tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kynsien pureskelu

Kynsien pureskelu eli onykofagia on pakonomainen tapa, joka saattaa kehittyä pakko-oireiseksi häiriöksi. Kynsiään säännöllisesti pureskelee 30 prosenttia 7–10-vuotiaista lapsista ja 45 prosenttia teini-ikäisistä. 
Kynsien pureskelu saattaa johtaa sormenpäiden kipeytymiseen kynnen reunan kohdalta. Kynsien reunat saattavat repeytyä ja muodostaa niin kutsuttuja kissankynsiä, joiden repiminen saattaa johtaa kynsivallintulehdukseen. Liian lyhyeksi pureskeltu kynsi taas saattaa kaivautua kynsivallin sisään.
Kynsien pureskelua hoidetaan useimmiten denatoniumbentsoaattilla (jota myydään mm. tuotemerkillä "Bitrex"), jota on pahanmakuisissa kynsiin levitettävissä lakoissa (jota myydään mm. tuotemerkillä Kynnel). Vakavammissa tapauksissa turvaudutaan terapiaan. Kynsien pureskelu on myös tapa purkaa stressiä.
Pierre Louis Jouy

Pierre Louis Jouy (k. elokuu 1894) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä.
Jouy oli ensimmäinen amerikkalainen ornitologi, joka tutki Korean linnustoa. Hän oli ammattimainen keräilijä, joka saapui Souliin toukokuussa 1883 oltuaan sitä ennen kaksi vuotta Japanissa keräämässä lintuja Kansallismuseon toimeksiannosta. Kansallismuseolla ei ollut määrärahaa Jouyn Korean-matkalle, mutta Jouy onnistui järjestämään itsensä Yhdysvaltojen lähetystöhenkilökuntaan. Hän keräsi lintuja Soulin ympäristöstä koko kesän. Syksyllä hän sai toimen kiinalaisten tullilaitoksesta Koreassa (Chinese Customs Service of Korea) ja matkusti Fusaniin marraskuussa 1883. Jouy asui Fusanissa lähes kolme vuotta ja keräsi lintuja ja muita eläimiä aina kun työkiireiltään ennätti. Hän lähti Koreasta heinäkuussa 1886, mutta pysähtyi vielä muutamaksi päiväksi Wŏnsaniin, jossa hän sai hankituksi muutaman näytteen lisää.
Jouy lähetti kokoelman, jossa oli yli 500 näytettä, Kansallismuseoon Washingtoniin, missä se lojui koskemattomana yli 20 vuotta. Samaan aikaan toiset tutkijat keräsivät ja kuvailivat lintuja, jotka siis olivat jo museossa. Jouy palasi Yhdysvaltoihin, paitsi rahoituksen loputtua, myös sairastuttuaan. Rahapulassa hän joutui jättämään kokoelmansa järjestämisen tuonnemmaksi ja lähti sen sijaan palkattuna keräilijänä Meksikoon keräämään lintuja ja muita eläimiä. Hänen sairautensa paheni ja hän kuoli tuberkuloosiin 1894.
Jouy ei ehtinyt kirjoittaa Korean ajoistaan raporttia, vaikka hänellä oli sellainen tarkoitus. Hänen ystävänsä A. H. Clark tutki kokoelman ja kuvaili vuonna 1907 yhdeksän siihen mennessä tuntematonta uutta muotoa, linnuista muun muassa viirupöllön ("Strix uralensis") alalajin "hondoensis". Vuonna 1910 Clark julkaisi täydellisen raportin kokoelman 554 näytteestä, mutta koska Jouyn muistiinpanot olivat olleet vain hänen päässään, ei raportissa ole juuri muuta kuin, mitä linnunnahat voivat kertoa. Clark löysi yhden lyhyen käsikirjoituksen, jossa Jouy kuvaili japaninparatiisimonarkin ja jonka Clark julkaisi postuumisti Jouyn nimellä 1910.
Jouy oli vähän ennen kuolemaansa antanut käsikirjoituksen Leonhard Hess Stejnegerille ja pyytänyt tätä tutkimaan kokoelmansa ja julkaisemaan raportin. Stejneger ei kiireiltään ehtinyt sitä koskaan tehdä.
Jouyn kunniaksi on nimetty hopeahartiakyyhky ("Columba jouyi").
Viimeiseen pisaraan (albumi)

Viimeiseen pisaraan on suomalaislaulaja Kari Tapion studioalbumi (albumilistan sijoitus 3.). Se julkaistiin 25. maaliskuuta 2009.
Suihkussa laulaminen

Suihkussa laulaminen on laajalle levinnyt tapa. Monet ihmiset laulavat suihkussa, koska sen akustiset ominaisuudet saavat laulajan äänen kuulostamaan itselleen paremmalta. Pieni tila ja seinälaattojen kovat, ääntä heijastavat pinnat tuottavat erilaisia seisovia aaltoja ja kaikuja, jotka antavat äänelle syvyyttä ja runsautta. 
Suihkussa laulaminen on kirjattu ensi kertaa historiaan jo vuosisatoja sitten. Esimerkiksi muslimifilosofi Ibn Khaldun kirjoitti "Muquddimahin" ensimmäisessä osassa kylvyssä laulamisen ilosta, jonka hän selitti olevan peräisin kuuman ilman vaikutuksesta ihmisen henkeen. .
Keskinkertaisia tai amatöörilaulajia kutsutaan yleensä ironisesti suihkulaulajiksi.
Kari Piippo

Kari Johannes Piippo (10. joulukuuta 1945 Lappajärvi – 30. joulukuuta 2024 Mikkeli) oli suomalainen graafinen suunnittelija. Piippo oli kansainvälisesti tunnetuimpia suomalaisia graafikoita. Hänet tunnettiin erityisesti julisteiden suunnittelijana.
Ura.
Piippo valmistui graafikoksi Helsingissä Taideteollisesta oppilaitoksesta 1967. Työskenneltyään kaksi vuotta mainostoimistossa hän jättäytyi freelanceriksi ja erikoistui kuvitukseen ja julistesuunnitteluun. Piippo perusti oman studion Design Studio Kari Piippo Oy:n 1987. Piippo on Mikkelin kuvitustriennaalin perustaja ja oli useiden alan kilpailujen tuomariston jäsen.
Hän teki kuvituksia "Anna"-lehteen 1970–1990 ja kirjankuvituksia, kuten "Oma Aapinen" 1983 ja "Oma Lukutaito 2" (1984). Hän suunnitteli Mikkelin teatterin julisteet (1980–2000) ja Suomen Postille muun muassa postimerkit ”Suomi EU:n jäseneksi”, ”Finnish Design” ja ”Suomi 80 vuotta”. Piippo teki graafiset ilmeet muun muassa Lääkelaitokselle, Ympäristöministeriölle, Taiteen keskustoimikunnalle, Mikkelin kaupungille, Mikkelin museoille sekä Kuopion ja Mikkelin evankelisluterilaiselle seurakuntayhtymälle.
Piippo julkaisi useita omakustanteisia yhteiskunnallisesti kantaa ottavia julisteita, joita on julkaistu ja ollut laajalta esillä kansainvälisesti, muun muassa "Ruanda" (1994), "Earth Day – Luonnon puolesta" (1995), "Sarajevon kansanmurhat" (1994), "Rotusortoa vastaan: We Are Them They Are Us" (2003) ja "Kiinan maanjäristyksessä menehtyneiden muistolle" (2008).
Hän oli graafisen suunnittelun tuntiopettajana Lahden Muotoiluinstituutissa 1987–1989, graafisen muotoilun lehtorina Taideteollisessa korkeakoulussa 1989–1997, ja vuodesta 2004 hän toimi vierailevana professorina Tama Art Universityssä Tokiossa ja Shandong University of Art and Designissa Kiinassa.
Piippo osallistui töillään kaikkiin tärkeimpiin kansainvälisiin julistekilpailuihin vuodesta 1980 lähtien ja oli mukana lukuisissa kansainvälisissä kutsunäyttelyissä. Hän piti omia kutsunäyttelyitä vähintään kymmenessä eri maassa. 
Piippo piti kutsuluentoja, julistetyöpajoja, mestarikursseja ja lopputöiden arviointia alan korkeinta opetusta tarjoavissa yliopistoissa vuodesta 1996 eri puolilla maailmaa. Hänen tuotannostaan on tehty useita kansainvälisiä lopputöitä. Vuonna 1998 Kari Piippo hyväksyttiin kansainvälisen graafisten suunnittelijoiden eliittikerhon Alliance Graphique Internationales AGI:n jäseneksi. Kerhoon hyväksytään vain suunnittelijoita, joilla on merkittävää kansainvälistä näyttöä. AGI:n muut suomalaiset suunnittelijat ovat Aimo Katajamäki ja Kyösti Varis. AGI:iin ovat kuuluneet myös Tapani Aartomaa ja Jukka Veistola. 
Perhe.
Piipon kotikunta oli Mikkeli. Hänen isänsä oli Jonne Piippo ja äiti Vilma Piippo.
Pauliina Miettinen

