tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Luettelo Ursan julkaisemista tietokirjoista

Tähtitieteellinen yhdistys Ursa on julkaissut kirjoja vuodesta 1926 lähtien. Alun perin kirjojen kustantaja oli WSOY. 1970-luvun puolivälistä lähtien kirjojen julkaisutoiminta laajeni suuresti. Nykyisin Ursa on Suomen suurin tähtitieteellisten kirjojen kustantaja.
Tähdet.
Ursa alkoi julkaista vuodesta 1977 lähtien "Tähdet"-vuosikirjaa. Sen perustaja ja ensimmäinen toimittaja oli Seppo Linnaluoto. "Tähdet"-vuosikirjassa kerrotaan kyseisen vuoden tähtitaivaasta.
Maailmankaikkeus.
Vuodesta 2000 Ursa alkoi julkaista "Maailmankaikkeus"-vuosikirjaa. Sen tekijä on Heikki Oja ja toiseksi tekijäksi tuli myöhemmin Asko Palviainen.
Ota tai jätä (visailuohjelma)

Ota tai jätä on tammikuussa 2007 Nelosella alkanut visailuohjelma. "Ota tai jätä" perustuu hollantilaisen Endemol-tuotantoyhtiön formaattiin, joka on kansainväliseltä nimeltään "Deal or No Deal". Suomessa ohjelmaa juontaa Pauli Aalto-Setälä. Ohjelma sai vuoden 2007 parhaana game show’na sekä Venla-palkinnon että Kultainen TV -palkinnon.
31. tammikuuta 2007 "Ota tai jätä" -ohjelman neljännessä jaksossa jaettiin Suomen siihenastisen televisiohistorian suurin rahapalkinto, 200 000 euroa.
Pelin kulku.
Pelin alussa pelaajalla on edessään 26 suljettua salkkua. Jokaiseen salkkuun on laitettu eri määrä rahaa viidestä sentistä aina pääpalkintoon, 500 000 euroon asti. Näistä salkuista pelaajan tulisi valita yksi. Kun salkku on valittu, se pysyy suljettuna pelin loppuun asti. Tämän jälkeen kilpailija valitsee lopuista 25 salkusta kuusi, jotka hän haluaa avata. Salkuissa olleet rahasummat vedetään yli palkintopuusta. Tämän jälkeen salaperäinen pankkiiri tekee kilpailijan suljetusta salkusta ensimmäisen tarjouksen, joka riippuu rahapuussa vielä olevista summista. Jos paljon suuria summia on vedetty yli, tarjous on pienenpuoleinen, kun taas pienten summien ollessa ylivedetty tarjous on hieman suurempi.
Kilpailijan hylätessä pankkiirin tarjouksen avataan toisella kierroksella viisi salkkua. Jos kilpailija tälläkin kertaa hylkää pankkiirin tarjouksen, avataan kolmannella kierroksella neljä salkkua ja joka kierroksella aina yksi salkku vähemmän. Viimeisillä kierroksilla avataan aina yksi salkku kerrallaan, joiden välissä pankkiiri tekee aina palkintopuusta riippuvan tarjouksen. Jos kilpailija millä kierroksella tahansa hyväksyy pankkiirin tarjouksen, peli päättyy. Suomessa on maailman ensimmäinen naispankkiiri.
Salkunhoitajat
Ohjelmaformaatti ympäri maailmaa.
"Ota tai jätä" -tietokilpailut poikkeavat hieman toisistaan joka maassa. Esimerkiksi Britanniassa kilpailija valitsee salkkunsa 22 vaihtoehdosta ja hänellä on mahdollisuus vaihtaa salkkunsa, kun salkkuja on jäljellä kaksi. Idea pelin sisäisestä vastustajasta (tässä tapauksessa pankkiiri) on harvinainen, muttei ainutlaatuinen. Nelosen esittämä "Ota tai jätä" on puhdas sovellus Yhdysvalloissa esitettävästä versiosta.
Sisu A-45

Sisu A-45 eli Proto-Sisu oli Sisun valmistama kaksiakselinen, nelivetoinen maastokuorma-auto, jonka kantavuus oli 4 150 kg.
KB-45.
Mallin ensimmäinen versio oli nimeltään KB-45. Malli oli kehitetty yhdessä puolustusvoimien kanssa jääkäripataljoonien käyttöön. Suunnitteluprojektista vastasi yli-insinööri Uoti Hartikainen. Ensimmäinen prototyyppi rakennettiin Fleminginkadun kokeiluosastolla. Se oli viimeinen Sisun omaa valmistetta olevalla AMI-bensiinimoottorilla varustettu yksilö. Akselit olivat englantilaisen Kirkstallin valmistamat. Auto sai hyvin pian sisulaisten ja armeijan henkilöstön keskuudessa prototyyppi-sanasta johdetun lempinimen "Proto".
Ensimmäisen prototyypin valmistuttua puolustusvoimien edustajat ilmoittivat yllättäen, että auton akseliväliä tuli lyhentää 30 senttimetriä. Tämä perustui puolustusvoimien mittaamiin suomalaisten metsien puiden keskimääräisiin välimatkoihin. Muutos aiheutti suunnattomia ongelmia, sillä vaihteistoa ja alennusvaihdetta ei voinut sovittaa suunnitellusti. Vaihteistojen välillä ollut nivelakseli piti korvata rakenteellisesti hankalalla hammasholkkijärjestelmällä, joka mahdollisti lyhyemmän keskinäisen etäisyyden. Myös bensiinimoottorin korvaaminen dieselkäyttöisellä tuotti hankaluuksia. Kun lopullinen sarjatuotantoversio oli valmis, puolustusvoimat oli tyytyväinen lopputulokseen.
Ensimmäiset 18 autoa toimitettiin puolustusvoimille elokuussa 1965. Niitä käytettiin pääasiassa kenttä- ja ilmatorjuntatykkien vetäjinä. Puolustusvoimilla oli käytössään kaikkiaan 83 KB-45:tä, joista kaksi oli paloautoja.
A-45 ja AH-45.
Vuonna 1970 esiteltiin seuraajamalli A-45, jonka ainoa merkittävä ero oli akseleissa. KB-45:ssä olleet Kirkstallin valmistamat akselit oli korvattu Sisun omaa suunnittelua olevilla planeettavälitteisillä akseleilla. Sarjatuotanto päätettiin aloittaa Hämeenlinnassa. Osa autoista kuitenkin koottiin Karjaalla Hämeenlinnan tehtaan aika ajoin riittämättömän kapasiteetin vuoksi.
A-45:stä kehitettiin pian myös muunnelma nimeltään AH-45, jossa oli jo KB-45-mallissa testattu diplomi-insinööri Ilmari Louhion kehittämä lisähydrauliikka. Järjestelmän ansiosta autoon voi kytkeä Sisu-nestemoottoreilla varustetun perävaunun, jolloin yhdistelmän maastokelpoisuus parani merkittävästi.
Moottorina Leyland EO.401 -suorasuihkutusdiesel, joka on AH-45-mallissa varustettu turboahtimella. Tämän lisäksi oli Valmet 611CA -moottorilla varustettu A-45-CI-malli. Sekä etu- että taka-akselit on varustettu tasauspyörästöjen lukoilla. Ohjaamossa on kuljettajan vierellä paikka kahdelle lisämatkustajalle, lavalla on tilaa 27 henkilölle.
A-45:n pääasiallinen asiakas oli Puolustusvoimat, joka on hiljakkoin huutokaupannut käytöstä poistettua Proto-kalustoa. Auto on saavuttanut suosiota yksityisten harrastajien keskuudessa. Auto on ketterä etenemään maastossa lyhyen akselivälinsä sekä kiertyvän runkonsa ansiosta; epätasaisessakin maastossa pyörät pysyvät maassa. Myös VR:llä oli raivausautoksi varustettu A-45.
Alexandre Guilmant

