tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sirkka Selja

Sirkka Selja (oik. Sirkka-Liisa Tulonen, 20. maaliskuuta 1920 Koski Hl – 17. elokuuta 2017 Hollola) oli suomalainen runoilija ja prosaisti. 
Elämäkerta.
Sirkka Seljan vanhemmat olivat maanviljelijä Jalmari Tulonen ja Hilja Auroora Eerola. Selja opiskeli Lahden Yksityisessä Tyttölyseossa. Hän oli silloin muun muassa koulukodissa lahtelaisen Selim ja Elina Ahdin luona ja tutustui heidän poikaansa Niilo Ahtiin. Heistä piti tulla pariskunta mutta Niilo kuoli talvisodassa. Sirkka valmistui kuitenkin ylioppilaaksi vuonna 1942, ja sen jälkeen opiskeli Helsingin yliopistossa. 
Seljan ensimmäinen teos oli vuonna 1942 julkaistu "Vielä minä elän". Hänen tuotantoonsa kuuluu useita runokokoelmia, joista kahdeksastoista oli vuonna 2005 julkaistu "Mahdottomuuden ylistys". Runojen lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu näytelmä ja kaksi kuunnelmateosta.
Palkinnot ja tunnustukset.
Lähde:
Lähteet.
 Heiska, J. (2024) Selim Ahti, Elina Rekola ja seitsemän sukupolvea. Julkaisija: Rekolan suku
Kenyatta International Conference Centre

Kenyatta International Conference Centre (KICC) on 32-kerroksinen tornitalo Kenian pääkaupungissa Nairobissa.
Se sijaitsee kaupungin liikekeskustassa kävelymatkan päässä useista viiden tähden hotelleista. Rakennus toimii tapahtumapaikkana konferensseille, tapaamisille, näyttelyille ja erikoistapahtumille ja siellä onkin järjestetty useita kansainvälisiä konferensseja ja seminaareja.
Rakennuksessa on useita hyvinvarusteltuja konferenssi- ja tapaamistiloja, joista suurimmassa on tilat yli 5000:lle henkilölle. Konferenssitiloissa on mahdollisuus pitää esitelmiä samanaikaisesti seitsemällä kielellä kattavan esityslaitteiston ansiosta. Rakennuksessa toimii myös liikeyrityksiä, pankkitoimintaa sekä kiertoajelu- ja matkustusyrityksiä.
Historia.
The Kenyatta International Conference Centre rakennettiin vuosina 1966-1973 valtion rahoituksella. Vuonna 1989 sen omistajuus siirtyi KANU:lle, Kenian ainoalle sallitulle poliittiselle puolueelle. KICC palautettiin valtion haltuun vuonna 2003, kun KANU putosi hallituksesta .
Ulkoilmateatteri.
Rakennuksen yhteydessä sijaitseva ulkoilmateatteri on suunniteltu keskikokoisille esityksille. Istumapaikkoja on 800 kolmella näyttämöä kiertävällä parvella. Sen varusteisiin kuuluvat muun muassa usean kielen esityksen mahdollistavat laitteistot ja äänityslaitteistot.
The Plenary.
Itäisen Afrikan suurin konferenssitila, The Plenary, on vuorattu ääntäeristävällä harmaakivellä ja sen ylevä sisäkatto on tehty luonnonpuusta. Tila sopii suurille kansainvälisille tapaamisille, näyttelyille ja suurille juhlille. Tilaa on 5000 ihmiselle. Tilan varusteisiin kuuluvat muun muassa kehittyneet äänen vahvistus- ja tallennuslaitteistot sekä samanaikaisen esityksen mahdollistavat laitteisto (jopa 7:llä kielellä samaan aikaan. Tilan korkeus mahdollistaa julisteiden ja muun esitysmateriaalin ripustamisen sisäkattoon.
Piha.
Rakennuksen edessä olevan 705 neliömetrin laatoitetun pihan keskipisteenä on Jomo Kenyattan patsas. Piha on suunniteltu hengähdyspaikaksi konferensseihin osallistuville. Pihalla on istutuksia, altaita ja suihkulähteitä. Pihan useat lipputangot mahdollistavat erilaisten lippujen ja mainosten esille laittamisen.
Aki Maeda

Aki Maeda (前田亜季 "Maeda Aki", syntynyt 11. heinäkuuta 1985, Kanagawa, Japani) on japanilainen näyttelijä ja laulaja. Hänen isosiskonsa Ai Maeda on myös näyttelijä. 
Aki Maeda tunnetaan länsimaissa ehkä parhaiten Noriko Nakagawan roolistaan elokuvassa "Battle Royale".
Justin Chambers

Justin W. Chambers (s. 11. heinäkuuta 1970 Springfield, Ohio) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja entinen malli. Hänen roolejaan on muun muassa Alex Karev sairaalamaailmaan sijoittuvassa draamasarjassa "Greyn anatomia".
Ura.
Chambers värvättiin Calvin Kleinin malliksi metrosta hänen ollessaan lomamatkalla Pariisissa. Myöhemmin hän työskenteli Euroopassa, Japanissa ja Yhdysvalloissa erilaisille tuotemerkeille Calvin Kleinin lisäksi, esimerkiksi Giorgio Armanille. Kiinnostuttuaan näyttelijänurasta Chambers muutti New Yorkiin opiskelemaan neljä vuotta H. B. Studioilla. Se toi hänelle muutamia televisiorooleja muun muassa saippuasarjoihin "Another World" ja "New York Undercover". Chambers sai rooleja myös muutamista elokuvista, kuten vuonna 2001 ensi-iltaan tulleesta "The Wedding Plannerista", jossa näyttelivät myös Jennifer Lopez ja Matthew McConaughey, ja "The Musketeer" -elokuvasta. Chambersin muita elokuvia ovat "Hysterical Blindness" (televisioelokuva, 2002) ja elokuvat "Southern Belles" ja "The Zodiac" vuodelta 2005. Vuodesta 2005 Chambers on näytellyt Alex Karevia sairaaladraamassa "Greyn anatomia".
Yksityiselämä.
Chambers syntyi Springfieldissä Ohiossa. Hänen vanhempansa ovat Pam ja John Chambers. Hänellä on kaksoisveli Jason ja yksi vanhempi veli ja kaksi vanhempaa siskoa. Chambers on ollut naimisissa Keisha Chambersin kanssa vuodesta 1993 lähtien ja heillä on viisi lasta. Justin tapasi vaimonsa ollessaan mallina Calvin Kleinilla, jossa Keisha toimi mallienetsijänä.
Otsalohko

Otsalohko eli frontaalilohko () on isoaivopuoliskojen etuosassa sijaitseva alue. Otsalohko sisältää primaarisen motorisen aivokuoren ja prefrontaalisen lohkon. Otsalohko osallistuu liikkeiden, tuoreen muistin ja tunteiden suunnitteluun.
Aivojen osista otsalohkot ja varsinkin niiden etualueet kehittyvät viimeisenä. 18- ja 25-vuotiaiden aivoista paljastuu vielä merkittäviä anatomisia eroja ja kypsyminen kestää 25–30-vuotiaaksi asti. Kypsymisessä aivokuoren hermosolumassa, harmaa aine, vähenee, mutta aivoalueiden välisistä yhteyksistä vastaavan valkean aineen määrä lisääntyy. Aivojen hermoverkot muuttuvat vielä aikuisiälläkin, mikä mahdollistaa uuden oppimisen ja kuntoutumisen aivovaurioista.
Otsalohkossa on orbitaalinen eli etuotsalohko ("prefrontal cortex"), josta myös käytetään nimitystä orbitofrontaalikorteksi eli OFC. Alue liittyy tunteisiin ja henkiseen palkitsemiseen, ja siksi sitä toisinaan pidetään limbisen järjestelmän osana. Se liittyy myös päätöksentekoon ja ennakkoluuloisuuteen sekä palkitsevaan tai rankaisevaan suunnitelmalliseen käytökseen. Jos alue vaurioituu, käytös muuttuu sopimattomaksi (esim. kiroilua).
Dorsolateraalinen otsalohko on olennainen toiminnanohjauksen, ongelmanratkaisun ja tarkkaavaisuuden kannalta. Työmuistin komentoyksikköä kuormittavien tehtävien on myös havaittu aktivoivan dorsolateraalista otsolohkoa.
Ventromediaalinen otsalohko on keskeinen emootioiden, erityisesti tunteiden säätelyn ja impulssikontrollin, kannalta. Sen vaurioituminen poistaa subjektiiviset unikuvat.
Operculum (aivot)

