tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jalkaväkirykmentti 37 (jatkosota)

Jalkaväkirykmentti 37 (JR 37) oli Suomen puolustusvoimien 19. divisioonan joukkoyksikkö jatkosodassa. Rykmentin perusti Vaasan sotilaslääni neljäntenä rykmenttinään nk. ylimääräisenä rykmenttinä. 
Poikkeuksena pääsäännöstä, rykmenttiin ei liitetty varusmiehistä muodostettua pataljoonaa, vaan se muodostettiin kokonaisuudessaan Etelä-Pohjanmaan itäisen ja läntisen suojeluskuntapiirien reserviläisistä.
Perustaminen.
Rykmentti sai lähes määrävahvuuksien mukaisen varustuksen.
Keskittäminen.
Rykmentti keskitettiin 19. divisioonan mukana Kiteelle .
I/JR 37 purettiin junasta Kulennoisten asemalla 29.6. josta se marssi Kerimäen kautta n. 105 km Kiteen Heinäjärven eteläpuoliseen maastoon, jonne saavuttiin 2.7. klo 01:15. 
II/JR 37 purettiin lopulta 28.6. vuorokauden alkaessa Punkasalmen Putikon asemalla, josta se marssi Kiteen Potaskavaaraan, Heinäjärvan luoteiskolkkaan. Perillä pataljoona oli 1.7. päättyessä.
Myös III/JR 37 purettiin 28.6. aamulla myös Putikossa, josta pataljoona marssi yhteensä n. 108 km Kiteen Potaskavaaraan , jonne pataljoona asettui 2.7. klo 03:00.
II ja III pataljonan junakuljetukseen sisälötyi kömmähdys, kun pataljoonat jo kerran purettiin Huutokosken asemalla, josta ne marssivat Jäppilään, josta ne yöpymisen ja aamuteen jälkeen palasivat Huutokoskelle junamatkan jatkamista varten. Teemarssille tuli mittaa 38 km. 
Taistelut.
Ensivaiheessa I ja III pataljoona jäivät ryhmitysalueilleen VII armeijakunnan reservinä. II pataljoona sen sijaan ryhmitettiin 19. divisioonan kaistan vasempaan reunaan, josta se aloitti hyökkäyksensä Jaakkimaan ja kohti Laatokkaa 10. heinäkuuta 1941. Hyökkäys eteni vain vaivoin ja suurin tappioin . Koska VII AK:n hyökkäys ei johtanut menestykseen Päämaja perusti uuden armeijakunnan I AK, johon kuului myös 19.D ja sen mukana JR 37. Hyökkäys jatkui Sortavalan Lahdenpohjan tasalle. Sortavala vallattiin 15.8. ja siellä olleet n. divisioonan vahvuiset Neuvostoliiton joukot saarrettiin. Osa Sortavalan valtauksen joukoista siirrettiin Karjalan Kannakselle elokuun lopulla. Siellä hyökkäys jatkui I,II, ja IV AK voimin vanhalle rajalle ja sen ylikin. Syyskuun alkupuolella joukot, ja JR 37 niiden mukana, ryhmittyivät puolustukseen .
Komentaja.
Rykmentinkomentajana oli perustamisesta 18. kesäkuuta 1941 lakkauttamiseen 26. tammikuuta 1942 jääkärieversti Into Salmio.
Lakkauttaminen.
Rykmentti lakkautettiin 26. tammikuuta 1942.
Idänruskobulbuli

Idänruskobulbuli ("Chlorocichla flaviventris") on Saharan eteläpuolisessa Afrikassa tavattava bulbuleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Kooltaan idänruskobulbuli on noin 23 cm . Lajin pää ja selkä ovat väriltään vaaleanruskeat ja siivet ja pyrstö hieman tummemmat. Vatsastaan ja alaperästään laji on vaalean keltainen. Idänruskobulbulin silmät ovat väriltään punaiset ja niitä ympäröi osittain valkoinen rengas 
Elinympäristö, elintavat ja ravinto.
Idänruskobulbulit elävät metsäisillä seuduilla ja myös ruohomailla usein veden läheisyydessä. Linnut elävät yleensä pareittain tai yksin. Pesänsä idänruskobulbuli rakentaa pensaaseen tai puuhun. Naaras munii yleensä kahdesta kolmeen munaa.
Lajin ravinto koostuu suurelta osin siemenistä ja hedelmistä, mutta lintu syö myös hyönteisiä, joita se saalistaa lennossa.
Sinope (mytologia)

Sinope () oli kreikkalaisessa mytologiassa Asopoksen ja Metopen tytär ja najadi. Hänen kohtalostaan on kaksi eri variaatiota.
Ensimmäisen mukaan Zeus sieppasi Sinopen ja vei hänet Assyrian rannikolle. Siellä hän vannoi intohimossaan Sinopelle täyttävänsä tämän hartaimman toiveensa, jolloin tämä toivoi pysyvänsä neitsyenä. Myöhemmin Sinope huiputti samalla tavoin myös Apollonia ja joenjumala Halysta, eikä myöskään kukaan kuolevainen ikinä saanut häntä.
Toisen mukaan Sinopen sieppasi Apollon, joka vei hänet paikkaan, johon syntyi hänen mukaansa nimetty Sinopen kaupunki. Siellä hän synnytti tälle Syroksen, josta tuli hänen mukaansa nimensä saaneiden syyrialaisten kuningas.
Jalkaväkirykmentti 22 (jatkosota)

Jalkaväkirykmentti 22 (JR 22) oli Lahden suojeluskuntapiirin perustama 5. divisioonan Suomen maavoimien yksikkö jatkosodassa.
Perustaminen.
Jalkaväkirykmentti 22 sai lähes määrävahvuuksien mukaisen varustuksen.
Komentajat.
Rykmentinkomentajina olivat:
Lakkauttaminen.
Rykmentistä muodostettiin 20. prikaati 1. tammikuuta 1944. Osa rykmentin sotilaista siirtyi erillinen pataljoona 15:een, joka jäi Syvärille 20. prikaatin siirtyessä kesäkuussa Viipuriin.
Sojuz TMA-01M

Sojuz TMA-01M oli Venäjän avaruusjärjestön toteuttama miehitetty avaruuslento kansainväliselle ISS-avaruusasemalle. Sojuz TMA-01M-lennon toteutuksesta sovittiin NASAn kanssa 21.11.2008. TMA-01M on Sojuz-avaruusaluksen 107. lento ja ensimmäinen modernisoidun Sojuz TMA-M -avaruusalussarjan lento. Alus pysyi telakoituneena ISS:ään koko Retkikunta 25:n keston ajan toimiakseen tarvittaessa hätäpelastusaluksena.
Avaruusaluksen laukaisu tapahtui Baikonurista 7. lokakuuta 2010 kello 23:10 UTC (8. lokakuuta 2010 kello 01:10 Suomen aikaa) Se kuljetti toisen puolen aseman miehistöstä Retkikunta 25:lle. Alus telakoitui ISS-avaruusasemaan 10. lokakuuta 2010 kello 0:01 UTC.
Alus palasi maahan 16. maaliskuuta 2011.
Miehistö.
Avaruuteen laukaistiin ja sieltä palasi seuraava miehistö:
Sojuz TMA-18

Sojuz TMA-18 oli Venäjän avaruusjärjestön miehitetty avaruuslento ISS-avaruusasemalle. Lento alkoi 2. huhtikuuta 2010 Baikonurin kosmodromilta. . Alus laskeutui Venäjälle 25. syyskuuta 2010. 
Sojuzin päällikkö Aleksandr Skvortsov toimi ISS:n Retkikunta 23:n lentoinsinöörinä ja Retkikunta 24:n komentajana. Tracy Caldwell Dyson ja Mihail Kornijenko toimivat Retkikuntien 23 ja 24 lentoinsinööreinä.
Sojuz telakoitui ISS:ään 4. huhtikuuta 2010 kello 5:25 UTC. Sojuz pysyi telakoituneena ISS:ään Retkikunta 23:n keston ajan toimien tarvittaessa hätäpelastautumisaluksena.
Miehistö.
Sojuz TMA-18:n miehistö valittiin yhdessä NASAn kanssa 21. marraskuuta 2000, mutta toteutuneella lennolla aiotusta miehistöstä vain venäläinen päällikkö:
Sojuz TMA-19