Felix-Alexandre Guilmant (12. maaliskuuta 1837 Boulogne-sur-Mer – 29. maaliskuuta 1911) oli ranskalainen urkuri ja säveltäjä. Vuonna 1871 hänet nimitettiin Pariisin La Trinité -kirkon urkuriksi.
Elämänvaiheet.
Alexandre Guilmant'n synnyinseutu oli Boulogne-sur-Mer Ranskan luoteisosassa. Hänen isänsä Jean-Baptiste Guilmant oli Saint Nicolas-kirkon urkuri ja antoi pojalleen ensimmäiset urkutunnit. Poika opiskeli myös pianon- ja viulunsoittoa Gustave Carullin johdolla. Vuonna 1860 Alexandre siirtyi Brysseliin Jacques-Nicolas Lemmensin oppilaaksi.
Alexandre palasi Boulogneen urkuriksi ja aloitti säveltämisen liturgisella musiikilla, jota ei koskaan julkaistu. Hän kirjoitti myös ensimmäiset urkuteokset, mutta julkaisi ne vasta Pariisissa.
Guilmant oli ensimmäisiä urkureita, joka sai soittaa Pariisin Notre-Damen vuonna 1868 uusittuja urkuja. Tällöin Pariisiin rakennettiin myös uusi kirkko La Trinité, jonne urkujen uudistaja Aristide Cavaillé-Coll rakensi aivan uudet urut. Trinitén urkuriksi valittiin Alexis Chauvet, mutta tämä kuoli jo vuonna 1870 ja Alexandre Guilmant nimitettiin seuraajaksi. Guilmant muutti 1871 Pariisiin ja asui siellä kuolemaansa saakka.
Hän aloitti konserttisarjan Palais du Trocadérossa Pariisin maailmannäyttelyn 1878 yhteydessä. Vuonna 1896 hänestä tuli Pariisin konservatorion urkujensoiton professori Charles-Marie Widorin jälkeen ja hän hoiti virkaa kuolemaansa saakka. Jouduttuaan konfliktiin kirkon johdon kanssa hän luopui vuonna 1900 Trinitén urkurin virasta, mutta pääsi Louis Viernen arvovallan turvin Pariisin Notre Damen kunniaurkuriksi.
Guilmant teki konserttikiertueita sekä Eurooppaan että Yhdysvaltoihin. Vuonna 1904 kolmannella ja viimeisellä matkallaan Atlantin taakse hän piti 40 konserttia Saint Louisin maailmannäyttelyssä.
Alexandre Guilmantin oppilaat pitivät hänen nimeään yllä ja järjestivät vielä hänen syntymänsä satavuotismuistokonsertin 1937, mutta toisen maailmansodan jälkeen Guilmantin nimi oli unohtunut. Hänen viimeisimpiä oppilaitaan oli Marcel Dupré, joka muisti hänen uskomattoman kykynsä improvisoida, mutta mitään äänitteitä tai nuottimerkintöjä improvisoinneista ei ole olemassa.
Yksi Guilmantin vuonna 1905 aloittanut oppilas oli Nadia Boulanger (1887-1979), josta tuli tunnettu musiikinopettaja.
Tuotanto.
Alexandre Guilmantin sävellystuotanto käsittää kahdeksan urkusonaattia, joita voidaan sanoa myös urkusinfonioiksi Widorin ja Viernen teosten tapaan, vaikka ne muodostavatkin epäyhtenäisemmän kokonaisuuden.
Antti Pesonen

Antti Jaakko Jalmari Pesonen (19. lokakuuta 1963 Alajärvi – 5. huhtikuuta 2017 Vaasa) oli suomalainen poliitikko. Pesonen oli itsenäisyyspuolueen puheenjohtaja vuosina 2004–2015 ja 2016–2017. Hän oli Alajärven kaupunginvaltuutettu vuosina 2009–2012.
Pesonen kannatti kansanäänestyksen järjestämistä Euroopan unionin perustuslakisopimusehdotuksesta sekä Suomen eroamista Euroopan unionista. Pesosen poliittisiin tavoitteisiin kuului myös mm. työajan lyhentäminen – esimerkiksi siirtymällä neljäpäiväiseen työviikkoon.
Pesonen pyrki Euroopan parlamentin jäseneksi vuoden 2009 vaaleissa ja sai 962 ääntä. Vuoden 2014 europarlamenttivaaleissa Pesonen sai 1 574 ääntä.
Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Pesonen keräsi 740 ääntä, 2011 hän sai 278 ääntä ja 2007 hän sai 866 ääntä Vaasan vaalipiirissä.
Pesonen jätti puolueen puheenjohtajan tehtävät sairautensa takia elokuussa 2015. Hän jätti puheenjohtajan tehtävät toistamiseen maaliskuun lopulla 2017 sairauden uusiuduttua. Pesonen kuoli 53-vuotiaana 5. huhtikuuta 2017.
Molekyylimallinnus

Molekyylimallinnuksella tarkoitetaan yleisesti erilaisia teoreettisia ja laskennallisia menetelmiä, joilla pyritään mallintamaan molekyylien rakennetta ja käyttäytymistä. Molekyylimallinnusta käytetään laskennallisessa kemiassa ja biologiassa, materiaalitutkimuksessa ja lääkeainesuunnittelussa. Mallituksessa molekyylien rakennetta pyritään esittämään tietokoneen avulla luodun mallin avulla ja tutkimaan yhdisteiden steerisiä ja elektronisia ominaisuuksia, muodostumislämpöjä, reaktiomekanismeja sekä epäorgaanisten materiaalien kide- ja pintarakenteita. Molekyylimallinnusta suoritetaan molekyylimekaanisilla, semiempiirisillä ja kvanttikemiallisilla menetelmillä.
Molekyylimallinnusta suoritetaan yleensä tietokoneen ja siinä olevien mallinnusohjelmien avulla. Ensin pyritään rakentamaan malli piirtämällä molekyylin rakenne tietokoneen mallinnusohjelmalla. Tämän jälkeen molekyylin rakenne optimoidaan lähimpään minimiin; tämä tehdään yleensä molekyylimekaniikalla. Molekyylille tehdään usein vielä konformaatioanalyysi, jossa haetaan erilaiset mahdolliset konformaatiot, jossa molekyyli voi olla. Molekyylille voidaan tehdä lisäksi varauslaskenta, jossa käytetään yleensä semiempiirisiä tai kvanttikemiallisia menetelmiä. Molekyylimallitukseen liittyy myös termi molekyylidynamiikka, jolla tarkoitetaan molekyylin ”liikkuvuuden” laskentaa.
Osmo Kivilinna

Osmo Kullervo Kivilinna (29. marraskuuta 1910 Turku – 23. elokuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen kapteeniluutnantti ja Mannerheim-ristin ritari.
Kivilinna toimi Miinalaiva Riilahden päällikkönä lähes koko aluksen olemassaolon ajan.
Hänet nimitettiin 8. maaliskuuta 1943 Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi numero 105 ansioistaan miinalaivan päällikkönä vaarallisimmillakin vesialueilla. Lisäksi hänen ansiolistalleen kuului useita upotettuja neuvostoliittolaisia sukellusveneitä.
23. elokuuta 1943 Riilahti kohtasi neuvostoliittolaisia moottoritorpedoveneitä, jotka upottivat sen. Riilahden mukana ollut Vartiomoottorivene 1 pelasti Kivilinnan vedestä Tiiskerin kaakkoispuolella. Hän kuitenkin menehtyi myöhemmin samana päivänä keskussotilassairaala Tilkan leikkaussalissa.
Auskultantti

