tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Aimen Belaid

Aimen Belaid (s. 2. tammikuuta 1989 Pariisi, Ranska) on ranskalais-tunisialainen jalkapalloilija. Puolustajana pelaava Belaid on seuratasolla pelannut Ranskan ja Tunisian lisäksi Tšekissä, Bulgariassa, Englannissa ja Saudi-Arabiassa.
Hänen veljensä Tijani Belaid on myös jalkapalloilija.
Ura.
Belaid aloitti jalkapalloilun synnyinmaassaan Ranskassa Paris FC:n ja SM Caenin junioriseuroissa. Myöhemmin hän siirtyi vuoden 2007 aikana Tšekkiin Slavia Prahan kakkosjoukkueeseen.
Elokuussa 2010 Belaid allekirjoitti kahden vuoden sopimuksen ranskalaisen Grenoblen kanssa. Hän pelasi seurassa kahdeksan sarjaottelua.
Kesällä 2012 Belaid siirtyi ES Saheliin. Syyskuussa 2013 hän siirtyi Lokomotiv Plovdiviin.
Tammikuussa 2014 hän siirtyi Levski Sofiaan. Tammikuussa 2016 hän teki kahden ja puolen vuoden sopimuksen englantilaisseura Rotherham Unitedin kanssa. Lopetettuaan Rotherhamissa kesällä 2017 hän oli muutaman kuukauden ilman sopimusta, kunnes hän joulukuussa 2017 palasi Levski Sofiaan. Helmikuussa 2019 hän siirtyi saudiarabialaisseura Ohodiin, jossa hän pelasi kevään 2019.
Taistelu Ahvenanmaasta

Taistelu Ahvenanmaasta on ye-komentaja Arvo Komulaisen kirja Ahvenanmaasta käydyistä taisteluista ja solmituista sopimuksista 1700-luvulta nykyaikaan. 
Komulaisen mukaan Ahvenanmaan demilitarisointi on purettava ja sinne on sijoitettava tykistö- ja ohjusasemia. Ilman puolustusta oleva maakunta voitaisiin miehittää nopeasti ja Suomen mahdollisuudet pitää meriyhteyksiä olisivat käytännössä menetetyt.
Teoksen kirjoittamisessa ovat auttaneet komentaja Tapani Mattila, kommodori Seppo Lintula, komentaja Ilpo Bergholm, komentajakapteeni Auvo Viita-aho, maisteri Pekka Silvasti ja kapteeniluutnantti Jyrki Myllyperkiö.
Vladimir Jurkevitš

Vladimir Ivanovitš Jurkevitš (, 1885–1964) oli venäläinen laivasuunnittelija, joka suunnitteli aluksia Venäjällä, Ranskassa ja Yhdysvalloissa. Hänen kuuluisin luomuksensa oli "S/S Normandie". 
Elämäkerta.
Jurkevitš opiskeli 1903–1907 Pietarissa. Valmistumisensa jälkeen hän meni Kronstadtin laivastokouluun. Venäjälle tuhoisan Venäjän–Japanin sodan jälkeen hän työskenteli kotimaansa laivaston ajanmukaistamiseksi. Hän omistautui työlleen täysin, ja vuonna 1911 valmistunutta taistelulaiva "Sevastopolia" pidettiin aikaansa edellä olevana. Lisäksi hän oli mukana sukellusveneiden suunnittelussa. 
Venäjän sisällissodassa Jurkevitš kannatti valkoisia. Kun Pjotr Wrangelin johtama Etelä-Venäjän armeija kärsi 1920 tappion Krimillä, hän siirtyi Turkkiin. 
Elämä Turkissa oli vaikeaa. Jurkevitš ei saanut oman alansa töitä, vaan työskenteli satamassa ahtaajana ja korjasi toisten emigranttien kanssa autoja. Hän siirtyi 1922 Pariisiin. 
Ranskassa Jurkevitšin elämä vähitellen koheni. Hän työskenteli aluksi sorvaajana Renaultin autotehtaalla ja piirsi rakennepiirustuksia telakalla. 
Hänelle tuli tilaisuus esitellä suunnitelmiaan Cunard Linelle, joka oli suunnittelemassa uutta "RMS Queen Marya". Hän esitti, että jos alus rakennettaisiin hänen suunnitelmiensa mukaan, sen teho nousisi yhden kuudesosan verran. Cunard Linen johto torjui suunnitelman liian radikaalina.
Jurkevitš pääsi töihin Penhoët-yhtiöön, jolla oli yksinoikeus matkustajalaivojen suunnitteluun. Yhtiö oli saanut tilauksen suuresta Atlantin linjalaivasta. Aluksesta oli tuleva myöhemmin kuuluisa "S/S Normandie". Jurkevitš päätti tehdä työn lähes kokonaan yksin. Hän aloitti 1929 suunnittelun ja työskenteli lähes ympärivuorokautisesti.
Talouskriisi ja muut vaikeudet aiheuttivat sen, että "Normandie" teki neitsytmatkansa vasta 1935. Aluksen keskinopeus oli lähes 30 solmua, millä se voitti Atlantin Sinisen nauhan. Jurkevitšin luomat vallankumoukselliset tekniset ratkaisut tekivät "Normandiesta" lähes yhtä nopean kuin "Queen Marysta", jonka koneet tuottivat 200 000 hevosvoiman tehon. "Normandien" koneet tuottivat 160 000 hevosvoiman tehon ja kuluttivat huomattavasti vähemmän polttoainetta.
Jurkevitš oli viimein saavuttanut menestystä. Hän perusti suunnittelutoimiston "BAKNI". Toimisto sai asiakkaita monista Euroopan maista, kun haluttiin joko rakentaa uusi laiva tai uudistaa vanhaa. Jurkevitš siirtyi maaliskuussa 1937 Yhdysvaltoihin, missä hän perusti suunnittelutoimiston Yourkevitch Ship Design Inc. Vuoteen 1938 mennessä oli Jurkevitšin suunnitelmien mukaan rakennettu tai uudistettu 42 alusta. Hän luennoi laivanrakennuksesta Michiganin yliopistossa ja Massachusetts Institute of Technologyssa. Toisen maailmansodan aikana hän oli Yhdysvaltain laivaston teknisenä neuvonantajana.
Vuosina 1954–1957 Jurkevitš työskenteli projektissa, jonka tarkoituksena oli rakentaa laiva, joka purjehtisi Euroopasta Amerkikkaan kolmessa päivässä. Laivaan mahtuisi 6 000 matkustajaa, ja matkalipun hinta olisi ollut vain 50 dollaria. Ainuttakaan laivaa ei lopulta rakennettu. Jurkevitš konsultoi laivansuunnittelijoita Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Britanniassa kuolemaansa asti.
Eugène Balme

Eugène Jean François Balme (22. marraskuuta 1874 Oullins – 24. helmikuuta 1914 Pariisi) oli ranskalainen ampuja ja olympiamitalisti. Hän osallistui sekä Pariisin olympialaisiin 1900 että Lontoon olympialaisiin 1908, joissa kummissakin hän voitti yhden pronssimitalin. Balme voitti Pariisissa pronssia 25 metrin automaattipistoolista ja kahdeksan vuotta myöhemmin Lontoossa samanvärisen mitalin 300 metrin vapaakiväärin joukkuekilpailusta. Lontoossa hän oli myös neljäs sotilaskiväärin joukkuekilpailussa.
Balme voitti Milanon MM-kisoissa 1906 maailmanmestaruuden vapaakiväärin kokonaiskilpailussa tuloksella 967 ja makuuasennon kilpailussa tuloksella 340.
Oleg Šenin

