tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Eläinmaantieteellinen alue

Eläinmaantieteellinen alue on eläimistöltään samankaltainen alue maapallolla. Eläinmaantieteellisten alueiden eläimistön eroihin ovat vaikuttaneet etenkin mannerliikunnot, joiden seurauksena mantereet ovat välillä olleet biologisesti eristäytyneinä pitkän aikaa, mikä on johtanut niille tyypillisen eläimistön kehittymiseen. 
Maapallo jaetaan tavallisesti kuuteen eläinmaantieteelliseen alueeseen Alfred Russel Wallacen 1800-luvulla tekemän työn mukaan. Hän oli ensimmäinen joka havaitsi, että kokonaiset eläinten ryhmät saattavat esiintyä vain tietyllä eläinmaantieteellisellä alueella.
Eläinmaantieteelliset alueet.
Yleensä maapallo jaetaan näihin kuuteen eläinmaantieteelliseen alueeseen:
WWF:n mukaan on vielä oseaninen alue ja antarktinen alue.
Diego Placente

Diego Rodolfo Placente (s. 24. huhtikuuta 1977 Buenos Aires, Argentiina) on argentiinalainen jalkapalloilija, joka pelasi kotimaansa lisäksi Saksassa, Espanjassa, Ranskassa ja Uruguayssa. 176 senttimetriä pitkän Placenten pelipaikka oli vasen laitapuolustaja. Hänellä on myös Espanjan kansalaisuus.
Placente aloitti ammattilaisuransa kaudella 1996–1997 Argentinos Juniorsin joukkueessa. Kahden ja puolen kauden jälkeen hän siirtyi yhteen maan mahtiseuroista, River Plateen. River Platessa hän pelasi kaksi kokonaista kautta ja kaksi vajaata, kunnes siirtyi kesken kauden 2000/01 saksalaiseen Bayer 04 Leverkuseniin. Leverkusenissa vietettyjen neljän ja puolen kauden aikana Placente nousi yhdeksi parhaista Euroopassa pelaavista pelaajista pelipaikallaan. Hän oli seuran runkopelaajia aina vuoteen 2005 saakka, jolloin hän siirtyi Bayer 04:sta Primera Divisiónin Celta Vigoon.
Placenten ura espanjalaisseurassa jäi kahteen kauteen. Kaudeksi 2007-08 hän palasi kotimaahansa CA San Lorenzoon. 14 ottelun visiitti Argentiinassa jäi lyhyeksi ja kesällä 2008 Placente palasi Eurooppaan, tällä kertaa Ranskan liigassa pelaavan FC Girondins de Bordeaux'n paitaan.
Argentiinan maajoukkueessa Placente pelasi 22 maaottelua, joista ensimmäisen joulukuussa 2000 Meksikoa vastaan. Hän oli mukana vuoden 2002 MM-kisoissa ja pelasi avauskokoonpanossa kahdessa Argentiinan kolmesta ottelusta.
S/S Lokki

S/S Lokki on vuonna 1913 rakennettu suomalainen sisävesihöyrylaiva. Laiva toimi ammattiliikenteessä matkustaja-aluksena vuoteen 1971 asti. Samana vuonna laiva muutettiin halkokäyttöisestä öljykäyttöiseksi. 
Laiva upposi Laitaatsillan telakalla vuonna 1997. Laiva nostettiin maalle loppuvuodesta 2005. Siitä purettiin kaikki puurakenteet ja seinät. Aluksen kunnosti sen nykyinen omistaja Parasteam Finland Oy. Aluksen runko, höyrykone ja kattila on korjattu Billnäsissä, kansirakenteet ja sähköt ym. rakennettiin Helsingissä Hietalahdessa. Alus valmistui 2016 ja 2017 rekisteröitiin kaupalliseksi matkustaja-alukseksi kotimaa 2 alueelle.
Tekniset tiedot.
Aluksen höyrykattilan tuubien uusimiseen on museovirasto vuonna 2014 myöntänyt 9 000 euroa.
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Kiiltokuva

Kiiltokuva on kiiltävälle paperille painettu tai kiiltäväksi lakattu värillinen painokuva, joka on stanssattu kuva-aiheen reunoja myöten ja useimmiten korkopuristettu eli preeglattu siten että reliefi korostaa kuva-aiheen muotoja. Tyypillisesti kiiltokuvat ovat noin tulitikkurasian kokoisia. Yleisiä kiiltokuvien aiheita ovat enkelit, kukat, lapset ja eläimet. Joskus aiheina käytetään osia tunnetuista taideteoksista, esimerkiksi Rafaelin enkeli. Myös populaarikulttuuri on ollut kuvien aiheena, esimerkiksi Disneyn hahmoista on tehty kiiltokuvia.
Kielikuvana kiiltokuva tarkoittaa epätodellisen ihannoivaa sanallista tai kuvallista esitystä jostakin henkilöstä tai asiasta.
Historiaa.
Kiiltokuvia alettiin painaa 1800-luvun keskivaiheilla monivärisen kivipainotekniikan kehityksen myötä. Niiden synnynmaaksi arvellaan Saksaa. Vanhimmissa kiiltokuvissa on kukka-aiheita, kuten lemmikkiseppeleen ympäröivät, toisiaan puristavat kädet. 1870-luvulla alettiin suosia aiheina lapsia ja lapsenhahmoisia enkeleitä sekä lemmikkieläimiä. Vuosisadan lopulla yleistyivät tunnettujen tarinoiden aiheet, kuten Robinson Crusoe.
Kiiltokuvia käytettiin ensin leike- ja päiväkirjojen koristeina. Kiiltokuvat liittyivät myös muistokirjan pitoon: ystävän muistokirjaan kirjoitetun ”värssyn” kuvitukseksi piti luovuttaa yksi kiiltokuva. Silkkinauhaan ripustettuja kiiltokuvia käytettiin kirjanmerkkinä. Jouluisin niitä käytettiin kuusenkoristeina joko sellaisenaan tai koristekaramellin kääreeseen liimattuna.
1900-luvun lapset saattoivat välitunneilla ja vapaa-aikoinaan harrastaa kiiltokuvien vaihtamisleikkiä, jossa kouluvihon kahtia taitettujen lehtien sisällä säilytettiin kussakin yhtä kiiltokuvaa. Arvonnan kaltaisessa vaihtoleikissä piti osoittaa mistä lokerosta haluaa luovuttamansa kiiltokuvan tilalle toisen. Vihon yksi lokero saattoi olla kuvaton ”kassa”, jonka osuessa kohdalle menetti kiiltokuvansa saamatta mitään tilalle.
Nykyisin kiiltokuvat ovat suosittu nostalginen keräilyharrastuksen kohde myös aikuisille.
S/S Norrkulla

S/S Norrkulla on tilausristeilyjä Helsingin Pohjoisrannasta tekevä höyrylaiva. Alus oli alkuperäiseltä nimeltään S/S Nagu, risteili aiemmin Savonlinnan lähivesillä sisävesihöyrylaivana nimellä "Figaro". Vuonna 1919 laivan runkoa pidennettiin keskeltä 3,84 metrillä. Pääkannen hyttien yläpuolelle rakennettiin siltakansi, johon tuli myös ruorihytti. Laivan kylkiin lisättiin valkoiset sivupellit, joihin tuli myös ikkunat. Laivan kattilassa tapahtui vaipan repeämä 70-luvulla jonka johdosta käyttöpaine on alennettu 9,5:stä seitsemään baariin. Laiva on kunnostettu viimeisimmän omistajanvaihdoksen jälkeen perusteellisesti vuosina 2005–2011. Mm. kaikki laivan salongit ja aurinkokansi on kunnostettu, korsteeni on uusittu, höyrykattila on peruskorjattu ja höyrykoneen suihkulauhdutin on korvattu uudella pintalauhduttimella (v. 2011).
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Valmistus.
Jakob Nordqvist, Otto ja Carolus Wrede, Wiktor Henriksson ja Sigurd Möller perustivat 3. joulukuuta 1911 Ångbåts Ab Nagu -yhtiön Turussa, minkä tehtävänä oli turvata saaristoliikenne Turusta Nauvoon. Varustamo tilasi jo ennen virallista perustamista Joroisista Tehtaat Lehtoniemi &amp; Taipale Fabrikerilta aluksen, joka saapui uutena Turkuun marraskuussa 1911. "S/S Nagu" aloitti liikennöinnin välittömästi katsastusten jälkeen.
Palvelus.
Alus liikennöi kolmasti viikossa Turusta Nauvoon muun muassa reittiä Turku-Haarla-Mustfinnö-Prostvik-Pensar-Kirjais-Berghamn-Nötö. Se teki myös viikonloppuisin risteilyjä Jurmoon ja Nötöön. Yhtiö ajautui konkurssiin ja alus myytiin pakkohuutokaupassa 28. toukokuuta 1915 Ab Vulcanille Turkuun 41 tuhannella markalla. Alus luovutettiin kuitenkin vasta 12. kesäkuuta. Venäläisten pakko-otettua aluksen ensimmäisen maailmansodan vuoksi se oli "Njurokiksi" nimettynä Saaristomerellä huoltoaluksena. Alus myytiin 30. syyskuuta 1918 Norrkulla Ab:lle Helsinkiin 275 tuhannella markalla.
Zamora-palkinto