Pauliina Miettinen (s. 20. toukokuuta 1972 Kuopio) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Hän toimii KuPS:n päävalmentajana Kansallinen Liigassa. Miettinen edusti pelaajana Suomen maajoukkuetta ja hän on voittanut Suomen mestaruuksia sekä pelaajana että valmentajana.
Pelaajaura.
Miettinen pelasi urallaan maalivahtina, puolustajana ja Yhdysvalloissa myös hyökkääjänä. Hän on yksi harvoista jalkapalloilijoista, joka on pelannut maajoukkuetasolla sekä maalivahtina (9 ottelua) että kenttäpelaajana (17 ottelua). Miettisen ensimmäinen seura oli kuopiolainen KMF. Sittemmin hän pelasi Kontulan Urheilijoissa, Turun Pyrkivässä, Malmin Palloseurassa ja Helsingin Jalkapalloklubissa. Miettinen pelasi myös Yhdysvalloissa Franklin Pierce Collegen joukkueessa ja oli seuran kapteeni kolmen vuoden ajan. Franklin Piercessa on pelannut Suomen naisten maajoukkuepelaajista myös Minna Mustonen. Miettinen voitti Suomen mestaruuden HJK:ssa 2001 sekä Suomen Cupin Turun Pyrkivässä 1994 ja HJK:ssa 2002. 
Maajoukkueessa Miettinen pelasi yhteensä 26 maaottelua vuosina 1992–2004.
Valmentajaura.
Miettisen valmennusura alkoi hänen pelatessa Yhdysvalloissa. Hän toimi ensin Franklin Pierce Collegen ja sitten Barryn yliopiston apuvalmentajana. Pelaajauran jälkeen Miettinen valmensi ensin FC Kontua ja sitten PK-35 Vantaata, jonka hän nosti pääsarjatasolle. Kaudeksi 2010 Miettinen palkattiin päävalmentajaksi yhdysvaltalaiseen Sky Blue FC:hen, joka oli maan naisten jalkapalloliigan hallitseva mestari. Kausi ei kuitenkaan sujunut odotetusti ja heinäkuussa 2010 Miettinen ja apuvalmentaja Anne Parnila erotettiin tehtävistään. 
Miettinen palasi PK-35 Vantaan valmentajaksi ja voitti Suomen mestaruuden vuosina 2011 ja 2012 sekä Suomen Cupin vuosina 2011–2013. hän johdatti PK-35 Vantaan myös Mestarien liigassa kolmesti pudotuspeleihin. Vuonna 2013 Miettinen vetäytyi tehtävästään, mutta jatkoi valmentamista muun muassa oman potkutekniikkavalmennusta tarjoavassa yrityksessä. Vuonna 2016 hän valmensi Hongan B-tytöt SM-hopealle. Kaudeksi 2019 Miettinen palasi aikuisten päävalmentajaksi Nurmijärven Jalkapalloseurassa ja oli nostamassa naisten joukkueen Ykköseen vaikka pesti päättyikin kesken kauden erimielisyyksiin seurajohdon kanssa. Kansallisen liigan Tikkurilan Palloseura palkkasi Miettisen päävalmentajakseen joulukuussa 2019.
Miettinen toimii liikunnan ja terveystiedon opettajana Nurmijärvellä.
Sten Bergman

Sten Bergman (20. lokakuuta 1895 Värmlanti – 19. helmikuuta 1975 Rönninge) oli ruotsalainen biologi, eläintieteilijä ja lintutieteilijä, joka tutki Aasian linnustoa.
Sten Bergmanin vanhemmat olivat Johan ja Kerstin Bergman. Hänen puolisonsa oli Dagny Bergman o.s. Lindhé (1890–1972), joka oli mukana useilla hänen matkoillaan ja toimi avustajana ja yhteistyökumppanina. Bergman valmistui filosofian lisensiaatiksi 1925 ja sai kunniatohtorin arvon 1952.
Bergman tutki Aasian eläimistöä ja matkusteli muun muassa Kamtšatkan niemimaalla 1920–1923, Kuriileilla 1929–1930, Pohjois-Koreassa 1935–1936 ja Papua-Uusi-Guineassa 1948–1950, 1952–1953 ja 1956–1958.
Koreassa Bergman keräsi eläimiä pääasiassa Hamgyong Pukton alueelta. Hän julkaisi tutkimuksistaan lyhyen kansantajuisen englanninkielisen artikkelin, jossa hän esitteli vain pienen osan aineistostaan. Hän julkaisi myös kaksi artikkelia ruotsiksi. Kokoelma toimitettiin Ruotsiin.
Elämänsä aikana Bergman julkaisi noin 15 kirjaa ja piti noin 6 000 esitelmää.
Karkeakarvainen bosnianajokoira

Karkeakarvainen bosnianajokoira (), joka tunnetaan myös nimellä barak, on Bosniassa metsästyskoirista jalostettu koirarotu. Tätä rotua on alun perin käytetty jäljestämiseen.
Ulkonäkö.
Vankka rakenne. Pää pitkä ja kohtuullisen leveä, otsa hieman kupera. Kohtuullinen ja loiva otsapenger. Silmät ovat soikeat ja suuret ja niiden väri on kastanjanruskea. Korvat ovat keskipitkät, riippuvat ja kärjestä pyöristyneet. Suorakaiteen muotoinen, pitkä ja syvä kuono. Kirsu on väriltään joko musta tai tummanruskea. Purenta on aina leikkaava. Häntä kaartuu sapelimaisesti hieman ylöspäin. Karva on kovaa, pitkähköä ja harottavaa. Kuonossa karva muodostaa selvästi erottuvat viikset ja parran. Pohjaväri vaihtelee vehnästä ja punaisesta harmaaseen ja mustaan. Musta tai harmaa satula päävärin lisäksi on hyvin yleinen, mutta koira voi olla myös kolmivärinen (tricolor). Kaikkein yleisin väritys on vehnä harmaalla satulalla. Uros on 46–56 cm korkea ja narttu jonkin verran pienempi. Ihannepaino on 20 kg, mutta vaihtelu 16–24 kg välillä sallitaan.
Luonne ja käyttäytyminen.
Bosnianajokoiraa kuvaillaan sinnikkääksi, eloisaksi ja rohkeaksi. Työskennellessään sillä on sointuva haukku, minkä vuoksi se soveltuu hyvin myös vahtikoiraksi. Se tulee hyvin toimeen lasten ja muiden koirien kanssa.
Alkuperä.
Bosnialaiset metsästäjät jalostivat rodun 1800-luvulla paikallisiin olosuhteisiin ja ennen kaikkea vuoristossa työskentelemään soveltuvaksi. Jalostuksessa tiedetään käytetyn ainakin griffonia, mikä lisäksi jotkin teoriat uskovat mukana olevan myös molossikoiran perimää. Nimityksen "barak" uskotaan tulleen turkin kielestä, missä se merkitsee karkeakarvaista koiraa. Bosniassa ajon aikana haukkuvaa koiraa kutsutaan nimellä "brakirci", joka vastaa saksan ja hollannin kielen termiä "bracke". Bosnianajokoira pääsi FCI-rekisteriin vuonna 1965, alun perin nimellä illyrianajokoira.
Mike Ricci