Sojuz TMA-19 oli Venäjän avaruusjärjestön miehitetty avaruuslento ISS-avaruusasemalle. Avaruusalus laukaistiin avaruuteen Baikonurin kosmodromilta 16. kesäkuuta 2010. Alus laskeutui 26. marraskuuta 2010 kello 04:46 UTC, eli muutamaa päivää aiemmin kuin suunniteltu, jottei laskeutuminen tapahdu samaan aikaan kuin Kazakstanissa pidettävä "Organization for Security and Cooperation in Europe summit". 
Miehistö.
Sojuz TMA-19:n miehistö sovittiin NASAn kanssa 21.11.2008.
Jalkaväkirykmentti 24 (jatkosota)

Jalkaväkirykmentti 24 (JR 24) oli Suomen puolustusvoimien 8. divisioonan joukkoyksikkö jatkosodassa. Osittain ruotsinkielisen rykmentin perusti Suomenlahden sotilaslääni.
Perustaminen.
Rykmentti sai lähes määrävahvuuksien mukaisen varustuksen.
Komentajat.
Rykmentinkomentajina olivat:
Lakkauttaminen.
Jalkaväkirykmentti 24 lakkautettiin 1. maaliskuuta 1944.
Sojuz TMA-20

Sojuz TMA-20 oli Venäjän avaruusjärjestön toteuttama miehitetty avaruuslento ISS-avaruusasemalle. Avaruusaluksen laukaisu tapahtui 15. joulukuuta 2010 Baikonurin kosmodromilta. Se kuljetti toisen puolen aseman miehistöstä Retkikunta 26:lle. Avaruuslentäjät palasivat Maahan 24. toukokuuta 2011. 
Sojuz-kapseli, jota lennolla oli tarkoitus käyttää, ilmeisesti vaurioitui sen Baikonuriin kuljetuksen aikana syyskuussa 2010 - tämä ei kuitenkaan vaikuttanut aikatauluihin, koska kapselille oli valmis vara-alus, joka toimitettiin Baikonuriin ajoissa. 
Miehistö.
Sojuz TMA-20:n miehistö valittiin NASAn kanssa 21.11.2008.
Nespoli on luultavasti pisin (188 cm) Sojuzilla lentänyt henkilö. Häntä varten jouduttiin muuttamaan istuinta ja joitakin muita varusteita mittautilaustyönä.
Jalkaväkirykmentti 27 (jatkosota)

Jalkaväkirykmentti 27 (JR 27) oli Suomen maavoimien 18. divisioonan joukkoyksikkö jatkosodassa, jonka perusti Pirkka-Hämeen suojeluskuntapiiri.
Perustaminen.
Everstiluutnantti Lauri Vihtori Haanperän johtama Pirkka-Hämeen suojeluskuntapiiri, jonka esikunta oli Tampereella, sai 18. kesäkuuta 1941 käskyn kutsua alueensa reserviläiset ylimääräisiin harjoituksiin. Alue- ja paikallispäälliköt saivat käskyn avata sinetöidyt ohjeensa. Näiden ohjeiden perusteella kutsuttiin lisähenkilöstöä palvelukseen ja aloitettiin YH-käskykorttien jakaminen reserviläisille. Reserviläiset kokoontuivat käskettyihin kokoontumispaikkoihin, joissa heistä muodostettiin rykmentti.
Rykmentin kokoonpano oli seuraava:
Jalkaväkirykmentti 27 sai lähes määrävahvuuksien mukaisen varustuksen.
Taival.
Rykmentin II pataljoona lakkautettiin 12. joulukuuta 1941. Jalkaväkirykmentti 27:n I pataljoonan nimi ja numero muuttui virallisesti Jalkaväkirykmentti 48:n III pataljoonaksi 26. toukokuuta 1942, mutta vasta vuonna 1944 se siirrettiin omaan rykmenttiinsä. Kuitenkin sotapäiväkirjoissa se noudattaa siihen saakka pääosin perinteistä nimi ja numeromerkintäänsä I/JR 27:n. Sitä ennen, 29. maaliskuuta 1944, myös JR 27:n III Pataljoonasta muodostettiin virallisesti Erillinen Pataljoona 28. Rykmentin esikunnasta muodostettiin Taisteluosasto Haanterän esikunta 10. huhtikuuta 1944. Tällöin voidaan katsoa JR 27 lopullisesti hajotetuksi.
Perinteet.
Pirkanmaan maakuntakomppania ja Pajarin Pojat ry vaalivat Jatkosodan JR27 perinteitä https://www.pppy.fi/
Jonathan Wartiovaara

Jonathan Vindician (J. V.) Wartiovaara (vuoteen 1906 Weckman; 23. elokuuta 1875 Antrea – 9. joulukuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen virkamies, joka toimi Valtiokonttorin ylitirehtöörinä 1915–1937. Hän oli Suomen valtiovarainministerinä 1920–1921. Puoluekannaltaan Wartiovaara oli kokoomuslainen.
Wartiovaaran vanhemmat olivat lääninrovasti William Weckman ja Mirjam Salome Colliander, joilla oli yhteensä 14 lasta. Wartiovaara pääsi ylioppilaaksi 1893 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1896 ja ylemmän hallintotutkinnon 1903. Hän oli Suomen Pankin pääkonttorin ylimääräinen virkailija 1899–1900, pankin Pietarin-konttorin virkailija 1900–1903 sekä senaatin valtiovaraintoimituskunnan 1. apukamreeri 1904. Wartiovaarasta tuli Valtiokonttorin kasööri 1910, mutta hän toimi myös senaatin valtiovaraintoimituskunnassa vt. kamreerina.
Vuosina 1915–1937 Wartiovaara oli Valtiokonttorin ylitirehtöörinä eli pääjohtajana, mihin tehtävään hänet nimitettiin J. K. Paasikiven seuraajaksi. Finanssihallinnon asiantuntijana hän oli niin sanotun amiraalisenaatin valtiovarainpäällikköjen avustaja. Poikkeuksellisesti Wartiovaara saattoi jatkaa virassaan myös helmikuun vallankumouksen jälkeen ja Setälän senaatti kutsui hänet syksyllä 1917 finanssisenaattori Leo Ehrnroothin erityisavustajaksi. Sisällissodan aikana hänen onnistui piiloutua punakaarteilta valtiokonttorin kassaholvin avainten kanssa. Sodan jälkeen Wartiovaara oli mukana komiteassa, joka valmisteli alustavaa rauhansopimusta Suomen ja Neuvosto-Venäjän välille. Hän otti osaa hallituksen edustajana Suomen ja Venäjän välisiin rauhanneuvotteluihin Berliinissä 1918 sekä Suomen ja Saksan välisen rauhansopimuksen täydentämistä koskeneisiin neuvotteluihin 1918. Hän olikin sitten valtiovarainministerinä 1920–1921 toimineessa Erichin hallituksessa, joka solmi Tarton rauhan. Wartiovaara oli myös mukana rauhanneuvotteluissa.
Wartiovaara oli Suomen Yhdyspankin ja Pohjoismaiden Yhdyspankin valtion asiamiehenä 1913–1922, senaatin edustajana valuuttakurssikomiteassa, valuuttaneuvoston jäsenenä ja varapuheenjohtajana sekä valtion edustajana raha-arpajaistoimikunnassa. Hän oli Osuuskassojen Keskuslainarahasto Oy:n hallintoneuvoston jäsenenä ja puheenjohtajana 1917–1920 ja vuodesta 1925 valtiovarainministeriön edustaja samassa hallintoneuvostossa. Wartiovaara oli Tapaturmavakuutus Oy Kullervon johtokunnan jäsen vuodesta 1909, Siviilivirkakunnan leski- ja orpokassan jäsen vuodesta 1929 sekä Kordelinin säätiön raha-asiain toimikunnan jäsen vuodesta 1927.
Valtiontalouden muodolliseen puoleen perehtyneenä Wartiovaara valvoi virastotyön tarkkuutta ja täsmällisyyttä, mutta ei kannattanut radikaaleja uudistuksia. 1920- ja 1930-luvuilla hän oli mukana aktiivisesti Suomen ilmapuolustusta tukeneissa järjestöissä.
Wartiovaaran puoliso oli Siiri Nystén. Heidän vanhin poikansa oli suurlähettiläs Otso Wartiovaara. Nuorempi poika oli liikennelentäjä ja tytär lääkäri.
Jalkaväkirykmentti 29 (jatkosota)