Zamora-palkinto () on Espanjan jalkapalloilussa kauden parhaalle maalivahdille myönnettävä palkinto. Sitä on jakanut urheilulehti "Marca" vuodesta 1959, mutta myös aiempien vuosien tilastot on sittemmin julkaistu. Palkinto on nimetty maalivahti Ricardo Zamoran mukaan.
Palkinnon voittaa maalivahti, jolla on vähiten päästettyjä maaleja suhteessa pelattuihin otteluihin. Maalivahdin on lisäksi täytynyt pelata kauden aikana vähintään 60 minuuttia vähintään 28 ottelussa. Aiemmin raja on ollut matalampi johtuen joukkueiden vähäisemmästä määrästä. Eniten parhaan maalivahdin titteleitä on voittanut Antoni Ramallets, viisi.
Kauden parhaalle maalintekijälle myönnettävä vastaava palkinto on nimeltään Pichichi.
Fabricio Coloccini

Fabricio Coloccini (s. 22. tammikuuta 1982 Córdoba, Argentiina) on argentiinalainen jalkapalloilija, joka on edustanut muun muassa espanjalaista Deportivo de La Coruñaa ja englantilaista Newcastle Unitedia. 183 senttimetriä pitkän Coloccinin pelipaikka on keskuspuolustaja. Hiustensa vuoksi Coloccinin lempinimi on Enrulado ().
Coloccini aloitti ammattilaisuransa Boca Juniorsissa kaudella 1998–1999. Jo seuraavalla kaudella hän teki sopimuksen italialaisen suurseuran AC Milanin kanssa. Pelipaikkaa milanolaisjoukkueessa ei kuitenkaan auennut, ja Coloccinia kierrätettiin lainasopimuksilla useissa seuroissa. Ensin hän pelasi kotimaassaan San Lorenzossa, sitten Espanjassa Alavésissa, Atlético de Madridissa ja Villarrealissa. Ensimmäisen ja myös viimeiseksi jääneen ottelussa Milanissa hän pelasi kaudella 2004–2005, vaikka seura oli omistanut hänet jo vuosien ajan. Kesken tuon kauden Coloccini siirtyi Deportivo de La Coruñan riveihin. Coloccini siirtyi Newcastle Unitediin 16 miljoonan euron siirtosummalla, nelivuotisella sopimuksella.
Coloccini on pelannut Argentiinan maajoukkueessa 39 ottelua ja tehnyt niissä yhden maalin vuosina 2003–2013. Debyyttinsä hän teki huhtikuussa 2003 Libyaa vastaan pelatussa ottelussa. Hän oli mukana MM-kilpailuissa 2006, joissa hän pelasi yhdessä alkulohko-ottelussa ja tappiollisessa puolivälieräottelussa Saksaa vastaan, sekä Ateenan olympialaisissa 2004, joissa Argentiina voitti olympiakultaa.
Kanada-malja

Kanada-malja on jääkiekon SM-liigan kiertopalkinto, jonka saa pudotuspelien voittajajoukkue eli Suomen mestari. Sen lahjoitti Kanadan suomalaisyhteisö Suomen jääkiekkoliitolle järjestämänsä keräyksen myötä vuonna 1950. Keräyksen organisoi kanadansuomalainen liikemies Arne Ritari. Palkinto jaettiin ensi kerran vuonna 1951, ja vuoteen 1975 asti se jaettiin SM-liigan edeltäjän SM-sarjan voittajajoukkueelle.
Alun perin maljan laattoihin merkittiin ainoastaan mestarijoukkueen nimi ja vuosiluku, mutta SM-liigan perustamisesta lähtien siihen on kirjattu myös pelaajat. Mestaruuslaattaan saa nimensä, kun on pelannut kolmasosan kauden otteluista. Maljaa on jouduttu korottamaan useaan otteeseen ja vuonna 2013 se alkoi olla maksimikoossaan. Tuolloin sanottiin, että ongelma joudutaan ratkaisemaan lähivuosina, sillä 17-kiloisen maljan on sanottu olevan hankala pideltävä erityisesti silloin, kun pelaaja nostaa sen harteilleen.
Kanada-maljasta tehtiin vuonna 1991 kopio, ja alkuperäinen annettiin näytteille Tampereella sijaitsevaan Suomen Jääkiekkomuseoon. Voittajajoukkue saa voitetun finaalin jälkeen jäälle aidon Kanada-maljan, minkä jälkeen se vaihdetaan kopioon. Alkuperäisen maljan on arvioitu olevan hopeoitua kuparia tai uushopeaa, kun taas kopio on kokonaan hopeaa.
S/S Paul Wahl

S/S Paul Wahl on Savonlinnasta risteilevä, vuonna 1919 rakennettu sisävesihöyrylaiva. Laivan aikaisemmat nimet ovat "Paasivesi", "Joensuu", "Mikkeli" ja "Vehmersalmi".
Kesällä 2022 S/S Paul Wahl liikennöi reiteillä Savonlinna-Kuopio, Savonlinna-Joensuu ja Savonlinna-Lappeenranta. 
Tekniset tiedot.
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
S/S Punkaharju

S/S Punkaharju on Savonlinnasta tilausristeilyjä tekevä sisävesihöyrylaiva. Aluksen on suunnitellut Varkauden Lehtoniemen telakalla oppinsa saanut Eemil Kiiveri. Hän piirsi laivan rungon sellaiseksi, että se tarvitsee mahdollisimman pienitehoisen koneen kulkeakseen. Alus vaurioitui tulipalossa vuonna 1913, jolloin mm. höyrykone vaihdettiin tehokkaammaksi. Alus osallistui sota-aikana evakuointikuljetuksiin. Höyrylaiva S/S Punkaharju siirtyi takaisin Savonlinnaan vuonna 1999. Aluksen Omistaa LP Management Oy.
Tekniset tiedot.
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Zamora

Zamora voi tarkoittaa seuraavia:
Zamora on myös seuraavassa lueteltujen paikkojen ja henkilöiden nimi.
Joukkoyksikkö

Joukkoyksikkö on asevoimiin kuuluva osa, kuten esimerkiksi maavoimissa pataljoona tai rykmentti. Joukkoyksikkö jakaantuu pienempiin perusyksikköihin. Vastaavasti joukkoyksikkö kuuluu aina tiettyyn joukko-osastoon. Suomen puolustusvoimissa joukkoyksikön tärkeimpänä vastuualueena on rauhan aikana koulutus ja sen toteuttaminen. Valmiuteen ja varuskunnallisiin tehtäviin liittyvät kysymykset hoitaa joukko-osasto, henkilökysymykset taas joko joukko-osasto tai perusyksikkö. 
Joukkoyksiköiden nimet vaihtelevat suuresti. Tyypillisin nimi on pataljoona. Muita nimiä ovat
Rykmentti joukkoyksikkönä.
Rykmentit voivat olla joko joukko-osastoja tai joukkoyksiköitä. Yleensä rykmentit, jotka ovat samalla paikkakunnalla jonkin toisen joukkoyksikön kanssa on yhdistetty joukko-osastoksi 1990-luvulla. Näin on käynyt muun muassa kaikille tykistörykmenteille. Toisaalta eräät yhtä aselajia kouluttavat joukko-osastot on nimetty rykmenteiksi. Näin on käynyt viimeksi Pioneerirykmentille.
Esimerkiksi Karjalan tykistörykmentti on nykyään joukkoyksikkö ja toimii Karjalan Prikaatin alaisuudessa.
Sodan aikana joukkoyksikkö muodostuu tärkeäksi jaotukseksi, sillä joukkoyksikön komentajille on annettu puolustustilalaissa laajat sotilaalliset valtuudet sodankäynnin kannalta tarpeellisiin toimiin.
S/S Savonlinna