Operculum (, 'kansi') on osa aivojen otsalohkoa. Tunnetuimpia osia operculumissa on niin sanottu Brocan alue, jonka tehtävänä on huolehtia puheesta, kirjoittamisesta ja lukemisesta.
Albert Einsteinin ruumiinavauksen jälkeen säilytetyissä aivoissa on havaittu, että häneltä puuttui parietaalinen operculum.
Tapio Koivukari

Tapio Koivukari (s. 20. elokuuta 1959 Rauma) on suomalainen kirjailija ja suomentaja. Hän on teologian maisteri ja asui Islannissa 1989–1993. Tapio Koivukari on julkaissut romaaneja, novelleja, kuunnelmia, runoja, ja lisäksi hän on suomentanut muun muassa islantilaisten kirjailijoiden teoksia. Hän toimi vuosina 1993–2000 uskonnonopettajana Aronahteen peruskoulussa Raumalla. 
Elämä.
Koivukari on paitsi kirjailija ja pappi, myös puuseppä ja veneenrakentaja. Hän asuu Raumalla Kompin asuinalueella.
Koivukarin isä työkalusuunnittelija Reino Koivukari, s. 1924, äiti luokanopettaja Marjatta, o.s. Karmasalo, s. 1928. Koivukari oli perheen ainokainen ja omien sanojensa mukaan kasvoi tavallaan kaksikulttuurisessa kodissa, sillä isä oli raumalainen ja äiti karjalainen.
Tuotanto.
Koivukarin pääteos on saaristolaistrilogia, jonka osat ovat "Luodetuulen maa", "Missä aallot murtuvat" ja "Sumun lokikirja". Päähenkilöinä ovat Aaron ja Fiina Havström sekä heidän jälkeläisensä monessa polvessa. Tapahtumat sijoittuvat pääasiassa Rauman edustan saariin Kuuskajaskariin ja Santkariin sekä Rauman Petäjäkseen. Ammatteina ovat kalastaja, luotsi, merimies, salakuljettaja, lastaaja ja laivanrakentaja. Ajanjakso ulottuu Oolannin sodasta (jota kuvataan takautuvasti Ahvenanmaalla, mistä suku on kotoisin) 1960-luvun puoliväliin saakka. Kerronnassa on jonkin verran Rauman murretta ja ruotsalaisperäisiä murresanoja, jotka liittyvät ennen kaikkea merenkulkuun.
Koivukarin teos "Unissasaarnaaja" sai vuoden 2016 Runeberg-palkinnon. Teos on teoksen "Käåykaartilaiset" itsenäinen jatko-osa. Se kuvaa vuonna 1949 varsinaissuomalaista Nihtamon kylää, jossa 13-vuotiaan hurmossaarnaajan Tuulikin vaikutuksesta syntyy uusi herätysliike. Kertomuksen taustalla häilyvät sota ja uskonnollinen ahdistus. Merellä ja rannikolla on tässäkin teoksessa suuri merkitys. Historiallista eppookkia Koivukari kuvaa Jari Olavi Hiltusen mukaan hyvin osuvasti.
Koivukarin runoteos "Se paatt men jo" ilmestyi 2025 ja on toinen runokirja yllättäen ilmestyneen esikoisen "Viäläk teils se paatt o" jälkeen. Kirjakieliseen teokseen on ripoteltu rauman murretta, ja sanasto kirjan lopussa auttaa muunpaikkakuntalaista ymmärtämään tekstiä. Jarkko Tontti kirjoittaa "Parnassossa", että "kokoelma on nykyrunouden kentässä poikkeuksellisen omaleimainen teos.
Palkinnot.
Koivukarille on myönnetty Koskenkorva-palkinto 1990, Nortamo-palkinto 1999, Rauman kaupungin tunnustuspalkinto 2002 sekä WSOY:n Kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto 2009. Lisäksi hän on saanut Satakunnan taidetoimikunnan Luomuna-palkinnon 2008 ja sanomalehti Länsi-Suomen mitalin kulttuuriansioista.
Niina Repo

Niina Repo (oik. Repo-Kouki, s. 26. maaliskuuta 1971) on suomalainen kirjailija, sanataideohjaaja ja Turun yliopiston luovan kirjoittamisen yliopisto-opettaja. Hän on kirjoittamisen maisteri Jyväskylän yliopistosta.
Revon esikoisromaani "Pimeä huone" ilmestyi vuonna 1993. Hänen toinen teoksensa "Varjo" ilmestyi vuonna 1995. Samana vuonna Repo sai Koskenkorva-palkinnon ja hänelle myönnettiin nuorille taiteilijoille tarkoitettu vuosiapurahan suuruinen Aboa-palkinto. Oman tuotantonsa lisäksi Repo on kirjoittanut viisi nuortenromaania Seita Parkkolan kanssa. Revosta tuli Suomen Kirjailijaliiton jäsen vuonna 1996.
Repo on tehnyt elokuvakäsikirjoituksen elokuvaan "Vuosaari" (2012) yhdessä Aku Louhimiehen ja Mikko Koukin kanssa.
Repo on naimisissa Mikko Koukin kanssa ja heillä on kaksi poikaa. Repo oli vihreiden ehdokkaana kevään 2011 eduskuntavaaleissa ja sai 1 531 ääntä.
Päälakilohko

Päälakilohko tai päälaenlohko ("lobus parietalis") on yksi aivojen neljästä aivolohkosta. Päälakilohko on otsalohkon ja takaraivolohkon välissä. Päälakilohko on ruumiin tuntoaistimuksia vastaanottava somatosensorinen alue. Päälakilohkot ovat tärkeät aisti-informaation ja muistiaineksen yhdistämisessä (assosiaatoalueet), aisti-informaation jatkokäsittelyssä sekä avaruudellisessa hahmottamisessa.
Anatomia.
Aivojen keskiuurre "(central sulcus)" erottaa otsalohkon ja päälakilohkon toisistaan. Päälakilohkolla sijaitsevat Brodmannin alueista 3, 5, 7, 39 ja 40.
United Press International

United Press International (UPI) on kansainvälinen uutistoimisto, jonka päämaja sijaitsee Yhdysvalloissa. UPI oli yksi maailman kolmesta suurimmasta uutistoimistosta, Associated Pressin ja Reutersin kanssa. 
UPI syntyi vuonna 1958, kun vuonna 1907 perustettu UP fuusioitui William Randolph Hearstin perustaman International News Servicen kanssa.
Vuodesta 2000 UPI:n omistaa News World Communications, joka puolestaan on Sun Myung Moonin perustaman moonilaisen uskonlahkon eli yhdistymiskirkon omistuksessa.
Ajojää