Auskultantti eli opettajakokelas tai opetusharjoittelija on opettajankoulutustaan suorittava henkilö, joka on edennyt käytännöllisen harjoittelun vaiheeseen. Yleensä nimitystä käytetään normaalikoulussa opettajan pedagogisten opintojen harjoittelua suorittavasta opiskelijasta, mutta nykyisissä opettajankoulutuksen järjestelyissä on mahdollista suorittaa harjoittelu myös tavallisessa koulussa, joita kutsutaan tässä yhteydessä ”kenttäkouluiksi”.
Nimitys auskultantti on peräisin latinan verbistä "auscultare" ’kuunnella’ ja viittaa siihen, että erityisesti 1800-luvulla tyypillisin opettajankoulutuksen opetusmuoto oli pätevän opettajan pitämien oppituntien seuraaminen. Rinnakkaiskoulujärjestelmän aikana kansakoulunopettajaseminaarien viimeisen vuoden opiskelijoita kutsuttiin auskultanteiksi, samoin kuin oppikoulunopettajiksi normaalikouluissa pätevöitymässä olleita maistereita ja kandidaatteja.
Aineenopettajaksi opiskeleva auskultantti suorittaa opettajan pedagogiset opinnot (60 op) yleensä yhdessä lukuvuodessa. Tällöin harjoittelu normaalikoululla ja teoriaopetus opettajankoulutuslaitoksella limittyvät toisiinsa. Usein opinnot suoritetaan opiskelun loppuvaiheessa, jolloin ne edeltävät välittömästi valmistumista. Pedagogiset opinnot voi suorittaa myös erillisinä opintoina. Tähän kehotetaan erityisesti muutoin päteviä, ylemmän korkeakoulututkinnon suorittaneita henkilöitä, jotka työskentelevät epäpätevinä opettajina.
1900-luvun alkupuolelta alkaen aina 1950-luvulle kansakoulunopettajaseminaarien pääsyvaatimuksena oli kansakoulu-, myöhemmin keskikoulututkinto. Ylioppilaiden olikin 1930-luvulle saakka mahdollista pätevöityä kansakoulunopettajiksi vuodessa seuraamalla seminaaria hospitantteina. Mahdollisuus lakkasi, kun Jyväskylän seminaari muuttui Kasvatusopilliseksi korkeakouluksi, joka erikoistui ylioppilaiden kouluttamiseen kansakoulunopettajiksi.
Jan Otto Andersson

Jan Otto Andersson (s. 24. elokuuta 1943 Turku) on suomalainen tutkija, valtiotieteen tohtori, kansainvälisen talouden dosentti sekä Suomen Attacin entinen puheenjohtaja. Andersson on kirjoittanut yli 200 tieteellistä artikkelia tai teosta. 
Vuonna 1990 Andersson oli perustamassa Vasemmistoliittoa, jonka hallituksessa hän istui muutaman vuoden. Andersson oli Vasemmistoliiton ehdokkaana eduskuntavaaleissa 1991 ja europarlamenttivaaleissa 1999, mutta hän ei tullut valituksi. Ennen uutta puoluetta Andersson vaikutti 1960-luvulta alkaen sen edeltäjä SKDL:ssä. 1980-luvulla Andersson kuului SKDL:n hallitukseen ja hän oli mukana laatimassa liiton, ja sen jäsenpuolue SKP:n, puolueohjelmia. Anderssonin panos on ollut huomattava myös Vasemmistoliiton ohjelmissa. Hän on toiminut vuoden Varsinais-Suomen Vasemmistoliiton puheenjohtajana. 
Jan Otto Anderssonilla on kaksi tytärtä, Laura Lotta Andersson ja Vihreän liiton entinen kansanedustaja Janina Andersson.
Tontilla taas

Tontilla taas on helsinkiläisen reggaeartisti Nopsajalan ensimmäinen sooloalbumi. Levyllä Nopsajalka yhdistää sulavasti reggaeta ja hip hop-tyylejä reippaaseen dancehall-poljentoon. Vierailijoina levyllä kuullaan Super Jannea, Jodarokkia, Mariskaa, Soul Captain Bandistä tuttua Paarmaa sekä Raappanaa. Albumista on CD-version lisäksi ilmestynyt myös kahden vinyylin versio. Julkaisuviikollaan (42/2006) albumi sijoittui Suomen virallisen listan 32. sijalle ja pysyi listalla yhteensä kaksi viikkoa.
Kappaleet.
"Hyvää huolta" -kappaleen taustamusiikki on lainattu Paarman "Hyvä paimen" -kappaleelta. Kappale "Lisää liekkii" sisältää samplen Survivorin kappaleesta Eye of the Tiger.
He kutsuivat luokseen

He kutsuivat luokseen on suomalaisen metalliyhtye Saran neljäs albumi, joka julkaistiin 20. syyskuuta 2006. Levyllä on käytetty syntetisaattoreita ja koneita huomattavasti vähemmän ja hillitymmin, kuin Saran aiemmilla albumeilla.
"He kutsuivat luokseen" on yhtyeen ensimmäinen Universal Musicille levytetty albumi sekä ensimmäinen rumpali Andreas Bäcklundin kanssa tehty albumi. Kappale ”Momentum” on julkaistu singlenä. Kappaleista ”Huokaus” ja ”Vielä muodostan varjoni” tehtiin promootiosinglet.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 12.
Kappaleet.
Sävellykset ja sanoitukset Jorma Korhonen, ellei toisin mainita. Sovitukset Jyrki Tuovinen ja Sara.
Maniokki

Maniokki eli kassava eli tapioka ("Manihot esculenta") on tyräkkikasveihin kuuluva puolipensas, joka kasvaa viisi metriä korkeaksi ja kukkii syyskuusta marraskuuhun. Maniokki on kotoisin Etelä-Amerikasta.
Maniokkia on viljelty ainakin 5 000 vuotta. Portugalilaiset toivat maniokin Länsi-Afrikkaan 1500-luvulla, minkä jälkeen se levisi nopeasti päiväntasaajan eteläpuolella. Sri Lankaan kasvi tuotiin 1786 ja Jaavalle 1835.
Maniokki tekee 30–60 cm pitkiä mukuloita, joissa on runsaasti tärkkelystä, mutta vain vähän proteiinia. Mukulat eivät ole sellaisinaan syömäkelpoisia, vaan osa lajikkeista on ennen ravinnoksi käyttöä keitettävä, osa vaatii teollisen käsittelyn. Elintarviketeollisuuden sivutuotteena syntyneestä kasvijätteestä voidaan valmistaa myös asetonia ja etanolia. 
Koska maniokin viljely ei vaadi pistokkaita lukuun ottamatta ulkopuolisia panoksia, maniokkilajikkeiden jalostusta ja uusien maanviljelykseen sopivien lajikkeiden onnistunutta levittämistä läntiseen ja eteläiseen Afrikkaan on sanottu yhdeksi "nykyajan menestystarinoista". Kun kasvanut maniokin tuotanto on ylittänyt paikallisen tarpeen, sen toimittaminen muualle on synnyttänyt uusia työpaikkoja jalostus- ja kuljetusyrityksissä.
Maniokki ravintona.
Suuri osa maailman väestöstä, erityisesti tropiikissa, käyttää maniokkia pääasiallisena ravintonaan. Mukuloista voidaan valmistaa jauhoja ja ryynejä, joita kutsutaan "tapiokaksi". Keitettyä maniokkia käytetään perunan tapaan, ja tapiokalla voi korvata esimerkiksi vehnäjauhoja.
Maniokkia voi myös hapattaa, jolloin siitä häviävät sen sisältämät haitalliset aineet. Maniokkia ei saa syödä raakana sen sisältämän sinihapon vuoksi, jota voi myös jäädä ruokaan, jos se valmistetaan väärin. Afrikassa ja Etelä-Amerikassa syödään maniokkia paljon, ja myrkytykset ovatkin ongelma. Maniokista valmistetaan tapiokahelmiä, joita käytetään kuplateessä.
Kymen Sosialidemokraattinen Piiri

Kymen Sosialidemokraattinen Piiri oli SDP:n piirijärjestö Kymen vaalipiirissä. Piiritoimisto sijaitsi Kotkassa. Vuonna 2013 järjestö yhdistyi vaalipiiriuudistusta seuraten SDP Etelä-Savon kanssa muodostaen Kaakkois-Suomen Sosialidemokraatit.
Vuonna 2006 piirin alueella toimi kuusi kunnallisjärjestöä ja 49 puolueosastoa. Puolueen perusosastojen jäseniä oli piirin alueella 5 300.
Arkkitraavi