S/S Savonlinna on Savonlinnasta risteilevä sisävesihöyrylaiva, jonka kotisatama on Savonlinnan museon laituri Riihisaaressa. Alusta on ulkoasultaan palautettu vuoden 1927 asuun, ja sitä on käytetty myös Savonlinnan kaupungin edustustehtävissä. Alus kuuluu Savonlinnan museon kokoelmiin.
Tekniset tiedot.
Alus ei kuulu Museoviraston perinnelaivarekisteriin, mutta se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Håkan Spik

Ulf Håkan Spik (s. 18. elokuuta 1951) on suomalainen kestävyysjuoksija. Hän edusti seuratasolla IK Kronan -seuraa. Hänen valmentajansa oli Bengt Hellsten.
Urheilu-ura.
Håkan Spikilla on kymmenen henkilökohtaista SM-mitalia, joista viisi on kultaa. Spik osallistui kahdesti olympialaisten maratonille, 1976 Montrealissa ja 1980 Moskovassa. Hänen ennätyksensä on 2.13.57, juostu 3. toukokuuta 1980 Itä-Saksassa.
 Maraton, 1976 (2.17.47,4)
 Maraton, 1977 (2.14.11,6)
 Maraton, 1978 (2.16.20,3)
 Maraton, 1983 (2.17.53)
 5 000 metriä, 1981 (13.40,63)
 10 000 metriä, 1981 (28.08,31)
 Maraton, 1989 (2.20.46)
 10 000 metriä, 1977 (28.21,95)
 Maraton, 1981 (2.20.00)
 5 000 m, 1978 (13.56,79)
1976, maraton (16:s, 2.17.50,6)
1980, maraton (32:s, 2.22.24)
 1977 52:s
1978, maraton (keskeytti)
Steve Halliwell

Stephen Harold "Steve" Halliwell (19. maaliskuuta 1946 Bury, Lancashire – 15. joulukuuta 2023 Leeds, West Yorkshire) oli brittiläinen näyttelijä. Hänet tunnetaan Zak Dinglen roolista televisiosarjassa Emmerdale.
Nuoruus.
Halliwell syntyi Buryssä vuonna 1946. Hän oli nuorena paperitehtaassa töissä ja teki erilaisia sekatyömiehen hommia. 17-vuotiaana Halliwell muutti pois kotoaan, mutta pian tämän jälkeen hänen alkoholinkäyttönsä alkoi riistäytyä hallinnasta ja hän päätyi asumaan kadulla. Alkoholimyymälävarkaudesta seuranneen vankeustuomion ja isänsä kuoleman jälkeen Halliwell päätti hakea uutta suuntaa elämälleen ja haki teatterikouluun Lontooseen.
Ura.
Valmistuttuaan Halliwell näytteli teattereissa Lontoossa ja Oldhamissa. Televisioensiesiintymisensä hän teki televisionäytelmässä "Daft Mam Blues" vuonna 1977. 1980-luvulla Halliwell esiintyi myös televisiosarjoissa "Kaikenkarvaiset ystäväni" ja "The Practise". Työt näyttelijänä kuitenkin vähenivät: Halliwell sairastui masennukseen ja jatkoi juomistaan, joka johti talousvaikeuksiin ja lopulta avioliiton päätymiseen. Roolien puutteessa Halliwell alkoi kirjoittaa, ja syntyi näytelmä, joka perustui hänen omiin kokemuksiinsa köyhyydestä.
Vuonna 1994 Halliwellia pyydettiin koe-esiintymään Zak Dinglen rooliin televisiosarjaan "Emmerdale". Halliwellin roolihahmo Zak oli siankasvattaja ja Dinglejen perheen pää, joka oli alun perin väkivaltainen, mutta pehmeni vuosien myötä. Roolin myötä Halliwell sai taloudellista vakautta, mutta masennus ja alkoholismi vaivasivat edelleen, ja vuonna 2003 hän joutui jäämään tauolle sarjasta jouduttuaan vieroitushoitoon. Halliwell palasi sarjaan myöhemmin, näytellen siinä kuolemaansa asti.
Yksityiselämä.
Halliwell oli kahdesti naimisissa. Ensimmäinen liitto Susan Woodsin kanssa päättyi eroon Halliwellin juomisen seurauksena. Pariskunnalla oli yksi tytär, joka annettiin adoptioon viisi vuotta ennen heidän avioitumistaan vuonna 1972. Toistamiseen Halliwell avioitui Valerie Murphyn kanssa vuonna 1984, ja he saivat tyttären samana vuonna. Tämäkin liitto päättyi eroon, mutta ensimmäisen lapsenlapsen synnyttyä vuonna 2006 pariskunta palasi yhteen.
Halliwell julkaisi omaelämäkertateoksen "If the Cap Fits: My Rocky Road to Emmerdale" vuonna 2014. Vuonna 2018 hänellä todettiin vakava sydänsairaus, jonka seurauksena hänelle asennettiin sydämentahdistin. Halliwell kuoli sairastettuaan lyhyen aikaa 77-vuotiaana Wheatfieldin saattokodissa Leedsissä 15. joulukuuta 2023.
S/S Suomi

S/S Suomi on sisävesihöyrylaiva, joka on liikennöinyt Päijänteellä vuodesta 1906. Nykyisin alus on risteilyliikenteessä Jyväskylästä käsin.
Tekniset tiedot.
Alus ei kuulu Museoviraston perinnelaivarekisteriin eikä se ole Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Meksikon lippu

Meksikon lippu on Meksikon kansallistunnus vaakunan ja kansallislaulun ohella. Se koostuu vihreästä, punaisesta ja valkoisesta. Värien symboliikka on vaihdellut aikojen kuluessa. Lipussa on keskellä maan vaakuna, joka kuvaa kaktuksella seisovaa kotkaa, jolla on käärme suussa. Ilman vaakunaa lippu olisi lähes identtinen Italian lipun kanssa.
Nykyinen lippu otettiin käyttöön 16. syyskuuta 1968 vähän ennen Méxicon olympialaisia. Tuolloin lipussa olevaa vaakunaa yksinkertaistettiin ja sitä edellytettiin käytettävän kaikissa, arkisimmissakin lipuissa.
Värit ovat peräisin itsenäisyyssodan aikaisen "Ejército Trigaranten" sotalipusta ja tarkoittivat alun perin: vihreä itsenäisyyttä, valkoinen uskontoa ja punainen eurooppalaisten ja alkuperäisväestön liittoa. Presidentti Benito Juárezin johtaman maan sekularisoinnin jälkeen merkityksiksi kerrottiin: vihreä: toivo; valkoinen: yhtenäisyys ja punainen: kansallissankarien veri. Lipusta määräävässä laissa väreille ei ole annettu merkityksiä, joten tulkinnat vaihtelevat.
Meksikon vaakunakuva tulee asteekkimyytistä, jonka mukaan vaeltavat asteekit rakensivat kaupunkinsa siihen, missä näkivät jumala Huitzilopochtlin määräävän merkin kotkasta nopal-kaktuksessa ("Opuntia ficus-indica"). Merkki nähtiin pienellä saarella Texcocojärvellä, mihin perustettiin Tenochtitlán, nykyinen México.
S/S Suur-Saimaa