Jalkaväkirykmentti 29 (JR 29) oli Suomen puolustusvoimien 11. divisioonan yksikkö jatkosodassa. Rykmentin perusti Keski-Pohjanmaan sotilasläänin Kokkolan suojeluskuntapiiri.
Perustaminen.
Pataljoonan jääkärijoukkueista muodostettiin jo perustamisvaiheessa jääkärikomppania, jonka päälliköksi asetettiin luutnantti O. Björklund.
Rykmentti 29 sai lähes määrävahvuuksien mukaisen varustuksen lukuun ottamatta sitä, että I Pataljoona sai kiväärinsä vasta keskityskuljetusten loputtua Liperissä.
Keskittäminen.
Keskityskuljetukset aloitettiin 20. kesäkuuta ja rykmentin kuljettamiseen tarvittiin kahdeksan junaa. Keskitysalueeksi ensi vaiheessa oli määrätty Liperi. I pataljoona purettiin Ylämyllyn rautatieasemalla ja majoittui kirkonkylältä koilliseen. II pataljoona purettiin Vihtarin rautatieasemalla, minkä jälkeen pataljoona majoittui metsään Onkisalmen länsipuolelle. III pataljoona purettiin Liperissä majoittui kirkonkylältä lounaaseen.
Rykmentti sai käskyn siirtyä Kiteelle 26. kesäkuuta. Kuitenkin ryhmitysmuutoksen takia koko 11. divisioona siirtyi vielä Värtsilän ja Korpiselän suuntiin keskitettyjen divisioonien väliin Kaustajärven kahta puolen. Osana tätä siirtoa rykmentti siirtyi Patsolan kylän pohjoispuolelle. Alueelle saavuttuaan rykmentille alistettiin motorisoitu 13. tykkikomppania, jonka päällikkönä oli luutnantti Kuovi.
Rykmentin lakkauttaminen ja tapahtumat sen jälkeen.
Jalkaväkirykmentti 29 ja sen II ja III pataljoona lakkautettiin 11.D:n päätöksellä 9.3.1942. Pataljoonien vanhimmat ikäluokat kotiutettiin, ja nuorimpia miehiä siirrettiin muihin yksiköihin, mm. I/JR 29:ään, joka siis jäi elämään.
I/JR 29 jatkoi taistelua aluksi 11.D:lle alistettuna, mutta 4.7.1943 pataljoona liitettiin 15. prikaatiin. Siitä tuli prikaatin IV pataljoona (IV/15.Pr.) ja komppaniat saivat numerot 13, 14, 15 ja 16 (aik. KKK/I/JR 29). 
Pataljoona oli aluksi etulinjassa Kimjärvestä itään ja sitten linnoitustöissä Juksovanjärvellä ja Syvärinjoen varrella Mäntysova-Pitma-maastossa. Lokakuun 1943 alkupuolella se siirtyi junakuljetuksella Syvärinjoen alajuoksulle Kuuttilahteen, jossa jatkoi asemasotaa. Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua vetäytyminen Kuuttilahden suunnalla alkoi 18.6.1944, ja vetäytymisvaiheen viivytystaistelut pataljoona kävi Laatokan rannan tuntumassa ja osallistui merkittävästi mm. Nietjärven torjuntataisteluun. Pataljoona päätyi lopulta 17.8.1944 Lemetin maastoon, jossa oli kv-töissä jatkosodan tulitauon alkamiseen saakka.
3.-4.9. pataljoona marssi Impilahdelle, josta alkoi kuljetus kohti pohjoista ja Lapin sotaa. Pataljoona eteni Kemiin, jonka valtaukseen saksalaisilta se osallistui. Matkaa jatkettiin sitten saksalaisten perässä Rovaniemen eteläpuolle, pataljoonan 13. ja 14. komppanioista muodostettu SissiK. Hyytiäinen kävi kuitenkin kääntymässä Unarinjärvellä saakka. 
Rovaniemen eteläpuolen maastossa alettiin 25.10.1944 suunnitella pataljoonan kotiuttamista, ja marssi kohti etelää alkoi 3.11.1944. Veitsiluodossa pataljoona lastattiin laivaan, joka aamulla 14.11. lähti kohti Kokkolan Ykspihlajan satamaa. Kotiutukset alkoivat 17.11. ja 20.11.1944 kaikki miehet oli kotiutettu.
Jalkaväkirykmentti 30 (jatkosota)

Jalkaväkirykmentti 30 (JR 30) oli Suomen maavoimien 7. divisioonan yksikkö jatkosodassa. Rykmentin perusti Savo-Karjalan sotilaslääni.
Perustaminen.
Rykmentti sai lähes määrävahvuuksien mukaisen varustuksen.
Komentajat.
Rykmentinkomentajina olivat:
Jalkaväkirykmentti 31 (jatkosota)

Jalkaväkirykmentti 31 (JR 31) oli Suomen puolustusvoimien 14. divisioonan joukkoyksikkö jatkosodassa. Rykmentin perusti Maanselän sotilaslääni.
Perustaminen.
Rykmentti sai perustettaessa lähes määrävahvuuksien mukaisen varustuksen.
Lakkauttaminen.
Rykmentti lakkautettiin puolustusvoimien muuttaessa divisioonien organisaatiota 13. huhtikuuta 1942. Kolmannesta pataljoonasta muodostettiin erillinen pataljoona 24, joka osallistui muun muassa heinä-elokuussa 1944 Ilomantsin taistelussa.
Komentajat.
Rykmentinkomentajana oli perustamisesta 18. kesäkuuta 1941 lakkauttamiseen 13. huhtikuuta 1942 everstiluutnantti (everstiksi 13. huhtikuuta 1942) Frans Ilomäki, joka ylennettiin lakkauttamispäivänä everstiksi.
Itsetuho

Itsetuho on mekanismi, joka aiheuttaa laitteen tuhoutumisen mikäli tietyt esiasetetut määritykset täsmääväät. Itsetuhomekanismia käytetään muun muassa korkean turvallisuuden vaativissa massamuistilaitteissa, joissa tiedon tuhoutuminen on tärkeää turvallisuuden tai maineen suojaamiseksi. Myös mekanismeissa, jotka toimintahäiriöisenä vaarantavat ihmisten tai ympäristön turvallisuuden saattavat sisältää itsetuhomekanismin.
Tieteis- ja toimintaelokuvissa itsetuho tarkoittaa yleensä sitä, että laite, kulkuväline tai rakennelma tuhoutuu räjähtämällä.
Koska ilmatorjunta toimii kotiseudulla tai selustassa ilmatorjuntatykkien kranaateissa käytetään usein itsetuhomekanismeja jotteivät ohi menneet laukaukset maahan pudotessaan aiheuttaisi vahinkoa. Itsetuhomekanismeja on erilaisia, esimerkiksi valojuova voi loppuun palaessaan räjäyttää kranaatin tai ammuksen kiertoliikkeen hidastuminen lennon lopussa voi vapauttaa itsetuhosytyttimen jousen. Raskaissa ilmatorjuntatykeissä käytettiin useimmiten aikasytytyskranaatteja jotka oli tarkoitettukin räjähtämään tietyn ajan kuluessa; näissä kranaateissa ei siis tarvittu erillistä itsetuhomekanismia koska kranaattien oli tarkoituskin räjähtää ilmassa.
Robert de Craon