Oleg Semjonovitš Šenin (, s. 2. heinäkuuta 1937 – 28. toukokuuta 2009) oli venäläinen kommunisti, entinen Neuvostoliiton kommunistisen puolueen politbyroon ja sihteeristön jäsen.
Šenin opiskeli rakennusinsinööriksi. Hän kohosi kommunistipuolueen johtotehtäviin Hakassian aluekomiteassa 1970-luvulla. Hän palveli Afganistanin kansandemokraattisen puolueen neuvonantajana ja toimi Krasnojarskin aluekomitean ensimmäisenä sihteerinä. Hänet valittiin 1989 Neuvostoliiton kansanedustajain kongressiin. Vuonna 1990 hänestä tuli politbyroon ja keskuskomitean sihteeristön jäsen.
Šenin oli valtion hätätilakomitean jäsen elokuun 1991 kaappauksessa Gorbatšovia vastaan ja joutui vuodeksi vangituksi. Hänet armahdettiin 1994.
Šenin oli Sergei Skvortsovin uudelleen perustaman Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean jäsenenä. Vuonna 1993 hän oli perustamassa Kommunististen puolueiden liitto – Neuvostoliiton kommunistinen puolue -puoluetta (SKP-KPSS, СКП-КПСС). Šenin johti Neuvostoliitosta irtautuneissa maissa toimivien kommunististen puolueiden liittoa.
Šenin kuului Venäjän federaation kommunistisen puolueen (KPRF) keskuskomiteaan ja hän edusti puoluetta keskusvaalilautakunnassa. SKP-KPSS hajosi 2000 kun KPRF:n johtaja Gennadi Zjuganov ei suostunut luomaan yhdistettyä Venäjän ja Valko-Venäjän kommunistista puoluetta. Zjuganov jäi SKP-KPSS:n puheenjohtajaksi, jolloin Šenin kannattajineen perusti uuden Neuvostoliiton kommunistisen puolueen.
Šenin pyrki ehdolle Venäjän presidentinvaaliin 2008, mutta rekisteröinti kaatui virheisiin dokumenteissa. Šenin piti hylkäämistä poliittisena.
Aurinko Golf

Aurinko Golf on Naantalissa vuonna 2006 avattu 27-reikäinen golfkeskus. Se sijaitsee Naantalin pohjoispuolella Ladvo-Vengan kaupunginosassa. Vuonna 2020 kentällä pelattiin yli 60 000 kierrosta ja sen seuraan Aurinkogolf ry:hyn kuuluu yli 2700 jäsentä. 
Aurinko Golfilla on 18 reiän par 72 kenttä ja yhdeksän reiän par 30 YSI+-kenttä, sekä range, lähipelialue ja harjoitusviheriöitä 4 kpl. 
Alue on 93 hehtaarin suuruinen josta kaksi kolmasosaa on vaihtelevaa kallio sekä mäntymetsä maisemaa ja korkeuserot omaavaa maastoa. Loput alueesta on kumpuilevaa viljely- ja laidunmaata. Alueella on runsaasti omenapuita ja paikalla sijaitsikin ennen Vengan tila.
Achille Paroche

Nicolas Achille Paroche (1. maaliskuuta 1868 Sery – toukokuu 1933 Signy-l'Abbaye) oli ranskalainen ampuja ja olympiavoittaja. Hän voitti urheilu-urallaan yhteensä viisi olympiamitalia ja osallistui sekä Pariisin olympialaisiin 1900 että Antwerpenin kisoihin 1920. Paroche kilpaili vuoden 1900 olympialaisissa mitalilajiensa lisäksi 300 metrin sotilaskiväärin moniasentokilpailuun ja saman aseen pysty- ja polviasentokilpailuihin. 20 vuotta myöhemmin Antwerpenissa hän oli mukana 300 metrin sotilaskiväärin makuuasennon joukkuekilpailun lisäksi myös 300 ja 600 metrin yhdistettyyn joukkuekilpailuun sotilaskiväärillä makuuasennosta ammuttuna, saman lajin 300 metrin henkilökohtaisessa kilpailussa. Paroche oli näiden ohella kilpailemassa myös muun muassa 50 metrin vapaapienoiskiväärin makuuasennon joukkue- ja henkilökohtaisessa kilpailussa sekä 300 metrin sotilaskiväärin moniasentokilpailuun.
Paroche voitti Torinon MM-kisoissa 1898 vapaakiväärin 3 × 40 laukauksen sarjan tuloksella 936 ja pystyasennon sarjan tuloksella 298. Kaksi vuotta myöhemmin hän voitti Pariisin olympialaisissa kultaa sotilaskivääin makuuasennosta tuloksella 332. Paroche voitti vielä Loosduinenin MM-kisoissa 1910 maailmanmestaruuden vapaakiväärin makuuasennossa pistein 352 ja Camp Perryn MM-kisoissa 1913 samassa lajissa tuloksella 358.
Paroche ampui vuonna 1898 vapaakiväärin 300 metrin 3 × 40 laukauksen sarjassa maailmanennätyksen 936 sekä vapaakiväärin 40 pystyssä ammutun laukauksen sarjan maailmanennätyksen 298. Ennätykset pysyivät voimassa seuraavaan vuoteen, kunnes Lars Jørgen Madsen rikkoi 3 × 40 laukauksen ennätyksen ja Franz Böckli pystyasennon ennätyksen.
Azur

Azur oli Länsi-Saksan ensimmäinen saksalaisvalmisteinen satelliitti, joka laukaistiin 8. marraskuuta 1969 Vandenbergin lentotukikohdasta Kaliforniasta Scout-B -kantoraketilla. Satelliitin missio päättyi 29. kesäkuuta 1970. 
Azur oli maan säteilyvyöhykkeitä ja aurinkoa, etenkin aurinkotuulta, ja revontulia tutkiva tiedesatelliitti, joka luokiteltiin painonsa (72 kg) mukaan mikrosatelliitiksi (massa alle 100 kg).
Osa Azurin maa-asemista oli Suomen Lapissa ja täten se oli varhainen vaihe Suomen avaruustoiminnan alkua.
Iker Muniain

Iker Muniain Goñi, [], (s. 19. joulukuuta 1992 Pamplona, Navarra, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä tai hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Hän edusti Espanjan korkeimmalla sarjatasolla Primera Divisiónissa bilbaolaista Athleticia kausina 2009–2024.
Ura.
Muniain on edustanut Athleticia vuodesta 2005 lähtien, jolloin hän siirtyi seuraan pamplonalaisesta Chantreasta. Seuran edustusjoukkueessa hän teki ensiesiintymisensä 30. heinäkuuta 2009 Eurooppa-liigan karsintaottelussa Young Boysia vastaan. Viikkoa myöhemmin pelatussa toisessa osaottelussa hän teki 2–1-voittomaalin, jolla Athletic eteni otteluparista jatkoon. Tuolloin 16 vuoden ja runsaan seitsemän kuukauden ikäinen Muniain oli Domingo Acedon jälkeen toiseksi nuorin virallisessa ottelussa debytoinut ja nuorin virallisessa ottelussa maalin tehnyt Athleticin pelaaja.
Primera Divisiónissa Muniain debytoi kauden 2009–2010 avauskierroksella 30. elokuuta 2009 Espanyolia vastaan. Hän rikkoi jälleen ennätyksen, kun hänestä tuli Espanjan korkeimman sarjatason nuorin maalintekijä 4. lokakuuta 2009 ottelussa Real Valladolidia vastaan. Aiemmin ennätystä piti hallussaan Xisco Nadal.
Muniain edusti Espanjaa alle 17-vuotiaiden EM-kilpailuissa vuonna 2009.
Isonysämuura

Isonysämuura ("Chamaeza nobilis") on Etelä-Amerikassa tavattava muuriin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Kooltaan isonysämuura on noin 23 cm. Lajin pää ja selkä ovat ruosteenruskeat. Silmien päällä on valkea silmäkulmajuova. Vatsa on mustan ja valkoisen viiruinen. Isonysämuura muistuttaa huomattavasti ulkonäöltään pienikokoisempaa nysämuuraa ("Chamaeza campanisona"), josta se eroaa punaruskeamman värin, valkoisen siipilaikun puutteen ja valkeamman vatsansa perusteella.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Isonysämuuraa tavataan Etelä-Amerikassa alueella, joka ulottuu Kolumbiasta Peruun ja Amazonian alueelle Brasiliaan. Linnun elinympäristöä ovat tiheän metsän pohjakerrokset yleensä alle 500 metrin korkeudella merenpinnasta. Lajin pesä on puunkolossa. Poikaset muistuttavat huomattavasti aikuisia.
Kansantaide