S/S Suur-Saimaa on alun perin Liperi-nimiseksi vuonna 1907 rakennettu matkustajahöyrylaiva. Laivalla on vuosien varrella ollut monia eri omistajia ja käyttötarkoituksia, kuten sen useista nimistäkin voi havaita. Saimaan Laivamatkoilla Imatra-nimisenä se ajoi karille ja upposi vuonna 1977. Tämän jälkeen alus siirtyi Kuopioon Roll-laivoille ja sai nimen Puijo. 1990-luvun alussa se risteili Nurmes-Marina-varustamon lipun alla myös Nurmeksesta Kolille ja Joensuusta Koli-nimisenä. Viimeisen kerran alus oli reittiliikenteessä 1997 Savonlinnan ja Lappeenrannan välillä.
Reitti- ja risteilyliikenteen loputtua oli laiva melkein 15 vuotta ravintolalaivana Savonlinnan kauppatorilla. Alus pääsi tänä aikana hyvin huonoon kuntoon ja sen sisätilat kärsivät mm. vesivahinkoja. Aluksen kunnostamista on hidastanut 2000-luvun alussa rakennettu Torisilta, joka esti laivan viemisen pois laituripaikaltaan. Syyskuussa 2011 tehtiin mittava sillanavausoperaatio ja laiva saatiin vihdoin siirrettyä avoimille vesille. Laivan kunnostustyöt ovat alkaneet Laitaatsillan telakalla.
Tekniset tiedot.
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin nimellä S/S Kallavesi ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Tuulikki Pyykkönen

Tuulikki Kemppainen (o.s. Pyykkönen, s. 25. marraskuuta 1963 Puolanka) on suomalainen maastohiihtäjä. Hän saavutti Trondheimin MM-kisoissa 1997 pronssia 4 × 5 kilometrin viestissä. Henkilökohtaisilla matkoilla Kemppaisen paras arvokisasijoitus oli Lahden MM-kisoissa 1989 saavutettu 15 kilometrin kuudes sija. Hän kilpaili pääasiassa perinteisellä hiihtotavalla.
Maailmancupin osakilpailussa Kemppainen sijoittui kerran palkintokorokkeelle. Joulukuussa 1989 Yhdysvaltain Soldier Hollowissa hän oli toinen Jaana Savolaisen jälkeen perinteisen tyylin 5 kilometrin kilpailussa.
Ensimmäisissä arvokilpailuissaan Oberstdorfin MM-kilpailuissa 1987 Kemppainen sijoittui 5 kilometrillä 12:nneksi ja 10 kilometrillä 20:nneksi. Calgaryn olympialaisissa 1988 hän oli 5 kilometrillä 12:s ja 10 kilometrillä 29:s. Lahden MM-kilpailuissa 1989 hän sijoittui 15 kilometrillä kuudenneksi ja 10 kilometrillä seitsemänneksi mutta oli molemmissa lajeissa vasta neljänneksi paras suomalainen. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 1991 Kemppainen oli viestissä itselleen huonommin sopivalla vapaalla hiihtotavalla käydyn ankkuriosuuden hiihtäjänä neljäs ja 5 kilometrillä 12:s sekä keskeytti 15 kilometrillä. Albertvillen olympialaisissa 1992 hän sijoittui 5 kilometrillä 29:nneksi ja takaa-ajohiihdossa 33:nneksi. Falunin MM-kilpailuissa 1993 viestissä, jossa Kemppainen hiihti avausosuuden, oli tuloksena jälleen neljäs sija ja lisäksi hän sijoittui sekä 5 kilometrillä että 15 kilometrillä 13:nneksi. Lillehammerin olympialaisissa 1994 Kemppainen sijoittui 18:nneksi 5 kilometrillä. Thunder Bayn MM-kilpailuissa 1995 tuloksena olivat kuudes sija viestissä, jossa Kemppainen hiihti avausosuuden, 11. sija 15 kilometrillä ja 34. sija 5 kilometrillä. Trondheimin MM-kilpailuissa 1997 Kemppainen saavutti viestissä kakkososuuden hiihtäjänä pronssia ja sijoittui 5 kilometrillä 19:nneksi sekä keskeytti 30 kilometrillä. Naganon olympialaisissa 1998 hän oli viestissä avausosuuden hiihtäjänä seitsemäs, 15 kilometrillä 12:s ja 5 kilometrillä 17:s.
Hiusgeeli

Hiusgeeli on hiusten muotoiluun käytettävä tuote. Sen vaikutus on samankaltainen mutta hieman vahvempi kuin hiuslakan ja heikompi kuin hiusvahan.
Hiusgeelin tärkeimmät vaikuttavat aineet ovat kationisia polymeerejä, joiden positiivisen varauksen aiheuttama venyminen tuottaa geeliin viskositeettia. Tämä johtuu siitä, että venynyt polymeeri vie enemmän tilaa kuin kiertynyt, ja siksi se vastustaa ympäröivien liuottavien molekyylien virtausta. Positiivinen varaus myös kiinnittää geelin hiusten pinnan keratiinimolekyylien negatiivisesti varautuneisiin aminohappoihin.
Dimetrodon

Dimetrodon (nimen merkitys: "”kahdenpituiset hampaat”") on sukupuuttoon kuollut Sphenacodontidae-heimoon kuuluva synapsidisuku. Se eli varhaisella permikaudella noin 299–270 miljoonaa vuotta sitten. Suvun lajeihin kuului muiden Sphenacodontidaen jäsenten tavoin aikansa hallitsevia lihansyöjiä. "Dimetrodon" kasvoi 1,7–4,6 metriä pitkiksi, ja sen erityisominaisuksiin kuului niin sanottu ”selkäpurje”, jonka käyttötarkoitusta ei varmasti tiedetä.
Luokittelu.
"Dimetrondonia" ja muita nisäkkäisiin kuulumattomia synapsideja on aikaisemmin kutsuttu ”nisäkäsmäisiksi matelijoiksi”. Nimi on kuitenkin virheellinen, sillä ne ovat läheisempää sukua nisäkkäille kuin matelijoille. Nykyisin biologit ja paleontologit suosivat fylogeneettista systematiikkaa, joka luokittelee eliöitä niiden evoluutiohistorian ja täten myös sukulaisuussuhteiden pohjalta. Tästä syystä sekä termi ”nisäkäsmäinen matelija” että nimitys ”Pelycosauria”, johon "Dimetrodon" aikaisemmin luokiteltiin on menettänyt merkityksensä, sillä osa siihen luetuista eläimistä, kuten "Dimetrodon", on läheisempää sukua terapsideille, joihin myös nisäkkäät nykyisin luokitellaan, kuin toisilleen. Varhaisiin synapsideihin viitattaessa käytetään nykyään usein epävirallista nimitystä ”pelykosaurit” ja ”pelykosauri gradin synapsidit”. Taksonominen ryhmitys ”Pelycosauria” ei kuitenkaan ole enää käytössä.
"Dimetrodon" kuuluu synapsidien kehityslinjaan nimeltä Sphenacodontia ja sen alaryhmään Sphenacodontoidea, johon luetaan ainoastaan terapsidit (Therapsida) ja heimo Sphenacodontidae. "Dimetrodonin" lähisukulaisiin kuuluvat muut Sphenacodontidaen edustajat, esimerkiksi "Sphenacodon" ja "Secodontosaurus". "Dimetrodon"-sukuun luetaan useita lajeja, joiden esiintymisajat kattavat koko varhaisen permikauden.
"Dimetrodonia" on kuvattu populaarikulttuurissa yhdessä dinosaurusten kanssa. Se ei kuitenkaan ole dinosaurus vaan paljon lähempää sukua nisäkkäille kuin millekään matelijoille. "Dimetrodon" eli yli 60 miljoonaa vuotta ennen ensimmäisten dinosaurusten kehittymistä. 
Levinneisyys ja ominaisuudet.
Pienimmän "Dimetrodon"-lajin pituus on vain noin 1,7 m ja paino noin 28 kg, mutta suurin tunnettu laji kasvoi jopa noin 4,6 m pitkäksi ja suunnilleen 250 kilogramman painoiseksi. "Dimetrodonin" fossiileista suurin osa on löydetty Yhdysvalloista Oklahomasta ja Texasista, mutta myös muulta Yhdysvaltojen alueelta on löytynyt sen jäänteitä. Tämän lisäksi laji "Dimetrodon teutonis" on löydetty Saksasta. "Dimetrodonin" jalanjälkien fossiileja on löytynyt Kanadasta Nova Scotiasta.
"Dimetrodonin" erityisominaisuuksiin kuului niin sanottu ”selkäpurje”, joka muodostui pidentyneistä selkänikamista ja niiden todennäköisesti kannattelemasta kudoksesta. Purjeen käyttötarkoitusta ei varmasti tiedetä, mutta se saattoi toimia kuin aurinkokerääjä ja auttaa näin eläintä lämmönsääteilyssä. Tämän ansiosta se saattoi päästä aikaisemmin liikkeelle aamulla kuin muut samankokoiset eläimet, joilla vastaavaa purjetta ei ollut.
Fylogenia.
Fröbisch, J., Schoch, R.R., Müller, J., Schindler, T., &amp; Schweiss, D. 2011 (Muut paitsi Caseasauria tutkimuksen kladogrammista, Caseasauria tekstiosasta):
S/S Suvi-Saimaa