Robert de Craon (k. 13. tammikuuta 1147) oli temppeliherrain ritarikunnan toinen suurmestari. Hänet valittiin Hugo Paynsilaisen seuraajaksi vuonna 1136, ja hän toimi ritarikunnan johtajana kuolemaansa asti.
Robert de Craon oli kotoisin Vitréstä. Hän oli Craonin herran Renaud de Bourgoingin kolmas poika ja nuorimpana lapsena hänen piti omistautua pappisuralle. Hän päätti muuttaa Palestiinaan kuultuaan Hugo Paynsilaiselta temppeliherrojen perustamisesta. De Craon tuli nopeasti tunnetuksi rohkeudestaan taistelukentällä ja hurskaudestaan uskonasioissa. Hugo Paynsilaisen kuoltua hänet valittiinkin ritarikunnan toiseksi suurmestariksi.
Robert de Craon valittiin ritarikunnan senesalkiksi vuonna 1125. Kesäkuussa 1136 de Craon valittiin samana vuonna kuolleen ensimmäisen suurmestarin Hugo Paynsilaisen seuraajaksi. De Craonin kaudella ritarikunta vakiintui merkittäväksi toimijaksi Lähi-idässä.
De Craon osoittautui erinomaiseksi organisaattoriksi, ja hänen aikanaan temppeliherroista tuli Lähi-idän huomattava valtatekijä. Paavi Innocentius II hyväksyi vuonna 1139 ritarikunnan säännöt, otti järjestön suojelukseensa ja vapautti heidät veroista.. Paavi soi ritarikunnalle useita etuoikeuksia. Paavin antaman bullan "Omne Datum Optimum" määräyksellä temppeliherrat olivat yksin paavin käskyjen alaisia, heillä oli lupa rakentaa kappeleita, rukoushuoneita ja hautausmaita, heillä sai olla omat kappalaisensa ja lisäksi ritarikunta sai vapautuksen verojen sekä kymmenysten maksamisesta. Paavi Innocentius II myös vahvisti tavan, jolla ritarikunnan tulevat suurmestarit valittiin. Lisäksi paavi rohkaisi temppeliritareita taistelemaan vankkumatta kristinuskon vihollisia vastaan. Temppeliherroille annettiin myös lupa käyttää punaista ristiä valkeassa kaavussa.
Robert de Craon suunnitteli preseptorien ja provinssien toiminta- ja hallintojärjestelmät. Lisäksi hän hallinnoi viisaasti lahjoituksia, joita ritarikunnalle alkoi tulvia joka puolelta. Lahjoituksia tuli niin ylenpalttisesti, että osasta piti kieltäytyä. De Craon ei esimerkiksi voinut ottaa vastaan osaa Aragonian kuningaskunnasta, jonka kuningas Alfonso I testamenttasi temppeliherroille. 
Sotilasjohtajana De Craon ei ollut yhtä menestyksekäs kuin hallintoasioissa. Hän onnistui lyömään Aleppon emiirin, mutta emiirin joukot iskivät pian takaisin ja tuhosivat osan temppeliherrojen joukoista. De Craon myös salli espanjalaisten temppeliherrojen laivaston hyökätä Lissaboniin, mutta tämäkin hanke päättyi tappioon.
De Craon kuoli tammikuussa 1147, ja huhtikuussa seuraavaksi suurmestariksi valittiin Everard des Barres.
Kalafina

Kalafina on japanilainen Yuki Kajiuran perustama lauluryhmä. Yhtye hajosi virallisesti 13. maaliskuuta 2019.
Historia.
Loppuvuodesta 2007 Yuki Kajiura aloitti työskentelyn "Kara no Kyoukai" -kirjojen elokuvasovituksien parissa. Kajiura perusti ryhmän esittämään sarjan seitsemän teemakappaletta. Yhtyeen debyytti oli vuonna 2008. Yhtyeen debyyttisingle "oblivious" sisälsi teemakappaleet kolmesta ensimmäisestä elokuvasta ja koska yhtyettä ei ollut virallisesti perustettu vielä esittäjinä olivat vain Wakana ja Keiko. Toukokuussa 2008 yhtyeen neljän jäsenen nimet julkistettiin.
Wakana ja Keiko olivat olleet mukana Kajiuran FictionJunction-projektissa kun taas Maya ja Hikaru valittiin hakijan joukosta Sony Musicin järjestämässä koelaulutilaisuudessa.
Kalafina esittää teemakappaleet seitsemänosaiseen "Kara no Kyoukai" -elokuvaan. 
Yhtyeen neljännellä singlellä "Lacrimosa" oleva nimikkokappale oli lopputeemana "Kuroshitsuji"-animeen.
Jäsenet.
Yhtyeen jäsenet:
Diskografia.
Yhtyeen diskografia:
Lumen Valo

Lumen Valo on suomalainen a cappella -lauluyhtye. Se on yksi suomalaisen vanhan musiikin liikkeen kantavista voimista ja on vuonna 1993 tapahtuneesta ensiesiintymisestään lähtien ollut nostamassa esiin ennen kaikkea Suomessa harvoin kuultuja renessanssiajan säestyksettömän moniäänisen laulun aarteita.
Kahdeksasta laulajasta (kaksi sopraanoa, kaksi alttoa, kaksi tenoria, baritoni ja basso) koostuva Lumen Valo on keskittynyt renessanssiajan suurimuotoisten kirkkomusiikkiteosten 
esittämiseen ja taltioimiseen, mutta on samalla laajentanut ohjelmistoaan kattamaan myös keskiajan, barokin ja oman aikamme 
musiikkia. 
Lumen Valo -yhtye on perustamisvuotensa 1993 jälkeen konsertoinut koti- ja ulkomailla yli 300 kertaa ja julkaissut 
yhdeksän cd-levyä. Yhtye on esiintynyt lähes kaikilla merkittävillä musiikkifestivaaleilla kotimaassaan (Avanti!n Suvisoitto, 
Kuhmon kamarimusiikkijuhlat, Turun musiikkijuhlat, Sastamala Gregoriana), mutta myös Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Lumen Valo on tehnyt yhteistyötä muun muassa englantilaisten The Hilliard Ensemblen ja QuintEssentialin, yhdysvaltalaisen The Washington Sackbutt and Cornett Ensemblen, Helsingin Barokkiorkesterin (HBO) ja Aapo Häkkisen, Rocinante -yhtyeen, sekä teatteriohjaajien Michael Baranin ja Ville Sandqvistin kanssa. Lumen Valo on esiintynyt lukuisissa TV- ja radio-ohjelmissa. Yhtyeen kalenterivuoden kulmakiviä ovat Mysterium -nimeä kantava joulukonsertti, pääsiäsviikon konsertit sekä konsertti pyhäinpäivänä.
Palkinnot.
Yhdysvaltalainen a cappella -musiikkia edistävä Contemporary A Cappella Society (CASA) palkitsi 1.4.2011 vuoden parhaita a cappella -äänitteitä ja niiden tekijöitä. CASA valitsi The Contemporary A Cappella Recording Award 2011, eli CARA -palkinnon saajaksi parhaan klassisen albumin kategoriassa Lumen Valo -lauluyhtyeen marraskuussa 2010 julkaistun ”miraculum” CD-levyn (SIGILLUM LVCD6). 
The Contemporary A Cappella Society Yhdysvalloissa valitsi huhtikuussa 2010 Lumen Valon Requiem -äänitteellä oleva Giaches de Wertin sävellyksen "Adesto dolori meo" klassisen musiikin sarjan vuoden parhaaksi teostallenteeksi. Contemporary A Cappella Award -palkinnolle (The CARA´s) valittu sävelmä on julkaistu syksyllä 2009.
Vuonna 2001 julkaistu "Gravity" sai YLE Radio 1:n toimittajien Vuoden levy 2001 -erikoistunnustuspalkinnon.
Heikki Leime