Kansantaide tarkoittaa sekä primitiivistä taidetta että teollistuneiden maiden taidekoulutuksesta riippumatonta taidetta. Voidaan puhua myös kansanomaisesta käyttötaiteesta, eli kullekin seudulle ominaisesta ornamentiikasta ja käsityöstä.
Kansantaidetta syntyy kulttuurien reunamilla. Se on eräänlaista perinnetaidetta, joka ei liity suoraan kullakin hetkellä arvostettuun valtakulttuuriin. Kansantaide muuttuu hitaasti. Tavallisesti se toistaa taiteen historiallisia tai esihistoriallisia piirteitä.
Primitiivinen taide on eri asia kuin kansantaide, koska se ei synny yksilön aloitteesta. Lisäksi primitiivisellä taiteella on uskontoon liittyvä maaginen tai symbolinen päätarkoitus.
Miletoksen portti

Miletoksen portti on antiikin aikainen teatraalinen porttirakennus, joka sijaitsi alun perin Miletoksessa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Se oli kaupungin Eteläisen agoran pohjoisportti. Nykyisin rakennelma on uudelleenpystytettynä Pergamon-museossa Berliinissä.
Historia.
Miletoksen Eteläisen agoran pohjoisportti rakennettiin keisari Hadrianuksen aikana Rooman keisarikaudella noin vuonna 120 jaa. Sen paikalla oli aiemmin ollut pienempi doorilaista tyyliä edustanut propylon-sisäänkäynti.
Portti vaurioitui maanjäristyksessä 200-luvulla, jonka jälkeen sitä kunnostettiin. Keisari Justinianuksen aikana varhaisella bysanttilaisella kaudella vuonna 538 portti rakennettiin osaksi uutta, entistä pienemmän alan kattanutta kaupunginmuuria. Portti sortui maanjäristyksessä lopulta 900- tai 1000-luvulla.
Portin kivet lojuivat maassa, kunnes saksalainen arkeologi Theodor Wiegand teki kaivauksia Miletoksen sijaintipaikalla nykyisessä Turkissa 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa. Vuosina 1907–1908 pääosa rakennelmasta siirrettiin Berliiniin varastoitavaksi odottamaan Pergamon-museon valmistumista. Portti pystytettiin uuteen museorakennukseen vuosina 1928–1929 suureksi osaksi alkuperäisestä materiaalista. Alkuperäiselle paikalleen ovat jääneet lähinnä portin perustukset.
Portti kärsi vahinkoja toisen maailmansodan lentopommituksissa, ja se restauroitiin alustavasti vuosina 1952–1953. Vuosina 2005–2008 portti korjattiin sotaa edeltävään asuunsa osana kokonaisvaltaista pitkäaikaissuunnitelmaa. 
Rakennus.
Portti sijaitsi alun perin Miletoksen Pohjoisen ja Eteläisen agoran välissä olleen keskusaukion etelälaidalla, toimien Eteläisen agoran pohjoisporttina. Portin lähellä sijaitsivat Buleuterion ja Nymfaion.
Ulkonäöltään portti jäljittelee roomalaisen teatterin näyttämön taustaseinää ("scaenae frons"). Se on pohjakaavaltaan U-kirjaimen muotoinen, ja sen leveys on noin 29 metriä, syvyys noin 14,7 metriä ja korkeus noin 17 metriä. Portti on kaksikerroksinen ja se oli rakennettu kolmiportaiselle krepidomalle. Agoran sisäänkäyntinä toimivat alakerroksen kolme kaariholvattua porttiaukkoa.
Kummankin kerroksen julkisivu on koristeltu pylväillä. Alakerroksen pylväät on sijoitettu korkeille jalustoille ja edustavat kompositatyyliä. Yläkerroksen pylväät ovat pienempiä ja edustavat korinttilaista tyyliä. Pylväät kannattavat koristeellista entablementtia. Friisit on koristeltu reliefeillä. Toisen kerroksen pylväiden väleissä on syvennyksiä, joissa on ollut veistoksia. Ne esittivät Rooman keisareita tai näiden taisteluja barbaareja vastaan. Sivupylväikköjen päällä on täydet päätykolmiot ja kahden keskimmäisen pylväikön päällä päätykolmioiden puolikkaat.
Mayaguezin välikohtaus

Mayaguezin välikohtaus tapahtui 12. toukokuuta – 15. toukokuuta 1975, kun Khmer Rougein merivoimien sota-alus kaappasi Siaminlahdella amerikkalaisen rahtilaivan "SS Mayaguezin".
Mayaguezissa oli 39 hengen miehistö, ja se oli matkalla Hongkongista Thaimaahan. Alus oli saapunut noin 60 meripeninkulman päähän Kambodžan merialueelle, kun kambodžalainen tykkivene kaappasi sen Koh Tangin saaren edustalla.
Kambodžassa silloin vallassa olleiden punakhmerien hallituksen mukaan Mayaguezin oli liikkunut Kambodžan aluevesillä vakoilutehtävissä. Kambodžalainen sotalaiva vei Mayaguezinin Sihanoukvillen satamakaupunkiin. Yhdysvaltojen aluksen väitettiin liikkuneen vain jonkin meripeninkulman päässä Koh Tangin kalliosaarista, joita sekä Vietnam että Kambodža vaativat itselleen.
Välikohtaus aiheutti Kambodžan ja Yhdysvaltojen välille vakavan diplomaattisen välikohtauksen. Yhdysvaltain presidentti Gerald Ford aloitti diplomaattiset neuvottelut aluksen vapauttamisesta ja vetosi Yhdistyneisiin kansakuntiin saadakseen miehistön vapaaksi. Kahden päivän kuluttua 14. toukokuuta Ford antoi määräyksen vapauttaa rahtilaivan ja sen miehistön pakkokeinoin. Yhdysvaltain merijalkaväkeä lennätettiin Utapaon sotilastukikohtaan Thaimaahan, ja Yhdysvaltain ilmavoimat saivat määräykseen pommittaa kambodžalaisia aluksia ja Kampong Somia. Kolme tykkivenettä upotettiin ja neljä sai vaurioita.
Yhdysvaltain armeijan kahdensadan hengen vahvuinen sotilasosasto nousi 15. toukokuuta maihin Koh Tangin kohdalla, ja Mayaguezinin miehistö vapautettiin. Välikohtauksessa kuoli 35 ihmistä, joista viisitoista amerikkalaisia sotilaita.
Yhdysvaltain armeijan tekemä vapautus ja sotilaalliset toimenpiteet aiheuttivat Thaimaassa amerikkalaisvastaisia mielenosoituksia, ja Thaimaan hallitus vaati Yhdysvalloilta anteeksipyyntöä siitä, että Thaimaan tukikohtia oli käytetty vapautusyrityksessä.
Cullinan