S/S Suvi-Saimaa on Lappeenrannan matkustajasatamassa S/S Prinsessa Armaadan vieressä ravintolalaivana oleva sisävesihöyrylaiva, joka tunnettiin ennen S/S Kallavesi -nimellä. Alus on liikkunut omin konein viimeksi 1990-luvun alussa. Laivassa on yli 200 asiakaspaikkaa kahdella kannella sekä laivan salongeissa.
Tekniset tiedot.
Alus ei kuulu Museoviraston perinnelaivarekisteriin eikä se ole Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Perunpingviini

Perunpingviini ("Spheniscus humboldti") on juovapingviinilaji, jota tavataan Etelä-Amerikassa Perun ja Chilen rannikoilla.
Perunpingviinit ovat mustavalkoisia ja kasvavat 65–70 cm:n korkuisiksi. Niiden pää on musta lukuun ottamatta valkoista juovaa, joka lähtee silmäkulmasta ja jatkuu kurkkuun saakka.
Lajin tieteellinen nimi samoin kuin sen nimi monessa kielessä viittaa tutkija Alexander von Humboldtiin.
Kesällä 2002 perunpingviinejä löydettiin yllättäen Alaskasta. Niiden arveltiin kulkeutuneen kaukaisilta pesimäalueiltaan sinne vieraslajiksi todennäköisesti kalastajien laivan kyydissä. Kalastajien oletetaan ottaneen pingviinit kyytiinsä Etelä-Amerikan rannikolta ja pitäneen niitä laivassa lemmikkeinä, ja päästäneen ne lopulta vapauteen pohjoisessa.
Nišapur

Nišāpur tai Nešabur tai Neyšabur (; myös muotoa "Nishapur" "Nīshāpūr" näkyy) on historiallinen kaupunki Iranin Razavi Khorasanin provinssissa, linnuntietä noin 675 kilometriä pääkaupunki Teheranista itään. 
Kaupungin perusti Sassanidien dynastiaan kuulunut Sapor I, joka oli Persian kuningas vuosina 241–272 tai mahdollisesti 239–270. Kaupunki sijaitsee muinaisen Silkkitien varrella ja elämä kukoisti islamin alkuvuosisatoina. 1200-luvun mongolihyökkäysten tuhojen seurauksena Nišāpurin merkitys heikkeni. 1900-luvun alussa Nišāpur oli jälleen yksi neljästä Khorsanin provinssin merkittävästä kaupungista.
Runoilija Omar Khaijam syntyi Nišaburissa.
Alueella on usein maanjäristyksiä, viimeisimmät merkittävät järistykset ovat sattuneet 1986 ja 1997.
Kaupungin väkiluku on kasvanut seuraavasti: 25 820 (1956), 33 482 (1966), 59 562 (1976), 109 258 (1986), 135 681 (1991), 158 847 (1996), 208 860 (2006) ja 239 185 (2011).
Anne Leinonen

Anne Leinonen (s. 1973 Juva) on suomalainen kirjailija ja kustannustoimittaja. Hän on kirjoittanut useita nuortenkirjoja yhdessä Eija Lappalaisen kanssa. Leinonen luokittelee itsensä reaalifantastikoksi. Hän on toimittanut omaa spekulatiiviseen fiktioon erikoistunutta "Usva"-verkkolehteä. 
Elämä ja ura.
Leinonen on valmistunut filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta pääaineenaan maantiede. Hän työskentelee Sanoma Pron kustannustoimittajana ja oppimateriaalituottajana Mikkelissä. 
Vuonna 1999 Leinonen ja Lappalainen kirjoittivat nuortenromaanin "Lokkeja rakastava veli", jonka käsikirjoituksella he voittivat WSOY:n nuortenkirjakilpailun, ja se julkaistiin Bulevardi-sarjan avauksena vuonna 2000. Kolmannessa nuortenromaanissa "Saga" (2003) on mukana hieman fantasiaa, ja se sijoittuu Islantiin. Romaania innoittivat tosi-tv-sarjat. 
Leinosen novelli ”Valkeita lankoja” voitti "Portin" kirjoituskilpailun vuonna 2003 ja Atorox-palkinnon vuonna 2004. Leinonen voitti Portin kirjoituskilpailun toistamiseen vuonna 2011 novellilla "Oliverin kirja".
J. Pekka Mäkelä

J. Pekka Mäkelä (s. 5. toukokuuta 1962 Helsinki) on suomalainen kirjailija ja kirjallisuuden suomentaja. 
Mäkelä on kirjoittanut useita kirjoja. Vuonna 2018 ilmestynyt romaani Hunan valittiin Finlandia-palkintoehdokkaaksi.
Esikoisromaani "391" (2004) on aikamatkustustarina antiikin lopun Aleksandriaan. Toinen romaani "Alshain" (2006) sijoittuu tulevaisuuteen siirtokuntaplaneetalle, joka kiertää Kotkan tähdistön Alshain-tähteä (Beta Aquilae). Romaanissa "Nedut" (2007) neanderthalinihmiset palaavat avaruudesta Maapallolle. "Karsta" (2009) kertoo ihmiskunnan ja Aurinkokunnan muiden rotujen välisen sodan jälkeisestä ajasta. "Muurahaispuu" (2012) sijoittuu kirjoitusajankohdan Helsinkiin. Uusin romaani "Alas" (2013) sijoittuu samaan jatkumoon ja samalle planeetalle kuin "Alshain" ja on toinen osa planeetalle sijoittuvaa viiden kirjan kokonaisuutta.
Mäkelä kuuluu reaalifantastikot-kirjailijaryhmään.
Mäkelä on kirjoittanut myös musiikin tekemisen ja äänittämisen harrastajana ensimmäisen suomenkielisen kotistudio-oppaan nimeltä "Kotistudio" (Like, 2002), jonka uudistettu versio, Kivi Larmolan kanssa tehty "Oma studio ja äänittämisen taito" ilmestyi vuonna 2009. 
Mäkelä on suomentanut muun muassa tieteiskirjallisuutta (muun muassa Philip K. Dick, Sean Stewart ja China Miéville) ja musiikkikirjallisuutta.
J. Pekka Mäkelä on ollut mukana Vihreiden toiminnassa. Vuodesta 2006 hän on toiminut Koillis-Helsingin Vihreiden varapuheenjohtajana ja hallituksen jäsenenä. Vuoden 2008 kunnallisvaaleissa hän oli ehdolla Helsingin kaupunginvaltuustoon ja sai 125 ääntä.
Luna 9

Luna 9 () oli ensimmäinen Kuun pinnalle pehmeästi laskeutunut avaruusluotain, jonka lähetti Neuvostoliitto. Se lähetti radioteitse Maahan ensimmäiset Kuun pinnalta koskaan otetut valokuvat. Kuvat olivat mustavalkoisia. Luna 9 laukaistiin 31. tammikuuta 1966 ja se laskeutui Kuun pinnalle 3. helmikuuta. Luna koostui laiteosasta ja laskeutumisosasta. Laskeutumisessa pallomainen laskeutumisosa lensi laiteosasta irti ja avautui. Sen laskeutumisosassa oli radiolaitteet, ajoitusjärjestelmä, lämmönsäätelyjärjestelmät, tieteellisiä laitteita, voimanlähteitä ja kamerajärjestelmä.
Laskeuduttuaan Myrskyjen valtamereen ("Oceanus Procellarum"), neljä pyöreän laskeutumiskapselin yläosan muodostanutta kansiosaa aukenivat ja tukivat luotaimen Kuun pintaa vasten. Jousien avulla toimineet antennit nousivat ylös, ja peilien avulla toiminut televisiokamera aloitti Kuun pinnan valokuvaamisen. Luotain lähetti maahan radioaaltojen avulla tietoja seitsemässä eri vaiheessa, jotka yhteensä kestivät 8 tuntia ja 5 minuuttia. Luna 9 oli osunut 25-metrisen kraatterin loivalle rinteelle, jolla oli basalttia muistuttavaa kiveä. Kuvassa näkyi soraa ja lohkareita. Britit saivat siepattua Jodrell Bankin teleskoopilla Luna 9:n radioteitse lähettämiä kuvia ennen virallista julkistamista. Luotaimen paristot loppuivat 6. helmikuuta 1966.
Borussia Mönchengladbach

Borussia Mönchengladbach (koko nimi Borussia Vfl 1900 e. V. Mönchengladbach) on yksi menestyksekkäimmistä saksalaisista jalkapalloseuroista. Mönchengladbachista kotoisin oleva seura on voittanut Saksan mestaruuden viidesti (1970, 1971, 1975, 1976 ja 1977) ja Saksan Cupin kolmesti. UEFA Cupin se on voittanut vuosina 1975 ja 1979. Vuonna 1900 perustettu Borussia Mönchengladbach pelaa kaudella 2020–2021 Saksan korkeimmalla sarjatasolla Bundesliigassa. Kaudella 2007–2008 joukkue sijoittui ensimmäiseksi 2. Bundesliigassa ja nousi näin takaisin pääsarjatasolle. 
Joukkueen kotikenttänä toimii Stadion im Borussia-Park (katsomokapasiteetti 54 067 paikkaa). Peliasun värit ovat musta ja valkoinen (aiemmin myös vihreä). Joukkueen kapteeni on Jonas Omlin ja varakapteeni Julian Weigl.
Mönchengladbach sijoittuu vuosien 2020–2025 eurooppalaisten seurojen keskinäisessä UEFA:n seurapisterankingissa sijalle 107.
Oppivelvollisuuslaki

Oppivelvollisuuslaki oli Suomen oppivelvollisuutta koskeva laki, joka vahvistettiin 15. huhtikuuta vuonna 1921. Suomeen laki oppivelvollisuudesta tuli eurooppalaisessa lainsäätämisympäristössä varsin myöhään, ja vain Belgiassa saatiin asiaa käsittelevä laki vielä Suomenkin jälkeen. Suomessa ei oppivelvollisuuslaki, toisin kuin melkein kaikissa muissa länsimaissa, aseta koulupakkoa, vaan säätää opittavaksi määrätyt muulla lainsäädännöillä ja asetuksilla määriteltävät asiat.
Nykyään Suomessa perusopetuksesta ja oppivelvollisuudesta säädetään perusopetuslaissa.
Taustaa.
Suomen teollinen nousu 1860-luvulta lähtien vaikutti suuresti myös maan sivistyksellisiin pyrkimyksiin ja kansan elinolosuhteisiin. Näin tulivat voimaan kieliasetukset, maakaupan vapauttaminen, kansakoulu sekä tietenkin maapäivien (valtiopäivien) säännöllinen toiminta. Uutta suomalaisessa yhteiskunnassa oli liikkuvuus, sillä palkollissäännöt olivat poistuneet ja ihmiset saivat vapaasti muuttaa niin maan sisällä kuin myös lähteä siirtolaisiksi. Koko kansakunta alkoi hitaasti mutta selkeästi kaupungistua. 
Myös kansakoulujärjestelmä syntyi. Ensimmäisenä perustettiin Hausjärvelle Erkylän kartanoon kansakoulu vuonna 1856 ja ensimmäinen kunnallinen kansakoulu perustettiin Janakkalan Hamppulaan vuonna 1861 ja ensimmäinen sekä poikia ja tyttöjä samanaikaisesti opettava kansakoulu perustettiin Elimäen Mustilaan vuonna 1864. Yleensä kansakouluja, varsinkin yhteiskunnan ylläpitämiä, vastustetiin voimakkaasti. Talonpojat eivät halunneet tehdä lapsistaan herroja ja kauhistelivat silloisen koulutuksen vaatimattomiakin kuluja.
S/S Ylä-Keitele

S/S Ylä-Keitele oli kaksikantinen höyrylaiva, joka liikennöi Keiteleen vesistössä. Laiva muutettiin myöhemmin proomuksi nimellä "Ylli". Laivan runko on jäljellä Viitasaarella ja sitä kunnostetaan.
"Ylä-Keitele" aloitti liikennöinnin Suolahti–Viitassari reitillä keväällä 1907. Laivan omisti 1905 perustettu Viitasaaren Höyrylaiva Osakeyhtiö. Matkustajia voitiin ottaa 260 ja heitä varten oli laivalla salonkeja ja myös hyttipaikkoja. "Ylä-Keitele" kuljetti matkustajia ja rahtia aina vuoteen 1948 saakka, vielä vuonna 1945 se kuljetti noin 50 000 matkustajaa. "Ylä-Keitele" myytiin 1953 proomuksi Haapaniemen sahalle ja se sai uuden nimen "Ylli". Matkustajalaivaliikenne Suolahti–Viitasaari -reitillä jatkui aina vuoteen 1968 saakka.
Alus ei kuulu Museoviraston perinnelaivarekisteriin.
West Air Sweden

West Air Sweden on ruotsalainen Göteborgissa kotipaikkaansa pitävä rahtilentoyhtiö. Se operoi säännöllistä rahtiliikennettä FedExille, DHL:lle, TNT:lle ja UPS:lle. Lisäksi yhtiö lentää postilentoja Ruotsin postille kuutena yönä viikossa. Yhtiön kotikenttinä toimivat Lidköpingin lentoasema ja Malmö-Sturupin lentoasema.
Historia.
Yhtiö perustettiin vuonna 1955 LBF-Eda Varken -nimisenä operoimaan taksilentoja. Nimi vaihtui Abal Airiksi vuonna 1982 ja West Air Swedeniksi 1992. Rahtilentoyhtiöksi se muuttui toukokuussa 1997 lakkautettuaan säännöllisen matkustajaliikenteen Säven ja Sundsvallin välillä.
7. tammikuuta 2016 yhtiön Oslosta Tromssaan matkalla ollut CRJ200-lentokone syöksyi maahan Ruotsissa.
Laivasto.
West Air Swedenin laivasto joulukuussa 2015:
S/S Pohjola

S/S Pohjola oli sisävesihöyrylaiva, joka liikennöi ennen S/S Tarjanteen kanssa Runoilijan tiellä eli reitillä Tampere–Ruovesi–Virrat ja takaisin. Laivan viimeinen risteilykesä oli vuosi 1975, jonka jälkeen laiva seisoi Tampereella ja sittemmin lepäsi vuosia lähes korjauskelvottomassa kunnossa Ruoveden Jäminkipohjan telakalla. Pohjola lopulta myytiin romutettavaksi lokakuussa 2017. Laivan höyrykone on nähtävänä entisöitynä Tampereen Mustalahdessa höyrylaiva Kurun koneen vieressä.
Tekniset tiedot.
Alus ei kuulu Museoviraston perinnelaivarekisteriin, eikä se ole Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Juha-Pekka Koskinen

Juha-Pekka Koskinen (s. 22. joulukuuta 1968 Kemijärvi) on suomalainen kirjailija ja keksijä . Hän on julkaissut romaaneja, novellikokoelmia ja lasten- ja nuortenkirjoja.
Koskisen esikoisteos, historiallinen romaani "Ristin ja raudan tie", ilmestyi vuonna 2004. Koskisen teokset "Ystäväni Rasputin" (2013) ja "Tulisiipi" (2019) olivat Finlandia-palkintoehdokkaina.
Elämä ja ura.
Koskinen suoritti filosofian maisterin tutkinnon Helsingin yliopistossa vuonna 1995 (matematiikka) ja Jyväskylän yliopistossa vuonna 2008 (kirjoittaminen).
Koskinen kuuluu reaalifantastikot-kirjailijaryhmään. Hän oli ensimmäinen suomalainen kirjailija, jonka kirjojen ensimmäinen luku oli ilmaiseksi ladattavissa kirjailijan kotisivuilta PDF-tiedostoina. Koskinen on myös julkaissut artikkeleita ja pakinoita eri lehdissä.
Kirjailijana Koskinen kuvaa usein rahan ja vallan vaikutusta. Koskisen esikoisteoksessa "Ristin ja raudan tie" (2004) seurataan pyhiinvaltajien ja ritareiden matkaa 1000-luvun lopussa kohti Jerusalemia. Teoksen itsenäinen jatko-osa "Seitsemäs temppeliherra" (2007) seuraa Jerusalemin kuningaskunnan vaiheita sekä Temppeliherrain ritarikunnan perustamista ja kasvua. 
Koskinen käsittelee uskonnollisia aiheita myös romaanissaan "Viisi todistajaa" (2005). Kirja kertoo kristillisistä evankeliumeista tunnetun tarinan viiden eri silminnäkijän näkökulmasta. Kertojina ovat kolme Uudesta testamentissa esiintyvää Jeesuksen seuraajaa: Juudas, Tuomas ja Maria Magdala. Oman näkemyksensä tapahtumiin tuovat myös roomalainen sotilas Pertinax sekä Jeesuksen veli Jaakob. 
Vuonna 2006 julkaistu "Savurenkaita" käsittelee lähihistoriaa. 1900-luvulle sijoittuva sukutarina yhdistää todellista historiaa ja sepitettä ja kertoo hämeenlinnalaisen tehtailijasuvun noususta ja tuhosta.
Koskisen viides romaani "Punainen talvi" ilmestyi vuonna 2010. Kemin veritorstaista alkunsa saava romaani kuvaa ammattiyhdistysliikkeen taistelua ihmisen puolesta. Kirjan maailma on tyylitellyn pelkistetty. Esiin nousee ihmisen kykenemättömyys toteuttaa ihanteita ilman, että hän menettää oman inhimillisyytensä.
Koskinen on kirjoittanut myös lasten- ja nuortenkirjoja. Vuonna 2011 ilmestyi runomuotoinen tarina "Kauhea Gabriel Hullo" ja vuonna 2013 "Hallava hevonen". Kirjat on kuvittanut Koskisen tytär Miranda Koskinen. Vuonna 2014 Koskisen nuortenromaani "Haavekauppias" oli Arvid Lydecken -palkintoehdokkaana. Sen jatko-osa "Lumottu lelutehdas" oli vuoden Anni Polva -palkintoehdokkaana.
Koskinen on naimisissa ja hänellä on kolme lasta. Hän asuu Hämeenlinnassa. Koskinen on populaarikulttuuriin keskittyneen KultTV:n perustaja.
Teokset.
Romaanit.
Lähde
Lähde
Novellikokoelmat.
Lähde
Lasten- ja nuortenkirjat.
Lähde
Kati Pellinen

Kati Pellinen, oik. "Katri Pellinen" (s. 1960 Helsinki) on tamperelainen trubaduuri. Keikkaohjelmisto koostuu lähinnä cover-kappaleista. Erityisesti irlantilaista kansanmusiikkia. Myös esimerkiksi joululauluja, suomalaisia kansanlauluja ja lastenlauluja. Levyillä tilaustyönä tehtyjä kappaleita muun muassa Heikki Salolta ja Juice Leskiseltä.
Muuta.
Pellisen perheeseen kuuluu aviomiehen lisäksi kaksi lasta.
Saksan liittotasavallan Tukholman-suurlähetystön kaappaus

Saksan liittotasavallan Tukholman-suurlähetystön kaappaus oli Ruotsissa 24. huhtikuuta 1975 tapahtunut suurlähetystön kaappaus. 
Kuusi Baader-Meinhofin jäsentä valtasi edellisenä vuonna kuolleen Holger Meinsin mukaan nimetyn erikoisjoukon johdolla Saksan liittotasavallan Tukholman-suurlähetystön. Terroristit tunkeutuivat suurlähetystön rakennukseen ja iskivät vahtimestarin maahan, ottivat panttivangiksi suurlähettiläs Dietrich Stöckerin. Ruotsin poliisi yritti tunkeutua rakennukseen, mutta terroristit avasivat tulen ja pakottivat poliisit luopumaan aikeesta.
Terroristit ottivat panttivangiksi lähetystön henkilökunnan ja vaativat Saksan liittotasavallan hallitusta vapauttamaan 26 Baader-Meinhof terroristia Liittotasavallan vankiloista. Heidän joukossaan olivat muun muassa Andreas Baader ja Ulrike Meinhof. He vaativat, että vangitut terroristit vietäisiin klo 21.00 Frankfurtin lentoasemalle ja kuljetettaisiin Ruotsiin.
Saksan liittokansleri Helmut Schmidt ei suostunut vaatimuksiin eikä neuvotteluihin, jolloin terroristit ampuivat Saksan sotilasattasean Andreas von Mirbachin ja talousattasean Heinz Hillegaartin. Andreas von Mirbachin kaukainen sukulainen Saksan-Venäjän suurlähettiläs Wilhelm von Mirbach-Harff oli aiemmin murhattu Moskovassa vuonna 1918 vasemmistososialistivallankumouksellisten toimesta.
Länsi-Saksan ja Ruotsin hallitukset olivat taukoamatta puhelinyhteydessä kaappauksen aikana.
Kun terroristit kello 24.00 saivat tietää, että kumpikaan osapuoli ei suostu neuvottelemaan, he päästivät kaikki panttivangit vapaaksi ja räjäyttivät suurlähetystörakennuksen, jonka neljäs kerros räjähti ja paloi puoliksi. Terroristit pakenivat rakennuksesta, mutta vastassa olivat poliisit, jotka ottivat heidät kiinni. Räjähdyksessä kuolivat terroristit Siegfried Hausner ja Detlef Schulz. Kaappausdraama näkyi suorassa televisiolähetyksessä. Ruotsin hallitus päätti karkottaa terroristit, ja 26. huhtikuuta heidät vietiin yöllä lentokoneella Saksaan.
"Erinomainen ratkaisu, voitto demokratialle", pääministeri Olof Palme kommentoi lopputulosta. Aiheesta dokumentin ohjannut Kristian Petri kertoi nuorten tuolloin ymmärtäneen, että pahuus ei ole vain Ruotsin ulkopuolella. 
30 länsisaksalaiseen terroristiryhmään kuulunutta henkilöä pidätettiin vuonna 1977 Tukholmassa ja Göteborgissa. Ryhmän suunnitelmana oli kaapata entinen ruotsalainen ministeri Anna-Greta Leijon. Samalla karkotettiin maasta kaksi länsisaksalaista, Norbert Kröcher ja Manfred Adomeit. Kaappaussuunnitelman syynä oli se, että Leijon oli pääministeri Olof Palmen apulaistyöministeri ja oli ollut selvittämässä vuoden 1975 suurlähetystökaappausta, jossa kuusi Baader-Meinhofin ryhmään kuulunutta valtasi Länsi-Saksan suurlähetystön Tukholmassa. Terroristit antautuivat Ruotsin poliisille ja myöhemmin heidät karkotettiin.
Way Out

Way Out on Technicolourin esikoisalbumi, joka julkaistiin syyskuussa 2003. Levyn on tuottanut Jukka Backlund, ja se on ainoa Aki Rädyn kanssa äänitetty albumi, sillä hän jätti yhtyeen henkilökohtaisista syistä vuonna 2005 ennen toista studioalbumia "Only Shadows Dance".
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 37.
Lou Doillon

Lou Doillon (s. 1. syyskuuta 1982, Neuilly-sur-Seine Ranska) on ranskalainen näyttelijä. Hän on elokuvaohjaaja Jacques Doillonin ja näyttelijä Jane Birkinin tytär. Hänen sisarpuoliaan ovat näyttelijä Charlotte Gainsbourg sekä valokuvaaja Kate Barry.
Doillon on näyttelemisen lisäksi toiminut myös mallina muotitalo Givenchyn mainoksissa ja Pirellin kalentereissa. Lou on noussut Ranskan tyyli-ikoniksi.
Only Shadows Dance

Only Shadows Dance on Technicolourin toinen studioalbumi, joka julkaistiin toukokuussa 2005. Albumi toi yhtyeelle julkisuutta radiosoittoon paljon päässeillä singleillä ”All My Life” ja ”Teach Me Love (I'm In Denial)”. Kappaleista ”Nowhere to Go” ja ”Teach Me Love (I'm In Denial)” kuvattiin musiikkivideot.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 11.
Maintainen

Maintainen on Etelä-Pohjanmaalla Soinissa Ulvon lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa.
Järven pinta-ala on 29 hehtaaria, se on 950 metriä pitkä ja 550 metriä leveä. Sillä on kartan mukaan yksi saari. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven rantaviivan pituus on 2,6 kilometriä.
Suurin Maintaisesta saatu kala on yli 8 kg. Vuonna 2009 aloitettiin Maintaisen tyhjennysprojekti. Jos se eteni suunnitelmien mukaan, se valmistui vuonna 2011. Maintaiselle tulisi myös yleinen uimaranta.
Vesistösuhteet.
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Niemisjoen valuma-alueella (35.47), jonka Tyystänjoen valuma-alueeseen (35.475) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 204,1 metriä mpy.
Maintaiseen virtaa vettä Alajoen kautta Ulvotuisesta.
M/S Aino

M/S Aino on Mikkelin ja Ristiinan satamasta liikennöivä, vuonna 1922 rekisteröity sisävesilaiva. Laiva on entinen sisävesihöyrylaiva, mutta on nykyään varustettu dieselkoneella. Laivan alkuperäinen rakennusvuosi on 1893 ja rakennuttaja Anttolalainen kauppias Juho Jalkanen. Laiva on peruskorjattu vuonna 2000. Alus risteili päijänteellä Lahdesta käsin vuoteen 2020 asti, jolloin siirrettiin takaisin Saimaan vesistöön. Laivan on omistanut vuodesta 2021 eteenpäin Saimaan Laivaosakeyhtiö. Aluksella on baari, aurinkokansi sekä kaksi salonkia.
Natalja Antjuh

Natalja Nikolajevna Antjuh (, s. 26. kesäkuuta 1981 Leningrad, Neuvostoliitto) on venäläinen yleisurheilija, joka kilpailee pääasiassa 400 metrillä ja 400 metrin aitajuoksussa.
Antjuh oli ensimmäisen kerran arvokisoissa Edmontonin MM-kisoissa 2001, jolloin hän karsiutui 400 metrin alkuerissä. Vuonna 2002 hän voitti sisäratojen Euroopan mestaruuden ja oli mukana Venäjän 4 × 400 metrin viestijuoksujoukkueessa, joka voitti hopeaa Münchenin EM-kisoissa. Antjuh oli jälleen Venäjän viestijoukkueen jäsen, kun se voitti sisäratojen maailmanmestaruuden Birminghamin 2003 ja Budapestin 2004 MM-kisoissa. Ateenan olympialaisissa hän voitti pronssia henkilökohtaisessa kilpailussa ajalla 49,89 ja oli viestissä hopealla. Kauden lopuksi hän sijoittui viidenneksi. Vuonna 2005 Antjuh voitti Euroopan cupin, mutta karsiutui Helsingin MM-kisoissa välierissä. Viestissä hän oli mukana voittamassa maailmanmestaruuden. Kauden lopuksi hän oli kahdeksas. 
Antjuh voitti viestijuoksussa sisäratojen maailmanmestaruuden myös Moskovan MM-kisoissa 2006. Birminghamin EM-hallikilpailuissa 2007 hän kuului viestissä Venäjän hopeajoukkueeseen. Osakan MM-kilpailuissa 2007 hän sijoittui 400 metrillä kuudenneksi. Torinon EM-hallikilpailuissa 2009 hän sijoittui 400 metrillä neljänneksi ja voitti kultaa 4 × 400 metrin viestissä. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän kilpaili 400 metrin aitajuoksussa ja sijoittui kuudenneksi ennätyksellään 54,11 s. 4 × 400 metrin viestissä hän voitti pronssia juostuaan alkuerissä Venäjän joukkueessa. Hän voitti 400 metrin aitajuoksun Euroopan joukkuemestaruuskilpailuissa 2010 ja saman lajin Euroopan-mestaruuden Barcelonassa 2010 ennätyksellään 52,92. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän sijoittui kolmanneksi sekä 400 metrin aitajuoksussa että 4 × 400 metrin viestissä. Venäjän viestijoukkueen suoritus kuitenkin hylättiin myöhemmin dopingrikkomusten takia.
Antjuh voitti olympiakultaa 400 metrin aitajuoksussa Lontoossa 2012 ennätyksellään 52,70. Lisäksi hän juoksi ankkuriosuuden Venäjän joukkueessa 4 × 400 metrin viestissä. Venäjän joukkue sijoittui viestissä alun perin toiseksi, mutta kummatkin mitalit hylättiin myöhemmin dopingrikkomusten takia. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 Antjuh karsiutui 400 metrin aitajuoksun välierissä ja juoksi alkuerissä Venäjän 4 × 400 metrin viestijoukkueessa. Loppukilpailussa toisella kokoonpanolla juossut joukkue voitti kilpailun alun perin, mutta joukkueen suoritus hylättiin myöhemmin dopingrikkomusten takia.
Huhtikuun 2021 alussa urheilun kansainvälinen vetoomustuomioistuin asetti Antjuhin neljän vuoden kilpailukieltoon doping-määräysten rikkomisesta. Hänen 30. kesäkuuta 2013 lähtien tehdyt tuloksensa hylättiin jälkikäteen. Vuonna 2022 Antjuhin kilpailutulosten hylkäykset laajennettiin alkamaan päivämäärästä 15. heinäkuuta 2012.
M/S Pyhäselkä

M/S Pyhäselkä on Saimaan vesistössä liikennöivä sisävesilaiva. Laiva tunnettiin aiemmin nimellä M/S Kuopio ja sittemmin M/S Juovesi. Laiva on muutettu Pikisaari 6-rahtialuksesta vuonna 1980. Aikoinaan se tunnettiin myös S/S Arvo-nimellä. Laivaan on tehty huomattavia korjauksia ja muutoksia vuonna 2005. Laivan siirtämistä Oulujärvelle risteilykäyttöön selvitettiin keväällä 2006, mutta hankkeesta on sittemmin luovuttu. Laivan katolla ollut maisemasauna on purettu syksyllä 2008.
Tekniset tiedot.
Alus ei ole Museoviraston perinnelaivarekisterissä
Portimo (Ranua)

Portimo on Ranuan kunnassa sijaitseva kylä, noin 25 kilometriä pohjoiseen kuntakeskuksesta ja noin 55 kilometriä etelään Rovaniemeltä. Kylä sijaitsee Portimojärven itärannalla, Ranualta Rovaniemelle johtavan kantatien 78 varrella. Simojoki virtaa kylän lävitse.
Portimon kylän postiosoite on "97720 Yli-Simo". Kylän nimi Yli-Simo on peräisin ajalta, jolloin kylä kuului nykyiseen Simon kuntaan.
Portimolla on lukuisia paikannimiä, jotka viittaavat alueen historiaan turkiseläinten pyydystyspaikkana. Alueen varhaisimmat löydöt on ajoitettu kivikaudelle, ja vanhimmat merkit asutuksesta ovat kampakeraamiselta ja rautakauden ajalta.
Alueella käytiin myös Lapin sodan suurin viivytystaistelu, Ylimaan taistelu, saksalaisia vastaan vuonna 1944. Taistelun muistomerkki sijaitsee kantatien 78 varrella kylältä muutamia kilometrejä pohjoiseen. 
Kylällä on ollut oma koulu, joka lakkautettiin vuonna 2005.