Mike Ricci (27. lokakuuta 1971, Scarborough, Ontario) on kanadalainen pelaajauransa lopettanut jääkiekkoilija. 17. helmikuuta 1994 Ricci teki viisi maalia yhdessä pelissä Quebec Nordiquesin paidassa.
Mike Ricci kasvoi Scarboroughissa, Ontariossa. Hän pelasi jääkiekkoa silloisessa Metro Toronto Hockey Leaguessa (nykyään Greater Toronto Hockey League). Hän oli OHL:n Peterborough Petesin toinen varaus vuonna 1987 vahvan kauden jälkeen Toronto Marlboros Bantamsissa.
Ricci oli myös taitava jalkapallonpelaaja ja hän pelasikin Scarborough Blues -seurassa hänen serkkunsa, Paul Peschisolidon kanssa. Peschisolido pelasi ammattilaisena muun muassa Kanadan jalkapallomaajoukkueessa. Riccin isä Bruno oli jalkapallonpelaaja Italiassa ennen Kanadaan muuttamista
Ricci on myös näytellyt jääkiekkoilija Maurice Richardista kertovasta elokuvassa nimeltä "The Rocket" vuodelta 2005. Hän esitti elokuvassa jääkiekkoilija Elmer Lachia.
Ulla Kaasinen

Ulla-Riitta Kaasinen (s. 16. syyskuuta 1960) on suomalainen entinen jalkapalloilija, joka on peliuransa jälkeen toiminut myös jalkapallovalmentajana. Kaasinen on yksi suomalaisen naisjalkapalloilun uranuurtajista. Hän on Suomen ensimmäisiä naisjalkapalloilijoita, jonka ura alkoi jo juniori-ikäisenä ja myös ensimmäisiä ulkomaille siirtyneitä suomalaisia naispelaajia. Suomen ohella Kaasinen pelasi viisi vuotta Ruotsissa ja edusti A-maajoukkuetta 15 vuoden ajan.
Ura.
Kaasinen aloitti pääsarjaurana HJK:ssa jo 14-vuotiaana ja pelasi saman ikäisenä myös ensimmäisen A-maaottelunsa. Vuonna 1982 hän siirtyi Ruotsiin AIK:n joukkueeseen ja pelasi yhden kauden myös seuran paikalliskilpailijassa Hammarbyssä. Suomen palattuaan Kaasinen edusti HJK:n lisäksi PP-Futista ja Helsinki Unitedia. 
Useilla pelipaikoilla pelannut Kaasinen voitti urallaan kahdeksan Suomen mestaruutta, joista kuusi tuli HJK:n riveissä ja lisäksi hän saavutti yhden Helsinki Unitedissa sekä PP-Futiksessa. Suomen Cupin Kaasinen voitti neljästi. Maajoukkueuralla hän pelasi 41 ottelua ja teki niissä kuusi maalia.
Pelaajauransa jälkeen Kaasinen ryhtyi valmentajaksi. Hän toimi muun muassa Suomen A-maajoukkueen kakkosvalmentajana ja valmensi Malmin Palloseuran naisten Suomen mestaruuteen vuonna 1994. Myöhemmin Kaasinen on työskennellyt eri tehtävissä Suomen Palloliiton Uudenmaan ja Helsingin piireissä. Vuonna 2018 Kaasinen valittiin ansioistaan Suomalaisen jalkapallon kunniagalleriaan.
Dennis Muren

Dennis E. Muren, A.S.C. (1. marraskuuta 1946 Glendale, Kalifornia, USA) on amerikkalaisten elokuvien erikoistehosteiden suunnittelija, joka tunnetaan muun muassa Steven Spielbergin, James Cameronin ja George Lucasin elokuvista. Hän on voittanut kuusi kertaa parhaiden erikoistehosteiden Oscarin.
Elämä ja ura.
Muren syntyi Glendalessa Kaliforniassa, ja hän on Charline Louisin ja Elmer Ernest Murenin poika. Hän kiinnostui elokuvien ja erikoistehosteiden valmistamisesta jo pienenä. Opiskellessaan elokuvien tekemistä Pasadena City Collegessa Muren kulutti tehdäkseen "Equinoxin", lyhyen tieteiselokuvan. Pieni Tonylon Productions -elokuvayhtiö piti elokuvasta ja otti sen levitykseen. Tonylon palkkasi leikkaaja Jack Woodsin ohjaamaan elokuvaan lisäkohtauksia, jotta "Equinoxista" saatiin täyspitkä elokuva. Kun "Equinox" julkaistiin täyspitkänä lokakuussa 1970, Muren oli nimetty elokuvan tuottajaksi, vaikka hän oli ohjannut suurimman osan elokuvasta ja tehnyt kaikki erikoistehosteet. Heikoista arvioista huolimatta elokuva tuotti tarpeeksi rahaa, jotta Muren sai investointinsa takaisin. Vuosien mittaan "Equinoxista" on tullut kulttiklassikko.
Valmistuttuaan Muren aloitti työskentelyn täysipäiväisenä visuaalisten erikoistehosteiden tuottajana. Vuonna 1976 hänet palkattiin Industrial Light &amp; Magiciin, joka oli ohjaaja George Lucasin perustama tehostestudio. Lucasin ja Industrial Light &amp; Magicin ensimmäinen elokuva oli "Tähtien sota", joka julkaistiin 1977.
Myöhempi ura.
Muren on vaikuttanut merkittävästi uusien erikoistehosteiden luomisessa. Muren johti Industrial Light &amp; Magicin tehostetiimiä, joka muokkasi malleista ja pienoismalleista tietokoneavusteista grafiikkaa elokuvaan "Terminator 2 – Tuomion päivä". Vuoden 2000 haastattelussa Muren kertoi "Terminator 2:n" olevan elokuva, josta hän on kaikkein ylpein.
Muren, Steve Williams ja Mark Dippe loivat uuden ajan tietokonegrafiikkaa elokuvassa "Jurassic Park". Steven Spielberg suunnitteli käyttävänsä go motion -tekniikkaa dinosaurusten kuvaamiseen, mutta hän muutti nopeasti mieltään katsottuaan testituloksen "Tyrannosaurus rexistä", johon oli käytetty tietokoneavusteista grafiikkaa. Jurassic Park oli läpimurto, mikä vakuutti George Lucasin siitä, että teknologia oli edistynyt tarpeeksi Tähtien sota -trilogian esiosia varten. 
Kesäkuussa 1999 Muren sai tähden Hollywood Walk of Famelle ensimmäisenä erikoistehostetaiteilijana. Hän on voittanut erikoispalkinnot mukaan luettuna yhdeksän Oscar-palkintoa muun muassa elokuvista "Jedin paluu" ja "Jurassic Park".
Muren jatkaa yhä työskentelyä Industrial Light &amp; Magicissä. Hän on kirjoittanut visuaalisista efekteistä kertovaa kirjaa. Hän konsultoi myös Pixarin kanssa. Hänen viimeisin projektinsa oli "Maailmojen sota", jossa hän johti tiimiä kolmen kuukauden ajan luodakseen elokuvaa varten tarvittavia vaikeita efektejä.
Murenilla oli rooli elokuvassa "Kadonneen aarteen metsästäjät" natsivakoojana.
Unbreakable Tour -kiertue

Unbreakable Tour -kiertue oli Backstreet Boysin kiertue vuosina 2008–2009.
Tämä oli ensimmäinen Backstreet Boys-kiertue ilman Kevin Richardsonia, joka liittyi bändiin uudestaan kiertueen lopussa Los Angelesissa.
Unbreakable maailmankiertue oli ryhmän ensimmäinen kiertue "Never Gone"-kiertueen (2005) jälkeen. Kiertue starttasi Japanista, kahdella loppuunmyydyllä konsertilla Tokyo Domesta. Ryhmä teki kiertueesta samankaltaisen kuin alku-uransa aikaisista, lisäämällä tanssia enemmän kuin mitä edellisellä kiertueella. Kiertueen kiintoisa yllätys oli, kun jokainen jäsen esitti yhden soolonsa konsertissa. Ryhmä on myös pakittamassa samnkaltaisiin vaatekokonaisuuksiin.
Ryhmä suunnitteli tekevänsä kunnon maailmankiertueen, käyden myös maissa joissa eivät olleet käyneet vuosiin, ja maissa joissa eivät olleet ikinä käyneet, mukaan lukien ensimmäiset esiintymisensä Venäjällä, Perussa ja Etelä-Afrikassa.
Luxemburgin keikka meinattiin perua, kun tapahtumapaikalle syttyi tulipalo samana iltapäivänä jolloin esityksen piti olla. Kukaan ei loukkaantunut pahasti, mutta ryhmän vaatevarastolle koitui hieman tuhoa.
Ryhmän jäsenet Howie Dorough ja A. J. McLean esittivät omat soolonsa ensi kertaa kiertueen aikana.
Ryhmän loppuunmyyty show O2 Areenalla Lontoossa nauhoitettiin 'webcast'ia varter DVD:lle. Esitykseen lisättiin myös extravaloja ja ilotulituksia.
Viimeisessä kiertueen esityksessään Aasian mantereella ryhmä muutti asioita ja esitti kappaleen "Unsuspectin Sunday Afternoon", ja yleisö heitti paperilennokkeja ympäriinsä kun bändi esitti "Inconsolable"-kappaleen.
Muutaman Euroopan show’n aikana ryhmä esitti kappaleen "Siberia", "Never Gone"-albumiltaan.
Kiertueen aikana ryhmä ilmoitti palaavansa studioon kiitospäivän jälkeen, 1. joulukuuta 2008, ja alkavansa äänittää seuraavaa levyään, jonka on määrä ilmestyä vuonna 2009.
Kiertueen suosion takia ryhmä ilmoitti 28. syyskuuta 2008 jatkavansa toiselle Pohjois-Amerikan-kiertueelle. 
Yllättäen Los Angelesin show’n aikana Kevin Richardson näyttäytyi laulamaan "Shape Of My Heart"-kappaleen yhdessä poikien kanssa.
Oi ihana toukokuu

Oi ihana toukokuu on H. E. Batesin kirjoittama kirjasarja. Se käsittää kolme teosta, "Oi ihana toukokuu" ("Darling buds of May"), "Larkinit Ranskassa" ("A Breath of French Air") ja "Jälleen kotona" ("When The Green Woods Laugh"). Sarja seuraa omalaatuisen Larkinien maalaisperheen elämää.
Televisiosarjat.
1990-luvun sarja.
Vuosina 1991–1993 kirjasarjan pohjalta tehtiin televisiosarja, jossa pääosissa nähtiin mm. David Jason Pop Larkinina, Pam Ferris Ma Larkinina ja Catherine Zeta-Jones Mariettena. Sarjaa tehtiin kolme tuotantokautta, ja sen tuotti Yorkshire Television -yhtiö ITV Network-kanavalle. Sarja on esitetty myös Suomessa Ylen kanavilla.
2020-luvun sarja.
Vuosina 2021-2022 kirjojen pohjalta julkaistiin "Larkinin perhe" -sarjaa ("The Larkins") kahden tuotantokauden verran, jota on ollut käsikirjoittamassa mm. Simon Nye. Sarjan pääosissa nähdään mm. Bradley Walsh (Pa' Larkin), Joanna Scanlan (Ma' Larkin) ja Sabrina Bartlett perheen vanhimpana tyttärenä. Sarjaa Suomessa on esittänyt Yle.
Jackie Gleason

John ”Jackie” Herbert Gleason () oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko.
Ura.
Gleason syntyi New Yorkin Brooklynin kaupunginosassa irlantilaistaustaisille katolilaisille vanhemmille. Hänen isänsä jätti perheen hänen ollessaan kahdeksanvuotias. Hän keskeytti opiskelunsa jo varhain ja elätti itsensä muun muassa biljardinpelaajana ja nyrkkeilijänä, kunnes hän päätyi lavakoomikoksi taiteilijanimellä "Jumpin' Jack" Gleason. Tämän jälkeen Gleason oli jonkin aikaa Warner Brothersin sopimusnäyttelijänä ilman mainittavaa menestystä, joten hän päätyi takaisin koomikon uralle.
Vuonna 1949 Gleason sai pääroolin televisiosarjassa "The Life of Riley". Sarja päättyi jo seuraavana vuonna, tosin se alkoi uudestaan seitsemän vuotta myöhemmin pääosassaan William Bendix. 1950 Gleason korvasi Jerry Lesterin DuMont Television Networkin esittämän "Cavalcade of Starsin" isäntänä. Sarjasta tuli DuMontin suosituin ohjelma ja se toimi ponnahduslautana Gleasonin myöhemmälle uralle.
CBS:n William S. Paley tarjosi Gleasonille sopimusta, jolla hänen palkansa viisinkertaistettiin siihen verrattuna mitä Dumont oli hänelle maksanut. Gleason suostui ja "The Jackie Gleason Show" aloitti CBS:llä 1952 ja teki hänestä valtakunnallisen tähden. Gleason halusi kuitenkin menestystä myös television ulkopuolella, ja koska Gleason halusi myös säilyttää televisio-ohjelmansa, niin aikaisemmin tunnin kestoinen "The Jackie Gleason Show" muotoiltiin uudestaan kaudeksi 1955–1957. Uudessa formaatissa ohjelman ensimmäisen puolen tunnin aikana esitettiin Gleasonin aikaisempiin sketseihin pohjautuva tilannekomediasarja "The Honeymooners", ja ohjelman loppuajan esiintyivät Jimmy ja Tommy Dorsey. Honeymoonersia tehtiin kaikkiaan 39 jaksoa, joita esitetään vielä nykyäänkin uusintoina yhdysvaltalaisilla televisiokanavilla. Gleasonilla oli eri ohjelmillaan paikka parhaaseen katseluaikaan lähes yhtäjaksoisesti vuoteen 1970 saakka.1950- ja 1960-luvuilla, jolloin Gleasonin suosio oli korkeimmillaan, hän esiintyi yhdeksässä elokuvassa, joista hän sai Oscar-ehdokkuuden roolistaan Minnesota Fatsina elokuvassa "Suurkaupungin hait". Tony-palkinnon hän sai Uncle Sidin -roolista Broadway-näytelmässä "Take Me Along". Lisäksi hän levytti kaikkiaan 43 albumia.
Gleasonin myöhemmistä elokuvista tunnetuimpiin kuuluvat kolme "Konna ja Koukku" -elokuvaa, joissa hän esitti seriffi Buford T. Justicea vuosien 1977 ja 1983 välisenä aikana.
Gleasonilla on kaksi tähteä Hollywood Walk of Famella.
Yksityiselämä.
Gleason tapasi opiskeluaikanaan Genevieve Halfordin, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1936. Avioliitosta syntyi kaksi lasta ja se päättyi eroon 1969. Gleasonin toinen aviopuoliso oli Beverly McKittrick, jonka kanssa hän avioitui 1970. Liitto kesti vuoteen 1974. Kolmannen avioliittonsa Gleason solmi Marilyn Taylorin kanssa 1975.
Gleasonille tehtiin 1978 nelinkertainen sydämen ohitusleikkaus. Vuonna 1986 hänellä diagnostisoitiin diabetes ja laskimotulehdus. Gleason kuoli paksusuolen syöpään kotonaan 24. kesäkuuta 1987.
Shirley Henderson

Shirley Henderson (s. 24. marraskuuta 1965 Forres, Moray, Skotlanti, Iso-Britannia) on skotlantilainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa roolistaan Harry Potter -elokuvien Murjottavana Myrttinä. 
Henderson on tehnyt yhteistyötä ohjaaja Michael Winterbottomin kanssa muun muassa elokuvissa "Wonderland", "The Claim", "24 Hour Party People", ' ja "Everyday". Tämän lisäksi Henderson on näytellyt muun muassa Bridget Jones -elokuvissa "Bridget Jones – elämäni sinkkuna", ' ja "Bridget Jones’s Baby". 
Henderson opiskeli näyttelemistä Guildhall School of Music and Drama -koulussa.
Limakotilot