Cullinan oli maailman suurin luonnontimantti. Se löydettiin Etelä-Afrikasta vuonna 1905. Etelä-Afrikan hallitus lahjoitti timantin vuonna 1907 Yhdistyneen kuningaskunnan kuninkaalle Edvard VII:lle. Kivi leikattiin 105:een osaan, joista suurimmat Cullinan I ja Cullinan II ovat maailman suurimpia hiottuja timantteja.
Historia.
Cullinan löydettiin 26. tammikuuta 1905 Pretorian lähellä olevasta timanttikaivoksesta Transvaalissa Etelä-Afrikassa. Timantin löysi Frederick G. S. Wells, joka sai löydöstään 10 000 dollarin bonuksen. Timantti nimettiin kaivoksen johtajan Thomas Cullinanin mukaan.
Cullinan oli löydettäessä 3 106 karaatin painoinen ja mitoiltaan 10,1 × 6,35 senttimetriä, mikä teki siitä kaikkien aikojen suurimman jalokivilaatuisen luonnontimantin. Se oli myös poikkeuksellisen virheetön ja väriltään ainutlaatuisen sinertävän valkoinen.
Cullinan oli aluksi näytteillä Johannesburgin Standard Bankissa. Vuonna 1907 se lähetettiin tavallisessa postissa Lontooseen ostettavaksi. Kun kukaan yksityinen ei ostanut sitä, Transvaalin hallitus osti sen kaivosyhtiöltä 150 000 punnan hintaan (nykyrahassa yli 18 miljoonaa puntaa). Samana vuonna Brittiläiseen imperiumiin kuuluneen Transvaalin hallitus antoi timantin Yhdistyneen kuningaskunnan kuningas Edvard VII:lle 66-vuotissyntymäpäivälahjaksi. Lahjan tarkoituksena oli parantaa Britannian ja Etelä-Afrikan suhteita toisen buurisodan jäljiltä. Timantin luovutus kuninkaalle tapahtui 9. marraskuuta 1907.
Cullinan lohkaistiin vuonna 1908 yhdeksään suureen osaan sekä 96 pienempään osaan. Suurimmat osat nimettiin I:stä IX:ään. Kahdeksan kuukautta kestänyt leikkaus ja hionta teetettiin Amsterdamissa Joseph Asscherilla. Suurimmat osat Cullinan I ja Cullinan II luovutettiin virallisesti kuninkaalle 21. marraskuuta 1908, minkä jälkeen ne asetettiin julkisesti näytteille Lontoon Toweriin.
Osista suurin, Cullinan I eli "Afrikan tähti", painaa 530 karaattia, ja se on maailman suurin väritön hiottu timantti. Se on nykyisin sijoitettu Yhdistyneen kuningaskunnan kruununjalokiviin kuuluvaan kuninkaalliseen valtikkaan. Cullinan II painaa 317 karaattia. Se on liitetty Imperial State Crowniin, jota käytetään kruunajaisissa. Kumpikin kivi on irrotettavissa muuhun käyttöön.
Hionnan suorittanut Joseph Asscher piti pienemmät kivet itsellään palkkiona. Edvard VII osti häneltä kivet VI–VIII. Etelä-Afrikan hallitus osti Asscherilta kaikki loputkin kivet ja lahjoitti ne kuningatar Marylle vuonna 1910. Cullinan III ja Cullinan IV sijoitettiin vuonna 1911 Maryn kruunuun. Muita kiviä käytetään kaulakoruissa ja rintakoruissa, ja ne olivat osa kuningatar Elisabet II:n yksityistä jalokivikokoelmaa.
Kadri Simson

Kadri Simson (os. Must) (s. 22. tammikuuta 1977 Tartto) on virolainen poliitikko, joka on toiminut 1. joulukuuta 2019 lähtien Euroopan unionin energiakomissaarina von der Leyenin komissiossa. Hän edustaa Euroopan tasolla ALDEa ja Virossa keskustapuoluetta. 
Simson toimi aiemmin Riigikogun jäsenenä vuosina 2007–2016 ja Viron talous- ja infrastruktuuriministerinä 23.11.2016–29.4.2019. Viron keskustapuolueen puoluesihteerinä hän toimi vuosina 2003–2007 ja varapuheenjohtajana 2007–2015 ja jälleen 2016.
Simsonin isä oli pitkäaikainen kansanedustaja, historioitsija ja professori Aadu Must. Äiti on tietohallinnon korkeampi virkamies, tohtori Ülle Must. Kadri Must avioitui toimittaja Priit Simsonin kanssa vuonna 2008. 
Simson on opiskellut historiaa Tarton yliopistossa ja politiikan tutkimusta University College Londonissa. Hänen isänsä Aadu Must on myös toiminut politiikassa.
Vielä vuonna 2010 keskustapuolueen varapuheenjohtajana toiminut Simson puolusti puheenjohtaja Edgar Savisaarta, kun tätä syytettiin Venäjältä pyydetystä vaalirahasta. 
Savisaaren tukijana tunnettu Simson haastoi tämän puheenjohtajavaalissa marraskuussa 2015, mikä jakoi puolueen häntä tukeviin uudistusmielisiin ja Savisaarta tukeviin vanhoillisiin, mutta Simson hävisi vaalin niukasti. Vaalikampanja Simsonia vastaan oli mustamaalaava, ja vaalin ratkettua lehdet arvelivat Savisaaren ryhtyvän rangaistustoimiin Simsonia vastaan. Savisaar ei enää nimittänyt Simsonia varapuheenjohtajaksi, vaikka tämä oli johtanut puoluetta Savisaaren maaliskuisesta sairastumisesta asti. 
Puheenjohtajavaalissa Simson sai 47 % äänistä.
Alberto João Jardim

Alberto João Cardoso Gonçalves Jardim (s. 4. helmikuuta 1943 Funchal, Madeira) on portugalilainen poliitikko, joka toimi Madeiran itsehallintoalueen presidenttinä vuosina 1978–2015. Hän edustaa Portugalin PSD-puoluetta. Hänen persoonansa on aina ollut kiistelty.
Jardim oli yksi Partido Social Democrata -puolueen perustajista. Nimestään huolimatta se edustaa sosialidemokratian sijasta oikeisto-liberaalia suuntausta. Puolue perustettiin toukokuussa 1974 kuukausi neilikkavallankumoksen jälkeen. Neilikkavallankumouksessa maan vasemmistolaisia aineksia sisältänyt armeija syrjäytti aiemman oikeistodiktatuurin. PSD-puolueen tuki oli Madeiralla vahva ja Jardim valittiin vuonna 1978 Madeiran autonomisen alueen ensimmäiseksi presidentiksi.
Jardim erosi tehtävistään 19. helmikuuta 2007 protestina Portugalin hallinnon hyväksymälle laille alueiden varainkäytöstä. Tämän johdosta Madeiralla järjestettiin ennenaikaiset vaalit, joissa Jardim tuli valituksi uudestaan ylivoimaisella enemmistöllä.
Jardim on kiistelty poliitikko; hänen poliittiset vastustajansa pitävät häntä puhtaana populistina, ja hän on tunnettu terävistä hyökkäyksistä oppositiota kohtaan. Kaikesta huolimatta hänen kansansuosionsa säilyi vankkumattomana kolmekymmentä vuotta. Jardimin aikana nimittäin onnistuttiin kohentamaan oloja Madeiralla usealla eri alalla. Suurin syy tälle on Madeiran pääsy monien Euroopan unionin tukirahastojen piiriin.
Philippe Goddin

Philippe Goddin (s. 27. toukokuuta 1944 Bryssel, Belgia) on Tintti-sarjakuvan asiantuntija. Hän on kirjoittanut aiheesta useita kirjoja, joista tunnetuin on "Hergé and Tintin, Reporters". Hän toimi konsulttina televisiosarjan "Tintin seikkailut" (1991–1992) tekemisessä, jotta sarjan jaksot olisi saatu vastaamaan sarjakuvaa.
Kirby-palkinto

Kirby-palkinto, joka tunnetaan myös Jack Kirby -palkintona on vuosina 1985–1987 "Amazing Heroes" -lehden jakama palkinto, joka jaettiin saavutuksista sarjakuvan alalla. Sen loi Dave Olbrich. Palkinto oli nimetty käsikirjoittajana ja piirtäjänä tunnetun Jack Kirbyn mukaan ja sen jakoivat sarjakuvan ammattilaiset.
Vuonna 1987 palkinnon jako lopetettiin, kun Olbrich ja "Amazing Heroesin" kustantaja Fantagraphics Books eivät päässeet yksimielisyyteen palkinnon omistamisesta. Riita sovittiin lakkauttamalla Kirby-palkinto ja perustamalla kaksi uutta, keskenään kilpailevaa sarjakuvapalkintoa, jotka olivat Harvey-palkinto ja Eisner-palkinto.
Figuratiivinen taide