Arkkitraavi (, ’pääpalkki’) eli epistyyli () on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa ja yleisesti klassista arkkitehtuuria edustavissa rakennuksissa kannatinpalkki, joka lepää pylväiden kapiteelien päällä ja kannattaa kattorakenteita. Se on entablementin eli palkiston alin osa, ja sen yläpuolella sijaitsevat friisi ja korniisi.
Jokaisessa pylväsjärjestelmässä oli omanlaisensa arkkitraavi. Doorilaisessa pylväsjärjestelmässä arkkitraavi oli suhteellisen yksinkertainen ja koruton palkki. Joonialaisessa ja korinttilaisessa pylväsjärjestelmässä arkkitraavi koostui kolmesta sileästä, nauhamaisesta "fasciasta" (lat., ’nauha’, ’side’).
Triglyfi

Triglyfi (, ’kolmikaiverruksinen’) on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa ja yleensä klassisessa arkkitehtuurissa uurteinen laatta doorilaista pylväsjärjestelmää edustavan rakennuksen friisissä. Kolmella pystyuurteella koristellut triglyfit vuorottelevat doorilaisessa friisissä metooppien kanssa.
Triglyfit oli sijoitettu temppeleissä friisiin aina kunkin alempana olleen pylvään kohdalle sekä myös pylväiden välin keskikohtaan. Triglyfit oli veistetty tekemällä kunkin triglyfin keskelle kaksi leveämpää uraa, jotka jakoivat triglyfin sille nimen antaneeseen kolmeen pintaan, ja sivuille kaksi kapeampaa uraa, jotka erottivat sen metoopeista. Urat saivat yleensä alkunsa triglyfin pohjasta, mutta eivät ulottuneet ylhäällä aivan loppuun saakka. Suoraan triglyfien alapuolella friisissä oli regulat eli gutta-pisaroilla koristellut listat.
Metooppi

Metooppi () on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa ja yleisesti klassisessa arkkitehtuurissa suorakulmainen laatta doorilaista pylväsjärjestelmää edustavan rakennuksen friisissä. Metoopit vuorottelevat doorilaisessa friisissä triglyfien kanssa. Metooppilaatta voi olla joko sileä tai koristeltu reliefein tai maalauksin.
Metoopit olivat suunnilleen yhtä korkeita kuin niiden viereiset triglyfit, mutta leveämpiä ja suurin piirtein neliön muotoisia. Metooppien reliefikoristelu esitti kreikkalaisissa temppeleissä yleensä jotakin mytologista aihetta. Joskus metooppeihin kiinnitettiin esimerkiksi kilpiä.
Antiikin metoopeista tunnetuimmat ovat Parthenonin friisin 92 metooppia, joissa kuvataan kentauromakhiaa eli kentaurien ja lapiittien välistä taistelua. Niiden säilyneet laatat ovat nykyisin pääosin British Museumissa.
Lännensuitset

Lännensuitset (myös western-suitset) ovat Pohjois-Amerikasta kotoisin olevassa lännenratsastuksessa käytettävät suitset, joissa ei ole turpahihnaa. 
Lännensuitsia on kahdenlaisia:
Ensimmäinen on malli, josta puuttuvat kokonaan perinteisiin suitsiin kuuluvat turpa- ja leukahihna. Suitsien paikalla pysymisen takuuksi on pantu korvalenkki, joka kulkee hevosen vasemman korvan ympäri. Toisessa lännensuitsien mallissa käytetään otsahihnaa, eikä korvalenkkiä tarvita. Lännensuitset voivat olla perinteisesti raakavuodasta tehdyt tai nailoniset. Lännensuitset ovat yleensä koristeelliset ja niihin voi kuulua tupsuja, hapsuja tai nahkasta valmistettuja koristeita. Lännensuitsien kanssa käytetään tietynlaisia nahkaohjia, joita on kahta eri päämallia: Päistään auki olevat ja yhtenäiset, nk. kalifornialaiset ohjat.
On myös olemassa kuolaimettomat bosal hackamore -suitset, joita lännenratsastuksessa saatetaan käyttää kuolaimellisten lännensuitsien sijaan.Bosal hackamore näyttää kotitehdyltä riimulta jossa on ohjat(kuten kuvassa näkyy). Kuten tavallista hackamorea, myöskään bosal hackamorea ei saisi käyttää kuin kokenut ratsastaja.
Alexis af Enehjelm

Alexis Gustaf Maximilian af Enehjelm (2. lokakuuta 1886 Hämeenlinna – 19. heinäkuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja sekä radiokuuluttaja ja -toimittaja. 
Elämänvaiheet.
Enehjelmin vanhemmat olivat everstiluutnantti Gustaf Emil af Enehjelm ja Hedvig Mathilda Alfthan. Hän kävi Hämeenlinnan lyseota ja siirtyi sitten Haminan kadettikouluun valmistuakseen upseeriksi. Kadettikoulun lakkauttamisen jälkeen Enehjelm jatkoi opintojaan Helsingissä ja pääsi ylioppilaaksi 1906 (Nya svenska läroverket i Helsingfors). Opiskeltuaan muutamia vuosia humanistisia aineita Helsingin yliopistossa Enehjelm aloitti lauluopinnot ulkomailla. 
Enehjelm opiskeli vuosina 1909–1913 laulua Wienissä ja Münchenissä, piti ensimmäisen ulkomaisen konserttinsa Wienissä 1914 ja toimi vuosina 1914–1919 Helsingin musiikkiopistossa laulunopettajana sekä piti samanaikaisesti konsertteja. Vuosina 1919–1920 hän lauloi Suomalaisessa Oopperassa, minkä jälkeen hän oli kiinnitettynä Darmstadin hovioopperassa vuosina 1920–1924 ja sen jälkeen uudelleen Suomalaisessa Oopperassa vuoteen 1931. Enehjelm hallitsi noin 50 eri oopperaroolia. Lisäksi Enehjelm työskenteli vuodesta 1926 Yleisradiossa kuuluttajana ja toimittajana, ja sen myötä hänestä tuli yksi merkittävimmistä suomalaisista radiopersoonista. Jo ennen Yleisradion perustamista Enehjelm oli työskennellyt Suomen Radioyhdistyksen kuuluttajana ja ohjelmanhankkijana.
Vuodesta 1934 Alexis af Enehjelm toimi radion selostus- ja ajanvieteosaston päällikkönä. Reportaasiohjelmien saavuttamaa suurta suosiota hän arvioi: "Reportaasit välittävät meille jotain juuri sinä hetkenä tapahtuvaa, ja kuuntelijat niiden kautta tulevat kosketukseen elävän elämän kanssa. Reportaasitoiminta yhdistää mitä erilaisimmat kansalaiset toisiinsa: työmies tutustuu tieteen korkeimmalla huipulla kulkevaan oppineeseen, rikas tirehtööri tutustuu yksinkertaiseen rehtiin sotamieheen, balettineitonen vakavaan talonpoikaan ja uljas sotakenraali haaveilevaan runoilijattareen. Sitä paitsi radion silmä, mikrofoni – tai oikeastaan korva pääsee kaikkialle. Sen alue ulottuu Presidentinlinnasta Pelastusarmeijan yömajaan, vedenalaisesta sukellusveneestä Kallion kirkon torniin, rikospoliisin vankikopista itse arkkipiispan ympäristöön, tanssilattian riemusta ja remusta ulos kalmistojen kukkiin ja seppeleihin."
Enehjelm myös sävelsi yksinlauluja ja julkaisi vuonna 1919 novellikokoelman sekä romaanin "Giovanna går vilse" vuonna 1934. Hän suomensi lisäksi oopperatekstejä.
Radiotyönsä ansiosta Enehjelmistä tuli niin suosittu ja rakastettu, että hänen hautajaisiinsa 24. heinäkuuta 1939 Helsingin Hietaniemen kappelissa osallistui useita tuhansia ihmisiä ja siunaustilaisuus välitettiin kappelista kovaäänisten välityksellä yleisön kuultavaksi.
Alexis af Enehjelm oli naimisissa vuodesta 1917 Brita Constance Johanna Hisinger-Jägerskiöldin kanssa.
Paul Young

