tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ohanskin piiri

Ohanskin piiri () on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1923 perustetun piirin pinta-ala on 1 516 neliökilometriä. Asukkaita on 17 100 henkeä (vuonna 2009).
Ohanskin piiri sijaitsee Permin aluepiirin keskiosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Otšorin ja Nytvan, idässä Permin, etelässä Osan ja Tšastyjen sekä lännessä Bolšaja Sosnovan piireihin. Kaman muodostama Votkinskin tekojärvi jakaa piirin kahteen osaan. Hyötykaivannaisia ovat hiekka, sora ja tiilisavi. 
Piiriin kuuluu Ohanskin kaupunki ja 7 maalaiskuntaa: Andrejevka, Beljajevka, Dubrovo, Kazanka, Ostrožka, Tabory ja Tulumbaiha. Hallinnollinen keskus on Ohansk. Asutuskeskuksia on yhteensä 61. 
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 94,3 % venäläisiä, 1,5 % komipermjakkeja ja 1,1 % tataareja. Kaupunkiväestön osuus on 44,5 %.
Pääelinkeinot ovat maatalous ja puunhankinta. Ohanskissa on ompelimo ja elintarviketeollisuutta.
Piirissä toimii lasten luomistyön keskus ja taidekoulu, Bolšaja Sosnovan ja Tšaikovskin ammattikoulujen filiaalit, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksia, kirjastolaitos, kotiseutumuseo ja paikallinen TV-asema. Paikallislehtenä ilmestyy "Ohanskaja storona" (”Ohanskin puoli”). 
Seudulla on useita arkeologisia muistomerkkejä. Nähtävyyksiin kuuluvat Ohanskin historialliset rakennukset.
USS Lexington (CV-16)

USS Lexington (runkonumerot CV/CVA/CVS/CVT/AVT-16) oli Yhdysvaltain laivaston Essex-luokan lentotukialus, joka rakennettiin toisen maailmansodan aikana. Se on viides alus, joka on nimetty Yhdysvaltain vapaussodan Lexingtonin taistelun mukaan. Nimeksi aiottiin ensin antaa "USS Cabot", mutta rakennusvaiheessa päädyttiin nimeämään se Korallimeren taistelussa uponneen "USS Lexingtonin" mukaan.
"Lexington" poistettiin palveluksesta vuonna 1991 sen jälkeen, kun se oli ollut palveluksessa pitempään kuin yksikään toinen Essex-luokan tukialus, ja se lahjoitettiin museolaivaksi Corpus Christiin Teksasiin. Vuonna 2003 siitä tehtiin historiallinen maamerkki.
Valmistus.
Alus tilattiin Bethlehem Steel Companyltä Quincystä Massachusettsista, missä köli laskettiin 15. heinäkuuta 1941 nimellä "USS Cabot". Alus nimettiin "USS Lexingtoniksi" 16. heinäkuuta 1942. Alus laskettiin vesille 23. syyskuuta kumminaan Theodore D. Robinsonin puoliso ja otettiin palvelukseen 17. helmikuuta 1943 ensimmäisenä päällikkönään Felix B. Stump.
Palvelus.
"Lexington" saapui Pearl Harboriin Panaman kanavan kautta 9. elokuuta 1943. Alus siirtyi Kwajaleinin atollille 4. joulukuuta, jossa se upotti rahtilaiva SS "Kembumarun", vahingoitti kahta risteilijää ja pudotti 30 vihollislentokonetta. Illalla 19.20 alkoi ilmahyökkäys sen ollessa matkalla Kwajaleinille. Kello 23.22 japanilaisten tiputtamat soihdut valaisivat aluksen, ja 10 minuuttia myöhemmin siihen osui torpedo. Se saapui Pearl Harboriin tärkeimpiä korjaustöitä varten 9. joulukuuta ja Bremertoniin 22. joulukuuta perusteellisempaan korjaukseen, joka valmistui 20. helmikuuta 1944.
Yllätyshyökkäys Saipanille 11. kesäkuuta tuhosi saaren lentokoneet. 16. kesäkuuta "Lexington" taisteli Guamilla tukikohtaansa pitäneitä japanilaisia torpedokoneita vastaan. Vaikka se selvisi vahingoittumatta, Japanin propaganda julisti sen kolmatta kertaa upotetuksi. Sillä oli tärkeä rooli Task Force 58:n voittaessa Filippiinienmeren taistelun.
Leytenlahden taistelussa sen koneet upottivat taistelulaiva "Musashin". Aluksen lentokoneet upottivat 25. lokakuuta lentotukialus "Zuikakun" ja yhdessä "USS Essexin" kanssa "Chitosen". Myöhemmin samana päivänä sen lentokoneet osallistuivat "Zuihōn" upottamiseen. Saavuttuaan korjattavaksi Ulithille 9. marraskuuta saatiin tieto, että japanilaiset olivat taas väittäneet sitä tuhotuksi.
Sodan päätyttyä "Lexington" suoritti partiolentoja Japanin ilmatilassa ja tiputti tarvikkeita Honshūn sotavankileireille. Se lähti Tokionlahdelta kohti San Franciscoa 3. joulukuuta kuljettaen mukanaan kotiin palaavia veteraaneja ja saapui perille 16. joulukuuta.
Alus poistettiin palveluksesta 8. marraskuuta 1991, ja se lahjoitettiin 15. kesäkuuta 1992 museoksi Corpus Christiin Texasiin.
Kaman tekojärvi

Kaman tekojärvi (; myös "Permin tekojärvi", Пермское водохранилище, "Permskoje vodohranilištše") on Kama-joen muodostama tekoallas Permin aluepiirissä Venäjällä. Sen pinta-ala on 1 915 neliökilometriä, tilavuus 12,2 kuutiokilometriä, pituus 272 kilometriä, suurin leveys 30 kilometriä, keskisyvyys 6,3 metriä ja suurin syvyys 30 metriä. Vedenpinnan korkeus vaihtelee 7 metriä. Tekojärveen laskevat tärkeimmät joet – Tšusovaja, Sylva, Obva, Inva, Kosva, Jaiva, Kondas ja Tšermoz – muodostavat 50–140 kilometriä pitkiä ja 10–15 kilometriä leveitä lahtia.
Tekojärven muodostaa Permin lähelle vuonna 1954 rakennettu Kaman vesivoimalaitoksen pato. Allas täytettiin kevääseen 1956 mennessä. Tekoallasta käytetään laivaliikenteen väylänä sekä kalastukseen. Sen rannalla sijaitsevat Permin, Dobrjankan, Tšormozin, Bereznikin, Usoljen ja Solikamskin kaupungit.
Pavol Hurajt

Pavol Hurajt (s. 4. helmikuuta 1978 Poprad) on slovakialainen ampumahiihtäjä ja olympiamitalisti. 
Hurajt on osallistunut urallaan kaksiin olympialaisiin, vuosina 2006 ja 2010. Hurajt voitti pronssia yhteislähdöstä Vancouverin kisoissa 2010 ja oli lisäksi viides normaalimatkalla, seitsemäs pikakilpailussa ja kuudestoista takaa-ajossa. MM-kilpailuissa hän on ollut parhaimmillaan neljästoista Östersundin 2008 pikakilpailussa.
Hurajt on voittanut rulla-ampumahiihdon MM-kilpailuissa kultaa yhteislähtökilpailussa 2004 sekä saanut pronssia viestissä 2003 ja 2004 sekä sekaviestissä 2009. Ampumahiihdon EM-kilpailuissa hän on saanut normaalimatkalla hopeaa 2005.
Hurajt on sijoittunut maailmancupin osakilpailussa kolme kertaa kolmanneksi: Brezno-Osrblien takaa-ajokilpailussa ja Fort Kentin pikakilpailussa kaudella 2003–2004 sekä Vancouverin olympiakilpailussa helmikuussa 2010.
Hämähäkkirapu

Hämähäkkirapu ("Maja squinado") on kookas taskurapu, joka elää Atlantin valtameren itärannikolla.
Ulkonäkö.
Täysikasvuisen hämähäkkiravun ruumis on enintään 20 cm pitkä, väriltään punainen, punaruskea tai kellertävä ja yleensä levien peitossa. Pyöreähköä, voimakkaasti kuperaa selkäkilpeä eli carapaxia reunustavat suuret piikit. Sakset ovat suurin piirtein samankokoiset, ja päässä on tanakka, lyhyt otsapiikki, joka haarautuu kahteen osaan. Keskiruumiin viisi raajaparia ovat vankat ja piikikkäät, ja myös takaruumiissa on paljon pieniä, teräviä piikkejä.
Levinneisyys.
Hämähäkkirapuja esiintyy Atlantin valtameren itärannikolla ja Välimerellä. Levinneisyysalue ulottuu etelässä Namibiaan ja pohjoisessa Skotlannin länsirannikolle.
Elintavat.
Hämähäkkiravut elävät suojattomilla merenrannoilla hiekansekaisessa tai kallioisessa merenpohjassa. Lisäksi niitä tavataan syvissä vuorovesilammikoissa ja matalissa rantavesissä 50 metrin syvyyteen saakka.
Kalastus ja käyttö.
Hämähäkkirapuja kalastetaan ihmisravinnoksi keskimäärin 5 000–7 000 tonnia vuodessa pääasiassa Ranskassa.
Kalle Nyström

Karl Viktor (Kalle) Nyström (28. tammikuuta 1865 Helsinki – 17. joulukuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen konttoripäällikkö, toimittaja, lauluntekijä, varieteetaiteilija ja nukketeatterin johtaja. Nyströmin 1909 perustama "Marionett-nukketeatteri" oli ensimmäinen suomalainen ammattimainen nukketeatteri.
Nyström kävi Helsingin ruotsalaista reaalilyseota ja lähti sitten kirjakauppa-alalle toimien myöhemmin itsenäisenä kirjakauppiaana Helsingissä ja Turussa. Vuosina 1893–1896 Nyström oli näyttelijänä Ruotsalaisessa teatterissa ja vuodesta 1905 alkaen aina kuolemaansa saakka hän oli Salomo Wuorion tapettiliikkeen konttoripäällikkönä.
Nyström kirjoitti suuren määrän revyitä, joita esitettiin ruotsinkielisillä näyttämöillä Turussa ja Helsingissä. Hän avusti ruotsinkielisiä pilalehtiä ja kirjoitti myös päivälehtiin. Nyström osallistui lisäksi aktiivisesti Suomen ruotsalaisen sanomalehtimiesjärjestön toimintaan.
Nyström toimi 1900-luvun alussa varietee-yrittäjänä helsinkiläisessä Apollo-teatterissa. Hän perusti 1909 Apollo-teatterin yhteyteen ruotsinkielisen "Marionett teatern" -nimisen nukketeatterin nähtyään Münchenissä Papa Schmidtin nukketeatterin esityksen. Teatterin esitykset oli tarkoitettu pääosin aikuiskatsojille ja niissä käsiteltiin satiirisesti ajankohtaisia tapahtumia sekä suomalaisia taiteilijoita. Teatteri esitti myös katkelmia Shakespearen näytelmistä, Kalevala-aiheisia kohtauksia sekä lapsikatsojille Topeliuksen kertomuksista muokattuja näytelmiä. Teatteri teki myös kiertueita Helsingin ulkopuolelle. 
Marionett-teatterin toiminta päättyi Kalle Nyströmin kuoltua.
Joel McCrea

Joel Albert McCrea (5. marraskuuta 1905 South Pasadena, Kalifornia – 20. lokakuuta 1990 Woodland Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
McCrea näytteli muun muassa elokuvissa "Varjojen kadut" (1937), "Ulkomaankirjeenvaihtaja" (1940), "Nauru kahleitten takana" (1941) ja "High Sierra" (1941). Vuoden 1946 jälkeen hän näytteli valkokankaalla ainoastaan lännenelokuvissa, kuten "Lännen villikissa" (1947) ja "Viheltävät luodit" (1962). Radiossa McCrea oli pääosassa 1950–1952 esitetyssä "Tales of the Texas Rangers" -kuunnelmasarjassa.
McCrea avioitui vuonna 1933 näyttelijä Frances Deen kanssa. Avioliitosta syntyi kolme poikaa. McCrea on saanut kaksi tähteä Hollywood Walk of Famelle.
Obva

Obva () on Volgan vesistöön kuuluvan Kaman sivujoki Permin aluepiirissä Venäjällä. Sen pituus on 247 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 6 720 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Ylä-Kaman ylängöltä läheltä Kirovin alueen rajaa, virtaa kohti itää ja laskee Kaman tekojärven Obvanlahteen. Suurimmat sivujoet ovat Jazva, Nerdva, Siva, Bub ja Lysva.
Yliopistojen Aasia-verkosto

Yliopistojen Aasia-verkosto on suomalaisten yliopistojen välinen opetus- ja tutkimusverkosto. Verkoston tehtävänä on edistää Itä- ja Kaakkois-Aasian opetusta, tutkimusta ja henkilövaihtoa suomalaisissa tiede- ja taidekorkeakouluissa. Verkosto on perustettu vuonna 1996. Sitä koordinoi Turun yliopiston yhteiskuntatieteelliseen tiedekuntaan kuuluva Itä-Aasian tutkimus- ja koulutuskeskus. Vuonna 2024 uutisoitiin, että verkosto oli tarjonnut verkko-opetusta jo 25 vuoden ajan eli vuodesta 1999 lähtien.
Yliopistoverkoston jäseniä ovat Jyväskylän yliopisto, Tampereen yliopisto ja Turun yliopisto. 
Verkosto järjestää vuosittain "Aasian ohjelma" -nimisen, verkko-opiskeluna suoritettavan opintokokonaisuuden. Opintokokonaisuus koostuu kulttuurihistorian sekä yhteiskunta-, liiketalous- ja viestintätieteiden opinnoista. Tutkimusta verkosto tukee muun muassa kehittämällä Aasia-aiheisia tietokantoja.
Henriette Richter-Röhl

Henriette Richter-Röhl (s. 9. tammikuuta 1982 Berliini, Saksa) on saksalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan hyvin saksalaisesta telenovelasta "Lemmen viemää", jossa hän on näytellyt Laura Mahleria. Hän on näytellyt myös tv-sarjoissa "Marienhof", "Kettu", "Rosemund Pichler" ja "SOKO Kitzbühel". Richter-Röhl on näytellyt myös elokuvassa "Mein Leben - Marcel Reich- Ranicki" (2009).
Yksityiselämä.
Henriette Richter-Röhl on naimisissa Walter Unterwegerin kanssa, ja heillä on yksi tytär. He asuvat Berliinissä. Hänen serkkujaan ovat näyttelijät Anna Frenzel-Röhl ja Katja Frenzel-Röhl, hänen tätinsä on näyttelijä Bärbel Röhl.
Hopeajodaatti

Hopeajodaatti (AgIO3) on hopeakationien ja jodaattianionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Hopeajodaattia käytetään analyyttisenä reagenssina ja lääketieteessä.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa hopeajodaatti on valkoista kiinteää ainetta, joka sulaa yli 200 °C:n lämpötilassa. Se liukenee hyvin niukasti veteen, mutta on runsasliukoisempi ammoniakkiin.
Valmistus.
Hopeajodaattia voidaan valmistaa saostamisreaktiolla. Hopeanitraatti- ja kaliumjodaattiliuokset reagoivat, jolloin muodostuu niukkaliukoista hopeajodaattia ja sivutuotteena liuokseen jäävää kaliumnitraattia.
Käyttö.
Hopeajodaattia voidaan käyttää reagenssina määritettäessä esimerkiksi veren kloridi-ionipitoisuutta. Veren natriumkloridi reagoi hopeajodaatin kanssa muodostaen hyvin niukkaliukoista hopeakloridia. Tämän jälkeen seos suodatetaan ja natriumjodaattipitoinen suodos titrataan tiosulfaatti-ioneilla ja kloridi-ionipitoisuus voidaan laskea tiosulfaatti-ionien kulutuksesta.
Hopeajodaattia voidaan myös käyttää lääketieteessä ja orgaanisessa synteesissä hapettimena.
Flashdance... What a Feeling

”Flashdance... What a Feeling” on Irene Caran esittämä kappale vuoden 1983 elokuvasta "Flashdance". Kappale julkaistiin 3. huhtikuuta 1983, hieman ennen elokuvan ensi-iltaa. Se myi platinaa Yhdysvalloissa. Kappaleen on säveltänyt Giorgio Moroder ja sanoittaneet Keith Forsey ja Irene Cara. Se voitti parhaan laulun Oscar-palkinnon vuoden 1984 Oscar-gaalassa.
Giorgio Moroderin tuottaman singlejulkaisun toisena kappaleena on instrumentaali elokuvan rakkausteemasta. Sen tulkinnasta vastaa kosketinsoittaja Helen St. John. Levymerkki on PolyGram Recordsin Casablanca Record and FilmWorks ja musiikkikustantamo Intersong Music. Jakelusta on huolehtinut Phonogram.
Kappale nousi Suomen virallisen singlelistan sijalle 2.
Käännöskappale.
Raul Reiman sanoitti kappaleesta suomenkielisen version nimeltään "Mikä Fiilis!", jonka levytti ensimmäisenä Mona Carita.
Hydrauliikkaöljy

Hydrauliöljyä käytetään hydrauliseen tehonsiirtoon. Hydraulinesteenä voidaan käyttää myös vettä tai bio-pohjaisia hydrauliöljyjä. Hydraulinesteillä on omat viskositeettiluokituksensa.
Hydraulijärjestelmässä nesteen pääasiallinen tehtävä on tehonsiirto, mutta hydraulineste toimii samalla jäähdytysnesteenä sekä toimilaitteiden voiteluöljynä. Hydraulinesteet toimivat yleensä hyvin suuren paineen alaisina ja niiden kokoonpuristuvuus on vähäinen. Hydraulista tehonsiirtoa hyödynnetään muun muassa seuraavissa sovellutuksissa; hissi, kulkuneuvot, teollisuus ja työkoneet.
Hydraulisesti pystytään tuottamaan ja säätämään tarkasti suuria voimia ja momentteja. Pyörivä ja lineaarinen liike voidaan toteuttaa helposti, ja nopeuden muuttaminen on helppoa. Hydrauliikan komponentit ovat standardoituja ja järjestelmiä voidaan kuormittaa vaurioitta jopa pysähdyksiin saakka. Esimerkiksi kaivinkoneiden ja metsätraktoreiden hydraulinen teho voi nousta jopa satoihin kilowatteihin, kun komponentit kuitenkin pysyvät tehoon nähden pieninä. Teho on mahdollista siirtää liikkuviin osiin käyttäen esimerkiksi joustavia letkuja.
Hydraulineste on yleensä öljypohjaista tai synteettistä. Muiden vastaavien öljyjen tapaan ne ovat myrkyllisiä ja vuodot pilaavat ympäristöä. Nykyään kuitenkin käytetään useissa tapauksissa kasvipohjaisia hydrauliikkaöljyjä, joiden ominaisuudet käyttötarkoituksessaan saattavat olla jonkin verran huonommat (eivät esimerkiksi aina kestä kuumuutta). Ne eivät kuitenkaan aiheuta niin suuria ympäristöhaittoja kuin öljypohjaiset tai synteettiset nesteet. Palo-/räjähdysvaarallisissa tiloissa voidaan hydraulinesteenä käyttää vettä, joka ei syty palamaan vaikka sitä vuotaisi, eikä aiheuta ympäristöongelmia.
Letkurikon sattuessa tuleva korkeapaineinen nestesuihku on vaarallinen, koska paine voi lävistää ihon tai irronnut paineinen letku saattaa "pyyhkäistä" ulottuvuusalueensa paineen vaikutuksesta. Paineilmaan verrattuna monimutkaistava tekijä on paluulinjan tarve. Esimerkiksi mekaaniseen tehonsiirtoon verrattuna hydrauliikan hyötysuhde on yleisesti heikompi. Hydraulisen tehonsiirron hyötysuhteeseen vaikuttaa myös, onko nesteen virtaus laminaarista vai turbulenttista.
Kavitaatio.
Kavitaatio syntyy, kun virtaavan nesteen paine alenee höyrystymispaineeseen, ts. neste kiehuu. Tämä ilmiö voi tapahtua lämpötilasta riippumatta. Syrjäytyspumpuissa paineen aleneminen syntyy nesteen suuresta nopeudesta, nestemassan kiihdytyksestä ja imukanavien virtausvastuksen vaikutuksesta. Kun neste höyrystyy, pumpun työkammio täyttyy imujakson aikana vain osittain öljyllä ja loppu on höyryn täyttämää. Haittavaikutuksena on tilavuusvirran pieneneminen ja samalla muiden suoritusarvojen aleneminen. Täten paineen kasvaessa, iskeytyvät höyrykuplat kokoon, jolloin syntyy paikallisesti hyvin korkeita paineita. Tästä seuraa nestettä ympäröivien metallipintojen vaurioituminen, eli kavitaatioeroosio. Eroosion karheuttama pinta voi johtaa kiinnileikkautumiseen voitelun heikentyessä. Iskut pumpulle ja putkistolle aiheuttavat kuormitusta ja värähtelyä ääni-ilmiöineen.
Alastaipale

Alastaipale on eteläisin Ähtärin kaupunkiin kuuluvista kylistä, ja sijaitsee kantatie 68:n varrella. 
Alastaipale tänään.
Kylätoiminta.
Kylän sydän ja yhteinen kokoontumispaikka on entinen koulurakennus, joka sijaitsee kylän keskellä.
Elinkeinoelämä.
Elantonsa asukkaat saavat monesta eri lähteestä, mutta edelleen maa- ja metsätalous ovat tärkeitä tulonlähteitä kylässä. Alastaipaleella on useampia maatilamatkailuyrityksiä, kuten Mikon Majat ja Vasikkaniemen Erä- ja lomamökit. Mikon Majojen yhteydessä on myös Ratsastajaliiton luokittelema ratsastustalli ja maneesi, jossa on noin kymmenen erirotuista hevosta ja ponia turistien ja harrastajien käytössä. Vuonna 1998 valmistui maastoratsastusrata. Muuta yritystoimintaa Alastaipaleella edustavat hierontahoitola, autokorjaamo, luontomatkailuyrittäjä, koneurakoitsija, kuorma-autoilija, lämpöyrittäjä sekä tilitoimisto.
Historiaa ja sijainti.
Ensimmäiset alastaipalelaiset olivat Pietari Pietarinpoika ja Pietari Olavinpoika Pakari jotka asettuivat asumaan vuonna 1556. Vuonna 1586 pidettiin ensimmäinen kyläkokous.
Pakarinjoki on kautta historian on ollut tärkeä kulkuväylä ja yksittäinen tulonlähde. Se on ollut tärkeä lohijoki ja siinä on lisääntynyt oma kirjolohikanta. Oma lohikanta katosi vuonna 1938, kun joki perattiin. Joki muuttui perkauksen myötä kohisevista koskista tuskin havaittaviksi virtauksiksi ja kapeikot venyivät uittokelpoiseksi ränneiksi tukinuittoa varten. Kyläläisille tukinuitto on tarjonnut merkittävän lisäansion. Viimeisimmät tukit on uitettu 50- luvulla pakarinjoen kautta Soininkylään. Joki on kunnostettu entiselleen ja on nykyisellään jälleen hyvä lohijoki.
Alastaipaleelle valmistui oma koulu vuonna 1926. Sitä ennen alastaipalelaiset kävivät koulunsa Peränteellä, Virtain Killinkoskella tai kiertolaiskoulussa.
UNESCO-IHE

UNESCO-IHE Institute for Water Education on vesialan koulutukseen erikoistunut instituutti, joka perustettiin 2003. UNESCO-IHE jatkaa työtä, jonka IHE aloitti vuonna 1957, kun se alkoi tarjota kehitysmaiden asiantuntijoille hydraulisen tekniikan jatkokoulutusta.
UNESCO-IHE sijaitsee Alankomaissa, Delftin kaupungissa ja sen omistajia ovat UNESCOn jäsenvaltiot. Instituutti kuuluu UNESCON luokituksen mukaan kategoriaan I instituutti. Perustajina toimivat UNESCO ja Alankomaiden hallitus. 
Instituutti on suurin vesialan koulutuslaitos maailmassa ja ainoa YK:n alainen instituutti, jolla on oikeus myöntää maisterin tutkintotodistuksia.
UNESCO-IHE:n tehtävät on määritelty seuraavasti:
Vuodesta 1957 IHE on kouluttanut yli 14 000 asiantuntijaa (insinööriä ja tutkijaa) 160 eri maasta. Instituutista on valmistunut yli 75 tohtorin tutkinnon saanutta opiskelijaa. IHE on myös aktiivinen tutkimus- ja "capacity building"- projekteissa ympäri maailmaa.
The Mysterious Traveler

The Mysterious Traveler oli yhdysvaltalainen jännityskuunnelmasarja, jonka ensimmäisen jakson Mutual Broadcasting System esitti 5. joulukuuta 1943 ja viimeisen 16. syyskuuta 1952. Sarjan isäntänä ja jaksojen kertojana toimi Maurice Tarplin. Sarjan käsikirjoittivat, tuottivat ja ohjasivat Robert Arthur ja David Kogan.
Sarjaan perustuvaa "The Mysterious Traveler Magazine" -lehteä julkaistiin viisi numeroa vuosina 1951–1952, ja siinä julkaistiin Robert Arthurin lisäksi myös muun muassa John Dickson Carrin, Dorothy L. Sayersin ja Ray Bradburyn kirjoittamia tarinoita. Vuonna 1948 julkaistiin yksi numero "Mysterious Traveler Comics" -sarjakuvalehteä. Sen yhteys radiosarjaan on epäselvä, mutta lehti sisältää useita sarjan mainoksia. 1950- ja 1960-luvuilla julkaistulla samannimisellä lehdellä ei ole yhteyttä radio-ohjelmaan.
Berjozovkan piiri

Berjozovkan piiri () on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1924 perustetun piirin pinta-ala on 1 977 neliökilometriä. Asukkaita on 17 900 henkeä (vuonna 2009).
Berjozovkan piiri sijaitsee Permin aluepiirin itäosassa. Etelässä se rajoittuu Kišertin, lännessä Kungurin ja pohjoisessa Lysvan piireihin sekä idässä Sverdlovskin alueeseen. Pinta-alasta valtaosa on metsää. Hyötykaivannaisiin kuuluu turve.
Piiriin kuuluu 7 maalaiskuntaa: Asovo, Berjozovka, Dubovoje, Kljapovo, Perebor, Sosnovka ja Zaborje. Hallinnollinen keskus on Berjozovkan kylä. Asutuskeskuksia on yhteensä 119.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 81,1 % venäläisiä ja 16,9 % tataareja. Kaupunkiväestöä ei ole.
Piirin kautta kulkee Kungurin ja Tšusovoin välinen asfaltoitu maantie sekä Permin ja Jekaterinburgin välinen rautatie. Tärkein elinkeino on maatalous, joka on erikoistunut maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan viljelyyn. Lisäksi on pienimuotoista elintarviketeollisuutta.
Piirissä on ammattikoulu, lasten luomistyön keskus, taidekoulu, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksia, kirjastolaitos ja kotiseutumuseo. Paikallislehtenä ilmestyy "Selskaja nov" (”Maaseudun uutiset”). 
Seudulla on useita arkeologisia muistomerkkejä. Nähtävyyksiin kuuluvat Asovon, Berjozovkan, Sažinon ja Sosnovkan kirkkorakennukset.
Vinohammassimpukka

Vinohammassimpukka ("Spisula solida") on suhteellisen kookas pohjaan kaivautuva simpukkalaji, joka elää Pohjois-Atlantin itärannikolla.
Ulkonäkö ja koko.
Vinohammassimpukalla on luja ja paksu, lähes kolmionmuotoinen kuori, joka on halkaisijaltaan enintään 5 senttiä. Se on himmeänvalkoinen tai vaaleankellanruskea ja etupäästä hieman kuperampi kuin takapäästä. Navat eli umbot sijaitsevat kutakuinkin keskiviivalla ja niiden taka- ja etupuolella on hienoja samankeskisiä renkaita; simpukan kasvuvaiheet erottuvat selvästi. Kuorta peittää harmaanruskea sarveiskerros sauman ja kasvurenkaiden kohdalla.
Simpukankuoren sisäpinta on hohtavan valkoinen. Molempien kuorten sisälaidoilla on keski- eli kardinaalihampaita ja reuna- eli lateraalihampaita. Kuoren sisältä paljastuu paksu, hapsujen reunustama vaippa. Lyhyet hengitysputket eli sifonit ovat kiinni toisissaan koko pituudeltaan, ja niiden suulla on keltaisia tai punaisia rihmoja. Simpukalla on suuri, kielimäinen jalka, jota se käyttää kaivamiseen ja hyppäämiseen.
Levinneisyys.
Vinohammassimpukoita esiintyy Pohjois-Atlantin itärannikolla. Levinneisyysalue ulottuu Etelä-Islantiin ja Norjaan pohjoisessa sekä Espanjaan ja Marokkoon etelässä.
Elintavat.
Vinohammassimpukat elävät matalassa rantavedessä merenpohjan hiekkaan kaivautuneina.
Kalastus ja käyttö.
Vinohammassimpukoita pyydystetään jonkin verran Alankomaissa, Portugalissa, Ranskassa ja Tanskassa. Vuonna 2003 kokonaissaalis oli yli 14 000 tonnia, mutta yleensä se on jäänyt tätä huomattavasti pienemmäksi.
Aasianpikkutikka

Aasianpikkutikka ("Dendrocopos canicapillus") on aasialainen tikka. Sen elinympäristö ulottuu Pohjois-Pakistanista ja -Intiasta itään Kiinaan, Koreaan ja Itä-Siperiaan sekä etelään Thaimaahan, Myanmariin, Indokiinaan, Malakan niemimaalle ja Indonesiaan. Lajista tunnetaan 11 alalajia. Sen holotyypin kuvaili Edward Blyth Ramreen saarelta Rakhinesta Myanmarista vuonna 1845.
Kärpäsen koulu

Kärpäsen koulu on Lahdessa Kärpäsen kaupunginosassa toimiva koulu, jossa on luokat 1–9. Oppilaita koulussa on noin 650. Myös Metsäkankaan päiväkodin esiopetusryhmä toimii samassa rakennuksessa.
Rakennuksen historia.
Rakennuksen suunnittelijoina toimivat kaupunginarkkitehdit Irma Kolsi ja Kaarlo Könönen. Koulu valmistui vuoden 1950 alussa ja koulutyö aloitettiin tammikuun lopulla. Rakennuksen suunnittelussa käytettiin Kivimaan koulun piirustuksia. Arkkitehti Irma Kolsi piirsi kotitalous- ja käsityötiloja varten yksikerroksisen lisäsiiven. Lisäksi Kärpäsen kouluun tehtiin Lahden ensimmäinen uima-allas. Rakennusta laajennettiin kansakoulua varten kaupunginarkkitehti Valter Karisalon piirustuksien pohjalta vuonna 1967. Kärpäsen kouluun on tehty myös laaja peruskorjaus, joka valmistui vuonna 2010.
Kärpäsen koulun ulkoseinässä on hirviaiheinen mosaiikkireliefi, jonka on suunnitellut taiteilija Eino Kauria.
Opetus.
Kärpäsen koulussa on yleisopetuksen lisäksi alueellisia erityisluokkia sekä maahanmuuttajien valmistavaa opetusta. Kärpäsen koulussa järjestetään kuvataiteen painotettua opetusta yläluokilla 7-9
Spisula subtruncata

Spisula subtruncata on vinohammassimpukoiden heimoon kuuluva vaaleakuorinen pohjaan kaivautuva simpukka, joka elää Pohjois-Atlantin itärannikolla ja Välimeressä.
Ulkonäkö ja koko.
"Spisula subtruncatalla" on luja ja paksu kuori, joka on kolmiomainen mutta epäsymmetrisen muotoinen ja halkaisijaltaan enintään 3 cm. Se on ulkopinnalta himmeänvalkoinen tai kermanvaalea ja sisäpuolelta hohtavanvalkoinen. Kuorta peittää harmaanruskea sarveiskerros ja siinä on hienoja samankeskisiä renkaita; simpukan kasvuvaiheet erottuvat selvästi.
Simpukalla on paksu, hammaslaitainen vaippa ja kapea, kellertävä jalka. Molemmissa kuorenpuoliskoissa on keski- eli kardinaalihampaita ja reuna- eli lateraalihampaita. Lyhyet hengitysputket eli sifonit ovat kiinni toisissaan koko pituudeltaan, ja niiden suulla on keltaisia tai punaisia rihmoja.
Levinneisyys.
"Spisula subtruncataa" esiintyy Pohjois-Atlantin itärannikolla ja Välimeressä. Levinneisyysalue ulottuu Norjaan pohjoisessa sekä Kanariansaarille etelässä. Erityisen yleinen se on Pohjanmeressä.
Elintavat.
"Spisula subtruncata" elää matalassa rantavedessä merenpohjan liejuun tai lietteeseen kaivautuneena.
Kišertin piiri

Kišertin piiri () on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1924 perustetun piirin pinta-ala on 1 400 neliökilometriä. Asukkaita on 14 500 henkeä (vuonna 2009).
Kišertin piiri sijaitsee Permin aluepiirin itäosassa. Etelässä se rajoittuu Suksunin, lännessä Kungurin ja pohjoisessa Berjozovkan piireihin sekä idässä Sverdlovskin alueeseen. Pinta-alasta huomattava osa on metsää. Hyötykaivannaisia ovat turve, maakaasu, strontium, kipsi, tulenkestävä savi, kivisuola, hiekka ja kivennäisvesi. Suurimmat joet ovat Sylva ja sen sivujoki Barda.
Piiriin kuuluu 7 maalaiskuntaa: Andrejevo, Kordon, Metša, Osintsevo, Posad, Tšernyi Jar ja Ust-Kišert. Hallinnollinen keskus on Ust-Kišertin kylä. Asutuskeskuksia on yhteensä 89.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 94,7 % venäläisiä ja 3 % tataareja. Kaupunkiväestöä ei ole.
Piirin kautta kulkee Permin ja Jekaterinburgin välinen rautatie. Seudulla on puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta. Maatalous on erikoistunut maidon ja lihan tuotantoon.
Piirissä toimi lasten luomistyön keskus, taidekoulu, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksia sekä kirjastolaitos. Paikallislehtenä ilmestyy "Sylvenskije zori" (”Sylvan aamurusko”).
Seudulla on useita arkeologisia muistomerkkejä. Nähtävyyksiin kuuluu Spaso-Bardan ortodoksinen kirkko.
Filogelos

Filogelos (, ; ”Naurun ystävä”) on antiikin kreikkalainen kokoelma vitsejä. Teos on ainoa antiikin ajoilta säilynyt vitsikirja ja näin vanhin nykyaikaan säilynyt kokoelma vitsejä.
Historia.
"Filogelos" on kirjoitettu muinaiskreikaksi, käytetyn kielen perusteella mahdollisesti 300-luvulla. Se on pantu muutoin tuntemattomien Hierokleen ja Filagrioksen nimiin. Koska vitsissä numero 62 mainitaan urheilukilpailut, jotka järjestettiin 21. huhtikuuta 248 Rooman tuhatvuotisjuhlien kunniaksi, kokoelma on mitä ilmeisimmin peräisin tämän tapahtuman jälkeiseltä ajalta. Itse vitsit ovat kuitenkin peräisin satojen vuosien ajalta ennen ylöskirjaamista.
Kokoelma on vanhin tunnettu vitsikokoelma, mutta tiedetään, että se ei ole muutoin vanhin kokoelma, johon vitsejä on kerätty yhteen. Athenaios kirjoitti, että Filippos II maksoi eräälle ateenalaiselle seuralle nimeltä ”Ryhmä 60” siitä, että sen jäsenet kirjoittivat vitsinsä ylös. Plautuksella esiintyy 100-luvulla kahdesti henkilöhahmo, joka mainitsee vitsejä sisältäneet kirjat. Keisari Augustuksen opettajalla Melissuksella kerrotaan puolestaan olleen 150 vitsikirjan kokoelma. Vitsikirjoja tarvitsivat antiikin aikana muun muassa pidoista toiseen kierrelleet vitsinkertojat.
Sisältö.
"Filogelos" sisältää 265 vitsiä. Vitsit on lajiteltu kokoelmaan aiheittain, ja ne voidaan luokitella neljään ryhmään. Ensimmäiseen ryhmään kuuluvat niin kutsutut "skholastikos"-vitsit, joita on kokoelmassa 103 kappaletta. Ne pilkkaavat oppineita mutta maailmasta vieraantuneita lukutoukkia. Eräs esimerkki "skholastikos"-vitsistä on:
Toiseen ryhmään kuuluvat eräänlaiset hölmöläisvitsit. Nykyajan hölmöläisiä vitseissä vastaavat kymeläiset, abderalaiset ja sidonilaiset. Eräs kymeläisvitsi kuuluu:
Kolmanteen ryhmään kuuluvat erilaisia ihmistyyppejä koskevat vitsit. Vitsien kohteena ovat muiden muassa saiturit, ahmatit, juopot, laiskurit, naistenvihaajat sekä pahan hengityksen omaavat. Neljänteen ryhmään kuuluvat erilaisia ammatteja, kuten lääkäreitä ja partureita, koskevat vitsit.
"Filogeloksen" vitsit ovat tyyliltään niukkoja, koska ne oli tarkoitettu ääneen kerrottaviksi; lukijan tehtävänä oli vitsiä kertoessaan höystää se meheväksi ja eläväksi.
Variationen für Klavier

Variationen für Klavier (”Muunnelmia pianolle”; op. 27) on Anton Webernin vuosina 1935–1936 säveltämä dodekafoninen teos soolopianolle. Ensimmäistä kertaa teos esitettiin Wienissä järjestetyssä konsertissa 26. lokakuuta 1936. Se koostuu kolmesta osasta.
Teoksen kantaesittänyt ja sen säveltäjän kanssa valmistanut itävaltalainen pianisti Peter Stadlen kertoo, että Webernille oli tärkeämpää teoksen poeettinen ja inspiroitunut tulkinta kuin sen rakenne. Webern vertasi ensiosan välijaksoa Brahmsin intermezzoihin ja kertoi ajatelleensa toista osaa säveltäessään Bachin "Badinerieta" h-molliorkesterisarjasta. Viimeinen osa jakautui Webernin mukaan teemaan ja viiteen muunnelmaan. Stadlenin mukaan kappaleen esitysmerkinnät ovat niin niukat, että sen autenttinen tulkinta on mahdoton ilman tradition tuntemusta. Hän katsoo kuitenkin Ernst Krenekin olleen väärässä, kun tämä piti "Pianovariaatioita" erityisen selvänä esimerkkinä säveltäjän ”vetäytymisestä abstraktien muotojen tyyneen ja itseriittoiseen maailmaan”. Stadlenin mukaan kappaleen metronomimerkinnät ovat nopeampia kuin säveltäjä itse asiassa halusi teosta soitettavan.
Teikkaus

Teikkaus on eri urheilulajeissa käytetty tapa valita pelin aloittaja.
Jalkapallossa ja amerikkalaisessa jalkapallossa teikkaus suoritetaan usein kolikonheitolla, jossa vierasjoukkueen kapteeni saa arvata, kumpi kolikon puoli, kruuna vai klaava, jää yläpuolelle tuomarin heittäessä kolikkoa. Jalkapallossa oikein arvannut vieraskapteeni saa valita ottelun aloituksen tai kumpaan maaliin hyökätään ensimmäisellä puoliajalla. Jos hän arvaa väärin, tämän valinnan tekee vastajoukkueen kapteeni. Teikkauksen voittajan valinnasta riippuen toinen joukkue aloittaa pelin tai valitsee kumpaan maaliin hyökkää.
Pool- ja karabiljardeissa molemmat pelaajat (tai molempien joukkueiden valitsemat edustajat) lyövät yhtä aikaa omaa palloa ylälinjan takaa alapäätyvalliin. Teikkauksen voittaa se, jonka pallo jää lähimmäksi yläpäätyvallia. Pallo saa koskettaa yläpäätyvallia, mutta se ei saa koskettaa sivuvallia, mennä pussiin tai koskettaa alapäätyvallia useammin kuin kerran. Pallo ei myöskään saa pysähtyä ylemmäs kuin yläpäätyvallilinjalle (esimerkiksi kulmapussin suulle).
Pesäpallossa teikkausta kutsutaan nimellä "hutunkeitto".
Perisiatsiini

Perisiatsiini (kauppanimillä "Neulactil" ja "Neuperil") fentiatsiini-johdannainen neurolepti. Alalajiltaan perisiatsiini kuuluu samaan piperidiinien lääkeaineryhmään, johon kuuluvat myös tioridatsiini ja mesoridatsiini. Lääkettä voidaan annostella tabletteina ja ruiskemuodossa. Parenteraalisena käyttötapana injektoidessa, se on intramuskulaarinen kuten haloperidolilla.
Merkittävän hoitoindikaation perisiatsiini on saavuttanut vaikeiden käytöshäiriöiden hoidossa. Habituaation alueella vaikeita probleemia saattaa esiintyä näillä potilasryhmillä: aikaisemmin seniileiksi – nykyisemmin dementoituneiksi todetut vanhukset, älyllisesti kehitysvammaiset joilla on matala-asteinen ÄO, vaikeasti psykoottiset henkilöt ja aivo-orgaanikot, kuten vaikean aivoruhjeen saaneet potilaat.
Lääkkeen aiheuttamat mahdolliset haittavaikutukset.
Lääke omaa suhteellisen herkästi aiheutuvaa ekstrapyrimidaalivaikutusta. Sen vakavin muoto on NMS, maligni neuroleptisyndrooma. Myös tardiivi dyskinesia (TD) suun, kielen ja ylävartalon pakkoliikkeineen on mahdollinen.
Tablettien annoskoot ovat 2,5 ja 10 milligrammaa.
Kisse-sarja

Kisse-sarja on Helena Meripaaden kirjoittama kolmiosainen kirjasarja. Se kertoo nuoresta naisesta nimeltä Kisse, joka on tuttu Koirahullun päiväkirja -sarjasta. Kissellä on kolme koiraa Varga, Furi ja Rosi ja hänellä on lemmikkifretti Vinka. Hän asuu isänsä kanssa kerrostaloasunnossa Helsingissä. Hänen äitinsä asuu Rovaniemellä uuden miehensä ja Kissen velipuolen kanssa. 
Juoni.
Elämäni frettinä.
Ensimmäinen kirja on "Elämäni frettinä". Siinä Kisse palaa takaisin Hollannista ja tapaa heti lentokentällä mukavan miehen, Sharkin. Heillä on pientä romanssinpoikasta, mutta juttu tyssää siihen, että Shark osoittautuukin aivan ihme hyypiöksi. Kisse huomaa, että hän alkaa olla kyllästynyt koiriin. Hänestä tuntuu, ettei hän enää välitä koirista, vaan pelkästään niiden saamasta huomiosta kaikissa kisoissa. Hän saisi myös suositun Cleo-koiran huostaansa ja hoitaa sen tulevia pentuja, mutta kun Rosi joutuu onnettomuuteen, hän päättää olla ottamatta enää yhtään koiraa. Hän myös yrittää keskittyä ylioppilaskokeisiin ja päästä eläinlääkikseen. Mutta kirjan lopussa käykin ilmi, ettei hän ole päässyt läpi ja hänen täytyy alkaa etsiä itselleen työpaikkaa.
Pöllöhilloa.
Sarjan toinen kirja on nimeltään "Pöllöhilloa". Kisse on töissä teatterin sekatyömiehenä. Syksy on pitkällä ja isä työmatkalla. Hän masentuu, eikä keksi mitään hyödyllistä. Lopulta hänen ystävänsä Jassu ottaa häneen yhteyttä. Tämän hevonen tarvitsisi pesua sen arpeen, mutta Jassulla ei ole aikaa käydä sitä aina pesemässä. Niinpä hän pyytää Kisseä apuun. Mutta eräänä päivänä hevonen pääsee Kisseltä karkuun ja Kisse pelästyy. Hän on aivan varma, että Jassu vihaa häntä, eikä pidä yhteyttä Jassuun. Lopulta kuitenkin Jassu saa hänet kiinni, eikä ole yhtään vihainen. Tallilla on myös ratsupoliisi nimeltään Raimo Rapeli, jota kaikki kutsuvat Raivo Rapeliksi. Häntä pelätään jo hänen suuren kokonsa vuoksi, mutta Kisse ystävystyy hänen kanssaan. Kisse löytää työpaikkahakemuksen Kennelliittoon ja päättää hakea sinne töihin. Yllätyksekseen hän pääsee sinne töihin ja aloittaa taas normaalin elämän.
Koppakuoriaiskevät.
Sarjan kolmas kirja on "Koppakuoriaiskevät". Kirjassa Kisse auttaa 15-vuotiasta Emmaa, jolla on whippet Tikki ja suuri, arvaamaton koira Kazan. Emman isäpuoli ei pidä koirista, ei varsinkaan kurittomasta Kazanista, joten Emman täytyy luopua koirasta. Kisse löytää Kazanille uuden kodin entisen ratsupoliisin luota. Kirjassa Kisse tutustuu Janne nimiseen poikaan, ja he alkavat seurustella. Kisse päättää myös hakea oikeustieteelliseen.
Suksunin piiri

Suksunin piiri () on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1924 perustetun piirin pinta-ala on 1 977 neliökilometriä. Asukkaita on 20 800 henkeä (vuonna 2009).
Suksunin piiri sijaitsee Permin aluepiirin kaakkoisosassa. Etelässä se rajoittuu Oktjabrskin, lännessä Ordan, luoteessa Kungurin ja pohjoisessa Kišertin piireihin sekä idässä ja kaakossa Sverdlovskin alueeseen. Pinta-alasta huomattava osa on metsää. Hyötykaivannaisia ovat kivennäisvedet, parantavat mudat, kupari, turve, tiilisavi ja travertiini. Suurin joki on Sylva
Piiriin kuuluu Suksunin kaupunkimainen taajama (kaupunkikunta) sekä neljä maalaiskuntaa: Kiselevo, Kljutši, Pojedugi ja Tis. Hallinnollinen keskus on Suksun. Asutuskeskuksia on yhteensä 63.
Asukkaista 83,4 % on venäläisiä, 8 % tataareja ja 6,9 % mareja. Marit ovat muuttaneet seudulle 1500–1700-luvuilla Volgan keskijuoksulta ja nykyisen Baškortostanin alueelta. Kaupunkiväestön osuus on 40,0 %.
Piirin kautta kulkee Permin ja Jekaterinburgin välinen maantie. Suksunissa on kone- ja laite- sekä elintarviketeollisuutta. Maatalous on keskittynyt maidon, viljan ja perunan tuotantoon.
Piirissä toimii ammattikoulu, lasten luomistyön keskus, taidekoulu, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksia, kirjastolaitos, teatteri ja kotiseutumuseo. Paikallislehtenä ilmestyy "Novaja žizn" (”Uusi elämä”). Vuonna 1996 perustettiin marien kansallinen kulttuurikeskus "Sulii" (”Sylva”).
Seudulla on arkeologisia muistomerkkejä. Nähtävyyksiin kuuluvat Suksunin ja maalaiskylien ortodoksiset kirkot sekä Suksunin entisen metallitehtaan rakennukset.
Užice

Užice () on kaupunki ja kunta Serbiassa. Se on Zlatiborin piirikunnan pääkaupunki. Kunta on pinta-alaltaan 666,7 neliökilometriä. Siellä oli 83 022 asukasta vuonna 2002, ja niistä 55 025 asuu samannimisessä keskustaajamassa. Užicen kaupunki sijaitsee Đetinjajoen varrella, kapeassa ja pitkässä jokilaaksossa.
Historia.
Ensimmäinen merkittävä maininta Užicesta on dokumentissa, joka on päivätty lokakuun yhdeksännelle päivälle 1329. Kaupunki oli 1300-luvun puolivälissä Vojislav Vojinovićin hallinnassa. Hänen kuoleman jälkeen valtaan nousi Nikola Altomanović, joka lähti laajentamaan valtakuntaansa. Naapurihallitsijat serbialainen Lazar ja bosnialainen Tvrtko I liittoutuivat Altomanović vastaan. Altomanović kärsi tappion 1373, ja hän sokeutui taistelussa. Tämän jälkeen Užice siirtyi Lazarin alaisuuteen.
Serbihallinnon rapistuessa osmanit valloittivat Užicen alueen. Itävallan ja osmanien välisten sotien aikana 1600-luvun lopussa ja 1700-luvulla Užicesta tuli tärkeä sotilaallinen keskus. Myöhemmin 1800-luvulla serbien ensimmäisen kansannousun aikana Užicen merkitys kasvoi. Užice vapautui osmanivallasta 1805. Osmanien kukistettua kansannousun kaupunki päätyi takaisin osmanihallintoon 1813. Lopullisesti osmaniaikakausi päättyi Užicessa 1862.
Ensimmäiset osmanien jälkeiset tilastot kertovat, että Užicessa oli 3 163 asukasta. Kaupungin kaava hyväksyttiin 1871, ja sen jälkeen kaupunki alkoi kehittyä. Užice oli ensimmäisiä serbikaupunkeja, jotka sai sähköt ja nykyaikaista energiaa kaupungin kehittämiseksi Užicen vesivoimalan ansiosta. Se avattiin vuonna 1899. Uuden energian ansiosta kaupungin teollisuus alkoi kehittyä.
Toisen maailmansodan aikana Užicesta tuli lyhytaikaisen Užicen tasavallan keskus. Tasavalta oli itsenäisenä 14. syyskuuta – 29. marraskuuta 1941.
Oulun ilmatorjuntapatteristo

Oulun Ilmatorjuntapatteristo (OulItPsto) oli Oulussa vuosina 1980–1989 toiminut Suomen puolustusvoimien joukko-osasto. Patteristo lakkautettiin itsenäisenä joukko-osastona vuoden 1988 lopussa ja se siirtyi Rovaniemelle Lapin Ilmatorjuntarykmenttin joukkoyksiköksi vuonna 1989. Tampereen ilmatorjuntapatteristo muutettiin 1. syyskuuta 1980 Oulun ilmatorjuntapatteristoksi. Sen kokoonpanoon lisättiin kuitenkin 1981 esikuntapatteri, jolloin patteriston vastuulle siirrettiin koko Oulun varuskunnan huolto-, vartiointi- ja hoitovastuu..
Historia.
Tampereen Ilmatorjuntapatteristo saapui Kangasalan Vatialasta Ilkon varuskunnasta Oulun kasarmialueelle 29. elokuuta 1980, jolloin sen vahvuus oli kaksitoista upseeria, kolme sotilasteknikkoa, 28 toimiupseeria, viisi siviilityöntekijää ja 218 varusmiestä. Täten Ouluun siirtyi kaikkiaan 266 henkeä. Tulo- ja nimenmuutostilaisuus järjestettiin vain pari päivää myöhemmin 1. syyskuuta, jolloin patteriston uudeksi nimeksi tuli Oulun ilmatorjuntapatteristo.
Ilmatorjunnan tarkastaja piti patteristossa koulutustarkastuksen vuonna 1985, jolloin hän totesi sen osallistuneen simulaattoreiden ja ajoneuvolavetin kehittämiseen. Lisäksi todettiin varusmieskoulutuksessa tapahtunut selkeä parannus. Syyskuussa 1986 komentaja sai tiedon suunnitellusta siirrosta Rovaniemelle.
1990-luvun alussa patteristoon kuuluivat 1. ja 2. KvItPtrit eli siis toisin sanoen, vielä silloin motorisoimattomat, tutkaohjaamattomat 23 mm "Sergei" -ilmatorjuntakanuunat mallia 23 Itk 61. Toinen pattereista oli vuorotellen niin sanottu alokkaiten tykkipatteri. Patteriston päällikön sotilasarvo oli joko majuri taikka everstiluutnantti. Tykkipatterin päällikön arvo oli yliluutnantti taikka kapteeni.
Puolustusvoimauudistus.
Vuoden 2014 loppuun mennessä lakkasi Oulun Ilmatorjuntapatteristo lakkasi käytännössä olemasta. Se oli yhdessä Rovaniemen Ilmatorjuntapatteriston kanssa, muodostanut Lapin Ilmatorjuntarykmentin. Uudistus muokkasi kokoonpanoa enemmän maavoimien painopistesuunnan muotoiseksi yhdisteltyine prikaateineen, jolloin yhteistyötä muiden maavoimien joukkojen kesken tiivistettiin.
Everett Sloane

Everett Sloane (1. lokakuuta 1909 New York, New York – 6. elokuuta 1965) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Sloane näytteli 1930-luvulla radiossa muun muassa "The Goldbergs"- ja "The Shadow" -kuunnelmasarjoissa. Vuonna 1938 hän liittyi Orson Wellesin Mercury Theatre on the Air -seurueeseen ja esiintyi muun muassa "Maailmojen sota" -radiokuunnelmassa. Sloane siirtyi Hollywoodiin Wellesin mukana 1940, ja näytteli Wellesin elokuvissa "Citizen Kane" (1941) ja "Nainen Shanghaista" (1947). Hänen muihin elokuviinsa kuuluu muun muassa "Hän rakasti elämää" (1956).
Sloane teki itsemurhan 55-vuotiaana. Hän on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
The Jade

The Jade oli suomalainen kesällä 2004 Helsingissä perustettu rockyhtye.
Yhtyeen alkuperäisessä kokoonpanossa olivat mukana laulaja Wille Rosen, kitaristi Pekko Mantzin, basisti Jann P.H, rumpali Sirpa ja urkuri Mika Koivunen, mutta Koivunen erosi yhtyeestä vuonna 2005. Syyskuussa 2010 laulaja Rosen jätti yhtyeen.
Historia.
The Jade äänitti vuoden 2004 marraskuussa "Heatwave"-EP:n ja talvella yhtye soitti ensimmäisen keikkansa Factoryssä, Helsingissä.
Yhtyeen seuraava julkaisu, "Slow Motions On The Fast Lanes", ilmestyi vuoden 2006 lopussa.
Joulukuussa 2007 tamperelainen indieyhtiö North &amp; South solmi levytyssopimuksen yhtyeen kanssa. Ensimmäinen single, "Drowning", äänitettiin Tampereella Deerhouse-studiolla tuottaja Jari Latomaan (mm. Yö ja Uniklubi) ja Anthonin (White Flame) johdolla. "Drowning" päätyi Suomen virallisen singlelistan yhdeksännelle sijalle.
Singlen äänitysten jälkeen The Jade suuntasi ensimmäiselle Saksan-kiertueelleen huhtikuussa 2008. Saman vuoden lokakuussa yhtye teki seuraavan Saksan-kiertueen, joka ulottui tällä kertaa myös Sveitsiin.
Marraskuussa 2008 yhtye suuntasi Helsingin Suomenlinnassa sijaitsevalle Seawolf Studiolle äänittämään seuraavan singlensä, "It’s a Sin", Petri Majurin toimiessa tuottajana. The Jaden versiointi Pet Shop Boysin hitistä ylsi listasijalle neljä ja pysytteli singlelistalla viisi peräkkäistä viikkoa. Kappaleesta tehtiin myös promovideo, jolla esiintyy näyttelijä Ismo Kallio.
Kesäkuun 2009 alussa The Jade palasi Seawolf Studiolle äänittämään debyyttialbumiaan Petri Majurin ja Hannu Leidenin toimiessa tuottajina ja äänittäjinä. Albumin kolmantena äänittäjänä toimi Tomi Taskinen, joka soitti lisäksi kosketinsoittimia.
Ensimmäinen albumin äänitysten jälkeen ilmestynyt single oli promo-single "King’s Cross". "Seconds Away From Salvation" -albumi ilmestyi 28. lokakuuta 2009 Suomessa, Saksassa, Sveitsissä, Itävallassa, Ranskassa, Belgiassa, Luxemburgissa, Alankomaissa ja Britanniassa. Euroopassa julkaisijana toimi Twilight-Vertrieb ja jakelijana Sony. Japanissa levy julkaistiin 27. tammikuuta 2010 SomeEchoesin kautta. Japanin julkaisun johdosta julkaistiin samaan aikaan promo-single "Yesterday’s Rain".
The Jade koki miehistönvaihdoksen elokuussa 2010, jolloin bändin laulaja Wille Rosen lähti orkesterista.
Tämän jälkeen bändi toimi lyhyen ajan Pekko Mantzin vokalistinaan.
Bändi lopetti toimintansa tammikuussa 2011.
Vuoden 2011 syksyllä The Jaden rumpali Sirpa Immonen ja kitaristi-laulaja Pekko Mantzin perustivat yhtyeen nimeltä Daggerplay.
Molemmat vaikuttavat myös GabbaGabbaHey! – The Helsinki Ramones Tribute -kokoonpanossa, jonka lisäksi Pekko Mantzin soittaa kitaraa helsinkiläisessä Damian Cullen Bandissa.
Roberto Vittori

Roberto Vittori (s. 15. lokakuuta 1964) on italialainen sotilaslentäjä ja Euroopan avaruusjärjestö ESA:n avaruuslentäjä.
Ura.
Vittori valmistui Italian ilmavoimien akatemiasta vuonna 1989 ja kouluttautui Yhdysvalloissa. Hän lensi Tornadoa Italian ilmavoimissa ennen kuin valmistui 1995 Yhdysvaltain laivaston koelentokoulusta Patuxent Riverissä, Marylandissa. Hän palveli Italian testauskeskuksessa projektilentäjänä EF2000:n kehitystyössä. 
Vittori lensi Tornadolla Piacenzassa, Italiassa vuodesta 1991 vuoteen 1994. Hän on lentänyt yli 1700 tuntia yli 40 erilaisella lentokoneella kuten F-104, F-18, AMX, M-2000, G-222 ja P-180.
Elokuussa 1998 sen jälkeen kun Euroopan avaruusjärjestö oli kutsunut hänet liittymään Euroopan astronauttijoukkoihin, hän ilmoittautui Johnson Space Centeriin Houstonissa, Texasissa. Koulutuskauden jälkeen Vittori palveli erinäisissä teknisissä tehtävissä NASAn astronauttitoimistossa. 
Sojuz TM-34.
25. huhtikuuta - 5. toukokuuta 2002 Vittori osallistui lennolle Sojuz TM-34. Lento suuntautui kansainväliselle ISS-avaruusasemalle Venäjän avaruusjärjestön, Italian avaruusjärjestö ASIn ja Euroopan avaruusjärjestö ESA:n solmiman sopimuksen mukaan. ISS:llä Vittori auttoi aseman pysyvää miehistöä neljässä tieteellisessä kokeessa. Lento kuljetti onnistuneesti uuden "pelastusaluksen" ISS:lle, jota pysyvä miehistö käyttäisi asemalla mahdollisesti tapahtuvan hätätilanteen aikana. Vittori palasi Maahan lennolla Sojuz TM-33.
Sojuz TMA-6.
15. huhtikuuta 2005 Vittori osallistui seuraavalle kuljetuslennolle ISS:lle lennolla Sojuz TMA-6. Hän palasi Maahan 24. huhtikuuta lennolla Sojuz TMA-5. Hän vieraili ensimmäisenä eurooppalaisena avaruuslentäjänä ISS:llä toistamiseen ja suoritti astronauttien lennonaikaiseen yläraajojen heikentymiseen liittyviä kokeita sekä avaruudessa ravintona käytettävien yrttikasvien siementen itämiskokeita.
STS-134.
Vittorin osallistui lentoinsinööri 4:nä 16. toukokuuta 2011 laukaistulle avaruussukkulalennolle STS-134 "Endeavour". Hän tulee olemaan viimeinen avaruussukkulalla lentävä Euroopan avaruusjärjestön avaruuslentäjä ja viimeinen ei-yhdysvaltalainen avaruuslentäjä.
Vittori on naimisissa ja hänellä on kolme lasta.
Masako Hozumi

Masako Hozumi (, s. 11. marraskuuta 1986 Fukushima, Hokkaidō) on japanilainen pikaluistelija ja olympiamitalisti.
Hozumi voitti Japanin joukkueen jäsenenä joukkuetakaa-ajon olympiahopeaa Vancouverin talviolympialaisissa 2010. 3 000 metrillä hän sijoittui kuudenneksi ja 5 000 metrillä seitsemänneksi. Vuonna 2008 Hozumi oli mukana voittamassa joukkuetakaa-ajon MM-pronssia.
Thanh Hóa (maakunta)

Thanh Hóa on Vietnamin maakunta Bắc Trung Bộn alueella maan keskiosassa. Sen hallinnollinen keskus on Hạc Thành. Maakunnan pinta-ala on 11 114,71 neliökilometriä, ja siellä on 4 324 783 asukasta (vuonna 2025). Thanh Hóan maakunta jakautuu 147 kuntaan ja 19 suuralueeseen.
Maakunnan tunnetuimpiin nähtävyyksiin kuuluu Sầm Sơnin rantalomakohde.
Maspalomas

Maspalomas on matkailualue San Bartolomé de Tirajanan kunnassa Kanariansaariin kuuluvalla Gran Canarian saarella. Nimi on peräisin joko mallorcalaisesta Rodrigo Mas de Palomar -nimisestä sotilaasta tai genovalaisesta Francisco Palomar -nimisestä henkilöstä. Alueen ilmasto on Gran Canarian saaren eteläosille tyypillisesti kuiva ja päivälämpötilat pysyvät talvellakin useimmiten yli 20:ssa celsiusasteessa.
Maspalomas on erityisen tunnettu matkailustaan ja lukuisista hotelleistaan. Tunnetuimmat nähtävyydet ovat Maspalomasin hiekkarannat ja dyynit. Ne levittäytyvät kilometrien matkalle. Alueen näkyvin maamerkki on 68-metrinen majakka "El Faro de Maspalomas". Majakka sijaitsee dyynien ja laajan ostoskeskuksista ja hotelleista koostuvan alueen rajakohdassa. Alueen pohjoisosissa on laajat golfkentät ja bungalowalueet. Maspalomasiin lukeutuu myös 2000-luvulla rakennettu Melonerasin hotellialue joka leviää Faron majakalta rantaa pitkin länteen. Majakan ja ostoskeskuksen kupeessa on myös linja-autoasema. Dyynien pohjoisosassa on merkittävä luonnonsuojelualue. Maspalomasissa sijaitsee Aqualand Maspalomas -vesipuisto.
Tunnettu matkailukeskus Playa del Inglés on noin viiden kilometrin päässä Maspalomasin majakalta.
Tac-Stick

Tac-Stick Oy on vuonna 1986 perustettu suomalainen jääkiekko-, kaukalopallo- ja jääpallomailoja valmistava yritys. Mailat valmistetaan Lievestuoreen tehtaassa, josta niitä toimitetaan sekä kotimaan että ulkomaan markkinoille.
Jääkiekkomailat.
Mallistoon kuuluvat puiset TAC Compact -mailat, hiilikuitua ja puuta yhdistelevä TAC-Hybrid-sarja ja komposiittimateriaaleista valmistetut mailat.
Aikaisemmin yritys teki mailoja joillekin SM-liigaseuroille, mutta toimitukset loppuivat kilpailun käydessä liian kovaksi. ”Se sai epäterveitä piirteitä, meni mailojen jakamiseksi, huutokaupaksi”, silloinen toimitusjohtaja Kauko Sihvonen perusteli yrityksen päätöstä MTV3:n haastattelussa.
Maailman jääkiekkomailojen tuotanto vuodessa jää alle kymmenen miljoonan kappaleen, joista Tac-Stick valmistaa arviolta yli sata tuhatta mailaa ja seitsemän kymmenestä mailasta menee vientiin Eurooppaan.