Ajojääksi kutsutaan meren pinnalla kelluvia merijäälauttoja, jotka muodostavat laajoja kenttiä.
Ulapan jääpeitteeseen kohdistuu jatkuvasti kuormituksia johtuen tuulista, meren virtauksista ja vedenkorkeuden vaihteluista, aalloista sekä lämpötilan muutoksista. Ajojää syntyy, kun ulapan jääpeitte rikkoutuu jäälautoiksi. Ajojään muodostuminen riippuu tuulesta, ulapan laajuudesta ja jään paksuudesta. Meren jääkansi voi kovalla tuulella rikkoutua ajojäälautoiksi, kun jää on noin 50 senttimetriä paksua ja ulapan laajuus noin 100 kilometriä.
Ajojäälautat ovat yhdestä metristä sataan kilometriin leveitä. Ajojää voi kerääntyä jopa 50 metriä paksuihin ahtojääröykkiöihin. Lauttojen lomassa voi olla avovesialueita. Tärkeimmät avovesialueet ovat railot ja polinjat, joista jälkimmäinen tarkoittaa melko pysyvää avovesialuetta. Ajojäätä luokitellaan viisiportaisella asteikolla sen peittävyyden (A) mukaan. Hyvin harvaksi ajojää luokitellaan silloin, kun se peittää alle 30 prosenttia merestä. Seuraavat tasot ovat 50, 70, 90, ja 100 prosenttia eli yhtenäinen ajojää. Avoimissa jääkentissä (A &lt; 70 %) jäälautat ajelehtivat vapaasti toisistaan riippumatta, ja kulku on vielä mahdollista jäävahvistetulla laivalla.
Kun tuulee ainakin 5 m/s, jään liike riippuu lähinnä vallitsevasta tuulesta. Silloin jää liikkuu nopeudella, joka on 1–3 prosenttia tuulen nopeudesta. Muita jään liikkeeseen vaikuttavia tekijöitä ovat jään ja veden suhteellisesta liikkeestä aiheutuva kitka, jääkentän sisäinen kitka ja Coriolis-ilmiö. Ajojään suunta poikkeaa 30–40 astetta tuulen suunnasta oikealle pohjoisella pallonpuoliskolla (etelässä vasemmalle) maapallon pyörimisestä johtuen. Kovalla tuulella jään liike on noin 10 kilometriä vuorokaudessa.
Jää voi kulkeutua merillä pitkiä matkoja ja viedä mukanaan kylmyyttä ja lähes makeaa vettä alueelta toiselle merkittäviä määriä. Jään kulkeutuminen vaikuttaa vesirungon kerrostuneisuuteen ja veden kiertoliikkeeseen. Jään mukana kulkee myös siinä olevaa ainesta, kuten pohja-ainesta matalilta rannikkoalueilta tai ilmakehästä laskeutuneita haitallisia päästöjä.
Võru Juust

AS Võru Juust on Valion virolainen tytäryhtiö Võrussa, eteläisessä Virossa. Yhtiö on maan johtava juuston valmistaja. Henkilökuntaa yhtiössä on 144 ja liikevaihto on 33 miljoonaa euroa. Yhtiön päätuote on "Atleet"-merkkinen murukolojuusto, joka on juustolan oman tuotekehityksen tulos. "Atleet" on Võru Juustin tunnetuin tuote Virossa ja Venäjällä. Juustola valmistaa myös italialaisella menetelmällä "Forte"-merkkistä parmesaanityyppistä juustoa. Võru Juust on yksi 14 600 asukkaan Võrun kaupungin suurimmista työnantajista.
Historia.
Võru Juust oli aikanaan Neuvostoliiton suurin juustola. Juustoa valmistui ennätysvuonna yhdeksän miljoonaa kiloa ja henkilökuntaa oli jopa 950. Marraskuussa 2003 Valio hankki osake-enemmistön juustolasta italialaiselta Saviolalta. Norjalainen Synnöve Finden AS jäi merkittäväksi vähemmistösosakkaaksi. Valio osti Synnöve Findenin osuuden syyskuussa 2004.
Anja Ignatius

Anja Ignatius (vuodesta 1931 Ignatius-Lagus, vuodesta 1935 Ignatius-Hirvensalo; 2. heinäkuuta 1911 Tampere – 10. huhtikuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen viulisti ja ensimmäisiä suomalaisia kansainvälisen tason jousisoittajia. Hän toimi viulunsoiton professorina Sibelius-Akatemiassa 1955–1978.
Elämänvaiheet.
Anja Ignatius kuului Ignatiuksen sukuun. Hänen isänsä oli Suomen Trikootehtaan insinööri Bengt Ignatius (1882–1944) ja äitinsä Elvi Lagus (1885–1959). Ignatiuksen puoliso vuodesta 1931 oli metsänhoitaja Veikko Hirvensalo.
Kuusivuotiaana Anja joutui keskelle Suomen sisällissodan Tampereen taistelua, sillä hänen perheensä asui kaupungin keskustassa.&lt;ref name="Ignatius/2004"&gt;Karttunen 2004, s. 7.&lt;/ref&gt;
Anja Ignatius opiskeli viulunsoittoa aluksi Tampereella, mutta hän osoittautui nopeasti niin lahjakkaaksi, että äiti vei hänet vuonna 1924 Pariisiin Édouard Nadaud’n oppiin ja vuonna 1928 Tšekkoslovakiaan Otakar Ševčíkin oppilaaksi. Kolmas merkittävä opettaja oli Carl Flesch, joka opetti Ignatiusta Berliinissä vuosina 1929–1931.
Ensikonserttinsa Ignatius piti 15-vuotiaana Helsingissä, ja arvostelut olivat kiitettäviä. Hän alkoi tehdä esiintymiskiertueita sekä Suomessa että ulkomailla.
Ignatiuksesta tehtiin 21-vuotiaana maan edustustaiteilija, kun hänet kutsuttiin Jean Sibeliuksen viulukonserton solistiksi toukokuussa 1933 järjestettyyn ensimmäiseen Suomesta koko Eurooppaan radioituun sinfoniakonserttiin.
Ignatius soitti Radion sinfoniaorkesterin (RSO) solistina muun muassa Sibeliuksen viulukonserton Helsingin olympialaisten päätöskonsertissa 1952. Hän konsertoi eri puolilla Eurooppaa ja Yhdysvalloissa. 
Ignatius esiintyi sekä solistina että kamarimuusikkona ja tuli tunnetuksi Sibeliuksen läheisenä ystävänä ja tulkitsijana. Sibeliuksen viulukonserton hän esitti yli sata kertaa vajaan neljänkymmenen vuoden aikana. Kaikkiaan hän konsertoi noin 400 kertaa; näistä kaksi kolmasosaa oli omia viuluiltoja ja loput konserttotulkintoja orkestereiden kanssa. Kamarimusiikkia hän esitti muun muassa kahdeksan vuoden ajan Helsinki-kvartetin priimaksena.
Anja Ignatius palkittiin Pro Finlandia -mitalilla 1948. Vuonna 1957 hänet kutsuttiin Sibelius-viikkojen tähtiviulistien sarjaan ensimmäisenä suomalaissolistina. Ohjelmistossa oli silloinkin nimikkosäveltäjän viulukonsertto.
Sibelius-Akatemian Anja Ignatius -viulukilpailu on nimetty Ignatiuksen mukaan.
Saurus (autonvalmistaja)

Saurus Oy (ent. Sammutin Oy) on Jyväskylän Säynätsalossa sijaitseva yritys, joka suunnittelee, valmistaa ja markkinoi Saurus-nimisiä palo- ja pelastusajoneuvoja. Yritys kuuluu Nordic Rescue Group -konserniin. Yhtiön noin 20 miljoonan euron myynnistä 40 % menee ulkomaille, ja se on ainoa palo- ja pelastusajoneuvoja ulkomaille vievä yritys Suomessa. Paloautoja valmistuu vuodessa seitsemänkymmentä esimerkiksi Scanian, Volvon, MAN:n ja Sisun alustoille. Tehtaalla on 80 prosenttia Suomen markkinoista.
Telinekeskus Oy (nyk. Bronto Skylift) perusti Säynätsalon aktiivisen teollistamispolitiikan seurauksena Brontosaurus Oy -nimisen tytäryhtiön paikkakunnalle 1983. Telinekeskuksen päätuotteet olivat nostolava-autot, mutta Säynätsalossa tehtiin ja markkinoitiin paloautoja sekä palokalustoa. Kunnan takaamat yrityksen tilat valmistuivat 1983. Tuolloin henkilökuntaa oli 20–25, vuonna 1992 keskimäärin 50 ja 15 alihankintatöissä Teollisuustalolla. Säynätsalossa valmistettiin autojen kori ja tarpeellinen erikoistekniikka. Vuonna 1983 paloautoja valmistui 28 ja 1990 jo 65. Aluksi tuotanto myytiin lähes yksistään kotimaahan, jossa yhtiöllä oli 70–80 prosentin markkinaosuus. Viennin osuus oli alkuvuosina noin 10–15 prosenttia mutta noin 60 prosenttia vuonna 1993. Tuolloin liikevaihto oli 35–40 miljoonaa markkaa.
Arvo Mägi

Arvo Mägi (13. kesäkuuta 1913 Koosa, Viro – 27. marraskuuta 2004 Tukholma, Ruotsi ) oli virolainen kirjailija, kirjallisuudentutkija ja kriitikko. 
Mägi syntyi Koosan kylässä Tartumaalla ja opiskeli filosofiaa Tarton yliopistossa. Hän muutti Ruotsiin vuonna 1944. Häneltä on ilmestynyt muun muassa romaaneja, runoja ja näytelmäkirjallisuutta, ja "Viron kirjallisuuden historia" on julkaistu myös suomeksi 1965.
Mägi kuoli Tukholmassa 91-vuotiaana.
Marcel Grossmann

Marcel Grossmann (9. huhtikuuta 1878 – 7. syyskuuta 1936) oli Albert Einsteinin hyvä ystävä ja luokkatoveri. Hän oli ETH Zürichin matematiikan professorina, erikoistuen deskriptiiviseen geometriaan.
Grossmann innosti Einsteinia epäeuklidiseen geometriaan, joka oli tärkeä askel kohti suhteellisuusteorian kehitystä. Grossmann oli yhdessä Einsteinin kanssa luokkansa parhaimpia ja Grossmann antoi Einsteinille omat muistiinpanonsa kopioitaviksi, koska Einstein itse ei käynyt luennoilla.
Kon Ichikawa

Kon Ichikawa (, 20. marraskuuta 1915 – 13. helmikuuta 2008) oli japanilainen elokuvaohjaaja. Ichikawan elokuvat ovat usein synkkiä, mutta niissä näkyy ihmisistä välittäminen ja yhteiskuntakriittisyys. Ichikawa työskenteli vuosina 1950–1965 usein käsikirjoittajavaimonsa Natto Wadan kanssa. Heidän yhteisistä teoksistaan sodanvastainen klassikko "Tulia tasangolla" (1959) esitettiin Suomen elokuva-arkistossa 2002, ja muitakin elokuvia on esitetty toistakymmentä. 
Ichikawan dokumentti Tokion olympialaisista on lajityyppinsä kuuluisimpia. Muun muassa Bob Hayesin voittoon päättyneen 100 metrin juoksun kuvaus on usein esitetty esimerkki dokumentaarisesta urheiludraamasta.
Tyylitaiturina pidetty Ichikawa aloitti taidemaalarina, ja hän sanoi ajattelevansa elokuvaa tehdessään taidemaalarin tavoin.
Ichikawa sai elämäntyöpalkinnon Montrealin elokuvajuhlilla 2001. Myös monet hänen elokuvansa ovat saaneet palkintoja.
Ichikawa kuoli 92-vuotiaana keuhkokuumeeseen.
Kansainvälinen rahoitusyhtiö

Kansainvälinen rahoitusyhtiö IFC (sanoista "International Finance Corporation") on Maailmanpankin osa, jonka toimipaikka on Washington DC:ssä, Yhdysvalloissa. Se tukee yksityisen sektorin sijoituksia kehitysmaihin, ja pyrkii vähentämään köyhyyttä. IFC on perustettu vuonna 1956. Sen omistajia ovat sen 184 jäsenmaata.
IFC toimii pääasiassa
Anna Bondestam

Anna Karolina Bondestam (o.s. Elfving; 1. huhtikuuta 1907 Pietarsaari – 6. maaliskuuta 1995 Pietarsaari) oli suomenruotsalainen kirjailija, kääntäjä ja historioitsija.
Henkilöhistoria.
Pietarsaaressa syntyneen Bondestamin vanhemmat olivat kansanedustaja Otto Elfving ja tupakkatehtaan työnjohtaja Lina Elfving (o.s. Hiltunen). Bondestamin puoliso oli päätoimittaja Henning Bondestam, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1936.
Bondestam valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta 1932. Myöhemmällä urallaan hän sai mainetta historiantutkijana, ja 1977 hänelle myönnettiin Helsingin yliopiston kunniatohtorin arvo. Bondestam palasi samana vuonna pääkaupunkiseudulta Pietarsaareen, jossa hän kuoli 1995. Hän testamenttasi jäämistönsä Pietarsaaren kaupungille, ja hänen kirjakokoelmansa pääsi Pietarsaaren kaupunginkirjastoon.
Kirjallinen tuotanto.
Bondestam julkaisi ensimmäisen teoksensa 1936. Romaanien ohella hän julkaisi muun muassa novellikokoelmia, runoja ja näytelmiä sekä ruotsinsi suomalaista kirjallisuutta. Hänen viimeiseksi kaunokirjalliseksi teoksekseen jäi runokokoelma "Jordnära" (1972).
Työväentalo

Työväentalo on työväenyhdistyksen kokoontumistilakseen rakentama talo. Suomessa on yleensä kyse lähinnä sosiaalidemokraattisten ja vasemmistoliittolaisten yhdistysten rakennuksista. Tunnettu työväentalo on esimerkiksi Helsingin työväentalo.
Muiden aatteellisen yhdistyksen kuin työväenyhdistysten kokoontumistilakseen rakentamista taloista käytetään Suomessa nimitystä seurantalo. 2000-luvulla seurantaloja ja työväentaloja ylläpitävien yhdistysten valtakunnallisilla yhteenliittymillä on Suomessa ollut yhteistoimintaa.
Suomen ohella työväentaloja on monissa muissa Euroopan maissa, joissa niistä käytetään nimitystä "kansantalo" (esimerkiksi ). Työväentaloja on esimerkiksi Ruotsissa, Tanskassa ja Norjassa. Venäjälle rakennettiin myös työväentaloja, mutta vuoden 1917 vallankumousten jälkeen niitä alettiin kutsua työntekijöiden klubeiksi tai kulttuuritaloiksi.
La Brean tervahaudat

La Brean tervahaudat on fossiilialue Kaliforniassa, keskellä Los Angelesia. La Brean tervahautojen ”"terva"” on erityisen paksua maaöljyä, joka nousee maan pinnalle maanalaisesta öljyesiintymästä. Tuhansia eläimiä ja kasveja on jäänyt ansaan La Brean paksuun öljyyn 40 000–8 000 vuoden välisenä aikana. Ne ovat takertuneet kiinni maaöljyyn ja sen jälkeen vajonneet sen sisään. Niiden upottua öljyyn öljypitoiset sedimentit ovat säilyttäneet eläinten luut ja kasvien osat täydellisesti.
Tervahautojen muodostuminen.
Tervahaudat ovat muodostuneet maaöljystä, joka nousee ylös maanpinnalle kallioperässä olevien halkeamien kautta. Kun öljy on pinnalla, siitä haihtuvat kevyemmät ainekset jättäen jäljelle raskaimman tervan tai asfaltin. Alueen alkuperäiset asukkaat käyttivät sitä kanoottien ja korien tiivistämiseen sekä liimana. Kun länsimaalaiset saapuivat alueelle, tervaa kerättiin kuopista ja käytettiin lähistön talojen kattojen tiivistykseen. Tässä yhteydessä löydettiin luita, ja niiden ajateltiin joutuneen tervaan, kun karjaa oli eksynyt kuoppiin. Kiinnostus kaivauksiin heräsi kuitenkin 1900-luvun vaihteessa, kun löytyi sukupuuttoon kuolleen jättiläislaiskiaisen jäänteet. Vuonna 1901 tehtiin ensimmäinen arkeologinen kaivaus. 
Tuhansia eläimiä ja kasveja on jäänyt ansaan La Brean paksuun öljyyn 40 000–8 000 vuoden välisenä aikana. Ne ovat takertuneet kiinni maaöljyyn kiinni ja sen jälkeen vajonneet sen sisään. Niiden upottua öljyyn öljypitoiset sedimentit ovat säilyttäneet eläinten luut ja kasvien osat täydellisesti. Öljy on säilönyt luut hyvin, koska se esti hapen vaikutuksen niihin. Luut eivät ole siis kivettyneet, mutta niitä kutsutaan fossiileiksi, koska ne ovat yli 10 000 vuotta vanhoja. Kaikkiaan yli 660 eliölajia on löydetty tervahaudoista.
Alueen öljy on hyvin tahmeaa, ja sen viskositeetti on korkea, eli se on jähmeästi virtaavaa. Siitä syistä siihen on jäänyt kiinni suuriakin eläimiä, kuten mammutteja ja biisoneja. Tällaisten suurten eläinten kiinni jääminen on houkutellut paikalle petoja ja raadonsyöjiä, jotka ovat puolestaan jääneet kiinni öljyyn. Öljystä onkin löytynyt paljon enemmän petoja. Noin 90 prosenttia eläimistä on lihansyöjiä. Ihmisiä on haudoista löytynyt vain yksi, mutta ihmisten valmistamia esineitä sen sijaan on löydetty runsaasti. Öljystä on kaivettu esiin myös sammakkoeläimiä, matelijoita, lintuja, hyönteisiä ja muita selkärangattomia sekä kasveja.
Kaivaukset jatkuvat edelleen tervahaudassa numero 91, muut haudat on kaivettu tyhjiksi. Fossiilien säilyttämistä varten Los Angelesiin on avattu "George C. Page Museum", jossa vierailivat voivat tutustua löytöihin. Museo on osa Natural History Museum of Los Angeles County museota.
Löydettyjä lajeja.
Listassa † merkityt ovat sukupuutton kuolleita.
Lähde:
Martti Pokela

Martti Eliel Pokela (23. tammikuuta 1924 Haapavesi – 23. elokuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen kanteletaiteilija ja kansanmusiikin esittäjä. Häntä on luonnehdittu Suomen modernin kantelemusiikin isäksi. Hänen tyttärensä on laulaja ja säveltäjä Eeva-Leena Pokela.
Ura.
Pokela suoritti agronomintutkinnon Helsingin yliopistossa 1955 ja toimi agentuuriliikkeen toimitusjohtajana 1959–1970. Opiskeluaikanaan hän soitti Ylioppilaskunnan Soittajissa viulua. Myöhemmin soittimeksi tulivat ensin kitara ja sitten kantele. Hän alkoi esittää kansanmusiikkia yhdessä vaimonsa Marjatta Pokelan kanssa. Avioparin yhteistyö vei huomattavalle uralle kansanmusiikin parissa: pariskunta esiintyi yhdessä 25 vuotta Suomessa ja ulkomailla. Hän sai Prix Bratislava -palkinnon vuosina 1978 ("Onko niin") ja 1979 ("Melkutus") ja hopeamitalin Eeva-Leena Sariolan kanssa vuonna 1988 ("Piru kellotapulissa").
Erikokoiset kanteleet olivat Martti Pokelan instrumentteina hänen loppuelämänsä. Hänestä tuli kansallissoittimen puolestapuhuja. Hän nosti siihen asti museoesineenä pidetyn viisikielisen kanteleen käyttösoittimeksi ja alkoi myös hoitaa kansanmusiikin lehtoraattia Sibelius-Akatemian silloisessa koulumusiikkiosastossa vuonna 1975. Kansanmusiikki sai hänen ansiostaan Sibelius-Akatemiaan oman osastonsa 1983.
Pokela jäi eläkkeelle 1987, mutta hän oli tuttu näky Sibelius-Akatemiassa sen jälkeenkin. Hän nautti siitä, että sai opettaa nuorisoa. Myös kotioloissa riitti musiikkia kolmen lapsen ja 13 lapsenlapsen voimin.
Pokela sai professorin arvonimen 1980, Uudenmaan läänin taidepalkinnon 1988 ja säveltaiteen valtionpalkinnon 2001. Viimeisen levytyksensä "Improsette by Martti Pokela" (2005) hän julkaisi 81-vuotiaana.
Säveltäjänä.
Pokela sovitti kansansävelmiä omaan käyttöönsä 1950-luvulta alkaen sekä alkoi säveltää pienimuotoisia soolokappaleita (mm. "Yrttejä" vuodelta 1959). Varhaiset teokset perustuvat melodiaan ja säestykseen, mutta säestys kuuluu kiinteästi teokseen. Hän sai aiheita sävellyksiinsä mm. luonnon äänistä, joita hän kuuli lapsuudessaan maaseudulla.
Ensimmäiset suurimuotoiset teokset syntyivät yhteistyössä: elektroakustiset baletit "Tuulikumpu" (1968) Bengt Enrydin kanssa ja "Sauna" (1968) Reijo Jyrkiäisen kanssa sekä elokuvamusiikki "Antti Puuhaara" (1977) Kari Rydmanin kanssa.
Varsinainen avantgarde-kausi alkoi 1980-luvun alussa; innoittajina olivat Samuli Paulaharjun Lappi-kirjat. Tällöin Pokela alkoi käyttää epätavallisia sävelasteikkoja ja kokeilla sointivärejä. Teoksia syntyi sekä konserttikanteleelle (mm. "Pour Elam" vuodelta 1992) että soitinyhtyeille, joissa on mukana yksi tai useampia konserttikanteleita (mm. "Velocimente" vuodelta 1992 viululle, hanurille, kontrabassolle ja konserttikanteleelle). Sävellystyyliä on luonnehdittu uusimpressionistikseksi kamarimusiikiksi. Kaikkia teoksia ei ole nuotinnettu, vaan ne ovat syntyneet yhdessä muusikoiden kanssa ja ne opetellaan esitettäväksi hyödyntämällä erilaisia tarinoita. Improvisaatiolla oli tärkeä osa sävellystyössä.
Martti Pokela on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Knut Agathon Wallenberg

Knut Agathon Wallenberg (19. toukokuuta 1853 Tukholma – 1. kesäkuuta 1938 Tukholma) oli ruotsalainen pankkiiri ja poliitikko. Hän toimi Ruotsin ulkoasiainministerinä vuosina 1914–1917. 
Ensimmäisen maailmansodan alussa ulkoministeri Wallenberg solmi Berliinissä Saksan keisarikunnan kanssa salaisen sopimuksen, jolla taattiin Ruotsin suopea suhtautuminen Saksaan. Valtiopäiväedustajana ensimmäisessä kamarissa hän oli vuosina 1907–1919 ja Tukholman kaupunginvaltuuston jäsenenä 1883–1914. Liike-elämässä hän toimi Stockholms Enskilda Bankin toimitusjohtajana vuosina 1886–1911. Puolisonsa kanssa hän perusti vuonna 1917 Knut ja Alice Wallenbergin säätiön.
Marjatta Pokela

Anna Marjatta Pokela (o.s. Nikula; 5. tammikuuta 1925 Kouvola – 13. huhtikuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen laulaja, sanoittaja ja säveltäjä.
Pokela opiskeli Sibelius-Akatemiassa ja Taideteollisessa korkeakoulussa. Hän kirjoitti uransa aikana kolmisensataa laulua, ja hänet muistetaan parhaiten lastenmusiikin säveltäjänä: hänen tuotantoaan ovat mm. ”Vaarin saari”, ”Mörrimöykky”, ”Mörköooppera”, ”Mörrimöykyn suvi”, ”Mörkö se lähti laivaan”, ”Ihme ja kumma”, ”Pupu Tupunan lauluja” ja ”Karamelliooppera”. Hän esitti myös kansanmusiikkia yhdessä puolisonsa, kanteletaiteilija Martti Pokelan ja tyttärensä Eveliinan (nyk. Eeva-Leena Pokela) kanssa. 
Pokelalle myönnettiin mm. erityis-Emma 1984, Valtion Lastenkulttuuripalkinto ja Artium Cultori -mitali. 
Marjatta Pokela kuoli 77-vuotiaana syöpään Helsingissä. Hänet on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Nukkearkku.
"Nukkearkku" on Marjatta Pokelan jäämistöstä löytynyt musiikkikuunnelma, jonka viimeistelivät hänen tyttärensä Eeva-Leena Pokela sekä tyttärenpoikansa Jyri Sariola (joka myös sovitti ja sävelsi musiikin lopulliseen muotoonsa). Marjatta Pokela työsti musiikkisatua ennen kuolemaansa, mutta sairauden edetessä energiaa ei enää riittänyt laulujen ja tarinan viimeistelyyn. Hän myös mietti, olisiko satu jopa liian jännittävä pienille lapsille. 
Kuunnelman tarina kertoo, kuinka maalta isoäidin luokse kaupunkiin muuttavat lapset löytävät ullakolta taianomaisen Nukkearkun, johon liittyy useita outoja asioita.
Kahden CD:n julkaisu vuodelta 2012 sisältää itse musiikkikuunnelman kertojanaan Eeva-Leena Pokela ja toisella levyllä Marjatta Pokelan sanoittamia lauluja kuunnelmasta.
Richard Tötterman

Richard Evert Björnson Tötterman (10. lokakuuta 1926 Helsinki – 11. joulukuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti, koulutukseltaan lakitieteen lisensiaatti ja filosofian tohtori. Hän oli tasavallan presidentin kansliapäällikkö 1966–1970, ulkoasiainministeriön valtiosihteeri 1970–1975 ja sen jälkeen hän toimi suurlähettiläänä Lontoossa 1975–1983 ja Bernissä 1983–1990.
Kapkaupungin kaupungintalo

Kapkaupungin kaupungintalo on Etelä-Afrikan Kapkaupungissa sijaitseva rakennus. Sen peruskivi muurattiin 29. elokuuta 1900 ja se valmistui vuonna 1905. Rakennuksen julkisivu on verhoiltu Bathin kalkkikivellä, ja se edustaa italialaista renessanssia. Rakennuksen katolla on kellotorni, joka jäljittelee Big Beniä. Torni on puolet Big Beniä pienempi. Alun perin kellotornissa oli 37 kelloa, mutta vuonna 1954 siihen lisättiin kaksi lisää. Rakennukseen on nykyisin sijoitettu kaupunginkirjasto sekä Kapkaupungin pääkonserttisali.
Kaupungintalon parveke on tullut kuuluisaksi siitä, että Nelson Mandela piti sieltä ensimmäisen julkisen puheensa vapauduttuaan vankilasta 11. helmikuuta 1990.
Ragnar Ungern

Ernst Johan Ragnar Ungern (s. 21. huhtikuuta 1885 Tammisaari – 17. joulukuuta 1955) oli suomalainen taidemaalari. Ungern opiskeli Turun piirustuskoulussa 1903–1906. Hänet valittiin 25-vuotiaana vuonna 1910 Turun piirustuskoulun toiseksi opettajaksi, jolloin hän toimi myös Westerholmin virkavapauden aikana koulun johtajana ja 1916–17 ensimmäisen opettajan sijaisena. Turun piirustuskoulussa hän oli siis opettajana vuosina 1910–1917 ja johtajana 1917–1945. Koska hänellä oli opettajantutkinto, hän toimi piirustuksenopettajana Turun Suomalaisessa Yhteiskoulussa 11 vuotta ja Turun Tyttölyseossa 25 vuotta aina vuoteen 1954 saakka. Hän oli 70-vuotias kuollessaan vuonna 1955. Hän rahoitti näillä muilla opettajan töillään työnsä Turun piirustuskoulussa, sillä johtajan tehtävästä siellä maksettiin mitätön korvaus. Lisäksi hän toimi Turun taidemuseon vt. intendenttinä 1919–1923 ja taloudenhoitajana 1919–1928. Ungern kuului Turussa 1900-luvun alussa vaikuttaneeseen niin sanottuun Pinellan punaisen huoneen ryhmään, joka kokoontui ravintola Pinellassa.
Ungern vietti ensimmäiset seitsemän vuottaan Tammisaaressa ja kävi koulua Tampereella. Hänen äidinkielensä oli ruotsi, mutta hän kävi suomenkielistä valmentavaa koulua ja suoritti opettajantutkinnon suomeksi vuonna 1906. Hän opiskeli myös vuoden verran Münchenissä.
Opettajana Ungern oli mieliinpainuva, ja Hilkka Toivola on luonnehtinut häntä "valtavaa, tiivistynyttä voimaa" säteileväksi henkilöksi. Ungern viljeli orkideoita ja oli kiinnostunut ruoanlaitosta, rakasti mökkiään Iniössä ja kuunteli mielellään musiikkia.
Traneberg

Traneberg on yksi Ruotsin pääkaupungin Tukholman kaupunginosista. Se sijaitsee läntisen Tukholman alueella, ja kuuluu hallinnollisesti Bromman kaupunginosa-alueeseen. Tukholman kaupunki osti alueen vuonna 1904. Nykyisin kaupunginosassa on asukkaita noin 6 800, ja se on maa-alaltaan 0,86 neliökilometrin suuruinen. Alueella on Alvikin metroasema, joka vihreän linjan lisäksi toimii Nockebyn rata -raitiotien pääteasemana ja Poikittaisradan asemana.
Tranebergissa sijaitsi vuosina 1911–1935 Tranebergin liikuntakenttä, jolla pelattiin vuoden 1912 olympialaisten jalkapallo-otteluita. Suomi kohtasi kisoissa Tranebergin kentällä Italian ja Venäjän.
Nykyinen Tranebergin kaupunginosa rakennettiin vuosina 1934–1940. Sinne rakennettiin eräät ensimmäisistä suurille lapsiperheille suunnitelluista taloista eli barnrikehuseista.
Hindinkielinen Wikipedia

Hindinkielinen Wikipedia ( "Wikipīḍiyā") on Wikipedian hindinkielinen versio. Se perustettiin heinäkuussa 2003. Hindinkielisessä Wikipediassa on artikkelia, ja se on artikkelimäärältään 59. suurin. Sen muokkaajat ovat pääasiassa intialaisia.
Vironkielinen Wikipedia

Vironkielinen Wikipedia () on Wikipedian vironkielinen versio. Se aloitettiin elokuussa 2002. Uralilaisilla kielillä toimivista Wikipedioista vironkielinen on artikkelimäärältään kolmanneksi suurin heti suomen- ja unkarinkielisen jälkeen. Heinäkuun 2024 alussa vironkielisessä Wikipediassa oli 245 991, mikä tekee siitä 41. suurimman kieliversion.
Vuonna 2021 aktiivisia muokkaajia oli hieman reilu 190, mikä oli suhteessa kieliversion kokoon isohko.
Moritz Rabinowitz

Moritz Moses Rabinowitz (20. syyskuuta 1887 Rajgrod, Puola – 27. helmikuuta 1942 Sachsenhausen, Saksa) oli menestyvä norjalainen liikemies. Hän joutui keskitysleirille juutalaisen syntyperänsä tähden ja menehtyi siellä.
Moritz Rabinowitz muutti Norjaan Bergeniin vuonna 1909. Vuonna 1911 hän siirtyi Haugesundiin, jossa avasi pienen vaatekaupan. Hänen liikeideansa on myydä laatuvaatteita kohtuuhintaan norjalaiselle maanviljelijä- ja työväestölle. Hän ryhtyi tuomaan Saksasta miestenvaatteita ja kenkiä. Hän avasi liikkeitä myös Bergeniin, Stavangeriin, Saudaan, Egersundiin ja Kristiansandiin. Haugesundin keskustaan ilmestyi vielä 1938 hänen moderni vaateliikkeensä "Condor". Vuonna 1940 hänelle työskenteli jo 140 työntekijää.
Rabinowitz käytti yhteyksiään ja omaisuuttaan yhteisöllisesti. Jouluisin hän hankki uudet kengät orpokotien lapsille ja lähetti joululahjoja vankiloihin jaettavaksi vangeille, sekä jakoi lahjoja myös merimiesunionin ja sinisen ristin joulujuhlissa. Talvisodan sytyttyä Rabinowitz puhui Suomen tukemisen puolesta ja järjesti vaatekeräyksiä apupakettien lähettämiseksi Suomeen. 
Moritz Rabinowitz oli niin ikään yhteiskuntakriitikko. Vuonna 1933 häneltä ilmestyi kriittinen kirja Hitleristä ja kansallissosialismista. Hän kirjoitti poleemisia artikkeleita myös "Haugesunds Avis" -nimiseen paikallislehteen. Kun saksalaiset miehittäessään Norjan saapuivat Haugesundiin, he olivat hyvin tietoisia tämän antinatsistisista kannanotoistaan. Rabinowitz oli haluton pakenemaan, mutta suostui lähtemään Åkrafjordeniin, jossa hän piileskeli saaressa kuusi kuukautta, mutta joutui vangituksi. Hän menehtyi perheineen keskitysleireillä.
Rabinowitzin vaiheita käsittelee dokumenttielokuva "Mannen som elsket Haugesund".
Iguaçu

Iguaçu (, ) on joki Brasiliassa ja Argentiinassa. Sen lähteet ovat Brasiliassa Paranán osavaltiossa. Se yhtyy Paranájokeen Brasilian, Paraguayn ja Argentiinan rajalla. Iguaçun kokonaispituus on noin 1 320 kilometriä, josta 1 200 kilometriä se kulkee Brasilian puolella.
Joessa ovat kuuluisat 
Iguassun putoukset, joka on Unescon maailmanperintökohde. Joen yli kulkee Argentiinan ja Brasilian yhdistävä Veljeyden silta ().
Carl-Adam Nycop

Carl-Adam Nycop (24. heinäkuuta 1909 Helsinki – 4. heinäkuuta 2006 Kristianstad) oli suomalais-ruotsalainen journalisti, päätoimittaja ja kirjailija. 
Hän syntyi suomenruotsalaiseen perheeseen. Hänen vanhempansa olivat lähetystöneuvos Albert Olof Nykopp ja Anna-Lisa Tilgmann ja veljiään teollisuusjohtajina tunnetut Marcus ja Johan. Hän työskenteli ruotsalaisen kuvalehti "Sen" päätoimittajana vuosina 1938–1944. Parhaiten hänet tunnetaan kuitenkin yhtenä ruotsalaisen iltapäivälehti "Expressenin" perustajista. Nycop työskenteli "Expressenissä" vuoteen 1962 asti. Nykyisin Expressen on Ruotsin kolmanneksi suurin lehti.
Iberianvuoret

Iberianvuoret () on hajanainen vuorijono tai vain yhteisnimitys Koillis-Espanjan vuoristoille. Se on osa Iberian niemimaan vedenjakajaa, jonka toista rinnettä joet (kuten Espanjan toiseksi suurin joki Ebro) virtaavat Välimereen, toista rinnettä joet (kuten Espanjan suurin joki Duero Atlantiin. Vuorijono on noin 650 km pitkä kaari, joka ulottuu Kastilian itäosista Valencian poikki Etelä-Aragoniaan ja Etelä-Kataloniaan asti.
Korkeimpia huippuja ovat Moncayo (2 313 m), San Lorenzo (2 262 m), Pico de Urbión (2 228 m), Javalambre (2 020 m) ja Peñarroja (2 024 m).
Hansta

Hansta on yksi Ruotsin pääkaupungin Tukholman kaupunginosista. Se sijaitsee läntisen Tukholman alueella ("Västerort"), ja kuuluu hallinnollisesti Rinkeby-Kistan kaupunginosa-alueeseen. Kaupunginosa on Tukholman pohjoisin. Se siirtyi Tukholmalle vuonna 1982, kun kaupunki osti sen Sollentunan kunnalta. 
Hanstan luonnonsuojelualue perustettiin vuonna 1999. Siihen kuuluu tammi- ja pähkinälehtoja. Siellä on jäänteitä ihmisasutuksesta jo pronssikaudelta.
Husby (Tukholma)

Husby on yksi Ruotsin pääkaupungin Tukholman kaupunginosista. Se sijaitsee läntisen Tukholman eli Västerortin alueella ja kuuluu hallinnollisesti Rinkeby-Kistan kaupunginosa-alueeseen. Kaupunginosaa rajaavat Akallan, Kistan ja Tenstan kaupunginosat. Vuosina 1971–1980 kaupunginosa tunnettiin nimellä "Husby gård". Siellä on nykyisin 11 790 asukasta, ja maa-alaltaan kaupunginosa on 1,85 neliökilometrin laajuinen. Vuonna 2007 Husbyn väestöstä 81,7 % oli taustaltaan joko ensimmäisen tai toisen sukupolven maahanmuuttajia.
Husbyssä on uimahalli sekä seikkailukylpylä Husbybadet. 
Husbyssä on paljon yhdistyksiä. Rakennuskanta on peräisin 1970-luvun miljoonaohjelmasta.
Husby oli aiemmin varsin rauhallinen. Tukholman mellakat saivat 19. toukokuuta 2013 alkunsa Husbystä ampumavälikohtauksesta. Muutamien päivien aikana kymmeniä autoja poltettiin. Alueella on senkin jälkeen ilmennyt paljon levottomuuksia, ja siellä on väkivaltaisia jengejä.
Liikenne.
Tukholman metron Husbyn metroasema otettiin käyttöön 5. kesäkuuta 1977. Asema sijaitsee kalliotunnelissa Husby centrumin alapuolella.
Tohtori Katinkoski

Tohtori Katinkoski ("Dr. Phineas P. Catorkian") on kuvitteellinen hullu tiedemies Prätkähiiret-sarjassa, jonka loi Rick Ungar. Hänen ensiesiintymisensä oli animaatiosarjan jaksossa Muistikatkos vuonna 2006.
Hahmo.
Tohtori Katinkoski on Karvapallon henkilökohtainen tiedemies, jota pidetään hulluna. Hän onnistui kehittämään samanlaisen uudistajan, jonka Rontti keksi ja on myös löytänyt muutamia Nuikin kehittämiä keksintöjä, joiden avulla Katinkoski on auttanut Karvapalloa ja Kattinaattoria yrittämään tuhota Prätkähiiret. Karvapallon lisäksi Katinkoski työskentelee Palkin palkkalistoille, kuten Nuikki teki samanlaisia keksintöjä Lalli Leipäjuustolle.
Sarjan päätösjaksossa Tohtori Katinkoski yhdessä Karvapallon kanssa pakeni Marsiin ja he liittyivät Rottien puolelle ja Katinkoski auttoi Annia käyttämään uudistajaa aktivoimaan Olympus Monsin ja pakeni sitten Karvapallon kanssa vuoren purkausta. Minni vangitsi heidät ja Katinkoski oletettavasti vietiin Marsilaiseen vankilaan yhdessä Karvapallon kanssa.
Ӛ

Ӛ, ӛ on tarkkeella varustettu kyrillinen kirjain, joka sisältyy hantin aakkosiin. Kirjain on muodostettu kyrillisestä švaa-kirjaimesta (ә) lisäämällä siihen treema.
Ääntäminen.
Ӛ ääntyy hantissa laveana puolisuppeana keskivokaalina .
Ӣ

Ӣ on kyrillinen kirjain. Se sisältyy tadžikin aakkosiin. Kirjain on muodostettu kyrillisestä kirjaimesta и lisäämällä siihen pituusmerkki.
Ääntäminen.
Ӣ ääntyy tadžikissa sanan lopussa painollisena laveana suppeana etuvokaalina //.
95 S 58–61

95 S 58–61, lempinimeltään Musti, on Suomen puolustusvoimien käyttämä raskas sinko. Se oli pääasiassa jalkaväkiprikaatien kalustoa. Ase on saanut lempinimensä kovaäänisestä koiran haukahdusta muistuttavasta laukausäänestä.
Raskas sinko on kehitetty vuonna 1958 ja sen pyörillä varustettu jalusta on vuodelta 1961. Toimintaperiaatteeltaan ase on rekyylitön tykki, jossa taakse purkautuva suihku kumoaa rekyylin. Tulisuihku ja sen paineaalto ovat vaarallisia 30 × 20 metrin alueella eikä singolla näin ollen voi ampua suljetussa tilassa.
Aseen kokonaispaino on 140 kg, josta putki 90 kg ja jalusta 50 kg. Kaliiperi on 95 mm. Suurin tehokas ampumaetäisyys liikkuvaan maaliin on 700 metriä ja paikallaan olevaan 1000 metriä. 
Singon ammus on patruuna, jossa kranaatti on kokonaisuus ajopanoksen kanssa. Hylsy on samalla seula, jonka muodostama paine-ero lähettää kranaatin matkaan. Vertailun vuoksi kevyessä singossa seula on erillinen ja vaihdettavissa.
Alkuperäinen ontelokranaatti läpäisee panssaria 300 mm ± 40 millimetriä. 
Käytössä oli myös elävää voimaa sekä pesäkkeitä vastaan tarkoitettu sirpalekranaatti. Sen suurin ampumaetäisyys on noin 2000 metriä. Sirpalekranaatti voidaan ampua herkästi syttyvänä tai jäykkänä. Jäykkänä lentonopeuden täytyy hidastua äkillisesti esteeseen osuessa. Herkkänä sytytin toimii osuessaan esimerkiksi ruohonkorteen.
Panssarintorjuntalaukauksen paino on 10,2 kg josta kranaatin osuus on 4,6 kg. Sen lähtönopeus on 615 m/s Sirpalelaukauksen paino on 12,7 kg josta kranaatin osuus on 7,2 kg. Lähtönopeus on 400 m/s. Tulinopeus on 6−8 laukausta minuutissa.
1990-luvulla singolle hankittiin uusi ampumatarvike joka paransi läpäisyä. Sen läpäisykyky oli 560 mm tasakoosteista panssariterästä. Tämä ontelokranaatti on varustettu vaunujen reaktiivipanssaroinnin läpäisyä helpottavalla kovalla kärjellä.
Raskaan singon tähtäin on optinen. Tähtäin, sen tähtäyskuvio ja käyttöperiaate ovat samankaltaisia kuin kevyessä 55 S 55 -singossa tähtäyskuvion vastatessa raskaan singon ominaisuuksia. Vaakasuorat viivat ovat nopeuden ennakkomerkintöjä ja pystyviivat korotusmerkkejä panssarintorjunnalle. Suuremmat korotusmerkinnät ovat sirpalekranaateille. Kohteen etäisyys voitdaan mitata tähtäimen käyrillä sijoittamalla se käyrien väliin.
Raskassinkoryhmään kuului kahdeksan miestä: johtaja, ampuja, lataaja/vara-ampuja, kaksi ammusmiestä, ryhmän varajohtaja sekä kaksi raskain ja kevyin kertasingoin varustautunutta sinkomiestä. Ryhmä liikutti asetta ja muuta tuliasemakalustoa usein juosten tai talvella hiihtäen, vetämällä niitä ahkiossa perässään. Tällöin saatettiin puhua leikkisästi esimerkiksi "mustin ulkoiluttamisesta".
Ӄ

Ӄ on kyrillinen kirjain. Se sisältyy hantin Surgutin murteen sekä tšuktšin aakkosiin. Tšuktšissa voidaan käyttää vaihtoehtoisesti myös kirjainta қ. Ӄ on muodostettu kyrillisestä kirjaimesta к lisäämällä siihen koukku.
Ääntäminen.
Ӄ ääntyy hantissa ja tšuktšissa soinnittomana uvulaarisena klusiilina //.
Ӎ

Ӎ on kyrillinen kirjain. Se sisältyy ainoastaan kiltinänsaamen aakkosiin. Kirjain on muodostettu kyrillisestä kirjaimesta м lisäämällä siihen häntä.
Ääntäminen.
Ӎ ääntyy kiltinänsaamessa soinnittomana bilabiaalisena nasaalina //.
IDEA league

IDEA League on viiden eurooppalaisen teknillisen yliopiston muodostama strateginen yhteenliittymä, jonka jäseniä ovat:
Ryhmä muodostui vuonna 1999. Johtoajatuksena oli koota yhteen samankaltaisia yliopistoja Euroopassa. Nämä yliopistot olivat opetus- ja tutkimusprofiileiltaan samankaltaisia. Ne kuuluivat myös omissa maissaan suurimpiin korkeakouluihin joissa annetaan sekä luonnontieteiden että teknisten tieteiden opetusta. Ryhmän kokoonpano on muuttunut vuosien saatossa.
Institute for Advanced Study

Institute for Advanced Study on yksityinen, vuonna 1930 perustettu tieteellinen instituutti Princetonissa, New Jerseyn osavaltiossa Yhdysvalloissa. Vaikka laitos sijaitsee lähellä Princetonin yliopistoa, se ei ole osa sitä. Instituutti tunnetaan Albert Einsteinin ja John von Neumannin ”akateemisena kotina”.
Kuuluisat henkilöt.
Institute for Advanced Studyssa ovat toimineet muun muassa seuraavat tieteilijät:
Kaiser Wilhelm Gesellschaft

Kaiser-Wilhelm-Institut oli Berliinin yliopiston satavuotisjuhlassa 1911 keisari Wilhelmin aloitteesta perustetun seuran Kaiser Wilhelm Gesellschaftin hallinoima tutkimuslaitosen ryhmä, jonka tehtävänä oli edistää käytännön tieteellistä tutkimusta. Seuraan kuului tutkijoita ja tieteellisen tutkimuksen tukijoita, ja sen tehtävänä oli kerätä varoja tutkimuslaitosten perustamiseksi. Laitokset suunniteltiin avoimiksi eri maiden tutkijoille. Jo 1912 aloittivat Dahlemissa toimintansa fysikaalis-kemiallinen ja elektro-kemiallinen tutkimuslaitos, johtajana prof. Fritz Haber. Hyvin nopeasti pääsi käyntiin myös kokeellisen terapian tutkimuslaitoksen toiminta. Sen johtajana aloitti professori August von Wassermann. Seuraavana suunniteltiin perustettavaksi työfysiologinen tutkimuslaitos. Siinä oli tarkoitus mitata ihmisen henkistä ja ruumiillista työkykyä erilaisissa ulkoisissa olosuhteissa ja siten saada lasketuksi tieteellisen työhygienian perusta. — Preussin hallitus lahjoitti tutkimuslaitoksille tontit ja antoi avustusta niiden vuotuisiin hoitokustannuksiin.
Kaiser Wilhelm -instituutti muodostui useista tiedeinstituuteista Saksassa ennen toista maailmansotaa. Instituutti yhdistettiin Max Planck -instituuttiin vuonna 1948. 
Instituutin perusti 11. tammikuuta vuonna 1911 August von Trott zu Solz.
Magdalena Abakanowicz

Marta Magdalena Abakanowicz-Kosmowska (20. kesäkuuta 1930 – 20. huhtikuuta 2017) oli puolalainen kuvanveistäjä ja nykytekstiilitaiteilija. Hän syntyi aristokraattiseen puolalaisvenäläiseen sukuun.
Hänen tuotantoonsa kuului muun muassa vuonna 1967 aloitettu "Abakan"-sarja. Monissa kankaista tehdyissä tilateoksissa keskeisessä osassa oli ihmishahmo. Viimeisiin hankkeisiin kuului "Agora", joka suunniteltiin julkiselle paikalle Chicagon Grant Parkiin. Abakanowiczillä oli näyttelyitä eri puolilla Eurooppaa, Yhdysvalloissa ja Japanissa.
Abakanowicz oli taideakatemian professori Poznańissa 1965–1990.
Preussin tiedeakatemia

Preussin tiedeakatemia () oli 11. heinäkuuta vuonna 1700 Berliiniin perustettu akatemia. Akatemian perusti Leibnizin pyynnöstä Fredrik Vilhelm III nimellä "Kurfürstlich Brandenburgische Societät der Wissenschaften". Akatemian johtoon tuli Gottfried Leibniz.
Akatemian myöhempi historia.
Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliiton sotilashallinto miehitetyssä Saksassa lakkautti akatemian ja perusti sen uudelleen nimellä Saksan Berliinin saksalainen tiedeakatemia (saks. "Deutsche Akademie der Wissenschaften zu Berlin" ) 1. heinäkuuta 1946. Vuonna 1972 se sai uuden nimen Akademie der Wissenschaften der DDR (’DDR:n tiedeakatemia’).. Saksojen jälleenyhdistymisen jälkeen DDR:n tiedeakatemia lakkautettiin ja Berliinin ja Brandenburgin osavaltioiden parlamentit perustivat 1992 uuden akatemian Berlin-Brandenburgischen Akademie der Wissenschaften (BBAW) (’Berliinin-Brandenburgin tiedeakatemia’). Sen rinnalla DDR-akatemian entiset jäset perustivat Leibniz-seuran (Leibniz-Sozietät eli Leibniz-Sozietät der Wissenschaften zu Berlin).