Paul Antony Young (s. 17. tammikuuta 1956, Luton, Bedfordshire) on englantilainen poplaulaja.
Ennen soolouraansa Young oli jäsenenä yhtyeissä Kat Kool &amp; The Kool Kats, Streetband ja Q-Tips. Vuonna 1982 hän lähti soolouralle ja julkaisi kaksi singleä "Iron Out The Rough Spots" ja "Love Of The Common People", jotka eivät olleet menestyksekkäitä. Kolmas single, joka oli cover Marvin Gayen klassikosta "Wherever I Lay My Hat (That's My Home)", sen sijaan nousi Isossa-Britanniassa listaykköseksi ja pysyi siellä kolme viikkoa.
Young menestyi ympäri Eurooppaa, sillä debyyttisooloalbumi "No Parlez" myi platinaa useissa maissa. Vuonna 1985 hän julkaisi singlen "Everytime You Go Away", josta tuli maailmanlaajuinen hitti.
Young esiintyi vuonna 1988 Nelson Mandelan 70-vuotissyntymäpäivän kunniaksi järjestetyssä konsertissa, jossa hän lauloi Crowded Housen kappaleen "Don't Dream It's Over". 1992 hän esitti kappaleen "Radio Ga Ga" yhdessä Queenin kanssa konsertissa, joka järjestettiin aiemmin menehtyneen Freddie Mercuryn kunniaksi.
Yksityiselämä.
Young tapasi malli Stacey Smithin vuonna 1983, he avioituivat vuonna 1987 ja saivat kolme lasta. Vaimo kuitenkin jätti Youngin toisen miehen vuoksi ja synnytti tälle lapsen. Aviopari Young ei kuitenkaan ollut eronnut ja Paul otti vaimonsa takaisin toisen miehen pojan kanssa. Vaimo Stacey kuoli tammikuussa 2018.
Kansankokous

Kansankokous on suuren joukon kokous. Joillakin kansankokouksilla on lainsäädäntövaltaa, ja ne ovat avoimia kaikille kansalaisille tulla pitämään puheita ja ehdottamaan lakeja, joista kokous sitten päättää äänestämällä.
Joitain kansankokouksia:
God Save the Queen (Sex Pistolsin kappale)

God Save the Queen on yksi brittiläisen punk-yhtyeen, Sex Pistolsin tunnetuimpia kappaleita. Se sai paljon kuuluisuutta, koska sen sanoitus pilkkaa Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan kuningasperhettä. 
Sex Pistolsin laulajan Johnny Rottenin sanoittama kappale aiheutti bändissä sisäistä kinaa muiden yhtyeen jäsenten ja basisti Glen Matlockin välille. Matlock ei halunnut kappaletta julkaistavan perustellen tätä sillä, että hänen äitinsä ei pitänyt sen sanoituksesta. Kappaleen nimi oli alun perin "No Future", mutta Rotten muutti sen sittemmin provosoivammaksi, aikaisempi versio on julkaistu bootlegalbumilla "Spunk". Kyseinen kappale herätti aikanaan paljon vihamielisyyttä englantilaisissa, joille kuningasperhe oli erittäin tärkeä, ja samanniminen kappale oli Yhdistyneen kuningaskunnan kansallislaulu Elisabet II:n hallitessa.
"God Save the Queen" -single julkaistiin 27. toukokuuta, 1977, ja seuraavan viikon aikana sitä myytiin 150 000 kappaletta. Se oli yksi aikansa myydyimpiä levyjä. Kappale on julkaistu myös samana vuonna yhtyeen ainoalla "virallisella" albumilla "Never Mind the Bollocks, Here's the Sex Pistols". Kappaletta olivat tekemässä Johnny Rotten, Paul Cook ja Steve Jones.
Kokoonpano.
Alun perin Sid Vicious soitti bassoraidan, mutta se poistettiin lopullisesta miksauksesta ja tilalle lisättiin Jonesin basso.
Rostra

Rostra oli Forum Romanumin puhujalava, joka sijaitsi kuurian rakennuksen vieressä. Sieltä pidettiin puheita paikalle kokoontuneille kansanjoukoille. Rakennelman nimi tulee siihen vuonna 338 eaa. kiinnitetyistä vihollislaivojen puskureista ("rostrum", monikossa "rostra").
Kuriton sukupolvi (vuoden 1957 elokuva)

Kuriton sukupolvi on Matti Kassilan ohjaama vuonna 1957 valmistunut elokuva, joka pohjautuu Mika Waltarin samannimiseen menestyskomediaan.
Alun perin 1930-lukua kuvanneen näytelmän helsinkiläisnuoriso on nyt ajankohdan mukaan lättähattuja ja villamyssymissejä, ja elokuvassa on useita rockin ja jitterbugin tahtiin tehtyjä musiikki- ja tanssikohtauksia. Elokuvan pääosissa näyttelevät Tauno Palo, Irma Seikkula, Maikki Länsiö ja Jussi Jurkka.
Juoni.
Helsinkiläiseen Varavaaraan perheeseen kuuluvat professori Reinhold Varavaaran lisäksi vaimo ja kolme aikuista lasta Kali, Japi ja Pelle. Professori-isällä ei ole tutkimustyönsä ohella aikaa pitää kurissa lapsiaan, eikä äitikään puutu näiden asioihin. Kali viettää railakkaita 21-vuotissyntymäpäiväjuhlia, joissa on mukana Pellen uusi tyttöystävä Marja. Professori ja Marja ihastuvat toisiinsa, mutta huomaavat aikaa myöten suhteensa olevan mahdoton.
Tausta.
Waltarin näytelmän "Kuriton sukupolvi" kantaesitys oli Tampereen teatterissa 1936, ja siitä tehtiin 1937 elokuvasovitus, jonka ohjasi Wilho Ilmari. 1950-luvun alussa Eino Salmelainen ohjasi Tampereen Työväen Teatterissa näytelmästä uuden version. Waltari oli tehnyt alkuperäiseen näytelmään joitakin muutoksia, Salmelainen sovitti sitä lisää ja Ritva Arvelo kirjoitti nuorison repliikit uudelleen stadin slangilla. Kun näytelmä menestyi hyvin, siitä päätettiin tehdä toinenkin elokuvaversio. Waltari ei ollut enää mukana elokuvan käsikirjoitustyössä.
Elokuvan ja alkuperäisen näytelmän juonessa on useita eroja. Näytelmässä Varavaaran poika Pelle on juoksija, mutta elokuva kuvattiin talvella, ja siksi hänestä tehtiin mäkihyppääjä. Näytelmässä professorin ja Marjan romanttiset kohtaukset tapahtuvat kesähuvilalla, mutta elokuvassa tähtitornissa. Elokuvassa on myös viittaus atomipommiin, kun professori perustelee, miksei ota vastaan ulkomailta tehtyä virkatarjousta. Näytelmässä esiin tullut nuorten poliittinen kapinointi on jätetty elokuvasta pois.
Elokuva oli ensimmäinen, jonka Matti Kassila ohjasi Waltarin tekstin pohjalta. Myöhemmin Kassila jatkoi Waltarin filmatisoimista Komisario Palmu -elokuvissa.
Arvioita.
Panu Rajala pitää Tauno Palon esittämää professori Varavaaraa taitavana roolityönä, jossa on enemmän ”räjähtävyyttä” ja kostonhalua kuin Uuno Laakson aikaisemmassa tulkinnassa vuoden 1937 elokuvassa. Professorin ja Marjan (Kaija Siikala) suhde on kuvattu hellästi ja inhimillisesti. Loppupuolella elokuvan ote Rajalan mielestä herpoaa, eikä professorin ryhdistäytymisessä ole kunnon pontta. Hän pitää elokuvaa nykyään enää kuriositeettina, joka kuvaa huvittavastikin 1950-luvun Helsinkiä ja sen nuorisoa. Myös Arto Pajukallion mukaan elokuvan rockin rytmi on tahattoman koominen.
Art House

