Etelä-Amerikan väestö

Etelä-Amerikan väestö asuttaa maapallon neljänneksi suurinta ja väkiluvultaan viidenneksi suurinta mannerta, joka kattaa noin 11,98 % maapallon maapinta-alasta ja sijaitsee pääosin eteläisellä pallonpuoliskolla, ulottuen myös läntiselle ja pohjoiselle pallonpuoliskolle. Vuonna 2025 väkiluku on noin 438 miljoonaa, mikä vastaa 5,3–5,47 % maailman väestöstä. Väestötiheys on noin 25 asukasta neliökilometriä kohti, ja väestönkasvu on hidastunut keskimäärin 0,55–0,56 %:iin vuodessa. Manner koostuu kahdestatoista itsenäisestä valtiosta ja kahdesta ei-suverenista alueesta: Ranskan Guayanasta (Ranskan merentakainen alue) ja Falklandinsaarista (Britannian merentakainen territorio).
Maantieteellinen ja hallinnollinen rakenne.
Etelä-Amerikka rajautuu pohjoisessa Pohjois-Amerikkaan ja Karibianmereen, idässä ja pohjoisessa Atlantin valtamereen sekä lännessä Tyynenmeren rannikolle. Maanosan pinta-ala on noin 17,8 miljoonaa neliökilometriä, mikä tekee siitä neljänneksi suurimman maanosan Aasian, Afrikan ja Pohjois-Amerikan jälkeen. Suurin valtio väkiluvultaan on Brasilia, jossa asuu noin 212,8–223 miljoonaa ihmistä, mikä on lähes puolet (48,6 %) Etelä-Amerikan väestöstä ja tekee siitä maailman seitsemänneksi väkirikkaimman valtion. Seuraavina väkiluvultaan ovat Kolumbia (53–53,4 miljoonaa), Argentiina (45,9–47,7 miljoonaa), Peru (34,6 miljoonaa) ja Venezuela (28,5 miljoonaa), jotka yhteensä muodostavat noin 85,6 % maanosan väestöstä. Pienimpiä väestöjä ovat Suriname, Guyana, Ranskan Guayana ja Falklandinsaaret, joista viimeksi mainitussa asuu vain noin 3 500 ihmistä.
Väestön jakautuminen ja kasvu.
Vuonna 2025 Etelä-Amerikan väkiluku on noin 456,7 miljoonaa, mikä merkitsee noin 4,7 miljoonan asukkaan lisäystä vuoden aikana. Väestönkasvu johtuu pääasiassa luonnollisesta lisäyksestä, sillä syntyneitä on noin 20 800 päivässä ja kuolleita noin 7 500, joten väkiluku kasvaa noin 13 000 henkilöllä päivittäin. Kasvuvauhti on hidastunut merkittävästi: 1950-luvulla se oli yli 2,7 % vuodessa, mutta vuonna 2025 se on noin 1,05 %. Brasilia vastaa kolmasosasta mantereen väestönlisäystä, lisäten noin 780 000 asukasta vuodessa, seuraavina Kolumbia (525 000) ja Peru (350 000). Vain Uruguay ja Falklandinsaaret kokevat lievää väestön vähenemistä. Ranskan Guayana kasvaa suhteellisesti nopeimmin (1,65 % vuodessa), kun taas Suriname on mantereen vähäväkisin itsenäinen valtio. YK:n ennusteiden mukaan väkiluku kasvaa noin 470 miljoonaan vuoteen 2050 mennessä, mutta saattaa laskea noin 379 miljoonaan vuoteen 2100 mennessä.
Väestön ikärakenne ja hedelmällisyys.
Etelä-Amerikan väestö on nuorehko, sillä suuri osa asukkaista on alle 15-vuotiaita ja mediaani-ikä vaihtelee 25–35 vuoden välillä. Hedelmällisyysluvut ovat laskeneet lähelle maailman keskiarvoa, vaihdellen 1,1–2,1 lasta naista kohden useimmissa maissa, mutta Boliviassa syntyvyys on korkein (2,5 lasta per nainen). Uruguay on ainoa maa, jossa väestö hieman vähenee alhaisen syntyvyyden vuoksi. Sukupuolijakauma on hieman vinoutunut: noin 49 % väestöstä on miehiä ja 51 % naisia.
Kaupungistuminen.