Figuratiivinen taide tai esittävä taide on esittäviä aiheita, kuten ihmis- tai eläinhahmoja, kuvaavaa kuvataidetta. Kuvataiteissa puhutaan esittävästä taiteesta silloin, kun teos perustuu representaatioon.
Figuratiivinen taide on yleensä maalaustaidetta tai kuvanveistoa. Arkkitehtuuri on luonteeltaan ei-esittävää, mutta myös figuratiivista arkkitehtuuria on olemassa.
Termiä käytetään usein abstraktin taiteen vastakohtana.
20 Golden Greats (The Kinksin albumi)

20 Golden Greats on The Kinksin syyskuussa 1978 julkaistu kokoelma-albumi.
Materiaali koostuu vuosilta 1964–1970, jolloin yhtye levytti Pye Recordsille. Albumi oli yhtyeen ensimmäinen brittilistalle noussut levy sitten vuoden 1971 "Golden Hour of The Kinksin".
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Pahkavaara

Pahkavaara on vaara ja kylä joka sijaitsee Ilomantsissa. Pahkavaaralla on kuvattu elokuvat "Tukkijoella" ja "Kuningasjätkä".
Pahkavaara on suojeltu Natura 2000-ohjelmassa.
Daniel Jarque

Daniel Jarque i González (1. tammikuuta 1983 Barcelona, Espanja – 8. elokuuta 2009 Firenze, Italia) oli espanjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän edusti koko ammattilaisuransa barcelonalaista Espanyolia.
Jarque syntyi Barcelonassa, mutta vietti lapsuutensa läheisessä Sant Boi de Llobregatissa. Hän aloitti jalkapalloilun kaupungin paikallisseurassa Ciudad Cooperativassa, josta siirtyi 12-vuotiaana Espanyoliin. Ensiesiintymisensä Espanyolin edustusjoukkueen riveissä Espanjan korkeimmalla sarjatasolla Primera Divisiónissa hän teki 20. lokakuuta 2002 ottelussa Recreativoa vastaan. Kauden 2004–2005 jälkeen hän vakiinnutti paikkansa joukkueessa. Jarque joukkueineen voitti Espanjan cupin Copa del Reyn vuonna 2006 ja ylsi UEFA Cupin loppuotteluun vuonna 2007. Ennen kautta 2009–2010 hän korvasi seuralegenda Raúl Tamudon Espanyolin kapteenina.
Jarque pelasi myös Espanjan juniorimaajoukkueissa. Hän kuului alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden vuonna 2002 voittaneeseen joukkueeseen.
Jarque menehtyi sydänkohtaukseen 8. elokuuta 2009 Firenzessä Italiassa, jossa Espanyolin joukkue oli harjoitusmatkalla. Juuri ennen kuolemaansa hän oli hotellihuoneessaan ja puhui puhelimessa naisystävälleen, joka ilmoitti joukkueen henkilökunnalle puhelun katkettua erikoisesti. Pian tulleesta avusta huolimatta Jarqueta ei saatu elvytettyä. Jarquen ystävä Andres Iniesta omisti MM-loppuottelun 2010 voittomaalin Dani Jarquelle. Iniestan paidassa luki: aina kanssamme Dani Jarque.
Thompsonin lentoasema

Thompsonin lentoasema (, tunnetaan myös nimellä "Thompson Municipal Airport") on lentoasema Kanadan Manitoban provinssissa, noin 5,6 km Thompsonin kaupungista pohjoiseen. Kentän omistaa "Thompson Regional Airport Authority" ja sitä ylläpitää District of Mystery Laken aluehallinto. Lentoasema on Manitoban kolmanneksi vilkkain Winnipegin kansainvälisen lentoaseman ja Winnipeg/St. Andrewsin lentoaseman jälkeen.
Historia.
Thompsonin lentoaseman rakensi vuonna 1961 International Nickel Company omaan käyttöönsä. Lentokentällä oli vain yksi 914 metriä pitkä sorapintainen kiitotie. Vuonna 1963 lentoasema siirtyi Transport Canadan omistukseen. Lentoasemaa on tästä alkaen ylläpitänyt District of Mystery Laken aluehallinto. Maaliskuussa 2000 lentoasema siirtyi Thompson Regional Airport Authorityn omistukseen.
Säännöllistä reittiliikennettä lentoasemalle suorittavat Calm Air ja Perimeter Aviation, lisäksi kentältä toimii Missinippi Airways, Fast Air ja Custom Helicopters, Kanadan ratsupoliisin ilmajaostolla on asemalla toimipiste sekä kenttä toimii kesäkaudella maastopalojen sammuttamiseen käytettävien vesipommittajien tukikohtana.
Sámi Grand Prix

Sámi Grand Prix on vuotuinen saamelainen laulu- ja joikukilpailu. Sen järjestää Samisk Musikkfestival -järjestö ja se pidetään Koutokeinossa, Norjassa. Ensimmäinen Grand Prix järjestettiin vuonna 1990. 
Kilpailu koostuu kahdesta osasta: joikaamisesta ja laulamisesta. Kilpailun voittaja osallistuu Liet-Lávlutiin, eurooppalaisilla vähemmistökielillä käytäville laulufestivaaleille. 
Sámi Grand Prixiin osallistuvat artistit tulevat pääosin Norjasta, Ruotsista ja Suomesta.
Áillohaš-musiikkipalkinto.
Áillohaš-musiikkipalkinto on saamelaisen musiikin palkinto, jonka Norjan saamelaisten valtakunnallinen yhdistys (NSR), Koutokeinon kunta ja Koutokeinon Saamelaisten yhdistys perustivat vuonna 1993 Nils-Aslak "Áillohaš" Valkeapään 50. syntymäpäivän kunniaksi. Palkinto jaetaan vuosittain pääsiäislauantaina Sámi Grand Prix -kilpailun aikana ihmiselle tai ihmisille, jotka ovat edistäneet saamelaista musiikkia. Voittaja saa sekä 20 000 kruunua että diplomin ja pääsee kahdeksi viikoksi Lásságámmiin.
Ağa Yusuf pašša

Agha Yusuf pašša (, "Gürcü" = georgialainen) oli georgialaissyntyinen janitsaarikenraali ja janitsaarien agha, joka toimi osmanien valtakunnan suurvisiirinä 20. marraskuuta 1711 – 12. marraskuuta 1712 Ahmed III:n sulttaanikautena.
Agha Yusuf pašša oli janitsaarien kenraali edeltävän suurvisiirin Baltacı Mehmet paššan johtamalla Prutin sotaretkellä Venäjää vastaan, joka päättyi osmanien voittoon. Baltacı Mehmet onnistui piirittämään Pietari Suuren johtamat joukot leiriinsä, jolloin tsaari joutui antautumaan. Suuresta ylivoimastaan huolimatta Baltacı Mehmet hyväksyi venäläisille edullisen Prutin rauhana tunnetun rauhansopimuksen huolimatta Agha Yusufin ja muiden kenraalien vastustuksesta.
Yusuf pašša nimitettiin uudeksi suurvisiiriksi 20. marraskuuta 1711, kun Prutin sotaretkeltä palanneet joukot saapuivat Edirneen. Suurvisiirikautenaan Yusuf pašša kuului poliittiseen ryhmittymään, joka kannatti uutta sotaa Venäjää vastaan.
12. marraskuuta 1712 virka siirtyi Silahdar Süleyman paššalle.
Paraati

Paraati, myös ohimarssi, on ihmisjoukon muodostama kulkue, joka kulkee katsojien edessä tarkoituksenaan juhlistaa merkittävää tapahtumaa tai osoittaa paraatin järjestäjän kyvykkyyttä. Paraatin osallistujat ovat usein pukeutuneet yhteneviin asuihin paraatin teeman mukaisesti. Paraatin kulkua tahdittaa usein soittokunta, jaa marssijoiden välissä saattaa kulkea ajoneuvoja. Sotilasparaatit ovat yleisiä, mutta esimerkiksi Yhdysvalloissa järjestetään tärkeinä juhlapäivinä siviiliparaateja. Myös eri ihmis- tai kansanryhmät järjestävät paraateja, kuten seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen Pride.
Suomen puolustusvoimien yleisen palvelusohjesäännöön mukaan "Paraati järjestetään juhlapäivän kunniaksi. Siihen kuuluvat paraatikatselmus,
kenttähartaus ja ohimarssi." Paraatin vastaanottaja tekee paraatikatselmuksen ja ottaa vastaan ohimarssin.
Sotien aikana paraateja on järjestetty perinteisesti silloin, kun siihen osallistuva yksikkö tai yksiköt lähtevät sotaan. Myös vastustajalta vallatussa kaupungissa on usein sotilasperinteiden mukaisesti järjestetty voitonparaati.
Suomen puolustusvoimat järjestävät vuosittain valtakunnallisen paraatikatselmuksen ja ohimarssin puolustusvoimain lippujuhlan päivänä 4. kesäkuuta. Ylipäällikön ja komentajan vastaanottama valtakunnallinen sotilasparaati on järjestetty vaihtuvalla paikkakunnalla vuodesta 1952 alkaen. Suomessa paraatiperinnettä on tätä ennen edustanut 16. toukokuuta 1918 valkoisten voitonparaatista alkanut perinne, jonka myötä 16. toukokuuta paraatilla juhlistettiin sisällissodan päättymistä ja valkoisten voittoa. Kyseisenä päivänä järjestettiin paraati aina vuoteen 1939 saakka.
Nuori Aleksis -palkinto

Nuori Aleksis -palkinto on Äidinkielen opettajain liiton (ÄOL) organisoimien yläkoulun ja toisen asteen lukijaverkostojen myöntämä tunnustus edellisvuoden parhaalle kotimaiselle kauno- tai tietokirjalle. Toisen asteen ja yläkoulun raadit myöntävät omat palkintonsa, joiden arvo on 1 500 euroa. Palkinto jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 1999.
Toisen asteen Nuori Aleksis.
Toisen asteen Nuori Aleksis -palkinto myönnetään parhaalle edellisvuonna ilmestyneelle kotimaiselle kaunokirjalle. Palkinnon saajan valitsee ÄOL:n kokoama toisen asteen opiskelijoista koostuva raati. Palkittava teos voi olla romaani tai novelli- tai runokokoelma. Lasten- ja nuortenkirjallisuus, viihdekirjallisuus ja näytelmät jäävät kilpailun ulkopuolelle. Viisi suosituinta kirjaa etenee ahkerimmista lukijoista koostuvan viisihenkisen loppuraadin arvioitavaksi. Palkinnon saaja julkistetaan lokakuussa Helsingin kirjamessuilla. 
Yläkoulun Nuori Aleksis.
Vuonna 2020 myönnettiin ensimmäisen kerran yläkoulun Nuori Aleksis -palkinto. Yläkoulun lukijaverkostoon voivat osallisua 7.-9.-luokkalaiset, joista kootaan lukijaraati. Yläkoulun raati lukee kotimaista, nuorille suunnattua kauno- ja tietokirjallisuutta. Palkinnon saaja palkitaan Turun kirjamessuilla.
Palkitut.
Toisen asteen Nuori Aleksis.
Lähde (1999–2019)
Yläkoulun Nuori Aleksis.
Lähde (2020–2022)
Carl Ewald von Rönne

Carl Ewald von Rönne (, 25. joulukuuta 1663 – 29. joulukuuta 1716) oli venäläinen ratsuväenkenraali, joka osallistui suureen Pohjan sotaan ja Venäjän–Turkin sotaan 1710–1711.
Ruotsin hallitsemassa Räävelissä bremeniläistaustaiseen aatelissukuun syntynyt Rönne avioitui Anna Lucia de Preenin (1666–1729) kanssa vuonna 1699. Ruotsin armeijassa sotilaskoulutuksensa saanut ja sen jälkeen Hollannin sekä Saksin armeijoissa upseerina palvellut Rönne liittyi Venäjän armeijaan vuonna 1702 saaden pian komentoonsa oman rakuunarykmentin everstin arvoisena. Sotamenestyksen myötä Rönne yleni kenraalimajuriksi vuonna 1704, kenraaliluutnantiksi vuonna 1705, ja viimein kenraaliksi vuonna 1709.
Prutin sotaretkellä heinäkuun puolenvälin aikoihin 1711 Rönne sai toissijaisen, joskin tärkeän tehtävän kaartaa Prutjoelle edenneen osmaniarmeijan ohi ja vallata heidän huoltopisteensä, joka sijaitsi Tonavan varrella Brăilassa. Rönne matkasi 12 000-miehisen ratsuväkiosastonsa kanssa kiireellä ja eteni nopeasti kohti Brăilaa. Pietari Suuren armeija kuitenkin saarrettiin, ja hävittyään taistelun keisari joutui antautumaan. Panoksena oli paljon, sillä Pietari oli Baltacı Mehmet paššan johtaman osmaniarmeijan armoilla. Mehmet pašša kuitenkin tyytyi maltillisiin ehtoihin, sillä oli saanut sanan Rönnestä, joka oli tavoittanut Brăilan huoltopisteen samana päivänä, kun Prutin rauha allekirjoitettiin. Huoltokeskuksen häviäminen olisi vaarantanut valtavan osmaniarmeijan taistelukyvyn. Rönne, jolle sana jo vallitsevasta rauhantilasta ei etäisyyksien vuoksi ehtinyt, valloitti Brăilan, jonka joutui muutamaa päivää myöhemmin rauhan tultua luovuttamaan osmaneille.
Ennen kuolemaansa 1716 Rönne toimi Puolassa olevien joukkojen komentajana. Hänet palkittiin keisarillisen Venäjän korkea-arvoisimmalla kunniamerkillä Pyhän Andreaksen ritarikunnan kunniamerkillä.
Pyhän Andreaksen ritarikunta

Pyhän Andreaksen ritarikunta, virallisesti Pyhän apostoli Andreas Ensiksikutsutun ritarikunta (), on keisari Pietari Suuren vuonna 1698 perustama venäläinen ritarikunta.
Venäjän keisarikunnan ritarikuntien keskenäisessä arvojärjestyksessä Pyhän Andreaksen ritarikunta oli korkea-arvoisin. 
Historia.
Ritarikunta perustettiin vuonna 1698 Pyhän Andreaksen kunniaksi. Pietari Suuri oli saanut idean ritarikuntien perustamiseen kierrettyään Länsi-Euroopassa, ja katsoi näiden olevan eurooppalaisempi tapa palkita ansioituneita yksilöitä.
Kreivi Fjodor Golovin oli tunnustuksen saajista ensimmäinen 10. maaliskuuta 1699. Toinen kunniamerkin saaja oli Ivan Mazepa krimintataareita vastaan suunnatuista sotilasoperaatioista. Kun Napoleon nimitettiin ritarikuntaan vuonna 1807, Ruotsin kuningas Kustaa IV Aadolf palautti omat aiemmin saamansa ritarikunnan tunnukset protestina.
Keisarivallan aikana Pyhän Andreaksen tunnustuksen saaneet vastaanottajat saivat automaattisesti myös alempien ritarikuntien merkit. Pyhän Andreaksen tunnuksilla palkittiin myös maanpaossa olleita henkilöitä.
Keisarikunnan romahdettua vuonna 1917 sosialistit lakkauttivat ritarikunnan, mutta maanpakoon ajettu Romanovien perhe jatkoi ritarikunnan jakamista. Ritarikunta palautettiin virallisesti presidentin asetuksella nro 757 Venäjän korkeimmaksi siviili- ja sotilastunnustukseksi 1. kesäkuuta 1998. Tunnustuksen myöntämisperusteet muutettiin 7.syyskuuta 2010 annetulla presidentin asetuksella nro. 1099.
Myöntämisperusteet ja tunnukset.
Alkujaan ritarikunnalla palkittiin kaikkein erityislaatuisimpia ansioita sekä sotilaiden että siviilien keskuudessa. Pietari Suuren mukaan sillä palkittiin niitä, jotka olivat osoittaneet uskollisuutta, rohkeutta tai tehneet muita merkittäviä palveluksia kruunun tai valtion puolesta.
Nykyisin kunnianosoitusta myönnetään merkittäville valtiomiehille ja julkishenkilöille, merkittäville tiede-, kulttuuri-, taide- ja muiden toimialojen edustajille vain poikkeuksellisen merkittävistä ansioista Venäjän kansan ja maanhyväksi. Tunnustuksia voidaan myöntää lisäksi ulkomaisille valtionpäämiehille. 
Ritarikunnassa on vain yksi luokka: 
Kunniamerkin saaneet suomalaiset.
Luettelossa suomalaisiksi on laskettu myös venäläiset, joiden suku oli merkitty Suomen ritarihuoneelle:
Flavivirukset

Flavivirukset ("Flavivirus") ovat pääasiassa niveljalkaisten, yleensä hyttysten tai puutiaisten, levittämiä positiivisäikeisiä RNA-viruksia. Flaviviruksia tunnetaan tällä hetkellä 70 eri lajia, joista 13 aiheuttaa tautia ihmisessä.
Ryhmään kuuluu erittäin merkittäviä taudinaiheuttajia, kuten dengue-, keltakuume-, Japanin aivotulehdus-, Länsi-Niilin- ja puutiaisaivotulehdusvirukset.
Boris Šeremetev

Boris Petrovitš Šeremetjev (), (5. toukokuuta 1652 Moskova, Moskovan Venäjä – 28. helmikuuta 1719 Moskova, Moskovan Venäjä) oli Venäjän keisarikunnan armeijan sotamarsalkka, joka osallistui suureen Pohjan sotaan ja Venäjän–Turkin sotaan vuosina 1710–1711.
Šeremetjev taisteli vuonna 1681 Krimin tataareja vastaan. Seuraavana vuonna hän nousi pajari-luokkaan, jonka jäsenet kuuluivat Venäjän ylimpään ruhtinaalliseen palvelusluokkaan. Hän osallistui vuonna 1686 Moskovan suuriruhtinaskunnan ja Puolan välisiin ikuisen rauhan neuvotteluihin. Vuosina 1695–1696 hän oli mukana Azovin sotaretkillä, joiden tarkoitus oli vallata Asovanmerelle pääsyn estävä Azovin linnake. Toinen näistä sotaretkistä päättyi voitokkaasti.
Šeremetjev voitti Wolmar Anton von Schlippenbachin johtamat ruotsalaiset Kanepin ja Hummulin taisteluissa. Pohjan sodan ratkaisevassa Pultavan taistelussa kesällä 1709 Šeremetjev johti Venäjän armeijan keskustaa. Vuonna 1710 hän valtasi Riian.
Pohjan sodan jatkona käydyssä Venäjän–Turkin sodassa 1710–1711 Šeremetjev osallistui Pietari Suuren johtamaan Prutin taisteluun, jonka venäläiset hävisivät. Vuonna 1715 hän johti venäläisten sotaretkiä Pommeriin ja Mecklenburgiin.
Boris Petrovitš Šeremetjev kuoli 67-vuotiaana Moskovassa helmikuussa 1719.
Pyylampi (Siilinjärvi)

Pyylampi on asuinalue ja lampi Siilinjärvellä, noin 3 kilometriä kunnan keskustasta pohjoiseen. Alueen pääkatu on Pyylammintie. Pyylampi rajautuu idässä Räisälään, etelässä Harjamäkeen, lännessä Kevättömään (Siilinjärvellä sijaitseva järvi), Panninniemeen ja Pyylampeen (lampi). Alue on suosittu lapsiperheiden keskuudessa.
Pyylampi on osa laajempaa Siilinjärven Kirkonkylän aluetta.
Marjorie Oludhe Macgoye

Marjorie Oludhe Macgoye (21. lokakuuta 1928 Southampton, Iso-Britannia – 1. joulukuuta 2015 Nairobi, Kenia) oli kenialainen kirjailija ja runoilija. Hänen kuuluisimpia teoksiaan ovat muun muassa "Coming to Birth" ja "Homing In".
Elämä.
Marjorie Macgoye syntyi Englannissa vuonna 1928. Hän muutti Keniaan lähetyssaarnaajaksi 26-vuotiaana vuonna 1954. Macgoye meni naimisiin kenialaisen D. G. W. Macgoyen kanssa kuusi vuotta myöhemmin integroituen aviomiehensä laajaan perheeseen ja koko Luon maantieteelliseen yhteisöön. Juuri integroitumisen teema toistuu Macgoyen kirjallisessa tuotannossa.
Kirjallisen uransa Macgoye aloitti vuonna 1983 romaanilla "The Present Moment", mutta varsinainen läpimurto tapahtui vuonna 1986 "Coming to Birth" -romaanilla, joka voittikin samana vuonna Sinclair Prize for Fiction -palkinnon. Romaanien lisäksi Macgoye kirjoitti ja julkaisi useita runoja.
Macgoye kuoli kotonaan Nairobin Ngarassa 1. joulukuuta 2015.
Painkiller (kappale)

Painkiller on brittiläisen heavy metal -yhtyeen Judas Priestin kappale samannimiseltä studioalbumilta. Kappale esittelee levyn ominaissoundin hyvin: Rob Halfordin laulu kuuluu melkein koko ajan ylärekisterissä ja kitaransoitossa kuullaan nopeaa sweep pickingiä. Kappaleen alussa kuuluva rumpusoolo taas esittelee uuden rumpalin Scott Travisin taidot ja nopeuden. Halfordin mukaan kappale kertoo tarinan enkelistä, joka on lähetetty kostamaan pahantekijöille näiden tekosensa.
Ensimmäisen soolon kappaleessa soittaa Glenn Tipton ja toisen taas K.K. Downing.
Arvostus.
Kappale on äänestetty Radio Rockin suurimmissa Judas Priestin 3. parhaaksi kappaleeksi Lochnessin ja Breaking the Lawin jälkeen.
Eva Christensen

Eva Christensen on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, joka tunnetaan Ginrein roolista OVA-sarjoissa "Giant Robo: The Animation" ja "Ginrei Special".
Ura.
Christensen aloitti ääninäyttelemisen animaatioissa tekemällä aluksi sivuääniä Pokémoniin ja sai myöhemmin merkittävämmän roolin Ginreinä "Giant Robo: The Animationissa", jonka hän myöhemmin uusi "Grinrei Specialissa" vuonna 2005. Christensenillä oli pääosa myös animesarjassa "Shrine of the Morning Mist". Ensimmäisen alkuperäisroolin hän teki Teini-ikäisiin mutanttininjakilpikonniin, toimiessaan sarjan kuudennen tuotantokauden aikana Viralin äänenä, joka oli yksi Turtlesien vihollisista.
Tord Grip

Tord Grip (s. 13. tammikuuta 1938) on ruotsalainen jalkapallovalmentaja ja entinen hyökkääjä. Grip on tehnyt pitkän uran eurooppalaisen jalkapallon parissa. Suurimmat menestykset ovat tulleet yhteistyössä Sven-Göran Erikssonin kanssa.
Pelaajaura.
Grip aloitti peliuransa juniorina kotikaupunkinsa Ytterhogdal IK:ssa 1950-luvulla. 1955 hän siirtyi Degerforsiin, jota hän edusti 9 vuoden ajan. 1965 ura jatkui AIK:ssa. Hän opiskeli pelaamisen ohella liikuntatieteitä. Ruotsin maajoukkueessa Grip pelasi vuosina 1963–1967 kolme maaottelua, joissa teki yhden maalin. 
1969 Grip siirtyi KB Karlskogaan, jossa hän pelasi uransa viimeiset vuodet toimien seuran pelaajavalmentajana. Hän lopetti pelaajauransa seurassa 1973.
Ura valmentajana.
Neljän pelaajavalmentajavuoden jälkeen Grip siirtyi 1974 Örebro SK:n päävalmentajaksi. Ura jatkui lyhyiden pestien merkeissä ja Grip valmensi 1970- ja -80 -lukujen taitteessa niin ruotsalaisia seurajoukkueita kuin Ruotsin U21-maajoukkuetta. Norjan jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana Grip toimi 1987–1988, muttei onnistunut johdattamaan maata EM-kisoihin 1988. 
1988 Grip siirtyi Sveitsin pääsarjaseura BSC Young Boysin peräsimeen, mutta menestys sveitsiläiseurassa jäi vaisuksi ja Grip sai potkut 1990. Vuotta myöhemmin Grip palasi Ruotsin jalkapalloliiton palvelukseen siirtyen Tommy Svenssonin apuvalmentajaksi A-maajoukkueeseen. Kaksikko johdatti Ruotsin ensin upeasti välieriin EM-kisoissa 1992 ja sensaatiomaisesti pronssille MM-kisoissa 1994. Kaksikko jatkoi maajoukkueen peräsimessä aina vuoteen 1997 saakka, mutta kisalippuja ei tullut sen paremmin 1996 EM-kisoihin kuin 1998 MM-kisoihinkaan.
Ruotsin maajoukkuepestinsä ohella Grip toimi 1995–96 myös Indonesian olympiajoukkueen valmentajana. Huhtikuussa 1997 Grip palasi Young Boysiin, mutta toinen yrittämä jäi kuukauden mittaiseksi. 1998 Grip jatkoi valmennusuraansa maamiehensä Sven-Göran Erikssonin aisaparina italialaisseura SS Laziossa. Yhteistyö kantoi hedelmää Lazion voitettua Italian tuplamestaruuden kaudella 1999/2000. Edelliskaudella seura oli jo juhlinut mestaruushopeaa sekä Cup-voittajien Cupin ja UEFA Super Cupin mestaruuksia.
Kesällä 2000 kaksikko jatkoi yhteistyötään Englannin maajoukkueen peräsimessä. Ruotsalaiskaksikko luotsasi Englannin kolmiin arvokisoihin kuusivuotisella rupeamallaan. Kaikissa kisoissa tie katkesi kuitenkin puolivälierävaiheeseen.
Eriksson-Grip -kaksikko joutui väistymään Englannin maajoukkueesta MM-kisojen 2006 jälkeen ja saman vuoden marraskuussa Grip siirtyi Djurgårdens IF:n erikoisavustajaksi. Kun Svennis Eriksson kesällä 2007 siirtyi Manchester Cityn päävalmentajaksi, oli 69-vuotias veteraani valmiina auttamaan. Grip toimi myrskyisän kauden 2007–08 Cityn apulaisvalmentajana. Ura ja yhteistyö Erikssonin kanssa jatkuivat Citystä lähdön jälkeen Meksikon maajoukkueen peräsimessä. 
Kesällä 2009 71-vuotias Grip siirtyi Erikssonin vanavedessä englantilaisseura Notts Countyyn. Eriksson toimii seuran urheilutoimenjohtajana ja Grip hänen avustajanaan. Helmikuussa 2010 Grip ja Eriksson jättivät Notts Countyn. 
Helmikuussa 2014 Grip palasi valmennustehtäviin Kosovon jalkapallomaajoukkueen apulaisvalmentajana.
Kauriinsilmät

Kauriinsilmät on Johanna Kurkelan kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 30. syyskuuta 2008.
Albumin kappaleiden sanoitukset ovat Heikki Kerkelän (1, 3, 5, 6, 10) , Sinikka Svärdin (2, 4, 8, 9) ja Marko Saareston (7) käsialaa. Sävellykset on tehnyt Tomi Aholainen paitsi kappaleessa "Salaisuuksia" Marko Saaresto, Olli Tukiainen ja Markus Kaarlonen eli Poets of the Fall -yhtye.
Albumi oli Suomen virallisella albumilistalla parhaimmillaan sijalla 10.
Max Langen hyökkäys

Max Langen hyökkäys on shakkiavaus, joka alkaa siirroilla:
codice_1
Avaus on nimetty saksalaisen suurmestarin Max Langen mukaan vuonna 1854.
Max Langen hyökkäys voi seurata seuraavista avauksista:
Paul van Asbroeck

Paul van Asbroeck (1. toukokuuta 1874 – 1959) oli belgialainen ampuja ja olympiavoittaja. Hän osallistui Pariisin 1900, Lontoon 1908, Antwerpenin 1920, Pariisin 1924, ja Berliinin 1936 kesäolympialaisiin kivääri ja pistoolilajeissa. Van Asbroeck voitti Pariisissa jaetun pronssimitalin yhdessä norjalaisen Ole Østmon kanssa 300 metrin sotilaskiväärin moniasentokilpailusta. Hän sai Lontoossa kahdeksan vuotta myöhemmin kaksi mitalia, kultaa 50 jaardin vapaapistoolista ja hopeaa saman lajin joukkuekilpailusta. Asbroeck voitti urallaan 50 metrin pistoolin maailmanmestaruuden yhteensä kuusi kertaa. Maailmanmestaruusmitaleja van Asbroeck sai myös kiväärillä. Vielä vuonna 1930 hän oli voittamassa hopeamitalia Belgian joukkueessa pienoiskiväärin pystyasentokilpailussa.
Henkilökohtaisia MM-mitaleja van Asbroeckilla on 20 (7-5-8), jolla hän sijoittuu miesten kaikkien aikojen mitalitilastossa kuudenneksi edellään neljä sveitsiläistä ja Ruotsin Torsten Ullman.
Van Asbroeck voitti Lyonin MM-kisoissa 1904 vapaapistoolin mestaruuden tuloksella 484. Seuraavana vuonna hän voitti MM-kullan Brysselin MM-kisoissa vapaakiväärin pystyasennossa tuloksella 326. Zürichin MM-kisoissa 1907 hän voitti vapaapistoolin MM-kullan tuloksella 504. Hän voitti vapaapistoolin maailmanmestaruuden myös Hampurin MM-kisoissa 1909 pistein 518. Seuraavana vuonna Loosduinenin MM-kisoissa hän uusi vapaapistoolin maailmanmestaruutensa tuloksella 528. Van Asbroeck uusi vapaapistoolin maailmanmestaruutensa myös Biarritzin MM-kisoissa 1912, jolloin hänen voittotuloksensa oli 520, ja Viborgin MM-kisoissa 1914 tuloksella 528.
Van Asbroeck ampui vuonna 1905 maailmanennätyksen vapaakiväärin pystyasennon 40 laukauksella tuloksella 326. Se paransi Franz Böcklin edellistä ennätystä 11 pisteellä ja pysyi voimassa neljä vuotta, kunnes Emil Pachmayr teki vuonna 1909 tuloksen 334. Van Asbroeck teki myös neljä maailmanennätystä vapaapistoolin 50 metrin 60 laukauksella. Hänen vuonna 1905 ampuma tuloksensa 507 rikkoi Karl Rödererin edellisen ennätyksen neljällä pisteellä. Konrad Stäheli ampui seuraavana vuonna 512, mutta van Asbroeck onnistui saamaan ennätyksen takaisin 1909 tuloksella 518. Hänen viimeinen ennätyksensä oli vuonna 1912 ammuttu 540. Se pysyi voimassa aina vuoteen 1929 saakka, kunnes Fritz Zulauf rikkoi sen.