Art House Oy on suomalainen kustannusyhtiö, johon kuuluvat kirjankustantamo Art House sekä sen yhteyteen myöhemmin liitetyt Kustannus Jalava ja Tietosanoma. Yhtiön pohjana on Paavo Haavikon vuonna 1975 perustama yritys, jonka alkuperäinen nimi oli Arthouse.
Art House osti vuonna 1988 Kustannus Oy Jalavan osakekannan kustantaja Markku Jalavalta ja Tietosanoma Oy:n liiketoiminnan Uusi Suomi -yhtiöiltä. Kustannus Jalava ja Tietosanoma ovat nykyisin Art House Oy:n aputoiminimiä.
Paavo Haavikko luopui Art Housen toimitusjohtajan tehtävästä vuoden 2002 alussa ja siirtyi yritysryhmän hallituksen puheenjohtajaksi. Art Housen toimitusjohtajaksi nousi Haavikon poika Heikki Haavikko.
Vuonna 2024 Heikki Haavikko myi Art Housen ja sen aputoiminimet Jalavan ja Tietosanomat Urpu Strellmanille, joka työskenteli Art Housessa vuosina 2005–2016 kustannustoimittajana ja kustannuspäällikkönä. Hän on yrityksen toimitusjohtaja
Kustannusohjelma.
Art House kustantaa sekä kotimaista että käännettyä yleistä tietokirjallisuutta yhteiskunnan, harrasteiden, tieteen, historian ja populaarikulttuurin alueilta. Kustantamolla on valikoimissaan myös kaunokirjallisuutta, erityisesti lasten- ja nuortenkirjallisuutta. Art Housen valkoinen tiedekirjasarja on tunnetuimpia suomalaisia tiedekirjojen julkaisusarjoja. Erityisen suuren suosion ovat vuosien varrella saavuttaneet myös elämäkerrat, lastenkirjallisuuden klassikoiden käännökset (esimerkiksi Roald Dahl, Frank L. Baum) ja viime vuosina nuorille suunnattu "Soturikissat"-sarja. Yrityksen toiminnan alkaessa 1980-luvulla se rahoitti myös dokumenttielokuvia ja muun muassa muutamaa Aki Kaurismäen varhaista elokuvaa, kuten "Calamari Unionia" (1985).
Jalava tunnetaan muun muassa sarjakuvien, sci-fin, fantasiakirjojen ja kauhun julkaisijana. Yrityksen vuonna 1982 perustanut Markku Jalava toimi eläköitymiseensä 30.10.2012 asti Jalavan kustannusjohtajana.
Tietosanoma on keskittynyt yritys- ja ammattikirjallisuuteen, muun muassa lain alan kommentaareihin. Lisäksi Tietosanoma järjestää koulutuspäiviä.
Dr. Feelgood (albumi)

Dr. Feelgood on yhdysvaltalaisen rock-yhtye Mötley Crüen viides studioalbumi. Se julkaistiin syyskuussa 1989. Albumi äänitettiin sekä miksattiin Kanadan Vancouverissa ja sen tuotti kanadalaistuottaja Bob Rock. Albumi oli yhtyeen ensimmäinen selvin päin nauhoitettu ja sen äänittäminen vei kuukausia, siinä missä vertailun vuoksi yhtyeen esikoislevy Too Fast for Love äänitettiin kolmessa päivässä. 
Singleistä menestyivät Billboardin listoilla parhaiten ”Dr. Feelgood” (6. sija), ”Don’t Go Away Mad (Just Go Away)” (13. sija), ”Without You” (13. sija) sekä ”Kickstart My Heart” (18. sija). Lisäksi albumi itsessään ylsi Billboard 200 -listan ykköspaikalle yhtyeen ensimmäisenä albumina. Suomen virallisella listalla albumi saavutti kuudennen sijan pysyen listalla yhteensä 11 viikon ajan. Dr. Feelgood on Mötley Crüen menestynein studioalbumi ja monet kriitikot sekä fanit pitävät sitä yhtyeen parhaimpana albumina.
Yleisradion konserttilähetyksessä Dr. Feelgood suomennettiin Tohtori Höpöoloksi tammikuussa 2017.
Taika-ampuja

Taika-ampuja, Noita-ampuja eli Paholaisen palkka-ampuja () on Carl Maria von Weberin säveltämä kolminäytöksinen ooppera. Se on säveltäjänsä opus 77; Friedrich Wilhelm Jähnsin kronologisessa luettelossa sen numerona on J. 277.
Henkilöt.
Paikka ja aika: Böhmerwald joskus 1600-luvun lopulla.
Synopsis.
Ensimmäinen näytös.
Max haluaa päästä ruhtinaan metsänvartijaksi, ei vähiten siksi että viran kylkiäisenä saa vaimokseen kauniin Agathen, eläkkeelle jäävän metsänvartijan tyttären. Ensin pitäisi kuitenkin voittaa ampumakilpailu, sillä metsänvartijan virka on avoinna vain voittajille. Max on hyvä ampuja mutta ei tarpeeksi hyvä voittaakseen. 
Kun Max murehtii ampumataitojensa puutteellisuutta, saapuu paikalle Kaspar, joka tarjoaa Maxille pari lasillista viiniä. Kaspar esittelee Maxille taikaluodin, jolla osuu aina maaliin. Max kiinnostuu taikaluodista ja kysyy, mistä niitä saa lisää. Kaspar kertoo, että niitä voi itse valaa keskiöisin, Susirotko-nimisessä paikassa. (Hän ei kerro sitä, että valamiseen tarvitaan paholaisen apua.)
Toinen näytös.
Agathe on huolissaan Maxista, joka ilmoittaa menevänsä keskiyöllä Susirotkoon metsästämään kauriita. Vallitsee pahaenteinen tunnelma. Kun Max saapuu Susirotkoon, on Kaspar jo paikalla, valmiina ohjaamaan luotien valamista. (Kaspar on aiemmin ehdottanut esimiehelleen paholaiselle, että Max tulisi hänen tilalleen paholaisen rengiksi. Lisäksi on sovittu, että seitsemäs valettu luoti on surmanluoti, joka ohjautuu sinne minne paholainen haluaa, kenties Agatheen?) Max alkaa valaa luoteja. Ympärillä alkaa tapahtua kaikenlaisia outoja ja pelottavia asioita. Kun Max valaa viimeisen luodin, ilmestyy paholainen hänelle. Max pyörtyy järkytyksestä.
Kolmas näytös.
Max ampuu kilpailussa taikaluotejaan ja osuu aina tarkasti maaliin. Sitten tulee seitsemännen luodin vuoro... Agathe on hermostunut, sillä hänellä on ollut epämääräisiä painajaisia ja kaikkialla näkyy huonoja enteitä... Max ampuu seitsemännen luotinsa... Luoti koukkaa kohti Kasparia, joka saa kuolettavan osuman. Paholainen ottaa Kasparin sielun haltuunsa. (Kaspar ei ollut ilmeisesti ottanut huomioon, että paholainen voi tappaa vain sellaisen ihmisen, joka on tietoisesti antautunut hänen valtaansa. Ja Kasparhan oli ainoa paikallaolija, joka tiesi täsmälleen taikaluotien perkeleellisen alkuperän.)
Max joutuu selittämään syyn luodin omituiselle lentoradalle. Hän tunnustaa, että luotien valaminen tehtiin hieman oudoissa olosuhteissa. Paikalle ilmestyvä erakko asettuu Maxin puolelle ja laittaa tapahtumat typerän ampumakilpailuperinteen syyksi. Paikallaolijat antavat Maxille anteeksi. Ja jos hän käyttäytyy vuoden ajan kunnolla, hän saa Agathen vaimokseen.
Peli-Karhut

Peli-Karhut (PeKa) on kotkalainen, vuonna 1945 Kymissä perustettu urheiluseura. Seura perustettiin nimellä Kymin Palloilijat palloilulajien erikoisseuraksi. Nimi vaihdettiin Karhulan kauppalan aikana Peli-Karhuiksi vuonna 1958. Seuran historian alkuaikoina lajivalikoimaan ovat kuuluneet jalkapallo, jääkiekko, jääpallo, pesäpallo, koripallo ja lentopallo. Nykyiseen lajivalikoimaan kuuluvat koripallo ja jalkapallo. 
Naisten koripallo.
Naisten koripallossa Peli-Karhut on pelannut SM-sarjassa kaudesta 1995–1996 lähtien. Joukkue on voittanut kahdeksan Suomen mestaruutta, vuosina 2007, 2008, 2011, 2018, 2019, 2021, 2022 ja 2023, sekä kolme hopeaa ja kuusi pronssia. Cup-mestaruuksia Peli-Karhuilla on neljä. Peli-Karhut pelasi kotipelinsä aiemmin Karhulan liikuntahallissa, mutta kaudesta 2010–2011 alkaen kotisalina on toiminut Steveco Areena, jossa Peli-Karhut pelasi jo aiemmin pudotuspelejään. 
Joukkueen päävalmentajana on toiminut Roope Mäkelä kaudesta 2016–2017 lähtien. Seppo Kurki toimi Peli-Karhujen päävalmentajana kaudesta 2003–2004 kauteen 2007–2008 ja kaudesta 2009–2010 kauteen 2015–2016. Hän toimi aikaisemmin myös Peli-Karhujen miesten edustusjoukkueen valmentajana vuodesta 1994 lähtien ennen ryhtymistään naisten edustusjoukkueen valmentajaksi. Kaudella 2008–2009 päävalmentajana oli Larry Pounds. Pounds oli joukkueen valmentajana myös voittamassa seuran ensimmäistä Cup-mestaruutta vuonna 2000. Mäkelän, Kurjen ja Poundsin lisäksi Peli-Karhujen SM-sarjajoukkueen päävalmentajina ovat toimineet kaudella 1995–1996 (SM-pronssia) ja 1998–1999 Petri Mikkola, 1996–1997 Mauri Laiho ja 1997–1998 Kari Sinijärvi.
Miesten koripallo.
Miesten koripallossa Peli-Karhut voitti Suomen Cupin vuonna 1979.
Miesten jalkapallo.
Miesten jalkapallossa Peli-Karhut on pelannut parhaimmillaan Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla viisi kautta vuosina 1957–1960 ja 1971. Kakkosdivisioonassa seura pelasi vuosina 1989–1992, jonka jälkeen kolmosdivisioonaa 1993–1998. Kauden 2006 päätteeksi seura päätti luopua 4. divisioonan paikastaan, jonka vuoksi 2007 seura ei osallistunut Kaakkois-Suomen piirin miesten sarjoihin.
Vuonna 2008 Peli-Karhut aloitti uudelleen 6. divisioonassa. Kauden päätteeksi seura nousi vuodeksi 2009 5. divisioonaan. Kaudella 2011 seura nousi 4. divisioonaan, mutta nostettiin kaudeksi 2012 suoraan 3. divisioonaan seuran saadessa Kotkan Reippaan luovuttaman sarjapaikan. Edustusjoukkueen lisäksi Peli-Karhuilla on nykyisin joukkueet A–D-junioreissa.
Seuran kasvatteja ovat muun muassa Jussi Kinnaslampi, Juho Nykänen, Tuomo Järvinen ja Jani Lauretsalo.
Lou Bega

David Lubega (paremmin tunnetaan nimellä Lou Bega, s. 13. huhtikuuta 1975 München) on saksalainen latinopop-laulaja. 
Bega sai monikulttuurisen kasvatuksen, sillä hänen äitinsä on kotoisin Sisiliasta ja isänsä Ugandasta. Hän vietti teini-ikänsä Miamissa.
Hänet tunnetaan erityisesti vuoden 1999 hitistään "Mambo No. 5", joka pohjautuu Pérez Pradon sävellykseen vuodelta 1949. "Mambo No. 5" saavutti maailmanlaajuisen menestyksen; ympäri Eurooppaan se sijoittui listakärkeen ja Yhdysvalloissa sitä soitettiin stadioneilla urheilutapahtumien yhteydessä. 
Elokuussa 1999 Bega saapui keikalle myös Suomeen, jossa hän esiintyi Puhdas Elämä Lapselle –konsertissa.
Samana vuonna hän julkaisi esikoisalbuminsa "A Little Bit Of Mambo", joka sisälsi "Mambo No. 5"n lisäksi hitit "1+1=2", "I Got a Girl" ja "Tricky". Albumia myytiin yksistään Yhdysvalloissa neljä miljoonaa kappaletta.
Vuonna 2001 julkaistiin hänen seuraava pitkäsoittonsa "Ladies And Gentlemen", joka sisälsi coverin Louis Priman hitistä "Just A Gigolo/I Ain't Got Noboby". Vuonna 2005 julkaistiin kolmas albumi, "Lounatic", jolta on julkaistu singlet "You Wanna Be Americano", joka on cover italialaislaulaja Renato Carosonen kappaleesta "Tu' vuo' fa' l'americano" sekä "Bachata".
Kranaos

Kranaos () oli kreikkalaisessa mytologiassa Ateenan kolmas kuningas. Hän syntyi autoktoonisesti maasta, ja hänen hallituskaudellaan tapahtui Deukalionin vedenpaisumus.
Hänen edeltäjänsä, Kekrops'in, ainoa poika oli kuollut jo isänsä elinaikana, jolloin hallitsijan kuoltua seuraajaksi nousi Kranaos, joka oli Ateenan vaikutusvaltaisin mies. Hänen puolisonsa oli Pedias, spartalaisen Myneksen tytär. He saivat kolme tytärtä: Kranai, Menaikhme ja Atthis. Siihen saakka maata oli kutsuttu "Aktaiaksi", mutta Atthiksen kuoltua hänen isänsä nimesi maan hänen kunniakseen Attikaksi.
Kranaoksen karkotti Attikasta hänen oma vävypoikansa Amfiktyon. Hän pakeni Lamptraihin, jossa Pausanias vielä näki hänen hautansa.
Toni Huttunen

Toni Huttunen (s. 12. tammikuuta 1973 Kuusankoski) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja. Huttunen edusti Suomen korkeimmalla sarjatasolla koko uransa Myllykosken Palloa.
Ura.
Huttunen kuuluu Sami Hyypiän ja Mika Hernesniemen ohella Voikkaan Pallo-Peikkojen menestyksekkääseen vuoden 1973 ikäluokkaan. Liigadebyyttinsä hän teki Myllykosken Pallon riveissä 13. heinäkuuta 1992 ottelussa Mikkelin Palloilijoita vastaan ja ensimmäisen liigamaalinsa 23. elokuuta 1992 FC Oulua vastaan. Hän onnistui maalinteossa 13 peräkkäisellä kaudella kunnes putki katkesi kaudella 2005. Kaudella 1996–1997 Huttunen vieraili lainasopimuksella Skotlannin 1. divisioonan Falkirkissä. Saman kauden aikana joukkueessa pelasi myös suomalainen Petteri Kaijasilta.
Huttunen voitti MyPassa Suomen cupin vuosina 1992, 1995 ja 2004. Kaudella 2005 hän saavutti joukkueineen Suomen-mestaruuden, jonka lisäksi hänellä on viisi SM-hopeaa ja kolme SM-pronssia. Kausi 2009 oli Huttusen 18-kautisen liigauran viimeinen. Hän on 441 ottelullaan eniten Veikkausliiga-otteluita pelannut ja pisimpään samaa seuraa edustanut pelaaja.
Suomen maajoukkuetta Huttunen on edustanut 11 kertaa. Debyyttinsä hän teki 21-vuotiaana 0–7-vierasvoitossa Viroa vastaan 26. lokakuuta 1994.
Toni Huttusen poika Anttoni Huttunen on myös Veikkausliigapallolija, joka aloitti Veikkausliigauransa kaudella 2021 KTP:n riveissä.
SAS Snowflake