Etelä-Amerikka on yksi maailman kaupungistuneimmista alueista, ja monissa maissa, kuten Brasiliassa (91 %), Argentiinassa ja Uruguayssa, yli 80 % väestöstä asuu kaupungeissa. Kaupungistuminen kiihtyi erityisesti 1930-luvulta lähtien, ja nykyään suurkaupungit, kuten São Paulo, Buenos Aires, Lima ja Santiago de Chile, ovat kasvaneet nopeasti. Väestö keskittyy rannikoille ja ylängöille, mikä tekee mantereesta “onton”, sillä sisämaa on harvaan asuttua. Maaseudun epäedulliset olot ja kaupunkikeskeinen talouspolitiikka ovat vauhdittaneet muuttoliikettä kaupunkeihin, erityisesti pääkaupunkeihin, mikä on aiheuttanut ylikansoitusta ja sosiaalisia haasteita.
Etninen ja kulttuurinen monimuotoisuus.
Etelä-Amerikan väestö on seurausta eurooppalaisten valloittajien, alkuperäiskansojen, afrikkalaisten orjien ja myöhempien siirtolaisten sekoittumisesta. Tämä on luonut monimuotoisen väestön, johon kuuluu mestitsejä, mulatteja, zamboja ja choloja. Alkuperäiskansoja asuu erityisesti Amazonin, Orinocon ja Andien alueilla, kun taas afrikkalaisen perinnön vaikutus näkyy rannikkoalueilla ja eurooppalaisen perinnön vaikutus eteläisissä maissa, kuten Argentiinassa ja Uruguayssa. Merkittäviä alkuperäiskieliä ovat ketšua, aimara, tupi-guarani ja mapuche, ja esimerkiksi Paraguayssa guarani on virallinen kieli espanjan ohella. Uskonnollisesti noin 90 % väestöstä on kristittyjä, pääosin katolilaisia, mutta protestantismi ja evankeliset liikkeet kasvavat erityisesti Chilessä ja Brasiliassa. Juutalaisyhteisöjä on Buenos Airesissa ja São Paulossa.
Historiallinen väestönkehitys.
Etelä-Amerikan väkiluku on kasvanut nopeasti: vuonna 1950 asukkaita oli noin 113–115 miljoonaa, ja vuoteen 2000 mennessä luku nousi yli 348 miljoonaan. Väestönkehitys on siirtynyt korkean syntyvyyden ja kuolleisuuden vaiheesta moderniin vaiheeseen, jossa molemmat ovat alhaisia, osin koulutuksen, naisten työssäkäynnin ja ehkäisyn yleistymisen vuoksi. Siirtomaakauden taudit ja pakkotyö vähensivät alkuperäiskansojen väestöä merkittävästi, mutta 1800- ja 1900-lukujen eurooppalainen ja japanilainen maahanmuutto lisäsi väestöä erityisesti eteläisissä maissa.
Sosiaaliset ja taloudelliset vaikutukset.
Nopea väestönkasvu on lisännyt taloudellista painetta, sillä suuri nuorten osuus pienentää työikäisen väestön suhteellista osuutta. Kaupungistumisen “räjähdys” on luonut haasteita, kuten ylikansoitusta ja rikollisuuden kasvua suurkaupungeissa. Maaseudun autioituminen johtuu maaomaisuuden keskittymisestä ja kaupunkikeskeisestä politiikasta, ja esimerkiksi Perussa sissiliikkeet ovat kiihdyttäneet muuttoliikettä pääkaupunkiin. Taloudellisesti Etelä-Amerikka on siirtynyt kohti markkinavetoista taloutta, ja maat kuten Argentiina ja Peru ovat kokeneet talouskasvua, vaikka työttömyysaste on pysynyt suhteellisen matalana.
Tulevaisuuden näkymät.
Väestönkasvu jatkuu tasaisesti vuosisadan puoliväliin saakka, mutta YK:n ennusteiden mukaan se vakiintuu ja saattaa kääntyä laskuun vuoteen 2100 mennessä. Kolumbia on noussut Argentiinan ohi toiseksi väkirikkaimmaksi valtioksi, ja Brasilia säilyy suurimpana väestökeskittymänä. Suriname pysyy vähäväkisimmin asuttuna maana, ja sisämaan harva asutus voimistuu entisestään, kun väestö keskittyy yhä enemmän kaupunkeihin. Intiaani- ja kansalaisoikeusliikkeet jatkavat maaoikeuksien ja kulttuurisen tunnustuksen ajamista, mikä voi vaikuttaa väestön kehitykseen pitkällä aikavälillä.