Limakotilot (Lymnaeidae) on vesikeuhkokotiloihin luettava sisävesissä elävä nilviäisheimo. Sen jäsenet elävät etupäässä lammissa ja muualla hidasliikkeisessä makeassa vedessä. Ne sietävät kuitenkin usein myös laimeaa murtovettä. Kaikki Suomen limakotilolajit tulevat toimeen Itämeren rantavesissä, ja ovat siellä niin tyypillisiä, että Itämeren viimeistä vähäsuolaista kehitysvaihetta on kutsuttu Limneamereksi.
Limakotiloilla on kaksi tuntosarvea, ja niiden silmät sijaitsevat tuntosarvien tyvessä. Suurimmat limakotilot kasvavat 7 cm pitkiksi.
Hiukan pesäpallostadion

Hiukan pesäpallostadion, sponsorinimeltään Terrafame Stadion sijaitsee Sotkamon kunnassa, Sapsojärven rannalla. Se toimii miesten Superpesiksessä pelaavan Sotkamon Jymyn kotiotteluiden pelikenttänä. Stadionin ensimmäinen tekonurmi oli väriltään vihreä, mutta se vaihdettiin kesällä 2009 violettiin. Vuokatin matkailusivuilla arvellaan, että tämä on maailman ainoa violetti tekonurmi. Kenttä toimii kotikenttänä Sotkamon Jymylle, joka on voittanut pesäpallon Suomen mestaruuden jo 21 kertaa historian saatossa. Sotkamon pesäpallostadionilla on tehty lukuisia kertoja suomalaista urheiluhistoriaa. Kentän vieressä sijaitseva Sapsojärvi tunnetaan jymyläisten kultakylpypaikkana. Stadionin yleisöennätys on 6 987 katsojaa vuoden 1998 Itä–Länsi-ottelussa. Yleisöennätys Jymyn otteluissa on 6 374 katsojaa vuoden 1993 toisessa finaalissa Imatran Pallo-Veikkoja vastaan.
Historia.
Talvi- ja jatkosodan jälkeen Sotkamon kirkonkylään, Sapsojärven rannalle, Hiukkaan, alettiin rakentaa urheilukenttää. Kenttä rakennettiin talkootyönä ja rakentamiseen osallistui 176 kyläläistä, joista jotkut saattoivat tehdä töitä jopa 100 tuntia. Kentälle kuljetettiin kuorma-autoilla 212 kuormaa savea ja lisäksi rakentamiseen tarvittiin hiekkaa, sahanpuruja ja hiilimurskaa pinnoitteeksi. Kentälle rakennettiin astettain ylöspäin kohoava katsomo, jonka yhdeksässä penkkirivissä oli tilaa 300 katsojalle. Kentälle tarvittava puutavara saatiin suurimmaksi osaksi lahjoituksina sotkamolaisilta yrityksiltä. 1980-luvun lopulla Hiukkaan rakennettiin nykyaikainen katsomo joka oli katsojakapasiteetiltaan selvästi isompi ja vuonna 1994 kentälle saatiin myös hiekkatekonurmi.
Syksyllä 2021 aloitettiin stadionin katsomon purkutyöt ja uusi katettu katsomo valmistui kesällä 2022.
H. E. Bates

H. E. Bates (Herbert Ernest Bates, 16. toukokuuta 1905 Rushden, Northamptonshire, Englanti – 29. tammikuuta 1974 Canterbury, Kent, Englanti) oli englantilainen kirjailija. Hänen tunnetuimmat teoksensa ovat "Oi ihana toukokuu", sen jatko-osat "Larkinit Ranskassa" ja "Jälleen kotona", joista on myös tuotettu televisiosarja. Teokset on julkaistu kokoomateoksena "Oi ihana toukokuu".
Batesin vanhemmat olivat Albert Bates (1879–1949) ja Lucy Elizabeth Bates, o.s. Lucas (1879–?). Batesilla oli neljä lasta.
Suuri Canyon

Suuri Canyon ("Grand Canyon") on lyhyt dokumenttielokuva vuodelta 1958. Elokuvan on ohjannut James Algar ja tuottanut Walt Disney Productions. Aiheena ovat Grand Canyonin luonto ja eläimet. Elokuva kuvattiin CinemaScope-koossa, ja sitä esitettiin "Prinsessa Ruususen" alkukuvana tämän ensi-iltakierroksella. "Suuri Canyon" sai parhaan lyhytelokuvan Oscar-palkinnon.
Alaotsikkonsa mukaan "Suuri Canyon" on ”kuvallinen tulkinta Ferde Grofén "Grand Canyon -sarjasta"”, joka on sävelletty vuonna 1931. Elokuvassa ei käytetä kertojaa eikä siinä esiinny ihmisiä, vaan elokuvatut luonnontapahtumat seuraavat musiikin tunnelmia. Valtion elokuvatarkastamon mukaan "Suuri Canyon" on "maantieteellinen opetuselokuva" (tarkastusnumero 52734).
Pro Pilkki 2

Pro Pilkki 2 on Mikko Hapon ja Janne Olkkosen kehittämä ilmainen kalastussimulaatiopeli joka julkaistiin vuonna 2013. Vuonna 2015 julkaistiin Pro Pilkki 2 Mobile Windows Phone -puhelimille. Tietokoneversioista poiketen mobiilipeli on maksullinen. Kuitenkin pelin mobiilipelin kokeiluversio on maksuton.
"Pro Pilkki 2:ssa" pelaaja voi valita monta eri tapaa pilkkiä. Valittavissa on muun muassa kolme eri vuodenaikaa (syystalvi, keskitalvi ja kevättalvi), kaksi erikokoista kairaa (iso ja pieni), neljä eri vapaa (jäykkä vapa, morrivapa, perusvapa ja vahvasiimainen suuri vapa) ja neljä vuorokaudenaikaa (aamu, keskipäivä, ilta ja yö). Jotkin näistä vaikuttavat tiettyjen lajien syöntiin.
"Pro Pilkki 2:ssa" vastustajien vakoilu kiikareilla ei enää onnistu toisin kuin ensimmäisessä osassa.
Irene Steer

Irene Steer () oli brittiläinen uimari ja olympiavoittaja. Hän voitti olympiakultaa Tukholman kesäolympialaisissa vuonna 1912 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. Samassa joukkueessa Steerin kanssa uivat myös Annie Speirs, Jennie Fletcher sekä Belle Moore. Joukkueen voittoaika oli uusi olympiaennätys 5.52,8. Steer osallistui kilpailuissa myös henkilökohtaiseen 100 metrin vapaauintiin, jossa hän karsiutui välierissä. 
Steer voitti urallaan myös seitsemän Walesin mestaruutta uinnissa.
12-kielinen kitara

12-kielinen kitara on 6-kielisestä kitarasta kehittynyt soitin, jossa on 6 kieliparia. Soittimen alkuperä on hieman epäselvä. Ensimmäisen teorian mukaan soittimen kehittivät Yhdysvalloissa asuvat italialaiset soitinrakentajat, ja toisen mukaan soitin on kulkeutunut Meksikon kautta Yhdysvaltoihin. Molempien maiden musiikissa on pitkät parikielisten instrumenttien perinteet (vrt. mandoliini)
Rakenne.
Perusviritys on eE-aA-dD-gG-HH-EE, eli edestäpäin katsottuna kieliparin vasemmanpuoleiset tenorikielet viritetään oktaavia ylemmäs ja bassokielet unisonoon.
12-kielisiä valmistetaan sekä akustisina, että sähköisinä. Ulkoiselta rakenteeltaan 12-kielinen poikkeaa 6-kielisestä lavan ja tallan osalta. Tukirimoituksen ja kaulan osalta rakenteita joudutaan vahvistamaan johtuen parikielten suuremmasta vedosta. Monet soittajat kompensoivat matalammilla virityksillä kitaran kaulaan, ja akustisessa kitaran kanteen, kohdistuvaa rasitusta.
Käyttö.
Pohjoisamerikkalaista folkmusiikkia lukuun ottamatta 12-kielinen kitara ei yleensä esiinny missään tyylilajissa ensisijaisena soittimena. Kuitenkin monet valtavirrankin yhtyeet ovat käyttäneet levyillään 12-kielisen helisevää ominaisääntä hyväkseen (esim. Eagles, Led Zeppelin, Mikko Alatalo)
Summer Days (And Summer Nights!!)