Snowflake oli Scandinavian Airlines Systemin halpalentoyhtiö. Snowflaken reittiverkkoon kuuluivat kohteet Skandinaviassa ja eteläisessä Euroopassa, joihin lennettiin Tanskasta ja Ruotsista. Lennoilla oli mahdollisuus nauttia lisämaksullisista aterioista ja juomista. Yhtiö lopetti toimintansa 21.10.2004.
Focus (yhtye)

Focus on progressiivista rockia soittava alankomaalainen yhtye, joka perustettiin vuonna 1969 Amsterdamissa.
Ura.
Alkuperäinen yhtye.
Focusin perustivat vuonna 1969 Amsterdamissa laulaja-kosketinsoittaja-huilisti Thijs van Leer, basisti Martin Dresden ja Hans Cleuver. Yhtyeeseen liittyi pian kitaristi Jan Akkerman, jonka kanssa se julkaisi vuonna 1970 esikoisalbuminsa.
Yhtye tuli tunnetuksi kappaleestaan "Hocus Pocus", jossa on niin jodlausta, huilua, harmonikkaa kuin kitarasoolojakin. Yhtyeen ainoana vakituisena jäsenenä on pysynyt Thijs van Leer. Toinen yhtyeen pitkäaikainen vaikuttaja on ollut kitaristi Jan Akkerman. Tällä peruskaksikolla yhtye toimi yhtäjaksoisesti vuoteen 1976, jolloin Akkerman lähti yhtyeestä. Vuonna 1978 yhtye hajosi. Seuraavilla vuosikymmenillä Van Leer ja Akkerman esiintyivät joitakin kertoja yhdessä, joskus jopa Focus-yhtyeen nimellä.
Yhtyeen lukuisista miehistön vaihdoksista huolimatta peruskokoonpanona voidaan pitää vuosien 1971–1974 miehistöä, johon van Leerin ja Akkermanin lisäksi kuuluivat rumpali Pierre van den Linden ja basisti Bert Ruiter. Van den Lindenin ollessa mukana ilmestyivät yhtyeen arvostetut studioalbumit "Moving Waves" (tunnettu kappaleesta "Hocus Pocus") ja "Focus 3" (tunnettu kappaleesta "Sylvia"), sekä konserttitaltiointi "At the Rainbow", Ruiter taas oli mukana vuoden 1973 "Focus 3:sta" vuoden 1978 "Focus con Proby" -albumiin saakka.
Virallisten levytysten lisäksi yhtyeen levy-yhtiö, Sire Records, on julkaissut vuonna 1977 "Ship of Memories" -nimisen albumin, joka sisältää viimeistelemätöntä musiikkia Focus-yhtyeen harjoituksista vuosilta 1973–1974. Musiikki oli ollut tarkoitus julkaista "Focus 3" -albumin jälkeisenä albumina. Yhtyeen tuottajana toiminut Mike Vernon kirjoitti levynkansitekstit. Vernon väitti, että Akkermanin mielenkiinnon puute oli syynä siihen, että alkuperäinen albuminjulkaisuprojekti kaatui. "Ship of Memories" tuli julkaistuksi vain Vernonin aktiivisuuden vuoksi. Nimikappale on rumpali Pierre van der Lindenin sävellys.
Yhdysvaltalainen laulaja P. J. Proby, kitaristit Eef Albers ja Philip Catherine sekä loput muusikot Akkermanin lähdön jälkeisestä yhtyeestä julkaisivat vuonna 1978 levyn "Focus con Proby". Levy sai heikohkot arvostelut, eikä tämä 1970-luvun lopun yhtyekokoonpano ollut pitkäikäinen. Vuonna 1978 Focus yhtyeenä lakkasi olemasta. Seuraavilla vuosikymmenillä Focus teki joitakin nostalgiaesiintymisiä. Lisäksi Van Leer ja Akkerman tekivät vuonna 1985 studiomuusikoiden kanssa "Focus"-nimisen levyn.
Uuden vuosituhannen uusi inkarnaatiio.
Vuonna 2001 Van Leer perusti Focus-yhtyeen uudelleen Focus tribute bandin jäsenten kanssa: kitaristi Jan Dumée, basisti Bobby Jacobs ja rumpali Bert Smaak. Tuloksena oli hyvät arvostelut saanut Focus 8 -albumi ja maailmankiertue. Jan Duméen ja Akkermanin kitaroinnit muistuttavat toisiaan. He ovat myös ilmaisseet keskinäisen arvostuksen toisiaan kohtaan. Dumee lähti yhtyeestä vuonna 2004, samoin kuin rumpali Smaak. Vuonna 2005 Pierre van der Linden palasi yhtyeen rumpaliksi. Kitaristi Niels van der Steenhoven liittyi yhtyeeseen kesäkuussa 2006.
Jäsenet.
Kokoonpano 1969–1976.
Basso
Rummut
Kokoonpano 2001–.
Rummut
Kitara
Agrios

Agrios oli kreikkalaisessa mytologiassa Porthaonin, Kalydonin kuninkaan, poika ja Oineuksen veli.
Hänen vaiheistaan on olemassa kaksi erilaista versiota.
Hyginuksen versio.
Oineuksen menetettyä lapsensa Kalydonin metsästyksen tapahtumien seurauksena, Agrios näki veljensä heikkouden ja ajoi tämän pois valtakunnastaan hallitakseen sitä itse. Kun Diomedes, Tydeuksen ja Deipylen poika, kuuli Troijan kukistumisen jälkeen isoisänsä ahdingosta hän saapui Aitoliaan Stheneloksen, Kapaneuksen pojan kanssa ja taisteli Agrioksen pojan Lykopeuksen kanssa ja tappoi tämän. Tämän jälkeen hän karkotti Agrioksen maasta ja palautti Oineuksen takaisin valtaan. Agrios tappoi myöhemmin itsensä maanpakonsa aikana.
Apollodoroksen ja Pausaniaksen versio.
Agrioksen pojat (Thersites, Onkhestos, Prothoos, Keleutor, Lykopeus, Melanippos), riistivät valtakunnan Oineukselta ja antoivat sen isälleen Agriokselle. Lisäksi he vangitsivat ja kiduttivat Oineusta. Diomedes saapui maahan salaa Alkmaionin kanssa ja tappoi kaikki Agrioksen pojat Thersitestä ja Onkhestosta lukuun ottamatta, jotka olivat paenneet aiemmin Peloponnesokselle. Koska Oineus oli vanha, Diomedes antoi valtakunnan Andraimonille.
Bad Buchau

Bad Buchau on pieni kylpyläkaupunki Baden-Württembergin osavaltiossa, Saksassa. Kaupungin pinta-ala on 23,8 neliökilometriä, ja siellä oli kesäkuun 2022 lopussa 4 533 asukasta. Se sijaitsee lähellä Federseejärveä.
Bad Buchau muodostaa yhdeksän sitä ympäröivän kunnan kanssa kuntayhtymän: Alleshausen, Allmannsweiler, Betzenweiler, Dürnau, Kanzach, Moosburg, Oggelshausen, Seekirch ja Tiefenbach.
Albert Einsteinin suvun historia alkaa Buchausta.
Sun Air of Scandinavia

Sun Air of Scandinavia on Billundissa kotipaikkaansa pitävä tanskalainen lentoyhtiö, jonka kotikenttä on Billundin lentoasema.
Historia.
Lentoyhtiö aloitti toimintansa vuonna 1978. Aluksi se lensi taksi- ja charter-lentoja ja aloitti reittilennot vuonna 1987. Vuodesta 1996 se on lentänyt British Airwaysin tunnuksilla franchise-sopimuksen nojalla. Sun Air on Oneworld-allianssin yhteistyöjäsen. Lentoyhtiö työllistää 175 henkilöä.
Laivasto.
Heinäkuussa 2016:
Javi

Javi on yleinen espanjalainen etunimi. Se on usein lyhenne Javierista.
Tunnettuja Javi-nimisiä henkilöitä: