussa, ja tilalle rakennettu asuintaloja. 
Historiaa.
Talon rakennuttivat SKP:n ja SKDL:n järjestöt vuonna 1946. Työ tehtiin osin talkoilla ja osin palkkatyönä. Talossa oli sekä järjestöjen omassa käytössä olevia tiloja että vuokrattavia tiloja. Vuonna 1956 taloa laajennettiin arkkitehti Mika Ernon piirustusten mukaan. Myöhemmin, ilmeisesti 2000-luvun alussa, talo purettiin ja sen tilalle rakennettiin asuintaloja.
Rakennus.
Talo oli kaksikerroksinen, ja sen pinta-ala oli 1 200 m². Vanhempi osa oli rankorakenteinen ja lautavuorattu, uudempi kivirunkoinen ja rapattu. Väri oli vihreä ja ruskeankeltainen. Katto oli peltiä. Talossa oli juhlasali näyttämöineen, toinen juhlasali (?), ravintola, keittiö, eteinen, kahden huoneen ja keittiön asunto, yhden huoneen ja keittokomeron asunto sekä noin 500 neliömetriä varastotilaa. 
Toimintaa työväentalolla.
Talolla järjestettiin järjestöjen kokouksia ja juhlia. Omassa käytössä olivat juhlasali, kahvio, keittiö ja talonmiehen asunto. Muita tiloja vuokrattiin.
Puurakentajat

Puurakentajat Group Oy oli suomalainen puuteknologian ja puurakentamisen alan konserni, joka keskittyi erityisesti massiivipuurakentamiseen. Puurakentajat perustettiin vuonna 2006, ja oli yritysmuodoltaan osakeyhtiö. Konserniksi yritys laajeni vuonna 2020. Puurakentajat oli laajuudessaan Suomen vanhin CLT-rakentaja. Vuodesta 2023 Puurakentajat Group Oy:n pääomistaja on suomalainen perheyritys Onvest Oy. Puurakentajat Group Oy:n toimitusjohtaja on Mikko Leino. Puurakentajat-konserniin kuului myös massiivipuuelementtejä valmistava tehdas Timberpoint Oy. 
Puurakentajat Group ja kaikki sen tytäryhtiöt (Puurakentajat Rakennus, Timberpoint, Puurakentajat Invest, Puurakentajat Suunnittelu, Puurakentajat Pientalot ja Korepuu) hakeutuivat konkurssiin marraskuussa 2023. Suurimpana velkojana oli Stora Enso, jonka saatavat olivat noin 2,5 miljoonaa euroa. Yhteensä Puurakentajilla oli velkaa liki 7,5 miljoonaa euroa.
Lehi (Raamattu)

Lehi (, myös Ramat-Lehi, רָמַת לֶחִי) on "Raamatussa" mainittu paikka, jossa israelilaisten sankarien kerrotaan voittaneen filistealaiset valloittajat kahdesti.
Raamatun kertomus.
Tuomarien kirja kertoo Lehin olleen paikka, johon filistealaisten armeija perusti leirin. He hyökkäsivät juudalaisten kimppuun, koska halusivat Simsonin vangiksi. Tämän kuultuaan Juudan miehet kävivät itse vangitsemassa Simsonin ja veivät hänet Lehiin. Silloin köydet, joihin Simson oli sidottu, kirposivat ihmeellisesti. Simson poimi maasta aasin leukaluun ja käytti sitä nuijana surmaten tuhat filistealaista. Taistelun jälkeen hän nakkasi leukaluun pois, mistä paikka sai nimekseen Ramat-Lehi. Simsonia alkoi janottaa ja hän huusi Herraa avusi. Herra avasi Lehin notkoon lähteen, jonka vesi palautti Simsonin voimat. ”Siitä paikka sai nimen En-Kore, ja se on Lehissä vielä tänäkin päivänä.”
Toisessa Samuelin kirjassa kerrotaan, että myös Daavidin armeija kävi Lehissä taistelun filistealaisia vastaan. Daavidin parhaat soturit olivat Isboset, Eleasar ja Samma. Filistealainen armeija oli asettunut Lehiin, ja israelilaiset pakenivat heitä. Samma asettui keskelle Lehissä sijainnutta peltoa, kävi puolustustaisteluun ja voitti filistealaiset.
Tutkimus.
Vanhassa testamentissa on useita paikannimien alkuperämyyttejä. Eniten niitä on Mooseksen kirjoissa, ja myöhemmissä kirjoissa ne ovat melko harvinaisia. Simsonin tarina Tuomarien kirjan 15. luvussa sisältää kaksi etiologiaa. "Leḥî" on suomeksi ’leukaluu’, "rāmat-leḥî" ’leukaluukumpu’ ja "ʿên haqqôrēʾ" ’avunhuutajan lähde’. Todellisuudessa kukkulan nimi on ehkä tullut leukaluuta muistuttavasta muodosta. Septuagintassa nimet on käännetty "Anaíresis siagónos" (’leukaluun nosto’) ja "Pēgé epíklētos siagónos" (’leukaluun kaivo’) tai "Pēgé toû epikalouménou" (’avunhuutajan kaivo’).
Lehiä on yritetty paikantaa 1800-luvulta lähtien, mutta tutkijat eivät ole yksimielisiä sen sijainnista. Sekä Tuomarien kirjan että 2. Samuelin kirjan teksti jättää epäselväksi, onko kyse asutuskeskuksesta vai laajemmasta alueesta.
Karjaan seurakunta

Karjaan seurakunta (ruots. "Karis församling") oli 1200-luvulla perustettu ruotsinkielinen seurakunta Karjaalla, Uudellamaalla. Seurakunta jaettiin kielellisin perustein Karjaan ruotsinkieliseen seurakuntaan ja Karjaan suomenkieliseen seurakuntaan vuonna 1977.
Historia.
Karjaa nimetään emäseurakuntana ensimmäistä kertaa vuonna 1326. Seurakunta on kuitenkin todennäköisesti perustettu jo aiemmin 1200-luvulla. Seurakunta käsitti muun muassa Raaseporin linnan, joka oli käytössä noin 1300-1500. Linnalla oli oma kappeli ja kappalainen. Lisäksi Karjaan seurakuntaan kuului myös Karjalohjan kappeliseurakunta, joka perustettiin vuonna 1531 liittämällä osia Karjaasta ja Lohjasta yhteen. Karjalohjasta tuli emäseurakunta vuonna 1614. Snappertunan kappeliseurakunta perustettiin 1688 rukoushuoneseurakunnaksi. Seurakuntaa palveli pitäjänapulainen vuoteen 1809, jolloin tuomiokapituli teki päätöksen kappalaisen viran perustamisesta. Snappertuna itsenäistyi Karjaasta 1915. Myös Mustion ruukilla sijaitsi oma ruukkiseurakunta 1600-luvun alussa. Seurakunta itsenäistyi Karjaasta 1673. 1900-luvun alussa hoidettiin saarnaaja ruukkiseurakunnalle jälleen Karjaalta.
Vuonna 1977, kun Karjaan kauppalasta tuli kaupunki jaettiin myös seurakunta suomenkieliseen ja ruotsinkieliseen seurakuntaan. Nykyään alueella toimii ruotsinkielinen Karis-Pojo svenska församling.
Nikkeliformiaatti

Nikkeliformiaatti ((HCOO)2Ni) on nikkeli- ja formiaatti-ionien muodostama ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään katalyyttinä. 
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa nikkeliformiaatti on vihreää kiteistä ainetta. Yhdisteestä tunnetaan myös kidevedellinen dihydraatti ((HCOO)2Ni·2H2O). Kidevesi poistuu rakenteesta kuumennettaessa, ja voimakkaasti kuumennettaessa (noin 250 °C) yhdiste hajoaa metalliseksi nikkeliksi. Aine liukenee hieman veteen.
Nikkeliformiaattia valmistetaan neutraloimalla muurahaishappoa nikkelihydroksidilla tai -karbonaatilla tai veteen liukenevien nikkelisuolojen ja natriumformiaatin reaktiolla.
Nikkeliformiaattia käytetään katalyyttinä vedytysreaktioissa, erityisesti kovetettaessa rasvoja.
Kristin Hille Valla

Kristin Hille Valla (s. 31. joulukuuta 1944 Årdal) on norjalainen keskustapuolueen poliitikko. Hän toimi Norjan ympäristöministerinä 1989–1990 sekä Opplandin maaherrana 2001–2015. Hän on koulutukseltaan opettaja.
Anne Vik

Anne Petrea Vik (s. 8. tammikuuta 1933 Trondenes) on norjalainen keskustapuolueen poliitikko. Hän toimi Norjan maatalousministerinä 1989–1990.
Lilla Nygatan

Lilla Nygatan on Tukholman vanhassakaupungissa sijaitseva suora katu, joka kulkee Munkbronilta Kornhamnstorgille. Se muodostettiin vuoden 1625 suurpalon jälkeen ja sen rinnalla kulkee Stora Nygatan.
Manuel Oribe

Manuel Ceferino Oribe (1792–1857) oli uruguaylainen upseeri, josta tuli Uruguayn toinen presidentti.
Oribe liittyi sotaväkeen nuorena, siirtyi José Gervasio Artigasin joukkoihin tämän vallattua Montevideon ja nousi sotilasurallaan kenraaliksi. Portugalilaisten liitettyä Uruguayn Brasiliaan Rivera taisteli Juan Antonio Lavallejan johtamassa kapinallisryhmässä, jota kutsuttiin 33 sankariksi. Ryhmä julisti itäisen provinssin eli nykyisen Uruguayn itsenäiseksi. Fructuoso Rivera kuului myös tuohon ryhmään, ja hänestä tuli itsenäisen Uruguayn ensimmäinen presidentti.
Presidenttikautensa päätyttyä Rivera oli muutamia vuosia syrjässä, mutta nousi sitten kapinaan Oribea vastaan. Tämä johti maan jakautumiseen Oriben kannattajiin (Blanco) ja Riveran kannattajiin (Colorado), joiden välille syttyi sisällissota. Sota laajeni naapurimaihin (Guerra Grande), ja sen jatkuessa Oribe oli maanpaossa Euroopassa 1853–1855.
Ryttylän Järjestöpirtti

Ryttylän Järjestöpirtti oli Hausjärven kunnan Ryttylän taajamassa sijainnut työväentalo. 
Historiaa.
Talon rakensivat SKP:n Ryttylän osasto sekä Demokraattiset Naiset ja Demokraattiset Nuoret. Se valmistui vuonna 1959 talkootyönä. Rahoitusta saatiin esimerkiksi keräysten ja lahjoitusten kautta. Talossa järjestettiin kokouksia, ja vuonna 1964 pidettiin naistenpäivätilaisuus. 
Rakennus.
Talo oli yksikerroksinen ja lautarakenteinen. Vuonna 1971 se vuorattiin kovalevyillä. Samana vuonna asennettiin myös peltikatto. Talo oli alun perin vaalea, mutta maalattiin sittemmin keltaiseksi. Pinta-ala oli noin 100 m², mihin kuului juhlasali, keittiö ja pieni kokoushuone. Vesijohtoa, viemäriä tai wc:tä ei ainakaan 1980-luvun alussa ollut.
Eräjärven Seuratalo

Eräjärven Seuratalo on entisessä Eräjärven kunnassa (vuodesta 1973 osa Orivettä) Uiherlan kylässä sijaitseva työväentalo.
Historiaa.
Eräjärven työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906. Perustamisvuoden lopulla yhdistyksen jäsenluku oli 50. Ensimmäinen työväentalo valmistui vuonna 1916 talkoilla, mutta se suljettiin kommunistilakien nojalla vuonna 1930 ja myytiin pakkohuutokaupalla paikalliselle suojeluskunnalle vuonna 1932. Uutta taloa suunniteltaessa päädyttiin muodostamaan osakeyhtiö Eräjärven Seuratalo, sillä pelättiin uudenkin talon takavarikointia. 
Uusi talo rakennettiin vesikattoon saakka vuonna 1939, ja sodan jälkeen töitä jatkettiin hiljalleen. Talon omistaa vuonna 2023 Eräjärven Seuratalo Oy.
Rakennus.
Talo on lautarakenteinen, ja sen katteena on mineriittiä ja peltiä. Ulkoseinät on laudoitettu ja maalattu punaisiksi. Taloon kuuluu juhlasali, ravintola, keittiö ja eteinen, ja sen pinta-ala on 320 m². 
Toimintaa työväentalolla.
Talolla on järjestetty muun muassa kokouksia, nuorisotoimintaa, tansseja, urheiluharjoituksia ja juhlia.
Talo on ollut monta vuosikymmentä Eräjärven Työväen Näyttämön harrastajateatterikäytössä.
Kawesqarilaiset kielet

Kawesqarilaiset kielet tai alacalufilaiset kielet on pieni alacalufien puhuma kielikunta, joka sijoittu maantieteellisesti Chilen eteläosiin.
Kielikuntaan kuuluu kolme kieltä:
Qawasqarin kieli

Qawasqar, tai kawésqar tai alacalufi, on kawesqarilainen kieli, jota puhutaan Chilessä. Vuonna 2009 kielellä oli vain 7 puhujaa, jotka käyttivät kieltä ensisijaisena kielenään. Suurin osa noin 200 kawesqarista puhuu espanjaa.
Ensimmäiset kirjalliset merkinnät qawasqarista ovat vuodelta 1698, kun ranskalainen seikkailija Jean de la Guilbaudière kokosi kielestä sanalistan. Ensimmäisen kieliopin julkaisivat jesuiitat 1700-luvulla. Tämän jälkeen kieltä on tutkittu jonkin verran. Vuonna 1999 kielelle alettiin kehittää kirjallista standardia osana laajempaa elvytysprojektia.
Kielen katsotaan olevan lähes sukupuuttoon kuollut ja se jaetaan kahteen päämurteeseen.
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Kielioppi ja sanasto.
Kieliopisltaan qawasqar on polysynteettinen, eli qawasqarin substantiiveihin voidaan liittää verbejä ja subjektia ilmaisevia päätteitä, minkä johdosta kielen sanat vastaavat indoeurooppalaisten kielten fraaseja tai jopa kokonaisia lauseita. Kielen luontosanasto on erityisen rikas.
Qawasqarin perussanajärjestys on SOV, mutta myös muut järjestykset ovat mahdollisia.
Haapajärvi (Haapavesi)