Heikki Leime (s. 7. toukokuuta 1962 Turku) on suomalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen jääkiekkoilija. 
Leime pelasi urallaan yli 300 liigan runkosarjan ottelua edustaen ainoastaan kasvattajaseuraansa Turun Palloseuraa. Hän pelasi urallaan paljon Hannu Virran puolustajaparina keskittyen enemmän puolustuspeliin Virran hoitaessa hyökkäysvastuun. Hyökkääjinä harjoituspaitojen värin mukaan Mustaksi surmaksi nimetyssä viisikossa pelasivat pääasiassa Esa Keskinen, Jukka Vilander ja Ari Vuori. Urallaan Leime saavutti kolme SM-kultaa.
Elämä.
Leime pelasi kaksi kokonaista kautta Rochester Americansissa AHL-liigaa, jossa hän voitti myös AHL:n Calder Cupin siirryttyään TPS:stä loppukaudeksi 1982–1983 Rochesteriin. Hän pelasi jo juniorina kauden QMJHL-sarjassa, tosin ainoastaan viisi ottelua Montréal Juniorsissa kaudella 1979–1980. Leime oli Suomen maajoukkueessa vuoden 1990 jääkiekon maailmanmestaruuskisoissa. 
Leime siirtyi pelaajauransa jälkeen Ranskaan valmentajaksi. Hän toimi Ranskan pääsarjajoukkue Drakkars de Caenin valmentajana vuosina 1995–2000. Vuodesta 2000 vuoteen 2004 hän työskenteli Ranskan jääkiekkomaajoukkueen päävalmentajana. Lisäksi hän on valmentanut Sveitsissä HC Sierreä. Leime toimi myös Ranskan Ligue Magnuksessa pelaavan Ducs d'Angersin päävalmentajana ennen siirtymistään TPS:ään. Leime toimi TPS:n päävalmentajana kauden 2010–2011 alussa, mutta sai potkut 13 peräkkäisen tappion jälkeen.
Juha Suomalainen

Juha Suomalainen (s. 1964) on renessanssiajan säestyksettömään vokaalipolyfoniaan erikoistuneen Lumen Valo a cappella -yhtyeen basso, äänitetuottaja ja TV -toimittaja-ohjaaja ja tuottaja.
Suomalainen on Lumen Valo -yhtyeen perustajajäsen ja on ollut aktiivisesti kehittämässä suomalaista yhtyelaulukulttuuria. Hän laulaa bassoa myös Ensmble Petraloysiossa ja on laulanut aiemmin vanhan musiikin Rafael-lauluyhtyeessä sekä lukuisissa pienyhtyeissä ja eturivin suomalaisissa kuoroissa. Juha Suomalainen on tuottanut Sigillum-levymerkin äänitteitä. 
Suomalainen työskentelee Yle TV1:n kulttuuriohjelmissa toimitussihteerinä ja tuottajana. Hän on toiminut Yle TV1:n kulttuuripalkinnon "Vuoden Valopilkun" raadin puheenjohtajana vuosina 2004–2006 ja aiempina vuosina raadin jäsenenä. Hän on ohjannut ja käsikirjoittanut lukuisia tv-dokumentaareja ja henkilökuvia. Hän on työskennellyt vuodesta 2009 alkaen vierailevana dokumentaarielokuvan opettajana Nordland Kunst- og Filmfagskolessa Lofooteilla, Norjassa.
Televisio-ohjelmia ja tuotantoja: Yle Teema &amp; RSO / Mykkä valo -sävellystilaushankkeen tuottaja 2009-13, kulttuuridokumentteja, henkilökuvia, klassisen musiikin ohjelmia, Strada, K-reppu, K-rappu, Kosmos ja Valopilkku.
Jussi Annala

Juho Anton (Jussi) Annala (25. huhtikuuta 1897 Töysä – 29. elokuuta 1967 Vaasa) oli suomalainen pappi ja Maalaisliiton kansanedustaja 1930–1939 sekä uudelleen 1945–1951.
Annala kävi kansanopiston 1917 ja pääsi ylioppilaaksi 1923. Hän suoritti teologian erotutkinnon 1926 ja pastoraalitutkinnon 1929. Hänet vihittiin papiksi 1927.
Jussi Annala toimi vt. kirkkoherrana Vetelissä 1927, Kaustisella 1927–1929 ja Soinissa 1929–1930. Sen jälkeen hän jatkoi kirkkoherrana Soinissa 1930–1935, Teuvalla 1935–1957 sekä Laihialla 1957–1965. Lääninrovastina hän toimi 1957–1965. 
Annala toimi myös presidentin valitsijamiehenä vuosina 1931, 1937, 1940 sekä 1943.
I Know What You Want

I Know What You Want on toinen single rap-artisti Busta Rhymesin kuudennelta "It Ain't Safe No More" -nimiseltä albumilta. Kappale on myös Mariah Careyn remix-albumilla "The Remixes". Singlellä vierailee Mariah Carey sekä Flipmode Squad. Single julkaistiin 13. toukokuuta 2003.
Jalkaväkirykmentti 33 (jatkosota)

Jalkaväkirykmentti 33 (JR 33) oli jatkosodan aikainen Perä-Pohjolan sotilasläänin perustama Suomen maavoimien jalkaväkirykmentti, joka kuului 6. divisioonaan.
Perustaminen.
Puolustusvoimien materiaalitilanne oli jatkosodan alkaessa huomattavasti parempi kuin talvisodan alussa, mutta aivan kaikilta osin ei rykmentin määrävahvuuksia saavutettu.
Komentajat.
Rykmentinkomentajina olivat:
Lakkauttaminen.
Rykmentistä muodostettiin 27. helmikuuta 1941 12. prikaati, mutta se palautettiin takaisin rykmentti kokoonpanoon 25. maaliskuuta 1943.
Jalkaväkirykmentti 34 (jatkosota)

Jalkaväkirykmentti 34 (JR 34) oli Suomen maavoimien Karjaan sotilasläänin perustama jalkaväkirykmentti jatkosodassa. Rykmentti liitettiin perustettaessa 17. divisioonaan.
Perustaminen.
Puolustusvoimien materiaalitilanne oli jatkosodan alkaessa huomattavasti parempi kuin talvisodan alussa, mutta aivan kaikilta osin ei rykmentin määrävahvuuksia saavutettu.
Komentajat.
Rykmentinkomentajina olivat:
Lakkauttaminen.
Jalkaväkirykmentti 34 lakkautettiin maaliskuussa 1942.
Samuel von Bell

Samuel von Bell (1865–1920) oli suomalainen koristemaalari, kuvittaja ja kattohuopa-alan teknikko. 
Von Bell maalasi Pietarin oopperan kattomaalaukset. Hän teki myös ensimmäiset suomalaiset joulukortit ja maalasi 1900-luvun alussa Kalevalaa ja esihistoriallista aikaa kuvaavia opetustauluja koulujen käyttöön. Von Bell piirsi kansikuvan vuonna 1904 ilmestyneeseen ensimmäiseen suomenkieliseen sarjakuvakirjaan "Amerikkalainen kuvakirja", jossa esiteltiin 1800- ja 1900-lukujen vaihteen amerikkalaista sarjakuvaa muun muassa Kissalan pojat.
Jalkaväkirykmentti 36 (jatkosota)

Jalkaväkirykmentti 36 (JR 36) oli Suomen maavoimien jatkosodan alussa vuonna 1941 Satakunnan sotilasläänin perustama jalkaväkirykmentti, joka kuului 15. divisioonaan.
Perustaminen.
Puolustusvoimien materiaalitilanne oli jatkosodan alkaessa huomattavasti parempi kuin talvisodan alussa, mutta aivan kaikilta osin ei rykmentin määrävahvuuksia saavutettu.
Keskittäminen.
Rykmentin toisen pataljoonan keskityskuljetus lähti Kiikan rautatieasemalta 24. kesäkuuta 1941 Särkisalmelle.
Lakkauttaminen.
Rykmentin II pataljoona, johon oli keskitetty rykmentin vanhimmat ikäluokat, kotiutettiin 8. joulukuuta 1941 Kiikassa. Esikunta ja kolonna lakkautettiin maaliskuussa 1942. I pataljoonasta siirrettiin jalkaväkirykmentti 57:n III pataljoonaksi ja III pataljoonasta tuli myöhemmin erillinen pataljoona 25 (Er.P 25).
Komentaja.
Rykmentinkomentajana oli perustamisesta kesäkuussa 1941 lakkauttamiseen maaliskuussa 1942 everstiluutnantti Hannes Raikkala.
Blade II