Summer Days (And Summer Nights!!) on The Beach Boysin yhdeksäs studioalbumi ja yhtyeen toinen vuonna 1965 julkaistu albumi. Summer Days (And Summer Nights!! nousi Yhdysvaltain listoilla toiseksi ja heinäkuussa 1966 neljänneksi Britannian albumilistalla.
Historia.
"Today!", erityisesti sen kakkospuoli oli ollut merkittävä muutos kohti hienostuneempaa tyyliä ja Capitol Recordsin väitetään kyselleen yhtyeen johtajalta Brian Wilsonin tämän musiikillisia aikomuksia. Levy-yhtiö halusi enemmän ”Beach Boys -tyylistä” musiikkia seuraavalle levylle. Yhtye tunnettiin tässä vaiheessa uraansa stereotyyppisesti iloisena "fun in the sun" (”hassuttelua auringossa”)-yhtyeenä, joka lauloi hiekkarannoista, tytöistä ja hauskanpidosta. 
Vaikka nopeasti tarkasteltuna "Summer Days (And Summer Nights!!)" näytti paluulta "All Summer Longin" tyyliin, Brian Wilson oli luonut huolellisesti monimutkaiset ääniraidat sanoituksiltaan kevyiden ”Amusement Parks USA” ja ”Salt Lake City” kappaleiden taustalle. Albumilla oli myös jousi-instrumentaali ”Summer Means New Love” ja Yhdysvaltain listakolmoseksi nousseella hittikappaleella ”California Girls” oli sinfoninen intro. Jälkikäteen voi nähdä, että Wilson oli menossa kohti klassikkoalbumi "Pet Soundsin" äänimaailmaa.
Albumin kappaleista ”The Girl from New York City” oli vastaus aiemmin samana vuonna ilmestyneelle The Ad Libsin ”The Boy from New York Citylle”. ”Then I Kissed Her” -kappaleella Wilson yritti löydä sankarinsa Phil Spectorin tämän omassa pelissä. ”Then I Kissed Her” nousi brittilistan neljänneksi toukokuussa 1967 ja oli toinen levyn kappaleista, jolla Al Jardine oli soololaulajana. Toinen oli uudelleenäänitetty ”Help Me, Rhonda”, joka edellisellä Today!-albumilla oli mukana nimellä ”Help Me, Ronda”. Kappale oli Beach Boysien uran toinen singlelistaykkönen. ”Girl Don't Tell Me”, jolla soololaulajana toimi Carl Wilson, oli kappale jolla viisi yhtyeen jäsentä soitti jotain soitinta (sessiomuusikoiden asemasta). Tuotannollisesti ”California Girlsin” ohella toinen merkittävä kappale oli Burt Bacharach -tyylinen ”Let Him Run Wild”.
Hassuttelua edusti toiseksi viimeinen kappale ”I'm Bugged at My Ol' Man”. Kappale oli viittaus Wilsonien isään Murryyn, joka oli erotettu yhtyeen managerin tehtävistä edellisvuonna. 
"Summer Days (And Summer Nights!!)" on myös ensimmäinen albumi, jolla on mukana aiemmin yhtyeen keikkamuusikkona Brianin sijaisena toiminut Bruce Johnston. Johnston oli mukana yhtyeen valokuvaussessioissa, mutta kuvissa hän ei ollut mukana, koska hänellä oli voimassa oleva sopimus Columbia Recordsin kanssa. Ensimmäinen kansikuva, jossa Johnston on mukana oli vuoden 1968 "Friends". Summer Daysin kansikuvasta puuttuu myös Al Jardine, koska hän oli kuvausten aikaan kipeänä. Kansikuvan otti Ken Veeder.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet ovat Brian Wilsonin ja Mike Loven tekemiä, ellei toisin mainita.
Beach Boys’ Party!

Beach Boys’ Party! on The Beach Boysin kymmenes albumi ja kolmas vuonna 1965 ilmestynyt levy. Joulumarkkinoille ilmestynyt levy oli äänitetty studiossa vaikka sillä annetaan vaikutelma, että se olisi äänitetty livetilanteessa juhlissa. Cover-albumi sisältää versiot muun muassa The Beatlesin lauluista ”Tell Me Why”, ”You’ve Got to Hide Your Love Away” ja ”I Should Have Known Better”, The Everly Brothersin laulusta ”Devoted to You” ja Phil Spectorin kappaleesta ”There’s No Other (Like My Baby)” sekä medleyn Beach Boysin omista kappaleista ”I Get Around” ja ”Little Deuce Coupe”.
Elokuussa 1965 "Summer Days (and Summer Nights!!)":n ilmestymisen jälkeen Beach Boysin johtohahmo Brian Wilson alkoi suunnitella uutta studioalbumia, josta oli tuleva "Pet Sounds". Capitol Records pyysi uutta albumia lomakaudelle (ja Pet Sounds ei valmistuisi jouluksi). Koska yhtyeeltä oli edellisenä vuonna ilmestynyt jo livelevy "Beach Boys Concert" päädyttiin ”livejuhlat”-albumiin. Beach Boysilta oli myös jo ilmestynyt joululevy ja ajateltiin että hittikokoelmalevy antaisi vaikutelman hiipuvasta urasta. Syyskuun 1965 aikana yhtye harjoitteli ja äänitti uudempia ja vanhempia hittikappaleita (mukaan lukien uudelleenäänitetty The Rivingtonsin ”Papa-Oom-Mow-Mow”). Vaikka albumi on olevinaan liveäänitys, yksittäiset kappaleet äänitettiin erikseen ja nauru ja puheensorina lisättiin levylle jälkituotantovaiheessa.
"Beach Boys’ Party!":lta ei ollut tarkoitus julkaista singlejä, sillä Brian Wilson valmisteli samaan aikaan julkaistavaksi singlenä kappaletta ”The Little Girl I Once Knew”. Julkaistujen kappaleiden lisäksi äänitettiin monia muitakin. Näitä olivat esimerkiksi Beatlesin ”Ticket To Ride”, kolme eri versiota The Rolling Stonesin ”(I Can't Get No) Satisfactionista”, versio Bob Dylanin ”Blowin’ in the Windistä” ja laulu ”Riot In Cell Block #9” (jota soitettiin livenä 1970-luvun alussa ja joka julkaistiin nimellä ”Student Demonstration Time” albumilla "Surf’s Up"). Äänitykset ovat olleet saatavilla bootlegeinä.
Uuden singlen kekseliäs tapa käyttää taukoja ärsytti radioasemia, joten ”The Little Girl I Once Knew” jäi listasijalle 20. Sen sijaan tiskijukat alkoivat soittaa Party-levyn viimeistä kappaletta, versiota The Regentsin ”Barbara Annista”. Hyvien kuuntelijapalautteiden takia Capitol Records päätti julkaista sen singlenä joulukuussa 1965 ja single nousi listakakkoseksi alkuvuodesta 1966.
"Beach Boys’ Party!" nousi Yhdysvaltain listalla kuudenneksi. Britanniassa "Beach Boys’ Party!" ja yllätyshitti ”Barbara Ann” olivat yhtyeen siihen asti suurimmat menestyjät, molemmat nousivat Britannian listoilla kolmansiksi.
Äimäsara

Äimäsara ("Carex dioica") on sarakasvien heimoon ja sarojen sukuun kuuluva kasvi. Äimäsaran tieteellinen nimi "dioica" tulee latinan kielen kaksikotista tarkoittavasta sanasta "dioicus".
Ulkonäkö ja koko.
Äimäsara on kaksikotinen eli kasvilla on heteet ja emit eri yksilöissä. Kasvin varret ovat lyhyitä. Kasvin pullakot ovat ulospäisiä, suonisia ja karheita laidoiltaan. Äimäsaran emitähkä on soikea. Äimäsara voi risteytyä soukkasaran ("Carex parallela"), joka myös on kaksikotinen, kanssa.
Levinneisyys.
Äimäsara on tavallinen laji pohjoisilla leveysasteilla. Sitä tavataan suuressa osassa Suomea, Ruotsia, Norjaa, Tanskaa, Färsaaria, Baltiaa, Puolaa, Valko-Venäjää, Saksaa, Britanniaa, Irlantia sekä Venäjän luoteisosaa. Joitain esiintymiä on lisäksi muun muassa Alankomaissa, Ranskassa, Pohjois-Espanjassa, Alpeilla, Islannissa ja Uralvuoriston Aasian puoleisella puolella.
Alankomaissa äimäsara on joutunut paikalliselle punaiselle listalle, jossa on lueteltuna uhanalaisia lajeja.
Elinympäristö.
Äimäsara kasvaa muun muassa vetisillä niityillä ja usein varsinkin kalkkipitoisilla rämeillä.
Matti Halmesmäki

Matti Veikko Iisakki Halmesmäki (s. 22. toukokuuta 1952 Lapua) on suomalainen vuorineuvos ja yritysjohtaja. Hän toimi Kesko Oyj:n pääjohtajana vuosina 2005–2014. Vuorineuvoksen arvonimen hän sai 5. joulukuuta 2008. 
Ura.
Halmesmäki valmistui ylioppilaaksi Lapuan yhteislyseosta vuonna 1971, ekonomiksi Turun kauppakorkeakoulusta vuonna 1975 ja kauppatieteiden maisteriksi vuonna 1976. Vuonna 1977 hän valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Turun yliopistosta. Varatuomari hänestä tuli vuonna 1977. Halmesmäki on opiskellut myös Harvardin yliopistossa ja International Institute for Management Developmentissa Sveitsissä.
Kesko Oyj:n palveluksessa Halmesmäki on ollut eri tehtävissä vuodesta 1980. Hän aloitti Keskon lakimiehenä (1980–1981) edeten kirjanpitopäälliköksi (1982–1985) ja talousosaston johtajaksi (1985–1989). Vuonna 1989 Halmesmäestä tuli Keskon hallituksen jäsen. Hän eteni edelleen talousjohtajaksi (1989–1993), maatalous- ja rautaryhmän johtajaksi (1993–1995) ja erikoistavararyhmän johtajaksi (1995–1996). Vuosina 1996–1997 Halmesmäki toimi Tukon toimitusjohtajana, mutta palasi takaisin Keskon erikoistavarakaupan johtoon vuosiksi 1997–2000 ja Rautakeskon ja Maatalouskeskon toimitusjohtajaksi vuosiksi 2000–2005 ennen siirtymistään Keskon toimitusjohtajan tehtävään.
Kesko Oyj:n toimitusjohtajaksi ja Kesko-konsernin pääjohtajaksi Halmesmäki nimitettiin 1. maaliskuuta 2005 alkaen. Keskon konsernijohtoryhmään Halmesmäki nousi 1. tammikuuta 2001. Halmesmäellä on ollut runsaasti luottamustoimia. Halmesmäki jäi eläkkeelle vuonna 2015. Häntä seurasi Keskon pääjohtajana Mikko Helander.
Halmesmäki herätti paheksuntaa tammikuussa 2011 kutsumalla pääministeri Mari Kiviniemeä ”kokovartaloministeriksi” edustavan vartalonsa takia. Hän pahoitteli kommenttiaan myöhemmin.
Yksityiselämä.
Halmesmäki on siirtänyt kirjansa Portugaliin välttääkseen verojen maksamisen Suomeen.
Help Me, Rhonda

Help Me, Rhonda on The Beach Boysin hittisävelmä vuodelta 1965. Sen on säveltänyt Brian Wilson ja sanoittanut Mike Love. Kappaleesta on olemassa kaksi hieman erilaista versiota, albumilla "The Beach Boys Today!" julkaistu versio (jossa Rhonda kirjoitetaan muodossa Ronda) ja singleversio. Kappale ylsi listaykköseksi Yhdysvaltain listalla.
I Get Around

I Get Around on The Beach Boysin kappale vuodelta 1964. Sen ovat kirjoittaneet Brian Wilson ja Mike Love. Kappale julkaistiin singlenä (B-puolenaan "Don't Worry Baby") ja siitä tuli yhtyeen ensimmäinen listaykkönen Yhdysvalloissa. Se julkaistiin myös albumilla "All Summer Long".
"I Get Around" on siitä epätavallinen popkappale, että se alkaa suoraan kertosäkeestä. Siinä on kaksi lyhyttä säkeistöä. Säkeet laulaa Mike Love ja kertosäkeet Brian Wilson. Yhtyeen muut jäsenet laulavat myös stemmaa. Vuonna 1976 New Musical Express -lehti valitsi I Get Aroundin kaikkien aikojen neljänneksi parhaaksi singleksi.
Bruce Johnston

Bruce Johnston (s. 27. kesäkuuta 1942 Peoria, Illinois) on yhdysvaltalainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten The Beach Boysin jäsenenä. Johnston liittyi yhtyeeseen basistiksi vuonna 1965 Brian Wilsonin jättäytyessä kiertueilta ja lauloi esimerkiksi California Girlsissa. Vuosina 1972-1979 hän piti taukoa ja palasi myöhemmin kosketinsoittajaksi ollen nykyään laulaja Mike Loven ohella The Beach Boysin tämän hetkisen kokoonpanon toinen klassinen jäsen.
Hän on saanut Grammy-palkinnon tekemästään kappaleesta "I Write the Songs". Tunnetuimpia Johnstonin The Beach Boysille tekemiä kappaleita lienevät 1970-luvun alussa julkaistut Tears In The Morning ja Disney Girls 1957. Vuonna 1977 hän julkaisi soololevyn Going Public, joka sisältää sekä covereita että Johnstonin omia sävellyksiä, myös muutaman uudelleenlämmitetyn version vanhoista The Beach Boys -kappaleista.
Al Jardine

Alan Charles ”Al” Jardine (s. 3. syyskuuta 1942 Lima, Ohio, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen muusikko, joka on The Beach Boysin perustajajäsen ja sen laulaja ja kitaristi.
Elämä ja ura.
Jardine on The Beach Boysin alkuperäisistä jäsenistä ainoa, joka ei ollut Wilson tai sukua heille. Jardine erosi yhtyeestä pian sen perustamisen jälkeen 1961 mutta liittyi pari vuotta myöhemmin takaisin.
Jardine oli laulusolistina muun muassa The Beach Boysin menestyskappaleella "Help Me, Rhonda", ja hän oli mukana kirjoittamassa yhtyeen monia kappaleita 1970-luvulta vuoteen 1985.
Jardine kiersi The Beach Boysin mukana vuoteen 1998 asti. Sen jälkeen hän jatkoi kiertämistä oman yhtyeensä Al Jardine's Family &amp; Friends kanssa, johon kuuluivat myös hänen poikansa Matt ja Adam. Jardine julkaisi livealbumin "Live in Las Vegas" vuonna 2001 ja studioalbumin "A Postcard from California" vuonna 2012.
Ace of Spades (kappale)