Haapajärvi (myös Kirkkojärvi) on kulttuurimaiseman reunustama järvi Pyhäjoen reitillä Haapavedellä Pohjois-Pohjanmaalla. Sen pinta-ala on 3,5 neliökilometriä. Etäisyys Oulusta on 97 kilometriä etelään. Haapaveden kuntakeskus sijaitsee järven pohjoisrannalla.
Maantiede.
Haapajärven ulottuvuus lännestä itään on 4,5 kilometriä. Järvi on kaakosta luoteeseen virtaavan Pyhäjoen laajentuma, jonka leveimmät kohdat etelästä pohjoiseen ovat puolisentoista kilometriä. Järven pohjoisimmat osat ovat Askonlahti ja Mustikkalahti, joita erottaa Erkkisenniemi. Järvi kapenee pohjoisrannan Huikarinniemestä luoteeseen. Noin 20 hehtaaria Haapajärvestä on vähintään kymmenen metriä syvä. Syvä alue sijaitsee yhtenäisenä vyöhykkeenä Askonlahden kaakkoispuolella. Syvyyskäyrien perusteella suurin osa järvestä on enintään kuusi metriä syvä.
Haapajärven eteläisimmässä osassa sijaitsee noin kymmenen hehtaarin laajuinen Tulkunsaari, jonka eteläpuolitse Pyhäjoki virtaa järveen. Idässä Tulkunsaarta erottaa mantereesta Jokitulkku. Haapaveden keskustan katuverkkoon yhtyvä seututie 793 ylittää Haapajärven länsiosan Kylpyläsaaren kohdalla.
Pyhäjoki on Haapajärven merkittävin tulo- ja lasku-uoma. Sen lisäksi järveen laskee Myllyoja etelästä Vatjusjärviltä, joiden korkeustaso on 109,3 metriä merenpinnan yläpuolella.
Haapajärvi (54.031.1.001) kuuluu Haapajärven lähialueeseen (54.031), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Pyhäjoen vesistössä (54). Toinen jakovaihe on Haapajärven alue (54.03). Haapajärven lähialueeseen kuuluu Haapajärven ohella Haapolampi (54.031.1.002), joka on osa luonnonsuojelualuetta.
Leinonen (järvi)

Leinonen on melko sokkeloinen ja syvyyssuhteiltaan epäyhtenäinen järvi Liperin koillisosassa Pohjois-Karjalassa. Sen pinta-ala on 87 hehtaaria. Etäisyys Joensuusta on 10 kilometriä länsiluoteeseen.
Maantiede.
Leinosen ulottuvuus kaakosta luoteeseen on kaksi kilometriä. Niemimaat erottavat järven pohjoista ja läntistä osaa keskisestä ja eteläisestä osasta. Laajin niemi on Kirkkoniemi. Nimettyjä lahtia ovat Ruostelahti pohjoisessa, Kiiskilahti idässä ja Lautasuonlahti järven kaakkoisosassa. Noin viidesosa Leinosesta on vähintään kymmenen metriä syvä. Syvin alue sijaitsee järven länsiosassa, jossa kymmenen metrin syvyyskäyrä kulkee noin 20 metrin päässä rantaviivasta. Toinen syvänne ulottuu Lautasuonlahdelta Kiiskinlahdelle, ja järven pohjoisosassa sijaitsee kaksi pinta-alaltaan pientä syvännettä.
Kartan perusteella Leinosessa sijaitsee kolme vähäistä, nimetöntä saarta. Järven rannoilla on melko paljon asutusta. Leinonen laskee järven länsiosasta alkavaa Myllypuroa länteen Jyrinjärveen (90,4 metriä mpy).
Leinosen vesitilavuus on 5 386 000 kuutiometriä.
Leinonen (04.359.1.009) kuuluu Myllypuron valuma-alueeseen (04.359), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Viinijärven valuma-alue (04.35) ja ensimmäinen jakovaihe on Oriveden–Pyhäselän alue (04.3). Leinonen on toiseksi laajin Myllypuron valuma-alueen neljästätoista vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Laajin on Matkalampi ja kolmantena tulee Harinjärvi, jota seuraa Kuusijärvi.