Blade II on Guillermo del Toron ohjaama yhdysvaltalainen vampyyrielokuva vuodelta 2002. Se on jatko-osa vuonna 1998 valmistuneelle "Blade"-elokuvalle. Sen pääosaa näyttelee Wesley Snipes.
Juoni lyhyesti.
Blade liittoutuu arkkivihollisensa Damaskinosin kanssa taistellakseen supervampyyrejä vastaan, jotka teurastavat niin ihmisiä kuin vampyyrejäkin.
Jalkaväkirykmentti 43 (jatkosota)

Jalkaväkirykmentti 43 (JR 43) oli Suomen puolustusvoimien jatkosodan aikainen Päijänteen sotilasläänin perustama jalkaväkirykmentti, joka kuului 10. divisioonaan.
Perustaminen.
Puolustusvoimien materiaalitilanne oli jatkosodan alkaessa huomattavasti parempi kuin talvisodan alussa, mutta aivan kaikilta osin ei rykmentin määrävahvuuksia saavutettu.
Komentaja(t).
Rykmentinkomentajana oli perustamisesta 19. kesäkuuta 1941 lakkauttamiseen 6. joulukuuta everstiluutnantti Eino Vänttinen.
Taistelut.
Rykmentin hyökkäysvaiheen tappiot olivat kaatuneina 334 ja haavoittuneina 939. Lisäksi rykmentin tappioita lisäsi 15 kadonnutta eli yhteensä 1 288 miestä.:
Lakkauttaminen.
Rykmentti lakkautettiin 6. joulukuuta 1941. I/JR 43 alistettiin 1. joulukuuta 1941 JR 1:lle. II/JR 43 kotiutettiin, ja he irtautuivat etulinjasta 2. joulukuuta ja aloittivat siirtymisen Mäntyharjulle, josta heidät kotiutettiin 9.-10. joulukuuta.
Johannes Mononen

Johannes Mononen (s. 4. toukokuuta 1991) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa kolmosessa pelaavaa Lehmon Palloa. Pelipaikaltaan Mononen on puolustaja, ja pelaa yleensä topparina.
Mononen pelasi Jipossa kolmetoista Miesten Ykkösen ottelua kaudella 2008 ja siirtyi Tampereelle kaksivuotisella sopimuksella kauden 2008 päätyttyä. Mononen debytoi Veikkausliigassa 20. syyskuuta Rovaniemellä pelatussa RoPS-Tampere United -ottelussa, mutta haki peliaikaa pääasiassa Jiposta. Loukkaantumisista kärsinyt Mononen haki peliaikaa alkukauden 2010 Ilveksessä sekä TPV:ssä. 
TamU:n toiminnan päätyttyä keväällä 2011 Johannes Mononen siirtyi AC Ouluun sen pelatessa Ykköstä. FC Hämeenlinnassa vietetyn kauden 2012 jälkeen Mononen palasi Jippoon kausiksi 2013 ja 2014.
Can’t Believe It

Can’t Believe It on R&amp;B -artisti T-Painin ensimmäinen single hänen kolmannelta studioalbumilta Thr33 Ringziltä. Singlellä vierailee Lil Wayne. Single julkaistiin 29. heinäkuuta 2008.
Musiikkivideo.
Singlen musiikkivideo on kuvattu Chroma keytä vasten ja siihen on lisätty erilaisia efektejä. Videon, kuten Thr33 Ringz -albuminkin teemana on sirkus.
Remixit.
Singlestä on julkaistu useita remix -versioita. Rap -artisti 50 Cent on tehnyt oman remixin, myös Konvict Muzikin artistit Kardinal Offishall ja Akon ovat tehneet oman remixin. Myös räppärit Young Hot Rod, Bow Wow, Trey Songz ja Trae ovat tehneet omat remixinsä. Singlestä on julkaistu myös virallien remix -versio, jolla vierailee Justin Timberlake.
Listasijoitukset.
Ilmestyttyään Can’t Believe It sjoittui Billboard Hot 100 -listan 29. sijalle. Kappale oli T-Painin paras singlesijoitus ilmestymis viikollaan. Viikon kuluttua kyseinen single nousi jo 7. sijalle.
Chopped ’n’ Skrewed

Chopped ’n’ Skrewed on toinen single R&amp;B -artisti T-Painin kolmannelta studioalbumilta "Thr33 Ringz". Singlellä vierailee Ludacris. Single julkaistiin 23. syyskuuta 2008 ja siitä on julkaistu myös musiikkivideo.
Freeze

Freeze on kolmas ja viimeinen single R&amp;B-artisti T-Painin kolmannelta studioalbumilta "Thr33 Ringziltä". Singlellä vierailee Chris Brown. Singlestä on julkaistu musiikkivideo, ja se julkaistiin 10. lokakuuta 2008.
Carol Corbu

Carol Corbu (s. 8. helmikuuta 1946) on entinen romanialainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli kolmiloikka.
Corbu sijoittui Ateenan EM-kilpailuissa 1969 kolmiloikassa neljänneksi tuloksella 16,56 m. Hän hävisi pronssimitalisti Klaus Neumannille 12 senttimetrin erolla. Helsingin EM-kilpailuissa 1971 hän saavutti pronssia tuloksella 16,87 m. Münchenin 1972 olympialaisissa hän sijoittui neljänneksi tuloksella 16,85 m. Pronssimitalisti Nelson Prudêncio loikki 20 senttimetriä pidemmälle.
Uransa toisen ulkoratojen arvokisamitalin Corbu saavutti Rooman EM-kilpailuissa 1974, kun hän sijoittui hopealle tuloksella 16,68 m. Kisan voittanut Viktor Sanejev hyppäsi yli puoli metriä pidemmälle. Montréalin 1976 olympialaisissa Corbu sijoittui kahdeksanneksi tuloksella 16,43 m ja Prahan EM-kilpailuissa 1978 sijalle 14 tuloksella 16,02 m.
Sisäratojen EM-kilpailuissa Corbu saavutti viisi mitalia. Belgradissa 1969 hän sai pronssia tuloksella 16,20 m. Sofiassa 1971 hän hyppäsi tuloksen 16,83 m mutta jäi hopealle saman tuloksen tehneen Viktor Sanejevin takana. Grenoblessa 1972 hän sai hopeaa tuloksella 16,89 m; tällä kertaa hän hävisi Sanejeville kahdeksalla senttimetrillä. Rotterdamissa 1973 Sanejev ei ollut mukana ja Corbu voitti kultaa tuloksella 16,80 m. Vielä Münchenissä 1976 hän saavutti hopeaa tuloksella 16,75 m; Sanejev oli tällä kertaa 35 senttimetriä parempi.
Teseo Taddia

Teseo Taddia (20. huhtikuuta 1920 Bondeno, Italia – 1983) oli italialainen moukarinheittäjä.
Taddia sijoittui Oslon EM-kilpailuissa 1946 moukarinheitossa kuudenneksi tuloksella 48,63 m. Lontoon 1948 olympialaisissa hän sijoittui seitsemänneksi tuloksella 51,74 m. Brysselin EM-kilpailuissa 1950 hän saavutti uransa ainoan arvokisamitalin sijoittumalla hopealle tuloksella 54,73 m. Bernin EM-kilpailuissa 1954 hän sijoittui kymmenenneksi tuloksella 55,12 m. 
Taddia voitti moukarinheiton Italian mestaruuden 14 kertaa. Hänen mestaruusvuotensa olivat 1939, 1941–1943, 1945, 1947–1951 sekä 1953–1956. Italian ennätystä hän paransi kymmenen kertaa. Ensimmäinen ennätystulos oli Torinossa 20. heinäkuuta 1941 heitetty 51,96 m. Viimeisen kerran Taddia paransi maansa ennätystä Milanossa 8. lokakuuta 1950, jolloin hänen tuloksensa oli 59,17 m. Tämä säilyi Italian ennätyksenä vuoteen 1958 saakka.
WiiWare

WiiWare oli Nintendon Wii-konsolille kehittämä pelienlatauspalvelu. Wiiwareen pelikehittäjät loivat täysin uusia pelejä Wiille. Tämä erosi Virtual Consolesta siten, että näitä pelejä ei ole aikaisemmin julkaistu muille alustoille. Pelejä ostettiin Wii Pointseilla.
Mario Vecchiato

Mario Vecchiato on entinen italialainen moukarinheittäjä.
Vecchiato sijoittui Helsingin EM-kilpailuissa 1971 moukarinheitossa kymmenenneksi tuloksella 66,96 m. Münchenin 1972 olympialaisissa hän sijoittui yhdeksänneksi tuloksella 70,58 m.
Vecchiato voitti moukarinheiton Italian mestaruuden vuosina 1970–1972. Italian ennätystä hän paransi useita kertoja. Ensimmäinen ennätystulos oli Udinessa 18. huhtikuuta 1970 heitetty 65,66 m. Samana vuonna hän paransi ennätystä 68,40 metriin. Udinessa 2. kesäkuuta 1971 hän ylitti ensimmäisenä italialaisena moukarinheittäjänä 70 metrin rajan tuloksellaan 70,60 m. Samana vuonna hän paransi ennätystä vielä tulokseen 71,72 m. Viimeisen kerran hän paransi maansa ennätystä heti Münchenin olympialaisten jälkeen Goriziassa 10. syyskuuta 1972, jolloin hänen tuloksensa oli 74,36 m. Tämä säilyi Italian ennätyksenä vuoteen 1978 saakka.
Robert Prosky

Robert Prosky (oik. Robert Joseph Porzuczek, 13. joulukuuta 1930 Philadelphia, Pennsylvania, Yhdysvallat – 8. joulukuuta 2008 Washington D.C., Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän näytteli useissa elokuvissa ja työskenteli myös teatterissa ja televisiossa. 
Hän kuoli sydänongelmiin 77-vuotiaana.
Asociación Argentina de Hockey sobre Hielo y En Línea

Asociación Argentina de Hockey sobre Hielo y En Línea ('Argentiinan jää- ja rullakiekkoliitto') on jääkiekkoa ja rullakiekkoa Argentiinassa hallinnoiva järjestö. Se on kuulunut Kansainväliseen jääkiekkoliittoon vuodesta 1998 alkaen. Maassa oli vuonna 2022 yli 600 rekisteröityä miesjääkiekkoilijaa ja kaikkiaan kolme jäähallia.
Järjestö keskittyy vain rullakiekkoon ja Argentiinan maajoukkue on osallistunut useisiin Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n järjestämiin maailmanmestaruuskilpailuihin.
Järjestö presidenttiinä on toiminut Daniel Schiller Solti. Nykyinen presidentti on Jorge F. Haiek.
Jääkiekkoa Argentiinassa järjestää epävirallisesti ACEMHH-niminen järjestö, jonka tavoitteena on tulevaisuudessa osallistua myös kansainväliseen jääkiekkotoimintaan.
Brasilian jääkiekkoliitto

Brasilian jääkiekkoliitto () on jääkiekkoa ja rullakiekkoa Brasiliassa hallinnoiva järjestö.
Jääkiekkotoiminta.
Brasilia on ollut Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n jäsen jo vuodesta 1984, mutta jääkiekkoliitto perustettiin vuonna 1996. Liiton presidenttinä on toiminut Arialdo Boscolo. Nykyinen presidentti on Matheus Figueiredo.
Brasilian jääkiekkotoiminta on hiipunut sen jälkeen kun sitä aktiivisimmin vetänyt saksalaissyntyinen Erwin Dieterhofer kuoli 1990-luvulla, mutta maa maksaa Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n jäsenmaksua edelleen. Jääkiekkoliitto järjestää kuitenkin edelleen myös kansallista jääkiekkosarjaa. Rekisteröityneitä miesjääkiekkoilijoita oli maassa vuonna 2021 tosin vain 20, eikä Brasiliassa ollut tuolloin yhtään jäähallia. Vuonna 2025 halleja oli kuitenkin kolme ja miespelaajia 69.
Rullakiekkotoiminta.
Kansainvälisellä tasolla Brasilia osallistuu rullakiekkokilpailuihin. Maa oli vuonna 2008 Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n rullakiekkorankingissa sijalla yhdeksän. Brasilia on ilmoittutunut IIHF:n järjestämiin inline-rullajääkiekkoilun maailmanmestaruuskisoihin vuonna 2009.
Hongkongin jääkiekkomaajoukkue

Hongkongin jääkiekkomaajoukkue edustaa Hongkongia kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa, ja se on ollut Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n jäsen vuodesta 1983 alkaen. Joukkue sijoitettiin ensimmäistä kertaa jääkiekon maailmanrankingiin vuonna 2014, jolloin se oli 48. sijalla. Vuonna 2021 se oli myös 48. sijalla. Vuonna 2022 maassa oli 75 rekisteröitynyttä miesjääkiekkoilijaa ja neljä jäähallia.
Joukkue osallistui D-sarjan maailmanmestaruuskilpailuihin vuonna 1987 häviten tuolloin kaikki kuusi otteluaan. Maaliero oli äärimmäisen huono, 1–180. Joukkueen seuraava esiintyminen IIHF:n turnauksessa oli vasta vuonna 2014. Joukkue pelasi viitenä peräkkäisenä vuonna 3. divisioonan maailmanmestaruuskilpailuissa. Vuonna 2017 joukkue voitti pronssia, mutta vuonna 2018 joukkue putosi kilpailuista. Keväällä 2019 joukkue osallistui 3. divisioonan karsintaan, jossa se sijoittui Kirgisian hylkäyksen jälkeen toiseksi.
Viirulurikki

Viirulurikki ("Charmosyna multistriata") on harvinainen Papua-Uudella-Guinealla elävä papukaijalaji.
Koko ja ulkonäkö.
Viirulurikin pituus on noin 18 cm ja paino noin 40 g. Sen höyhenpuvun pääväri on vihreä. Alapuoli ja kurkku ovat keltaviiruiset, niska ruskea ja oranssinkiiltoinen ja pyrstön reunat punertavat, alapuolelta pyrstö on oliivinkeltainen. Nokka on kaksivärinen: ylänokka on harmaa, oranssikärkinen, ja alanokka on oranssi. Iiris on punainen ja koivet siniharmaat. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren yksilön höyhenpuku on himmeämmän värinen.
Esiintyminen.
Viirulurikki elää Papua-Uusi-Guinean keskiosan vuoristoalueella 800–1 770 metrin korkeudella. Lajin populaation koosta ei ole tietoa. Viirulurikin elämä tunnetaan huonosti.
Elinympäristö.
Viirulurikit elävät pääasiassa vuoristometsissä ja metsänreunoissa. Ne liikkuvat pareittain tai pienissä alle 20 yksilön parvissa, ja oleskelevat enimmäkseen kukkivien puiden latvuksissa.
Lisääntyminen.
Munia on kaksi, kooltaan 16,4 × 19,7 mm.
Ravinto.
Viirulurikit syövät ainakin kukkien siitepölyä ja mettä.
Intian jääkiekkoliitto

Intian jääkiekkoliitto () on jääkiekkoa Intiassa hallinnoiva liitto. Liitto on kuulunut Kansainväliseen jääkiekkoliittoon vuodesta 1989. Intian jääkiekkoliitto sijaitsee New Delhissä, mutta maan jääkiekkopääkaupunki on Himalajan juurella sijaitseva Lehin kaupunki Ladakhin alueella. 
Liiton pitkäaikaisena presidenttinä toimi Askhay Kumar. Kumar menehtyi 51 vuoden iässä syksyllä 2020.
Intian miesten maajoukkue ja ei ole toistaiseksi osallistunut IIHF:n maailmanmestaruuskilpailuihin, kuten ei naistenkaan joukkue ole osallistunut naisten maailmanmestaruuskisoihin.
Liechtensteinin jääkiekkomaajoukkue

Liechtensteinin jääkiekkomaajoukkue on Liechtensteinin edustusjoukkue kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa ja -turnauksissa. Liechtenstein on vuodesta 2001 lähtien ollut Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n jäsen. Ensimmäisen maaottelunsa Liechtenstein pelasi vuonna 2003 Luxemburgia vastaan häviten lukemin 7–1. 
Vuonna 2022 maassa oli yksi ulkojääkaukalo ja 34 rekisteröitynyttä miesjääkiekkoilijaa. Maalla ei tuolloin ollut sijoitusta jääkiekon maailmanrankingissa. Näin oli myös vuonna 2025, mutta maassa oli tuolloin kaksi ulkojääkaukaloa ja 25 pelaajaa.
Marokon jääkiekkomaajoukkue

