K. V. Vaulo

Kaarle Vihtori Vaulo (vuoteen 1902 Eriksson, 31. toukokuuta 1871 Helsinki – 21. huhtikuuta 1918 Tyrväntö) oli suomalainen opettaja ja kansakouluntarkastaja. Hän oli yksi lyhytikäiseksi jääneen Sosialidemokraattisen opettajaliiton perustajista. Sisällissodan aikana Vaulo teki yhteistyötä punaisten kanssa, mutta joutui lopulta heidän surmaamakseen ja päätyi sodan jälkeen valkoisten vapaussankarien joukkoon.
Elämä.
Opinnot ja työura.
K. V. Vaulo syntyi entisen Suomen kaartin sotilaan ja Helsingin kaupungin metsänvartijan Karl Gustaf Erikssonin perheeseen. Vaulo kirjoitti ylioppilaaksi Porin lyseosta 1893, jonka jälkeen hän suoritti Helsingin yliopistossa opettajakandidaattitutkinnon 1898 ja valmistui filosofian maisteriksi 1907. Opiskeluaikoinaan Vaulo vaikutti raittiusliikkeessä avustaen muun muassa Raittiuden Ystävien julkaisemaa "Aamunairut"-lehteä. Vuosina 1898–1900 hän toimi Keski-Suomen kansanopiston johtajana. Pari vuotta kestäneiden viransijaisuuksien jälkeen Vaulo työskenteli kansakouluntarkastajana Alavuden kansakoulupiirissä 1906–1915 ja Hämeenlinnan piirissä 1915–1918.
Vuola opiskeli myös psykologiaa Pietarissa. Opintomatkoillaan hän tutustui Ison-Britannian ja Keski-Euroopan koululaitoksiin sekä Norjan ja Tanskan kansanopistoihin. Kansakouluntarkastajana työskennellessän Vaulo kirjoitti aktiivisesti "Opettajain Lehteen" ja kuului "Työkoulu"-lehden toimituskuntaan. Vaulo kritisoi koulujen uskonnonopetusta sekä ajoi kirkon ja valtion eroa. Lisäksi hän vaati kansakoululaitoksen uudistamista muun muassa alakoulun ja jatkoluokkien perustamisella. Vuonna 1914 Vaulo julkaisi opettajille suunnatun humaanin kasvatusoppaan "Uusi henki koulukurissa", jossa hän vastusti ruumiillista kuritusta ja esitti nykyaikaisia kasvatuskeskusteluja. Vaulon näkemysten mukaan pääperiaatteena tuli olla opettajan ja oppilaiden molemminpuolinen kunnioitus ja arvostus, eikä opettaja ollut erehtymätön auktoriteetti. Vaulo suomensi sveitsiläisen pedagogin Johann Heinrich Pestalozzin tuotantoa sekä tanskalaisen N. F. S. Grundtvigin elämäkerran Yrjö Veijolan kanssa.
Sisällissota.
Vaulo oli aluksi perustuslaillinen, mutta liittyi sosialidemokraatteihin tutustuttuaan opintomatkoillaan sosialismia kannattaneisiin opettajiin. Syksyllä 1917 hän oli perustamassa Sosialidemokraattista opettajaliittoa. Vaulo hyväksyi periaatteessa vallankumouksen, mutta sisällissodan käynnistyttyä hän kavahti syntyneitä väkivaltaisuuksia. Vaulo vietti sodan kotonaan Tyrvännön Retulansaaren Ylikartanossa, jossa lehtitietojen mukaan majaili myös punakaartilaisia. Helmikuun alussa kansanvaltuuskunta pyysi Vauloa Koulutoimen ylihallituksen korvaajaksi perustamansa kouluneuvoston jäseneksi, mutta hän kieltäytyi vedoten sydänvaivoihinsa sekä haluttomuuteensa muuttaa Helsinkiin. Kansanedustaja Hulda Salmelle lähettämässään kirjeessä Vaulo kuitenkin paljastaa todelliseksi syyksi pettymyksensä punaisten hallintoon. Hieman myöhemmin kouluneuvosto antoi hänen tehtäväkseen laatia julkaisematta jääneen kirjasen "Yhteiskunta, koulu ja opettajat". Maaliskuun puolivälissä Vauloa pyydettiin jäseneksi koululaitoksen uudistamista suunnittelevaan komiteaan, josta hän niinikään kieltäytyi. Sodan aikana Vaulon kirjoituksia julkaistiin työväenlehdissä eri nimimerkeillä. Hänen viimeinen ”Koulumies”-nimimerkillä kirjoittamansa artikkeli julkaistiin "Työmiehessä" päivää ennen Helsingin valtausta.
Vallan vaihduttua Vaulo hakeutui Helsinkiin ja liittyi suojeluskuntaan. Kouluhallituksen ylijohtajan apulainen K. A. Franssila piti Vauloa opportunistina, joka ansaitsi rangaistuksen yhteistyöstään punaisten kanssa ja teki ilmiannon, jonka seurauksena hänet erotettiin välittömästi Helsingin suojeluskunnasta. Vaulo palasi rintamalinjan yli kotiinsa Tyrväntöön, joka oli edelleen punaisten hallussa. Huhtikuun jälkipuoliskolla punaisten esikunta määräsi Vaulon kuulusteluihin Hämeenlinnaan, mutta hän kieltäytyi lähtemästä. Kolmatta kertaa käskyn toistamassa käyneet punakaartilaiset ampuivat lopulta yhteistyökyvyttömän Vaulon kotonaan sunnuntaiaamuna 21. huhtikuuta. Toukokuussa hänet haudattiin juhlallisissa seremonioissa Tyrvännön hautausmaalle yhdessä viiden pitäjässä surmatun valkoisen kanssa. Sodan jälkeen Vaulo pääsi myös H. J. Boströmin toimittamaan kirjaan "Sankarien muisto", joka sisältää ”Suomen itsenäisyyden ja vapauden puolesta henkensä antaneiden” elämäkertoja.
Perhe.
Vaulon puoliso oli Ylikartanon omistajasukuun kuulunut opettaja Aliina Maria ”Maija” Rantanen (1872–1971), jonka isoisä oli valtiopäivämies Matti Retula. Pariskunnalla oli kolme lasta.