tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Juha Jyrkäs

Juha Jyrkäs (s. 1981 Rauma) on Helsingissä asuva kirjailija-muusikko. Hän soittaa pakanallista heavy metalia sähkö- ja bassokanteleella. Kirjailijana ja runoilijana Jyrkäs ammentaa suomalais-ugrilaisista myyteistä, suomalaisesta kansanrunoudesta, šamanismista, toimintaelokuvista, erotiikasta, kauhusta ja fantasiakirjallisuudesta.
Jyrkäs on kirjoittanut kalevalamittaisia runoelmia, jotka muodostavat Kultala-trilogian. Jyrkäs myös opettaa kalevalamittaa. Tämän lisäksi hän on kirjoittanut sankarifantasiaa, toimintaa ja eroottista runoutta. Jyrkäs on myös julkaissut useita novelleja spekulatiivista fiktiota alan antologioissa, lehdissä ja penlehdissä. Hänen kirjoissaan on paljon mustaa huumoria ja seksiä.Jyrkkään kustantamoja ovat Salakirjat, Nysalor-kustannus, Kuoriaiskirjat, Osuuskumma, Aavetaajuus ja Kustantamo Helmivyö.
Juha Jyrkäs soittaa omaa nimeään kantavassa sooloprojektissa ja etnorock-yhtyeessä Armas Jatuli. Jyrkkään aikaisempia yhtyeitä ovat olleet muun muassa VMMA, Poropetra ja Tevana3. Näiden lisäksi hän on kirjoittanut sanoituksia Korpiklaanille ja Auringon Haudalle. Korpiklaanille kirjoittamiensa sanoitusten osalta hän oli luomassa ja kehittämässä folk metal -tyylisuuntausta. Syksyllä 2019 Jyrkäs julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa "Sydämeni kuusipuulle". Sen julkaisi uudelleen maailmanlaajuiseen levitykseen 12. helmikuuta 2021 italialainen levy-yhtiö Earth And Sky Productions. Jyrkäs yhtyeineen on ensimmäisenä maailmassa julkaissut metallilevyt, joissa sähkökitarat ja bassot on korvattu sähkö- ja bassokanteleilla.
Jyrkäs harrastaa sukututkimusta ja vastustaa englannin kielen ylivaltaa. Hänen isänsä oli raumalainen basisti Poka Jyrkäs.
Fortitudo Bologna

Fortitudo Pallacanestro Bologna on bolognalainen koripalloseura, joka on pelannut maan pääsarjassa kaudesta 2019–2020 lähtien.
Historia.
Perinteikäs seura perustettiin jo vuonna 1932 ja joukkue saavutti Serie A:n vuonna 1966. Seura pääsi vuonna 1977 Korac Cupin finaaliin, joka oli siihen astisen historian paras saavutus. Joukkue putoili ja nousi eri sarjojen välillä, mutta vakiinnutti paikkansa korkeimmalla tasolla 1992, jonka jälkeen se ei ole pudonnut. Ensimmäisen mestaruutensa seura voitti 1998, kun se voitti Italian Cupin. Kaksi vuotta myöhemmin joukkue voittikin jo Italian mestaruuden. Seuraavaa mestaruutta sai odottaa viisi vuotta, mutta silloin joukkue pystyi voittamaan Italian Supercupinkin.
Kauden 2008–2009 jälkeen joukkue putosi LegADuehen, kun se hävisi viimeisen pelin Teramo Basketille. Heti ottelun loputtua Fortitudo teki protestin ottelun lopputapahtumista. Protesti ei kuitenkaan mennyt läpi, joten seura joutui hyväksymään putoamisen. Heinäkuussa 2009 Italian koripalloliitto pudotti seuran Serie A Dilettantiin talousongelmien vuoksi. Fortitudo pelasi Italian alasarjoissa kymmenen vuoden ajan, kunnes se nousi kauden 2018–2019 päätteeksi takaisin pääsarjaan.
Bigpoint

Bigpoint on saksalainen verkkoselain- ja latauspelejä valmistava yhtiö jonka perusti Heiko Huberts vuonna 2002. Yrityksen valikoimissa on tällä hetkellä yli 50 eri peliä. Näistä tunnetuimpia ovat selaimessa toimivat MMORPG-pelit Seafight ja DarkOrbit, joilla molemmilla on yli 25 miljoonaa rekisteröitynyttä käyttäjää. Darkorbitilla on yli 90 miljoonaa rekistöröitynyttä pelaajaa. Pelejä on käännetty 25 eri kielelle. 
Vuonna 2008 General Electric ja NBC Universalin omistama Peacock Equity Fund yhdessä GMT Communications Partnersin kanssa ostivat Bigpointin. Bigpointilla oli ollut jo ennen ostoa yhteistyösopimus pelien kehittämisestä NBC:n TV-kanavan Syfyn, entinen Sci Fi Channelin, kanssa.
Kantaja (oikeustiede)

Kantaja on oikeudenkäynnissä se osapuoli, asianosainen, joka on pannut asian vireille tuomioistuimessa ja esittää kanteessaan yksilöidyt vaatimukset tuomioistuimen ratkaistavaksi. Kantajan vastapuolena on vastaaja.
Koska syyttäjä käyttää valtion puolesta julkista kannevaltaa, rikosasioissa kantajana toimii virallinen syyttäjä tai niissä tapauksissa kun syyttäjä ei ole nostanut syytettä, rikosasian asianomistaja.
Ruusuhelmipeippo

Ruusuhelmipeippo ("Hypargos margaritatus") on eteläisessä Afrikassa tavattava loistopeippoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Kooltaan ruusuhelmipeippo on noin 12 cm. Koirasruusuhelmipeipon pää, lukuun ottamatta päälakea, kaula ja rinta ovat vaalean ruusunpunertavat. Päälaki on ruskea. Selkä ja siivet ovat väriltään kellertävän ruskehtavat. Vatsa on muuta ruumista tummemmat ja höyhenten kärjet ovat valkoiset. Koiras eroaa pohjoisemmasta sukulaisestaan punahelmipeiposta ("Hypargos niveoguttatus") olemalla päästään vaaleampi. Naaras ruusuhelmipeipolta puuttuu kokonaan punainen väri ja eroaa siten punahelmipeipponaaraasta. Nuoret ruusuhelmipeipot muistuttavat naarasta.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Ruusuhelmipeippoa tavataan Etelä-Afrikassa, Mosambikissa ja Swazimaassa. Ruusuhelmipeippojen elinympäristöä ovat rannikkoalueiden kuivat ryteiköt ja metsät. Punahelmipeippoa tavataan hieman kosteammissa elinympäristöissä
Elintavat ja ravinto.
Ruusuhelmipeipot elävät yleensä pareittain. Parit ovat toisilleen uskollisia ja etsivät itselleen uuden pesimiskumppanin ainoastaan aikaisemman parinsa kuoltua. Pesänsä laji rakentaa puuhun ja pensaaseen. Pesään naaras munii kahdesta viiteen väriltään valkoista munaa.
Ruusuhelmipeippojen ravinto koostuu pääasiassa siemenistä, mutta laji syö myös selkärangattomia. Ruusuhelmipeipot ruokailevat maasta ja häirittyinä piiloutuvat pensaikkoon.
Doris Leuthard

Doris Leuthard (s. 10. huhtikuuta 1963, Merenschwand, Aargau) on sveitsiläinen poliitikko. Hän on ollut vuodesta 2006 lähtien Sveitsin liittoneuvoston jäsen. Vuosina 2006–2010 Leuthard oli talousministeri, ja vuodesta 2010 vuoteen 2018 hän johti ympäristö-, liikenne-, energia- ja viestintäministeriötä. Hän on ollut Sveitsin liittopresidentti vuosina 2010 ja 2017. Leuthard oli kansallisneuvoston jäsen vuosina 1999–2006 sekä Sveitsin kristillisdemokraattisen kansanpuolueen puheenjohtajana 2004–2006. Leuthard on viides nainen kautta aikain, joka on valittu Sveitsin liittoneuvostoon.
Leuthard on opiskellut oikeustiedettä Zürichin yliopistossa ja kieliä Pariisissa ja Calgaryssä. Ennen politiikkaan lähtemistään hän oli lakiasiaintoimiston osakas.
Risto Lamppu

Risto Santeri ("Ripa") Lamppu (19. joulukuuta 1924 Viipuri – 31. heinäkuuta 1995 Kontiolahti) oli suomalainen urheilutoimittaja, liikunnanopettaja ja monipuolinen palloilulajien taitaja.
Lamppu kuului Suomen maahockeyn olympiajoukkueeseen Helsingissä 1952. Hän saavutti Torpan Poikien riveissä SM-hopeaa vuosina 1951 ja 1952.
Lamppu pelasi pesäpallon SM-sarjaa vuosina 1946–1951 Puna-Mustien joukkueessa. Jääpallon SM-sarjassa hän edusti Hukkia ja saavutti neljännen sijan vuosina 1945 ja 1948.
Risto Lamppu toimi Pesäpalloliitossa muun muassa liittokouluttajana vuosina 1956–1968 ja hallituksen jäsenenä vuosina 1957–1959. Vuonna 1966 hänet valittiin vuoden pesäpallotuomariksi. Urheilutoimittajana hän työskenteli vuodesta 1945 alkaen ja kirjoitti vuodesta 1977 Lapin Kansaan. 1970-luvulla hän toimi myös liikunnanopettajana Rovaniemen yhteislyseossa (nykyisin Lyseonpuiston lukio).
Lamppu toimi Ounasvaaran talvikisojen kuuluttajana vuosina 1965–1975.
Saavutukset.
Pesäpallotuomarina
Arseni (Matsejevitš)

Arseni (, oik. Aleksandr Ivanovitš Matsejevitš , 1697 – 28. helmikuuta 1772 Tallinna) oli venäläinen ja ukrainalainen kirkonmies.&lt;ref name="Longley 2000/85"&gt;Longley 2000: 85, 329.&lt;/ref&gt; 
Arseni toimi Rostovin arkkipiispana vuosina 1742–1763. Hän vastusti Pietari Suuren kirkollisia uudistuksia. Kun Arseni vastusti Katariina Suuren tekemää kirkon maiden takavarikkoa, hänet tuomittiin 1763 majesteettirikoksesta. Arseni erotettiin arkkipiispan virasta ja määrättiin pakkotyöhön kaukaiseen luostariin Karjalaan. Arseni jatkoi aktiivista Katariinan vastustamista Karjalasta käsin, minkä vuoksi ärsyyntynyt Katariina heitätti hänet vuonna 1767 loppuelämäksi tallinnalaiseen vankilaan. Vanginvartijat eivät puhuneet venäjää eivätkä tienneet tuntemattoman vangin nimeä.
Lähteet.
Viitteet.
Koolie

Koolie, jota kutsutaan toisinaan harhaanjohtavasti nimellä German Coolie, on australialainen monipuolinen työkoirarotu, joka on kotimaansa ulkopuolella melko harvinainen. Suomen ja Euroopan ensimmäinen kooliepentue syntyi 18.2.2012, ja siihen lukeutui kaksi urosta ja kolme narttua.
Ulkomuoto.
Koolie kuuluu niin sanottuun "collie"-fenotyyppiin. Sen koko ja ulkonäkö vaihtelee eri puolella Australiaa, mutta yleisesti ottaen se on keskikokoinen. Myös karvapeitteen pituus vaihtelee pitkästä lyhyeen, aivan kuten mm. alkuperäisillä työlinjaisilla bordercollieilla.
Luonne ja käyttäytyminen.
Koolie tunnetaan taitavana paimenkoirana, joka rakastaa työskentelyä ja tarvitseekin todella runsaasti aktivointia ollakseen onnellinen.
Alkuperä.
Australialaiset ovat kasvattaneet rotua 1800-luvun alkupuolelta lähtien. Se polveutuu alun perin eurooppalaisista paimenkoirista, erityisesti työlinjaisesta colliesta. Paikalliset farmarit arvostavat sitä suuresti sen erinomaisten työskentelyominaisuuksien vuoksi.
Lähteet.
The Koolie Club of Australia
Google Street View

Google Street View on Googlen tarjoama katunäkymäpalvelu, jota voidaan käyttää Google Mapsissa ja Google Earthissa.
Palvelussa kaupunkien ja kylien katuja voi katsoa 360 asteen näkymällä. Google aloitti palvelun Yhdysvalloissa vuonna 2007. Google käyttää katunäkymien ottamiseen autoja, kolmipyöriä, moottorikelkkoja ja kärryjä. Vuonna 2017 Google ilmoitti julkaisseensa yli 16 miljoonaa kilometriä katunäkymiä 83 eri valtiossa.
Google Street View’ssa on tällä hetkellä kuvattu kaupunkeja ja alueita yli 80 eri maasta, muun muassa Australiasta, Espanjasta, Hongkongista, Italiasta, Japanista, Norjasta, Ranskasta, Ruotsista, Suomesta, Venäjältä, Yhdistyneestä kuningaskunnasta ja Yhdysvalloista.
Ihmisten kasvot ja autojen rekisterikilvet pyritään käsittelemään tunnistamattomaksi. Käyttäjä voi pyytää Googlea lisäämään sumennusta tai poistamaan katunäkymästä kuvan, mikäli hän kokee sen loukkaavan yksityisyyttä tai sisältävän muuten sopimatonta materiaalia. Sveitsi ilmoitti marraskuussa 2009 haastavansa Googlen oikeuteen yksityisyyden loukkaamisesta Street View -palvelun takia. Vuonna 2009 Kreikka kielsi Googlea kuvaamasta maassa, kunnes yhtiö pystyy takaamaan paremman yksityisyydensuojan.
Suomen katunäkymät.
Google alkoi kuvata Suomen katuja maaliskuussa 2009. Katunäkymät julkaistiin 9. helmikuuta 2010. Suomessa katunäkymiä on kuvattu laajasti Hangosta Utsjoelle. Google alkoi ottaa uusia katukuvia ympäri Suomea 18. elokuuta 2011. Kuvaamista jatkettiin kesällä 2012. Elokuussa 2013 julkaistiin laajasti päivityksiä Suomen kuviin. Uudet kuvat on otettu pääasiassa kesällä 2011. Elokuussa 2017 kuvattiin näkymiä suurimpien kaupunkien keskustojen jalkakäytäviä ja kävelykatuja. Vuonna 2021 Google ilmoitti nettisivuillaan kuvaavansa katuja Suomessa maaliskuusta joulukuuhun. Joulukuussa 2022 julkaistiin suuri joukko päivitettyjä katunäkymiä, jotka oli kuvattu vuosina 2017–2021.
Suomessa kuvatuissa kuvissa saattoivat kasvot ja rekisterikilvet näkyä monin paikoin vielä palvelun ensimmäisinä käyttöpäivinä.
Suomessa vastaavia katunäkymäpalveluita ovat avanneet Eniro ja Fonecta. Vuoden 2009 lopussa avatut Eniron katunäkymät rajoittuivat Turkuun, Tampereelle ja Helsinkiin. Fonectan katunäkymät rajoittuivat kävelykierroksiin yksittäisillä kauppakaduilla ja -keskuksissa. 
Myös Applen on tarkoitus julkaista katunäkymiä Suomesta.
M. F. K. Fisher

Mary Frances Kennedy Fisher (3. heinäkuuta 1908 Albion, Michigan – 22. kesäkuuta 1992 Glen Ellen, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja ruokatoimittaja. Hän kirjoitti toimittajana paljon erityisesti "The New Yorker" -lehdelle.
Fisher kirjoitti elinaikanaan yli 20 kirjaa. Hän on myös julkaissut 2 päiväkirjaansa ja kirjeitään vähän ennen kuolemaansa. Hänen ensimmäinen kirjansa "Serve it Forth" julkaistiin vuonna 1937.
Polyspina piosae

Polyspina piosae (entinen "Torquigener piosae") on meressä elävä pallokala. Se on sukunsa ainoa laji. Se jää 10 cm pitkäksi. Väriltään se on päältä kermanvärinen, alta valkea, kauttaaltaan epäselvien oranssien läikkien tai juovien kirjoma. Sen pinnassa on harvakseltaan piikkimäisiä nystermiä.
"Polyspina piosae" elää Intian valtameren itäosassa ja Australian länsiosassa. Se pysyttelee hiekkapohjaisilla alueilla korkeintaan 40 metrin syvyydessä.
Viipurin ja Haminan konsistorit

Viipurin ja Haminan konsistorit olivat Vanhan Suomen alueella toimineita kirkollisia hallintoelimiä 1700-luvulla.
Keskiajalla Suomi oli ollut yhtä Turun hiippakuntaa, mutta vuonna 1554 hiippakunnasta lohkaistiin Viipurin hiippakunta, johon kuului 1617 lähtien myös Käkisalmen lääni. Alueluovutuksien 1721 takia Viipurin hiippakunnasta tuli Porvoon hiippakunta ja sen alue pieneni tuntuvasti. Rajan taakse jääneitä varten Venäjän hallitus perusti tuomiokapitulin tehtäviä hoitavan Viipurin konsistorin. Vuoden 1743 alueluovutuksille perustettiin vastaavasti Haminan konsistori.
Viipurin konsistori.
Viipurin konsistori oli kirkollinen hallintoelin joka perustettiin 1720 huolehtimaan Venäjälle luovutetun alueen eli Vanhan Suomen kirkollisista asioista. Konsistori oli aloittanut toimintansa jo 1714, kun kaupungin kirkkoherra Magnus Alopeus sai Riian konsistorilta luvan vihkiä ja tutkia pappeja. Konsistori koostui neljästä rovastikunnasta: Viipurin rovastikunta eli tuomiorovastikunta, Etelä-Karjalan, Pohjois-Karjalan pohjoinen ja Pohjois-Karjalan eteläinen (Ilmee, Parikkala) rovastikunta. Konsistorin esimiehenä toimi Viipurin maa- ja kaupunkiseurakunnan kirkkoherra eli tuomiorovasti.Vuonna 1720 konsistori sai hallitsijalta virallisen tunnustuksen. Konsistorin johdossa oli tuomiorovasti. Pikkuvihan aikana konsistori esitti piispanistuimen siirtämistä takaisin Porvoosta Viipuriin. Vuodesta 1800 esimiehenä oli Viipurin saksalaisen seurakunnan kirkkoherra. Vuonna 1738 sen viralliseksi kieleksi tuli saksa.
Haminan konsistori.
Kun Kaakkois-Suomi liitettiin Venäjään Turun rauhassa 1743, esivallan myötä alue siirtyi ortodoksisen kirkon vaikutuspiiriin. Turun rauhassa oli kuitenkin sovittu, että Venäjän yhteyteen siirtynyt alue saisi säilyttää luterilaisen uskon. Venäläiset halusivat säilyttää valtaamansa alueen rauhallisena ja alueesta, "Kymenkartanon provinssista" muodostettiin oma konsistori, jonka puheenjohtajana tuomiorovastin arvonimellä toimi Haminan ja Vehkalahden kirkkoherra.
Konsistorin johdossa oli lähes neljänkymmenen vuoden ajan Fabian Niklas Gudseus, jolle venäläinen esivalta oli antanut tehtäväksi alueen kirkollisten olojen järjestämisen. Gudseus pyrki säilyttämään olot entisellään ja jätti voimaan ns. ”Ruotsin mallin”, joka tarkoitti esimerkiksi ruotsin säilymistä seurakuntien virkakielenä. Kirkolla oli näin vahva vaikutus alueen suomalaispiirteiden säilymiseen.
Haminan konsistorin alaisuuteen kuuluivat seuraavat seurakunnat:
Lisäksi siihen kuuluivat Venäjän puoleiset osat seuraavista pitäjistä, jotka Turun rauhan raja jakoi kahtia:
Lakkauttaminen.
Konsistorit lakkautettiin vuonna 1812, jolloin alue liitettiin osaksi Suomen suuriruhtinaskuntaa.
Marilyn Cole

Marilyn Cole (s. 7. toukokuuta 1949 Portsmouth) on englantilainen entinen valokuvamalli ja Playboy-tyttö.
Cole oli Playboyn tammikuun 1972 "Playmate of the Month" ja vuoden 1973 Playmate of the Year. Hän on ainoa kyseisen tittelin voittanut britti.
Black Rose (Thin Lizzy)

Black Rose: A Rock Legend on Thin Lizzyn yhdeksäs studioalbumi.
Black Rose ilmestyi vuonna 1979. Se nousi Britannian albumilistalla toiseksi ja on listasijoitusten perusteella yhtyeen menestynein levy siellä. Sitä vastoin Yhdysvalloissa yhtyeen menestys alkoi levyn ilmestyessä jo hiipua, ja listasijoitus oli vasta 81. 
Levyllä soittaa kitaraa yhtyeelle jo aikaisemmin tuttu Gary Moore Brian Robertsonin jätettyä yhtyeen monien vaiheiden jälkeen. Gary Moore lähti pian levyn julkaisun jälkeen yhtyeestä keskittyäkseen soolouraansa. Täten "Black Rose" on ainut levy, jolla Gary Moore oli täysipäiväisesti mukana. Aikaisemmin hän oli ollut mukana vierailevana artistina.
Albumilla on Thin Lizzyn historian toinen "Sarah"-niminen kappale. Ensimmäinen, vuoden 1972 "Shades of a Blue Orphanage" -albumilta löytyvä kappale kertoo Phil Lynottin isoäidistä ja toinen "Black Rose" -albumilta löytyvä on omistettu Lynottin vastasyntyneelle tyttärelle. Päätöskappale "Róisín Dubh" on sikermä irlantilaisia perinnelauluja Lynottin ja Mooren sovittamana ("Róisín Dubh" on iiriä ja tarkoittaa mustaa ruusua ("black rose")). Singlenä julkaistusta "Waiting for an Alibi" -kappaleesta (Britannian single-listan 9. sija) tehtiin promovideo ja siitä tuli vakionumero yhtyeen konserteissa. "Got to Give It Up" kertoo päihdeongelmista, jotka alkoivat tulla esille yhtyeen jäsenten keskuudessa levyn teon aikana. 
Albumilla vierailivat Rainbow- ja Dio-yhtyeistä tuttu Jimmy Bain ja 1980-luvulla suureen menestykseen noussut Huey Lewis. 
Kokoonpano.
Lisäksi:
Niilo Mäkelä

Niiles (Niilo) Ruben Mäkelä () oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. 
Perhe ja koulutus.
Mäkelän vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Mäkelä ja Liisa Lahti. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Priita Liisa Snellmanin kanssa, josta hän erosi vuonna 1937 ja avioitui toisen kerran vuonna 1939 Katri Sofia Ilanderin kanssa, josta hän erosi vuonna 1942. Mäkelä kävi kansakoulun ja suoritti paikallispäälliköiden täydennyskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1922.
Jääkärikausi.
Mäkelä työskenteli maanviljelijänä Revonlahdella ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 19. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen Mäkelä siirrettiin 28. maaliskuuta 1917 alkaen Altonan työosastoon, josta hänet laskettiin siviilitöihin Saksaan elokuussa vuonna 1917. 
Takaisin Suomeen.
Mäkelä palasi takaisin Suomeen Tornion kautta 1. maaliskuuta 1918, josta hänet komennettiin Oulusta Ruukkiin kouluttamaan Paavolan ja Revonlahden yhdistyneitä suojeluskuntia. Myöhemmin hänet siirrettiin, tämän harjoitusleirin tultua lakkautetuksi toukokuun alussa vuonna 1918 joukkueenjohtajaksi Oulun suojeluskuntaan ja sieltä edelleen Pohjois-Pohjanmaan rykmentin täydennyspataljoonan 2. komppaniaan, jossa hän toimi 31. toukokuuta 1918 saakka. Myöhemmin hän työskenteli maanviljelijänä Revonlahdella sekä Revonlahden suojeluskunnan paikallis- ja harjoituspäällikkönä 15. lokakuuta 1918 - 31. heinäkuuta 1925 välisenä aikana. Oy ALKO Ab:n varastomiehenä hän työskenteli vuodesta 1932 alkaen. 
Jatkosota.
Mäkelä aloitti välirauhan aikana palveluksen varastonhoitajan apulaisena Puolustusvoimain Pääesikunnan topografisella osastolla, jossa tehtävässä hän jatkoi myös jatkosodan puhjettua. Myöhemmin hänet siirrettiin saman osaston toimistoupseeriksi, josta hänet siirrettiin vuonna 1943 Karttavarikko Revon päälliköksi. Mäkelä kuoli auto-onnettomuudessa Lieksassa, hänet on haudattu Revonlahden hautausmaalle Ruukkiin, sankarihautojen yhteyteen kirkon lähelle.
Perkloraatti

Perkloraatti on perkloorihapon suola eli ioniyhdiste, jonka anionina on perkloraatti-ioni [ClO4]-. Perkloraatti-ioni voi muodostaa ioniyhdisteitä metallikationien kanssa, jolloin muodostuu esimerkiksi natriumperkloraattia (NaClO4). Alkalimetalliperkloraatteja voidaan valmistaa kloraattien disproportionaatioreaktiolla: 4[ClO3]- → 3[ClO4]- + Cl- 
Perkloraattien valmistuksessa räjähdysvaara on suuri. Jo pienet määrät epäpuhtauksia voivat katalysoida aineen hallitsematonta hajoamista kloridiksi ja happikaasuksi, mistä voi seurata räjähdys. Myös perkloraattisuolat itsessään ovat erittäin herkästi räjähtäviä, joten niitä täytyy käsitellä erityisen varovasti.
Perkloraatti on vahva hapetin, ja sitä käytetään esimerkiksi ilotulitteissa ja valoraketeissa. Ammoniumperkloraatin (NH4ClO4) ja alumiinin seosta taas käytetään muun muassa avaruusrakettien polttoaineena. 
Paitsi hapettavuutensa vuoksi, perkloraatti aiheuttaa ihmiselle vaaraa myös siksi, koska sen on havaittu olevan kilpirauhasmyrkky. Kemikaali saattaa häiritä kilpirauhasen kykyä imeä jodia ja muuttaa se hormoneiksi, mikä puolestaan voi johtaa lapsilla kehityshäiriöihin.
Väinö Mäkelä (jääkäri)

Väinö Edvard Mäkelä () oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan rehumestarina. 
Perhe ja koulutus.
Mäkelän vanhemmat olivat vaihdemies Frans Nestor Mäkelä ja Hilma Aleksandra Lindström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Aili Sylvia Hämäläisen kanssa. Mäkelä kävi viisi luokkaa Toijalan yhteiskoulua ja suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Raahen yhteiskoulussa vuonna 1932. Hän kävi Suojeluskunnan päällystökoulun vuonna 1920 ja suoritti reserviupseeritutkinnon Kadettikoulussa vuonna 1921 sekä suoritti upseerien erikoiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1925. Taktiikan soveltamiskurssin hän suoritti vuonna 1928 ja komppanianpäällikkökurssin vuonna 1929. 
Jääkärikausi.
Mäkelä työskenteli harjoittelijana ja konttoriapulaisena valtionrautateillä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 21. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella.
Suomen sisällissota.
Mäkelä astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan rehumestariksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Kämärällä sekä Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Mäkelä toimi sisällissodan jälkeen koulutusaliupseerina Kaartin jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniassa, josta hänet siirrettiin koulutusaliupseeriksi Itämeren jalkaväkirykmentti l:n 1. konekiväärikomppaniaan 17. tammikuuta 1919. Armeijasta hän erosi 15. helmikuuta 1919 ja liittyi suojeluskuntajärjestöön, jossa hänet sijoitettiin 10. huhtikuuta 1919 alkaen paikallispäälliköksi Rantasalmen suojeluskuntaan, josta hän siirtyi niin ikään paikallispäälliköksi Artjärven suojeluskuntaan 1. huhtikuuta 1922. Artjärveltä hän muutti Raaheen, jossa hän toimi paikallispäällikkönä Raahen suojeluskunnassa 1. lokakuuta 1922 alkaen. Hänet nimitettiin 1. huhtikuuta 1926 Raahen suojeluskuntapiirin I alueen ja 1. huhtikuuta 1927 II alueen päälliköksi. Suojeluskunnista hän erosi 30. huhtikuuta 1931 hänellä todetun sairauden takia. 
Talvi- ja jatkosota.
Mäkelä osallistui talvisotaan T-Jalkaväkirykmentti 68:n I pataljoonan talousupseerina ja myöhemmin Jyväskylän varuskunnan apulaiskomendanttina ja varuskunnan tarkastavana upseerina. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin vartijaksi Valtion Lentokonetehtaalle Kuorevedelle, missä hän palveli vuoteen 1943 saakka. Hänet haudattiin Jämsään.
Peilitesti

Peilitesti (, MSR) on Gordon Gallupin kehittelemä testi, jolla tutkitaan voivatko eläimet tunnistaa itsensä peilikuvastaan. Testi tunnetaan myös kehityspsykologiassa lapsen kehitystä kuvastavana mittarina. Klassisessa esimerkissä testin kohteena olevan yksilön kasvoihin tai muualle yksilölle suoraan näkymättömään paikkaan sijoitetaan värikäs täplä. Tämän jälkeen seurataan, yrittääkö yksilö poistaa sen tai vähintään koskettaa sitä, mikä osoittaisi, että yksilö tunnistaa peilissä näkyvän hahmon olevan se itse. Yli 18-kuukautisten ihmislasten, ihmisapinoiden (paitsi gorilloiden), harakan ja ainakin yhden aasiannorsun (kolmesta kokeessa olleesta) on havaittu läpäisevän testin. Pullokuonodelfiinin ja miekkavalaan on tulkittu myös läpäisevän testin. Ensimmäinen leveäsuinen kalalaji oli vuonna 2016 valmistuneessa tutkimuksessa testin mahdollisesti selvittänyt paholaisrausku. Vuonna 2019 valmistunut tutkimus osoitti myös puhdistajan läpäisevän testin. Joidenkin ihmisten kanssa paljon tekemisissä olleiden gorillayksilöiden on kuitenkin havaittu läpäisevän peilitestin.
Behavioristit ovat kyenneet kiertämään MSR-testin ehdollistamisella. Tässä kokeessa kyyhkyset opetettiin nokkimaan peilistä näkemiään itseensä sijoitettuja täpliä ruokapalkintojen avulla. Koetta ei kyetty toistamaan eikä kyyhkynen ole ikinä läpäissyt testiä ilman koulutusta.
Testi suoritetaan yleensä niin, että toisaalle yksilöön sijoitetaan samanlainen mutta peilissä näkymättömästä materiaalista valmistettu täplä, sen varmistamiseksi, ettei testin kohde reagoi pelkästään tuntoaistin antamiin ärsykkeisiin.
Länsimaisista ihmislapsista 50 % tunnistaa itsensä peilistä 18 kuukauden iässä. 20–24 kuukauden iässä 65 % läpäisee testin. Psykoanalyytikko Jacques Lacan kutsui tätä peilivaiheeksi.
Peilitestin on todettu korreloivan vahvasti sen kanssa, että lapsi ymmärtää esineiden olevan edelleen olemassa, vaikka ne on piilotettu (object permanence).
Edelleen on väitelty siitä merkitseekö kyky tunnistaa itsensä peilikuvastaan tietoisuutta itsestä. Tietoisuuden vaikean ongelman kannattajat ovat vastanneet testin tuloksiin katsomalla, että peilitesti osoittaa vain sen, että joillakin eläimillä on tarpeeksi kognitiivisia kykyjä ympäristönsä mallintamiseen, mutta se ei osoita fenomenaalisen tietoisuuden olemassaoloa itseään.
Peilitestiä on kritisoitu sittemmin puutteelliseksi, koska minäkäsityksen on havaittu olevan vahvasti kulttuurisidonnainen ja testin toimivan erityisesti länsimaisilla lapsilla. Osaa testatuista yksilöistä kasvoihin sijoitettu merkintä ei ilmeisesti häirinnyt tai kiinnostanut niin, että olisivat esimerkiksi koskettaneet sitä useasti tai yrittäneet poistaa sitä, joka testissä on merkityksellistä. Läheskään kaikki lapsista (ja eläimistä), joilla katsotaan jo olevan käsitys itsestään yksilöinä, eivät läpäise koetta. Esimerkiksi Fidžillä ja Keniassa monet kuusivuotiaat lapset eivät läpäise testiä. Testin toimivuutta on epäilty myös joillain eläinlajeilla kuten koirilla, joilla haju ja kuulo ovat tärkeitä aisteja, mutta näkö ei ole välttämättä yhtä keskeisessä asemassa.
Jussi Mäntylä

Johannes (Jussi) Mäntylä () oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana. 
Perhetaustat.
Mäntylän vanhemmat olivat maanviljelijä Kaappo Mäntylä ja Amalia Ekola. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Eeva Helena Naaralaisen kanssa. 
Opinnot.
Mäntylä kansakoulun ja suoritti yksityisesti keskikoulukurssin Iin yhteiskoulussa vuonna 1930. Hän suoritti suojeluskuntaupseerikurssin vuonna 1921 ja aluepäälliköitten täydennyskurssin vuonna 1925 sekä taktiikan soveltamiskurssin vuonna 1927. Komppanianpäällikkökurssin hän kävi vuonna 1933 Suojeluskuntain päällystökoulussa ja Reserviupseerikoulun vuonna 1928.
Jääkärikausi.
Mäntylä työskenteli maanviljelijänä Alahärmässä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 13. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, josta hänet komennettiin 17. elokuuta 1916 alkaen erikoistehtäviin Suomeen. Suomessa hän toimi läntisellä jääkärietapilla ja osallistui Simon kahakkaan 11. joulukuuta 1916. Takaisin Saksaan Mäntylä palasi 9. helmikuuta 1917, missä hänet sijoitettiin pataljoonan 1. komppaniaan. 
Suomen sisällissota.
Mäntylä astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 varavääpeliksi ylennettynä. Takaisin Suomeen hän palasi 3. maaliskuuta 1918 aselaiva S/S Virgolla Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 3. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa sekä Kämärällä. 
Sisällissodan jälkeinen aika.
Mäntylä määrättiin sisällissodan jälkeen suoritetussa armeijan uudelleen järjestelyssä joukkueenjohtajaksi Suomen valkoiseen kaartin 1. konekiväärikomppaniaan. Armeijasta hän erosi 6. elokuuta 1918, mutta astui uudelleen palvelukseen jo 6. joulukuuta 1918 ja hänet sijoitettiin entiseen tehtävään Suomen valkoiseen kaartiin. Heimosotiin Mäntylä osallistui 26. joulukuuta 1919 - 1. toukokuuta 1920 välisenä aikana Petsamon retkikuntaan ja osallistui retkellä taisteluihin Salmijärvellä. Sotaretkeltä palattuaan hän astui suojeluskuntajärjestön palvelukseen 1. lokakuuta 1920 alkaen, ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Akaan-Toijalan suojeluskuntaan, josta hänet siirrettiin 1. kesäkuuta 1921 alkaen päälliköksi Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiiriin VIII ja 1. helmikuuta 1933 alkaen VII alueelle. Suojeluskunnista Mäntylä erosi 27. elokuuta 1937.
Talvi- ja jatkosota.
Mäntylä osallistui talvisotaan Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirin V alueen aluepäällikkönä. Välirauhan aikana hän työskenteli maanviljelijänä Jämsässä. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Osasto Kuussaareen päälliköksi Aunuksen Heimosoturipataljoonan konekiväärikomppaniaan, missä hän palveli vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet vapautettiin palveluksesta. Sen jälkeen hän siirtyi viljelemään omistamaansa tilaa Jämsässä. Hänet haudattiin Jämsään.
Keisarifregattilintu

Keisarifregattilintu ("Fregata magnificens") on fregattilintujen heimoon ja sukuun kuuluva merilintu, aiemmalta nimeltään keisarikaappari. Kuten muutkaan fregattilinnut, keisarifregattilintu ei osaa kävellä maalla eikä uida. 
Koko ja ulkonäkö.
Keisarifregattilinnut kasvavat vartaloltaan noin 100 cm pitkäksi, kärkiväliltään jopa 2,15 m kokoiseksi. Koiras on naarasta hiukan pienempi. Nokka on suuri, luunvärinen ja petolintumainen. Jalat ovat vain noin 2,5 cm pitkiä ja niissä olevat räpylät ovat surkastuneet. Varpaiden päissä on käyrät kynnet. Pyrstö on haaroittuva. Höyhenpeite on koirailla täysin musta, naarailla rinta ja käljet ovat valkoisia. Nuorten lintujen pää ja vatsa ovat valkoisia. Ne saavat aikuisen höyhenpuvun vasta kahden vuoden iässä.
Levinneisyys.
Keisarifregattinnun pesimisalueet Tyynellämerellä ovat Galápagossaarilta ja Guayaquilinlahdelta Hondurasiin, Atlantilla pesimisalueet ovat Bahamasta Alankomaiden Antillien kautta Rio de Janeiroon. Lisäksi Afrikan länsirannikolla ja Kap Verdessä on pesimäyhdyskuntia.
Elinympäristö.
Keisarifregattilinnut elävät pääasiassa merellä, mutta ne nukkuvat ja lepäilevät puiden oksilla. Nuoret linnut oleskelevat pääasiassa syntymäpaikkansa ympäristössä. Ne voivat nousta lämpimien ilmavirtausten avulla jopa 2 500 metrin korkeuteen. Pesät ne rakentavat pääasiassa pikkusaarille lähellä rannikkoa tai isoa saarta. 
Ravinto.
Keisarifregattilinnut syövät pääasiassa lentokaloja tai muita kaloja, selkärankaisia ja selkärangattomia. Joskus ne syövät laivasta mereen heitettyjä jätteitä tai ryöstävät suulien ja ruskopelikaanien ruoan. 
Käyttäytyminen.
Keisarifregattilinnut ovat seurallisia lintuja, yhdessä pesintäyhdyskunnassa voi olla jopa 500 paria. Ne ääntelevät raakkuvalla äänellä. 
Lisääntyminen.
Keisarifregattilintukoiras valmistaa risuista pesän tai kunnostaa edellisvuotista, menee sinne ja pullistaa punaiseksi muuttuneen kurkkupussinsa täyteen houkutellakseen naaraan luokseen parittelemaan. Hyväksyttyään koiraan naaras kunnostaa pesää. Naaras munii pesään vain yhden liidunvalkoisen munan. Koiras ja naaras hautovat munaa vuorotellen 7–8 viikkoa. Poikanen on alaston ja sokea. Ryöstöyritysten takia toinen emoista vahtii poikasta herkeämättä. Poikanen saa pian valkoisen untuvapuvun. Lentokykyinen siitä tulee 4–5 kuukauden ikäisenä. Aikuisiksi ne tulevat kahden vuoden iässä.
John Spilsbury

John Spilsbury (1739–1769) oli lontoolainen kaivertaja ja kartantekijä, joka valmisti maailman ensimmäisen palapelin noin vuonna 1760. Hän liimasi tekemänsä kartan puulevylle ja sahasi palat irti maiden rajoja pitkin. Tarkoituksena hänellä oli luoda lapsille maantiedon opetusväline.
Alkuperäisiä Spilsburyn tekemiä palapelejä on tiettävästi säilynyt vain kaksi. British Libraryn kokoelmissa on niistä toinen.
HMS Birmingham (19)

HMS Birmingham (viirinumero 19) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Southampton-luokan (osa Town-luokkaa) kevyt risteilijä.
Valmistus.
Alus tilattiin Devonportin telakalta, missä köli laskettiin 18. heinäkuuta 1935. Alus laskettiin vesille 1. syyskuuta 1936 ja valmistui 18. marraskuuta 1937.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin 5. risteilijäviirikköön Kiinan laivastoasemalle. Toisen maailmansodan alettua se siirrettiin Maltalle huollettavaksi, minkä jälkeen se liitettiin Kotilaivastoon.
Alus osallistui Norjan taisteluihin ja Saksan Englantiin kohdistuvan maihinnousu-uhan torjuntaan, kunnes se siirrettiin syyskuussa 1940 telakalle modernisoitavaksi. Se palasi joulukuussa 1940 palvelukseen, minkä jälkeen alus suojasi Lähi-itään Kapkaupungin reittiä matkaavia joukkojenkuljetussaattueita ja otti osaa Kriegsmarinen taistelulaiva "Bismarckin" etsintään Pohjois-Atlantilla.
Heinäkuussa 1941 alus siirrettiin Etelä-Amerikan osaston lippulaivaksi, mistä tehtävästä se siirrettiin helmikuussa 1942 Itäiseen laivastoon. Maaliskuussa aluksen puolen tuuman konekiväärit korvattiin seitsemällä yksiputkisella Oerlikonin 20 millimetrin ilmatorjuntatykillä ja lisäksi asennetitin tyyppien 284 ja 291 tutkat. Se osallistui kesäkuussa operaatio Vigorousiin Välimerellä. Intian valtamerellä aluksen tehtävät koostuivat saattueiden suojaamisesta sekä merialueen valvonnasta, kunnes se palasi huhtikuussa 1943 Britteinsaarille huollettavaksi. Huollon aikana alukselta poistettiin lentokoneen tarvitsemat rakenteet, viisi yksiputkista 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä sekä tyypin 291 tutka. Alukselle asennettiin kahdeksan kaksiputkista 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä sekä tyyppien 281 ja 273 tutkat.
Aluksen palatessa huollosta Intian valtamerelle Saksan laivaston sukellusvene "U-407" osui siihen torpedolla 28. marraskuuta Kyrenaikan edustalla. "Birmingham" vaurioitui pahoin ja joutui jäämään Aleksandriaan tilapäiskorjauksia varten kesäkuuhun 1944, jonka jälkeen se siirrettiin Yhdysvaltoihin korjattavaksi.
Korjauksissa X-torni korvattiin neljällä neliputkisella Boforsin 40 millimetrin ilmatorjuntakanuunalla ja aluksen ilmatorjunta-aseistusta täydennettiin kahdella kaksiputkisella sekä viidellä yksiputkisella 20 millimetrin ilmatorjuntatykillä.
Marraskuussa 1944 alus palasi palvelukseen, jolloin se liitettiin kotivesille palattuaan 10. risteilijäviirikköön Scapa Flowhun. Viirikön mukana se otti osaa sodan loppuun saakka Norjan rannikon tapahtumiin.
Sodan jälkeen alus huollettiin Portsmouthissa, minkä jälkeen se oli 4. risteilijäviirikössä Itä-Intian laivastossa vuoteen 1950. Alus oli vuonna 1948 myös Etelä-Atlantin osastossa. Alus siirrettiin 1952 Kauko-Itään 5. risteilijäviirikköön, jonka mukana se osallistui Korean sotaan. Vuonna 1955 alus siirrettiin 1. risteilijäviirikön lippulaivaksi Välimeren laivastoon.
Alus jatkoi palvelustaan Koti- ja Välimeren laivastossa, kunnes se poistettiin 3. joulukuuta 1959 palveluksesta Devonportissa luokkansa viimeisenä aluksena. Alus sijoitettiin maaliskuussa 1960 poistolistalle ja se saapui 7. syyskuuta 1960 Inverkeithingiin T. W. Wardille romutettavaksi.
Sol-Angel and the Hadley St. Dreams

Sol-Angel and the Hadley St. Dreams on yhdysvaltalaisen R&amp;B-laulaja Solange Knowles toinen studio-albumi, joka julkaistiin Yhdysvalloissa 18. elokuuta 2008.
Albumi nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan yhdeksännelle sijalle.
Pakollinen yhtymä

Pakollinen yhtymä eli pakollinen yhtiö on sellainen taloudellisen edun saavuttamiseksi perustettu yhteenliittymä, johon jokin säädös tai enemmistön tahto pakottaa liittymään. Tällaista järjestelyä käytetään nykyisin ja on käytetty vanhemmassakin lainsäädännössä vastahakoisten pakottamiseen osallisiksi yhteiseen hankkeeseen.
Vanhassa lainsäädännössä tällaisia yhteenliittymiä kutsuttiin yhtiöiksi. Esimerkiksi vuoden 1902 vesioikeuslaki sääti: "Järvenlaskemisyrityksen osakkaat muodostavat yhtiön ja ovat velvolliset valitsemaan yhden tahi useampia toimitsijoita, joiden tulee kantaa ja vastata yhtiön puolesta, kerätä ja koota osakkailta heidän maksuosuutensa ja muuten hoitaa yhtiön asioita." Vesioikeuslain korvanneessa vesilaissa todetaan: "Ojitusyhtiön osakkaita ovat ne, jotka saavat ojitussuunnitelman mukaan yhteisestä ojituksesta hyötyä."
Pakollisia yhtymiä ovat esimerkiksi
HMS Sheffield (24)

HMS Sheffield (viirinumero 24) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Southampton-luokan kevyt risteilijä.
Valmistus.
Alus tilattiin Vickers Armstrongin Tynen telakalta, missä köli laskettiin 31. tammikuuta 1935. Alus laskettiin vesille 23. heinäkuuta 1936 ja valmistui 25. elokuuta 1937.
Vuonna 1938 alukselle asennettiin ensimmäinen brittiläinen tutkajärjestelmä, tyypin 79Y tutka.
Palvelus.
Toisen maailmansodan alkaessa syyskuussa 1939 alus oli Kotilaivaston 18. risteilijäviirikössä tehtävänään Tanskansalmen valvonta Grönlannin ja Islannin välillä, kunnes se huhtikuussa 1940 osallistui Norjan taisteluihin. Alus siirrettiin kesäksi Etelä-Englantiin torjumaan mahdollista saksalaisten joukkojen maihinnousua, kunnes se 22. elokuuta purjehti Gibraltarille liittyäkseen sinne perustettuun Force H:hon.
Alus osallistui useaan operaatioon Välimerellä ja loppuosan vuotta 1940 partioi Azoreilla. Alus osallistui 9. helmikuuta 1941 Genovan pommitukseen ja maaliskuussa operaatioihin Vichyn Ranskan saattueita vastaan. Oltuaan suojaamassa Maltan lentokonetäydennystä alus siirrettiin Atlantille Saksan laivaston taistelulaiva "Bismarckin" etsintään. "Bismarckin" upottua "Sheffield" valtasi 12. kesäkuuta saksalaisen tankkerin "Friedrich Bremenin".
Alus oli Välimerellä, kunnes palasi lokakuussa Englantiin, jolloin yhdessä "HMS Kenyan" kanssa upotti 3. lokakuuta saksalaisen tukilaivan "Kota Pinangin" Cape Ortegalin edustalla. Alus siirrettiin suojaamaan Jäämeren saattueita, kunnes se osui 4. maaliskuuta 1942 miinaan Islannin rannikolla. Alus oli korjattavana heinäkuuhun, minkä jälkeen se palasi Jäämerelle. Marraskuussa se oli Välimerellä tukemassa Pohjois-Afrikan maihinnousua.
Joulukuussa 1942 Saksan laivaston "Admiral Hipperin", "Lützowin" ja hävittäjien hyökättyä saattueen JW51B kimppuun "Sheffield" vaurioitti "Admiral Hipperiä" ja upotti hävittäjä "Z16 Friedrich Eckoldtin". Alus siirrettiin helmikuussa 1943 Biskajanlahdelle, josta se siirtyi elokuussa edelleen Välimerelle tukemaan Salernon maihinnousua.
Alus palasi Jäämerelle ja otti joulukuussa osaa Saksan laivaston taisteluristeilijä "Scharnhorstin" upottamiseen. Alus suojasi 1944 "Tripitziä" vastaan hyökänneitä osastoja, kunnes lähti huollettavaksi Bostoniin Yhdysvaltoihin. Alus palasi Englantiin, jossa muutostyöt viimeisteltiin.
Toukokuussa 1946 alus palasi palvelukseen Amerikan ja Länsi-Intian asemalle, josta se palasi huoltoon HMNB Chathamiin 1949-1950. Palvelukseen palattuaan alus liitettiin Kotilaivaston 2. risteilijäviirikköön, kunnes se palasi Länsi-Intian asemalle 8. risteilijäviirikön lippulaivaksi. Alus palasi huoltoon 26. lokakuuta 1954, mistä vapauduttuaan oli Koti- ja Välimeren laivastoissa ennen siirtoa reserviin tammikuussa 1959. Reservissä alus vapautti taistelulaiva "HMS Valiantin" lippulaivantehtävistä. "Sheffield" vapautettiin lippulaivan tehtävästä syyskuussa 1964 ja asetettiin poistolistalle. Alus hinattiin 6. tammikuuta 1967 Rosythiin riisuttavaksi sotamateriaalista ja edelleen 18. syyskuuta romutettavaksi Shipbreaking Industriesille Faslaneen.
HMS Southampton (83)

HMS Southampton (viirinumero 83) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Southampton-luokan (osa Town-luokkaa) kevyt risteilijä.
Valmistus.
Amiraliteetti tilasi vuoden 1933 laivasto-ohjelmaan sisällytetyn aluksen 1. toukokuuta 1934 John Brownin &amp; Companyltä Clydebankistä Skotlannista, missä köli laskettiin 21. marraskuuta 1934 telakkanumerolla 542 nimettynä "HMS Polyphemukseksi". Viisi päivää myöhemmin Amiraliteetin ensimmäinen merilordi ilmoitti aluksen nimen muuttamisesta "HMS Southamptoniksi". Alus laskettiin vesille 10. maaliskuuta 1936 kello 13 kumminaan Lady Sarah Haddington ja valmistui 6. maaliskuuta 1937. Alus otettiin palvelukseen 7. huhtikuuta ensimmäisenä päällikkönään jo edellisellä "HMS Southamptonilla" palvellut komentaja A. M. Peters.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Kotilaivastoon 2. risteilijälaivueen komentajan kontra-amiraali T. P. F. Calvertin lippulaivaksi.
Alukseen osui 16. lokakuuta 1939 pommi sen ollessa ankkurissa Rosythissa. Aluksen vauriot jäivät kuitenkin vähäisiksi. Alus liitettiin Humberin osastoon, kunnes se siirrettiin helmikuussa 1940 Scapa Flowhun 18. risteilijäviirikköön.
Huhtikuussa alus osallistui Norjan taisteluihin, jonka aikana alusta pommitettiin useaan otteeseen, mutta se ei vaurioitunut vakavasti. Norjan jälkeen alus osallistui mahdollisen Englannin maihinnousun torjuntaan Etelä-Englannissa, kunnes se palasi lokakuussa Scapa Flowhun.
Alus lähti 15. marraskuuta Välimerelle, jossa se otti 27. marraskuuta osaa Spartiventon taisteluun. Alus siirrettiin joulukuussa Punaiselle merelle suojaamaan joukkojenkuljetussaattueita ja pommittamaan Kismajua taisteluissa Italian Itä-Afrikkaa vastaan.
Alus liitettiin 1. tammikuuta 1941 3. risteilijäviirikköön, jonka mukana alus oli suojaamassa Maltan saattueita. Alukseen osui 11. tammikuuta Sisilian edustalla kaksi tai kolme lentopommia, jotka tekivät aluksesta liikuntakyvyttömän sekä aiheuttivat valtavan tulipalon. "HMS Gloucester" laukaisi yhden torpedon ja "HMS Orion" neljä vaurioituneen aluksen upottamiseksi.
Päälliköt.
Aluksen päälliköinä olivat:
Inza

Inza () on kaupunki Uljanovskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Suran vesistöön kuuluvan Sjuksjumka-joen varrella 167 kilometriä Uljanovskista lounaaseen. Kaupunki on Inzan piirin keskus. Siellä risteytyvät Uljanovskiin, Syzraniin ja Ruzajevkaan johtavat rautatiet. Asukkaita on 19 700 henkeä (vuonna 2005).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1897 perustetun rautatieaseman ympärille. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1946. Nykyään Inzassa on rakennustarvike- ja puunjalostusteollisuutta.
Sengilei

Sengilei () on kaupunki Uljanovskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan muodostaman Kuibyševin tekojärven rannalla 72 kilometriä Uljanovskista etelään. Kaupunki on Sengilein piirin keskus. Volgan rannalla on jokisatama. Asukkaita on 8 100 henkeä (vuonna 2005).
Vuonna 1666 paikalle perustettiin rajalinnoitus paimentolaiskansojen hyökkäyksiä vastaan. Ensimmäiset asukkaat olivat kasakoita. 1700-luvun alussa kolme asutusta yhdistettiin Pokrovskojen kyläksi, josta vuonna 1780 tuli Sengilein kaupunki ja myöhemmin Simbirskin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1800-luvulla kehittyi myllyteollisuutta, vuonna 1907 rakennettiin pieni sähkölaitos ja vuonna 1914 sementtitehdas. Vuonna 1925 Sengilei alennettiin kyläksi. Vuonna 1928 se sai työläisasutuksen statuksen ja vuonna 1943 siitä tuli jälleen kaupunki.
Nykyään Sengileissä on mm. sementtitehdas, elintarvike- ja huonekaluteollisuutta. Lähistöllä sijaitsee Turgenevin veljesten entinen kartano.
Olla Teräsvuori

Konrad Gabriel (Olla) Teräsvuori (sukunimi vuoteen 1906 Ståhlberg; 27. joulukuuta 1888 Kuopio – 11. kesäkuuta 1953 Helsinki) oli suomalainen kansansivistystyön edistäjä ja runoilija.
Teräsvuoren vanhemmat olivat tullitarkastaja Henrik Gabriel Ståhlberg ja Beda Josefina Jack. Hän pääsi ylioppilaaksi 1908 Helsingin normaalilyseosta ja valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta 1914.
Teräsvuori toimi vuodesta 1922 Joensuun Vapaaopiston johtajana. Hänen johdollaan opiston toiminta laajeni koko Pohjois-Karjalaan jonne perustettiin yli sata opintokerhoa. Kun vuoden 1927 työväenopistolaki esti Joensuun Vapaaopistoa toimimasta enää koko maakunnan alueella Teräsvuori perusti opintokerhotoimintaa hoitamaan "Rajaseudun Kansankorkeakoulu-Yhdistyksen (RK-Y:n)". Koko Suomen tasolla opintokerhojen toimintaa johtivat "Valistusjärjestöjen Opintotoimikunta" ja "Suomalainen Luentotoimisto". Teräsvuoresta tuli 1942 jälkimmäisen järjestön opintokerhosihteeri ja 1943 kun järjestöt yhdistyivät Opintotoiminnan Keskusliitoksi hänet valittiin uuden liiton toiminnanjohtajaksi. Teräsvuoren kaudella valtionapua saavien opintokerhojen määrä Suomessa kaksinkertaistui yli tuhanteen. Vuonna 1947 perustettiin Opintokerholainen-lehti jonka päätoimittajana Teräsvuori toimi. Hän kuului myös jäsenenä opintokerholakikomitaan joka jätti mietintönsä 1949.
Teräsvuori oli myös filatelian harrastaja. Hän kirjoitti postimerkkien keräilystä artikkeleita, toimitti kahden vuoden ajan Suomen Postimerkkilehteä ja julkaisi 1918 ensimmäisen suomenkielisen postimerkkikeräilyn käsikirjan.
Olla Teräsvuori oli naimisissa vuodesta 1915 Aino Lempi Hongiston (1887–1979) kanssa. Teräsvuori kuoli äkillisesti sydänkohtaukseen kesäkuussa 1953. Teräsvuorella oli kuollessaan työn alla kansanrunoutta käsitellyt väitöskirja joka julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen. Aino Teräsvuoren kuoltua perustettiin hänen testamenttinsa pohjalta 1980 "Aino ja Olla Teräsvuoren säätiö" joka tukee Pohjois-Karjalassa tapahtuvaa kansansivistystyötä.
Sandcastle Disco

Sandcastle Disco on Solange Knowlesin single "Sol-Angel and the Hadley St. Dreams" -albumilta.
T.O.N.Y.

T.O.N.Y. on Solange Knowlesin single "Sol-Angel and the Hadley St. Dreams" -albumilta.
Valerian Kuibyšev

Valerian Vladimirovitš Kuibyšev (; 6. kesäkuuta 1888 Omsk – 25. tammikuuta 1935 Moskova) oli venäläinen bolševikkivallankumouksellinen ja neuvostoliittolainen poliitikko.
Valerian Kuibyšev syntyi upseerin perheeseen. Hän opiskeli Omskin kadettikoulussa ja liittyi 16-vuotiaana Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen bolševikkiryhmään. Opiskellessaan Pietarin sotalääketieteellisessä akatemiassa vuonna 1905 hän osallistui aktiivisesti puolueen toimintaan. Keväällä 1906 Kuibyšev erotettiin opiskelijalakon takia akatemiasta, minkä jälkeen hän osallistui puolueen maanalaiseen toimintaan eri puolilla Venäjää. Neljä kertaa hänet pidätettiin ja karkotettiin Siperiaan.
Maaliskuussa 1917 Kuibyšev palasi Samaraan, jossa hänet valittiin puolueen paikallisjärjestön johtajaksi ja neuvoston puheenjohtajaksi. Lokakuussa hän johti neuvostovallan pystyttämistä Samaraan, toimi vallankumouskomitean ja puolueen lääninkomitean puheenjohtajana. Venäjän kansalaissodassa hän johti puna-armeijan organisointia ja poliittista työtä. Lokakuussa 1919 hänet nimitettiin Turkestanin asioiden komission varapuheenjohtajaksi ja joulukuussa 1920 keskusammattiliiton puhemiehistön jäseneksi. Huhtikuusta 1921 lähtien Kuibyšev toimi kansantalousneuvoston puhemiehistön jäsenenä ja johti maan sähköistyssuunnitelman, GOELROn, toteuttamista.
Vuosina 1923–1926 Kuibyšev työskenteli työläis-talonpoikaisen kontrollin kansankomissaarina ja kansankomissaarien neuvoston varapuheenjohtajana. Vuodesta 1926 lähtien hän toimi kansantalousneuvoston puheenjohtajana ja marraskuusta 1930 lähtien myös Gosplanin puheenjohtajana. Hän oli NKP(b):n keskuskomitean jäsen vuosina 1922–1923 ja 1927–1935, puolueen politbyroon jäsen vuosina 1927–1935, organisaatiobyroon jäsen vuosina 1922–1923 ja 1934–1935, keskuskomitean sihteeri vuosina 1922–1923 ja keskuskontrollikomitean jäsen vuosina 1923–1927. Hänet on haudattu Punaiselle torille lähelle Kremlin muuria.
Valerian Kuibyševin nimeä kantaa Kuibyševin kaupunki Novosibirskin alueella. Vuosina 1935–1991 hänen mukaansa oli nimetty myös Samara sekä Bolgarin kaupunki Tatarstanissa.
Wienin teknillinen yliopisto

Wienin teknillinen yliopisto ("Technische Universität Wien", lyhenne "TU Wien") on Itävallan pääkaupungissa Wienissä sijaitseva teknillinen korkeakoulu.
Historia.
Nykyisen teknillisen yliopiston perusti 1815 polyteknillisena oppilaitoksena Keisari Frans II.. Ensimmäinen johtaja oli Johann Joseph von Prechtl. Oppilaitos avattiin 6. joulukuuta 1815, ja opetus käynnistyi seuraavana päivänä. 1872 oppilaitoksen nimi muuttui Teknilliseksi korkeakouluksi (Technische Hochschule). Vuodesta 1919 oppilaitokseen otettiin myös naisopiskelijoita. Vuonna 1975 Teknillisen korkeakoulun nimeksi tuli Teknillinen yliopisto eli Technische Universität.
Vuonna 2007 Wienin teknillinen yliopisto oli 166. sijalla maailman 200 huippuyliopiston joukossa. Arvion on tehnyt Times Higher Education Supplement.
Tiedekunnat.
TU Wienissä on seuraavat kahdeksan tiedekuntaa: