Chenonceaun linna

Chenonceaun linna () sijaitsee Ranskassa Loirejoen laaksossa lähellä pientä Chenonceaux’n kylää, Indre-et-Loiren departementissa. 
Rakennushistoria.
Ensimmäinen paikalla ollut linna oli 1100- ja 1300-luvuilta peräisin oleva keskiaikainen linna, josta on jäljellä vain vartiotorni Tour des Marques. Linnan nykyisessä muodossaan rakennuttivat Thomas Bohier ja hänen puolisonsa Katherine Briçonnet vuosina 1513–1521.
Vuonna 1535 kuningas Frans I liitti sen kruununtiloihinsa osana velkajärjestelyä. Myöhemmin kuningas Henrik II päätti tarjota sitä ei puolisolleen kuningatar Catherine de' Medicille vaan suosikilleen Diane de Poitierslle "täysi omistus-, nautinta- ja hallintaoikeus, täysin rauhanomaisesti ja ikuisesti, hallita sitä omana ja todellisena perintönä”. Tämä Chenonceaun keinotekoinen poistuminen kruununomistuksista tarkoitti, että se pelastui kaksi vuosisataa myöhemmin Ranskan vallankumouksessa. Hän rakennutti vuonna 1555 arkkitehti Phillibert de l'Ormen suunnitelmien mukaan sillan Cherjoen ylitse.
Kuningas Henrikin kuoltua heinäkuun 10. päivänä 1559 leskikuningatar Catherine de’ Medici syrjäytti nopeasti Diane de Poitiersin ja julisti poikansa Frans II:n kuninkaaksi Chenonceau'hon italialaisen loiston ja loiston keskellä. Täällä järjestämiensä juhlallisuuksien lisäksi hän johti Ranskan kuningaskuntaa työhuoneestaan vihreästä kabinetista ("Le Cabinet Vert)". Hänen miniänsä Louise de Lorraine, kuningas Henrik III:n puoliso, muutti linnaan leskeydyttyään.
Taidehistorioitsija Anthony Bluntin mukaan arkkitehtinä oli lähes varmasti arkkitehti ja kuvanveistäjä Jean Bullant (1515–1578), joka tuli kuningatar Catherinen hoviarkkitehdiksi vuonna 1572, koska tietyt fantasiaelementit vastaavat täysin Bullantin muissa suunnitelmissaan käyttämään tyyliä.
Catherine de' Medici rakasti puutarhoja ja järjesti niissä usein tilaisuuksia. Chenonceau'hon hän antoi lisätä vesiputouksia, eläintarhoja ja lintutarhoja, rakennutti kolme puistoa ja antoi istuttaa mulperipuita silkkiäistoukeille. Arkkitehti Jacques Androuet du Cerceau piirsi suurenmoisen suunnitelman Chenonceau'hon. Puolisuunnikkaan muotoinen alempi piha johtaa sisääntulopihalle, jonka päissä on kaksi puoliympyrän muotoista pylväskäytävää, jotka yhdistyvät kahteen saliin, jotka reunustavat päärakennusta. Nämä piirustukset eivät välttämättä ole täysin luotettava muistikuva Jean Bullantin suunnitelmista. Du Cerceau "toisinaan lisäsi kirjaansa suunnitelmia, jotka ilmentävät ideoita, jotka hän itse olisi halunnut toteuttaa pikemminkin kuin kyseisen rakennuksen varsinaisen suunnittelijan ideoita".
Linnan omistajat 1700-luvun jälkeen.
1700-luvulla linnan ostaneen Monsieur Dupinin puoliso Louise Dupin piti Chenonceau'ssa kirjallista salonkia valistuksen ajan hengessä. Hän laati ensimmäisenä naisten oikeuksien säännöstön sihteerinsä Jean-Jacques Rousseaun avustuksella. Hän vietti Chenonceaussa rauhallista ja onnellista elämää, jota kuvataan useissa hänen teoksissaan.
1800-luvulla linna oli Madame Pelouzen, syntyjään Margaret Wilsonin omistuksessa, kunnes hänen veljensä Daniel Wilsonin kavallusten vuoksi sekaantui talousskandaaliin, samalla Ranskan tasavallan neljäs presidentti Jules Grévy joutui eroamaan, koska Daniel Wilson oli hänen vävynsä. Kuubalainen miljonääri José-Emilio Terry osti Chenonceaun linnan Madame Pelouzelta vuonna 1891. Terry myi sen vuonna 1896 perheenjäsenelleen Francisco Terrylle.
1900-luku.
Henri Menier osti linnan Crédit Foncier pankilta vuonna 1913. Hänen kuoltuaan hänen veljensä Gaston Menier, edistyksellinen varajäsen ja myöhempi senaattori, muutti Chenonceaun sotasairaalaksi ensimmäisen maailmansodan ajaksi. Toisen maailmansodan aikana Chenonceaun pitkästä Cherjoen ylittävästä galleria-sillasta tuli ainoa pääsytie vapaan Ranskan vyöhykkeelle, ja Menierin perhe auttoi salakuljettamaan natseja pakenevia ihmisiä. Yhdysvaltain presidentti Harry S. Truman vieraili linnassa ensimmäisellä Ranskan-matkallaan.
Linna on edelleen suklaatehtailijana tunnetun Menier-suvun yksityisomistuksessa ja ollut avoinna yleisölle vuodesta 1913 lähtien. Linna restauroitiin Cherjoen tulvien vuonna 1940 jälkeen vuonna 1951.