Ace of Spades on brittiläisen heavy metal -yhtyeen Motörheadin kappale samannimiseltä studioalbumilta. Kappale on yksi Motörheadin suosituimmista kappaleista; esimerkiksi vuonna 2009 yhdysvaltalainen musiikkikanava VH1 listasi sen kaikkien aikojen 10. parhaaksi hard rock-kappaleeksi.
Ace of Spades on julkaistu monilla yhtyeen live- ja kokoelma-albumeilla. Kappale onkin vaikuttanut paljon thrash- ja speed metallin syntyyn etenkin nopealla rumpukompillaan. 
Single.
Kappale julkaistiin singlenä lokakuussa 1980. Se pysyi 12 viikkoa Britannian singlelistalla, kohoten parhaimmillaan sijalle 15. Singlestä julkaistiin myös jouluversio, jonka kannessa yhtye poseeraa joulupukkeina. Tätä versiota julkaistiin rajoitetut 50.000 kopiota. Promotoidakseen singleä yhtye esiintyi myös BBC:n ohjelmassa Top of the Pops 6. lokakuuta ja 20. lokakuuta. 
Singlen B-puolena julkaistiin kappale "Dirty Love", joka on myöhemmin julkaistu Ace of Spadesin uusintapainoksilla. 
Arvostus.
Kappaletta pidetään eräänlaisena Motörheadin "anthemina", tunnuskappaleena. VH1:sen listalla "100 Greatest Hard Rock Songs" kappale äänestettiin kymmenenneksi parhaaksi. Q Magazine listasi sen sijalle 27 listalla "100 Greatest Guitar Tracks", ja Radio Rockin kuuntelijat äänestivät sen Motörheadin parhaaksi kappaleeksi Suurimmat Yhtyeet -äänestyksessä.
Tammikuussa 2022 "Helsingin Sanomat" pyysi yli 70:ää suomalaista musiikkialan vaikuttajaa nimeämään korkeintaan 20 itselleen juuri sillä hetkellä tärkeintä laulua paremmuusjärjestyksessä, minkä perusteella lehti laati sadan parhaan laulun listan. ”Ace of Spades” ylsi kokonaistuloksissa sijalle 33.
Muut versiot.
Versiot kappaleesta on julkaistu livejulkaisuilla "No Sleep 'til Hammersmith", "Nö Sleep At All", "Everything Louder Than Anyone Else", "Live At Brixton Academy" ja "Better Motörhead Than Dead: Live At Hammersmith". Nö Sleep At Allilla ollut versio julkaistiin singlenä vuonna 1988.
Adam Deadmarsh

Adam Deadmarsh (s. 10. toukokuuta 1975 Trail, Brittiläinen Kolumbia) on yhdysvaltalainen ammattilaisuransa lopettanut jääkiekkoilija, jonka ura päättyi loukkaantumisiin.
Ura.
Deadmarsh on Beaver Valley Nite Hawksin kasvatti. Junioriuransa hän edusti WHL-liigan Portland Winter Hawksia. Neljän WHL-kauden aikana Deadmarsh teki 220 ottelussa yhteensä 276 pistettä. Hän edusti Kanadan nuorten maajoukkuetta kahdesti vuonna 1992 ja seuraavalla kaudella Quebec Nordiques varasi hänet ensimmäisellä kierroksella 14. pelaajana. Kausi 1993–1994 oli Deadmarshin todellinen läpimurto, sillä hän teki kauden aikana 99 pistettä. Seuraavana vuonna kesken kauden hän siirtyi NHL:ään.
Nordiques oli hankkinut Deadmarshiin käytetyn varausoikeuden 20. kesäkuuta 1993 käydyssä kaupassa, jossa seura vaihtoi ensimmäisen kierroksen varausoikeukset päikseen New York Islandersin kanssa. Lisäksi Quebec sai vaihtokaupassa Mark Fitzpatrickin ja Islanders Ron Hextallin. Deadmarshin tulokaskauden jälkeisenä kesänä Nordiques muutti Coloradoon ja vaihtoi nimekseen Colorado Avalanche. Toisella kaudellaan Deadmarsh voitti Stanley Cupin Avalanchen riveissä. Alun perin hänet oli kirjoitettu Stanley Cupiin väärällä nimellä Adam Deadmarch. Jälkeenpäin se korjattiin, mikä oli ensimmäinen kerta kun kirjoitusvirhe korjattiin Stanley Cupissa.
Deadmarsh pelasi Coloradossa vajaan 50 pisteen kausia, poikkeuksena kausi , jolloin hän teki 60 pistettä, voittaen joukkueen sisäisen maalipörssin. Deadmarshin NHL-uraa värittivät loukkaantumiset, hän pelasi vain kahdesti täyden kauden. "Deader" oli tyypillinen voimahyökkääjä, lähes joka kausi hän keräsi yli 100 jäähyminuuttia. Muutamaa kuukautta ennen Coloradon toista mestaruutta Deadmarsh myytiin helmikuussa 2001 Los Angeles Kingsiin isossa kaupassa, jossa olivat osallisena muun muassa Rob Blake, Aaron Miller ja Steve Reinprecht.
Deadmarsh oli sivussa suurimman osan kaudesta sekä koko kauden kahden aivotärähdyksen takia. Hän ilmoitti lopettavansa uransa 22. syyskuuta 2005, vedoten hänen edelliseen aivotärähdykseen jonka johdosta hän ei pystynyt enää pelaamaan jääkiekkoa. Kaudella 2009–2010 hänet valittiin Avalanche Alumniin.
Maajoukkueura.
Kanadassa kasvaneella Deadmarshilla on kaksoiskansalaisuus sillä hänen äitinsä on yhdysvaltalainen. Niinpä Deadmarsh sai edustaa Yhdysvaltojen maajoukkuetta. Deadmarsh pelasi nuorten MM-kisoissa 1993, 1994 ja 1995. Lisäksi hän pelasi aikuisten tasolla Jääkiekon maailmancupissa 1996 ja olympialaisissa 1998 ja 2002.
Baskerville

Baskerville on John Baskervillen vuonna 1756 suunnittelema siirtymäkauden antiikvakirjaintyyppi. Baskerville on melko leveä ja avoin kirjaintyyppi, mikä tekee siitä helppolukuisen. Se soveltuukin parhaiten kirjojen ja muiden painotuotteiden leipätekstiin.
John Baskerville ei säästellyt vaivojaan luodakseen täydellisen kirjaintyypin. Hän valmisti syvänmustaa mustetta ja käytti sileää paperia, jolle piirsi kirjainten muodot. Baskerville hyödynsi kirjaintyypin suunnittelussa pitkää kokemustaan kalligrafiasta ja kivenhakkauksesta. John Handy leikkasi kirjakkeiden muotit Baskervillen mallipiirustusten pohjalta. Kirjaintyypin alkuperäisiä muotteja ja matriiseja säilytetään Cambridgen yliopistopainossa.
Ruoveden kirkko

Ruoveden kirkko eli Sofia Magdalenan kirkko Ruoveden kirkonkylässä on valmistunut 1778. Sen on piirtänyt ja sen rakennusmestarina toimi Matti Åkerblom, Pärnän Matti. Kirkko on ristikirkko, jonka sisä- ja ulkonurkat on viistetyt. Aumakatto on varustettu kattoratsastajalla. Kirkon pituus on 39 metriä, leveys 35 metriä ja korkeus 14 metriä. Kirkkoon mahtuu noin 1 100 henkeä. 
Kirkon vieressä sijaitsevan kellotapulin rakennutti vuonna 1772 Antti Piimänen. Se rakennettiin alun perin kirkkomaan nykyisen pääportin paikalle. Kirkon valmistuttua Mats Åkergren siirsi kellotapulin nykyiselle paikalleen.
Kirkon alkuperäinen väri oli punamulta, mutta vuosina 1861–1862 tehtiin kirkon ulkomaalaus ja väri vaihtui nykyiseen keltaiseen öljyväriin. Vuonna 1905 tehdyn sisäpaneloinnin jälkeen kirkko maalattiin Akseli Gallen-Kallelan ehdotuksen mukaan.
Nykyiset 28-äänikertaiset urut vuodelta 1968 on rakentanut Kangasalan urkutehdas. Bernhard Reinholdin maalaama alttaritaulu on hankittu Pariisista.
Ruoveden kirkon hautausmaalle on sijoitettu muistomerkki höyrylaiva Kurun 7. syyskuuta 1929 sattuneessa uppoamisessa menehtyneiden muistolle.
Kirkon sankaripatsas on kuvanveistäjä Lauri Leppäsen työ vuodelta 1951.