Marokon jääkiekkomaajoukkue on Marokon edustusjoukkue kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa. Maa liittyi Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n jäseneksi vuonna 2010. Marokon kotihalli on Rabatissa. Sen kaukalon mitat ovat 20 × 40 metriä, joten otteluita on pelattu 3 vs. 3 -järjestelmällä. Vuoden 2008 Jääkiekon Arab Cupissa joukkue sijoittui kolmanneksi.
Vuonna 2017 Marokko voitti ensimmäistä kertaa kansainvälisen turnauksen. Kyseessä oli IIHF:n hallinnoima Development Cup, johon ottivat osaa myös Andorra, Irlanti ja Portugali. Turnauksessa pelasivat joukkueet, jotka eivät vielä kyenneet ottamaan osaa maailmanmestaruuskilpailujen aladivisioonien karsintoihin. Suurin osa Marokon joukkueen pelaajista oli saanut kiekko-oppinsa Euroopassa ja Quebecissä. Suurin osa heistä myös pelasi Euroopassa ja Quebecissä. Joukkueen kapteeni Youssef Kabbaj oli kotoisin Quebecistä ja on pelannut QMJHL-sarjassa. 
Vuonna 2022 maassa oli 129 rekisteröitynyttä miesjääkiekkoilijaa ja kaksi jäähallia. Vuonna 2025 pelaajamäärä oli laskenut 98 pelaajaan.
Viiksilurikki

Viiksilurikki ("Oreopsittacus arfaki") on Papua-Uudessa-Guineassa elävä kaijalaji. Se on sukunsa ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö.
Viiksilurikin pituus on noin 16 cm ja paino 16–23 g. Sen höyhenpuvun pääväri on vihreä, alapuolelta kellanvihreä. Koiraalla on punainen otsa ja päälaki, naaraalla ne ovat vihreitä. Poski on violetti ja siinä on kaksi riviä valkoisia pilkkuja. Koipien peitinhöyhenissä on laaja keltainen laikku. Siiven alapeitinhöyhenet ja kupeet ovat punaiset ja kyynärsiipien alapinnalla on keltainen juova. Pyrstö on alapuolelta ja kärjestä ruusunpunainen. Nokka on musta, iiris tummanruskea ja koivet vihertävän harmaat. Nuoren yksilön otsa on punainen ja päälaki vihreä molemmilla sukupuolilla, ja puku on himmeämpi.
Esiintyminen.
Viiksilurikki elää Papua-Uuden-Guinean vuoristoseuduilla. Lajin elinympäristön laajuus on 50 000–100 000 neliökilometriä ja sen populaation koko on arviolta yli 300 000 yksilöä. Lajista tunnetaan kolme alalajia: "arfaki", "major" ja "grandis". Viiksilurikki on lemmikkilintuna harvinainen.
Elinympäristö.
Viiksilurikit elävät vuoristometsissä 2 000–3 750 metrin korkeudella. Yleensä ne liikkuvat puiden latvustoissa pareittain tai pikku parvina. Ne ovat vilkkaita ja kiipeilevät herkeämättä latvuksen oksilla etsien kukista ravintoa. Ne lyöttäytyvät usein muiden papukaijojen ja mesikoiden seuraan.
Ravinto.
Viikislurikit syövät kukkia ja niiden siitepölyä ja mettä sekä hedelmiä ja marjoja.
Fort Eben-Emael

Fort Eben-Emael () oli Belgian puolustuksen tärkein linnake Liègen ja Maastrichtin välillä, jonka tehtävä oli suojella Belgian ja Alankomaiden välisiä strategisesti tärkeitä rajasiltoja.
Linnake rakennettiin vuosina 1932–1935 suunnilleen Hochwaldin linnakkeen periaatteiden mukaisesti, ja se käsitti neljäkymmentä panssarikupolia. Aseistuksena linnakkeessa oli kaksi 120 mm:n, ja yli kolmekymmentä 60–70 mm:n tykkiä ja kaksikymmentä raskasta kaksoiskonekivääriä sekä lukemattomia pikakivääreitä ja 15 valonheitintä. Linnoitus oli kalleimpia ja voimakkaimpia puolustusrakenteista, joita oli rakennettu.
Natsi-Saksa aloitti Ranskan valtaukseen tähtäävän operaation 10. toukokuuta 1940. Eben-Emael oli ensimmäisiä kohteita, joihin saksalaiset iskivät. Saksalaisten laskuvarjojääkäriosasto päällikkönsä kapteeni Kochin johdolla valloitti linnakkeen nopeasti hyvän suunnittelun ja valmistelun ansiosta. Yliluutnantti Rudolf Witzigin oma liitokone joutui tekemään pakkolaskun Saksan puolelle Junkers Ju 52 -kuljetuskoneen hinausvaijerin vaurioiduttua. Hän sai uuden hinauksen mutta myöhästyi, tehtävä oli jo suoritettu. Varapäällikön johtamat 78 saksalaista laskuvarjojääkäriä laskeutui liitokoneilla linnakkeeseen, jota vartioi yli tuhannen belgialaisen sotilaan joukko. Saksalaisilla oli mukanaan ontelokranaatit, joilla tehtiin bunkkerien vahvoihinseinämiin reikä. Reiästä työnnettiin sisään räjähdysaine, joka tuhosi koko kasematin. Lyhyen taistelun jälkeen belgialaiset antautuivat huomattavasti pienemmälle vihollisjoukolle, ja Saksan joukot saattoivat edetä sisämaahan sekä valtaamaan koko Belgian ja sieltä käsin kiertämään pelätyn Maginot-linjan. Hyökkäys oli täysi yllätys ”puolueettomalle” Belgialle, kuten myös liittoutuneille. Saksan joukot valloittivat maailman nykyaikaisimman linnakkeen muutamassa päivässä 70 jääkärin ja 40 pioneerin voimin kärsittyään kaatuneina vain viiden miehen tappiot. Vastapuolen tappiot olivat 30 kaatunutta (toisten tietojen mukaan 100) ja antautuneina 1 200 sotilasta.
Suhteellisen helposti saatua voittoa ”voittamattomana” pidetystä linnakkeesta käytettiin hyväksi natsi-Saksan propagandassa. Sillä pyrittiin luomaan kuvaa Saksan sotavoimien voittamattomuudesta, ja operaatioon osallistuneita sotilaita juhlittiin heidän palattuaan Saksaan. Käytännössä voittamattoman eliittiyksikön maine, josta laskuvarjojääkärit Eben Emaelin valtauksesta johtuen nauttivat, koitui monelle heistä tuhoksi sodan aikana. Adolf Hitler määräsi Kreetan valloitettavaksi lähinnä laskuvarjosotilaita käyttäen, ja seuranneessa Kreetan taistelussa Saksan maahanlaskujoukot kärsivät kovia tappioita. Eben Emaelin valtaukseen osallistuneista jääkäreistä kuoli kymmenen Kreetalla. Muissa operaatioissa heistä kuoli yli 20, joista suurin osa itärintamalla, jossa laskuvarjojääkäreitä käytettiin erikoistorjuntayksiköissä, jotka lähetettiin estämään tai hidastamaan puna-armeijan läpimurtoa. Runsaat puolet selviytyi sodasta hengissä, mutta suurin osa vammautuneina.
Macaon jääkiekkomaajoukkue

Macaon jääkiekkomaajoukkue edustaa Macaota kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa. Maa on ollut vuodesta 2005 alkaen Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n jäsen. Vuonna 2022 maassa oli 34 rekisteröitynyttä miesjääkiekkoilijaa ja yksi jäähalli. Vuonna 2025 pelaajamäärä oli laskenut 29 jääkiekkoilijaan.
Joukkue ei ole esiintynyt IIHF:n turnauksissa, mutta se on pelannut kahdesti Aasian talvikisojen jääkiekkoturnauksessa. Aasian Challenge Cupissa Macao on pelannut yhtäjaksoisesti kaudesta 2007–2008 lähtien. Joukkueen parhaana saavutuksena on 1. divisioonan voitto vuodelta 2014.