tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Saab 9000

Saab 9000 on Saabin vuosina 1984–1998 valmistama edustusluokan automalli. Se syntyi Fiat Groupin ja Saabin yhteisen Tipo 4 -projektin tuloksena, sillä Saabin taloudellinen tilanne oli 1980-luvun alussa heikko, eikä se pystynyt yksin kehittämään uutta automallia. Samasta hankkeesta syntyivät myös Alfa Romeo 164, Fiat Croma ja Lancia Thema. Mallin seuraajaksi tuli Saab 9-5. 
Vaikka Tipo 4 -hankkeessa kehitettyjen autojen perusrakenne onkin yhteinen, määritti jokainen valmistaja itse mallinsa materiaalivahvuudet, törmäysvyöhykkeet ja alustan geometriat. Tämän vuoksi autoissa on loppujen lopuksi hyvin vähän vaihtokelpoisia osia. Fiatin kanssa yhteistyössä kehitetystä perusrakenteesta johtuen virtalukko oli muista Saab-malleista poiketen sijoitettu tavanomaiseen paikkaan ohjauspylvääseen keskikonsolin sijaan. Saabin italialaismerkkejä suurempi panostus turvallisuuteen näkyi mallissa selvästi, ja Saab 9000 onkin turvallisen auton maineessa. 
Alkuperäinen malli oli viisiovinen hatchback, joka tunnettiin mallimerkinnällä CC (combi coupé). Alun perin moottoriksi oli saatavilla ainoastaan turboahdettu 2,0-litrainen (175 hv). Vuonna 1986 tuli saataville myös 130-hevosvoimainen vapaasti hengittävä versio, jonka mallinimenä oli Saab 9000i. Lisäksi samana vuonna saatavaksi tuli ZF:n neliportainen automaattivaihteisto. 
Syksyllä 1987 esiteltiin neliovinen sedan-korinen CD, jonka keulaosa oli kokenut pienen kasvojenkohotuksen. Viisiovinen CC sai samat uudistukset vasta vuonna 1990. 
Vuonna 1988 etuturvavöihin tuli pyrotekniset esikiristimet. Seuraavana vuonna saataville tuli myös kuljettajan turvatyyny. Matkustajan turvatyyny tuli tarjolle myöhemmin, ja mallivuodesta 1994 eteenpäin vakiovarustukseen kuului kaksi turvatyynyä. 
Moottorivalikoima täydentyi vuonna 1989 2,3-litraisella (150 hv). Seuraavana vuonna se tuli saataville myös turboahdettuna 195-hevosvoimaisena versiona. 
Syksyllä 1991 esiteltiin uudistunut hatchback-malli CS, joka muistutti enemmän neliovista sedania ja korvasi alkuperäisen CC-mallin. Ulkonäössä oli paljon muutoksia, esimerkiksi ajovalot olivat aikaisempaa matalammat. Kolariturvallisuuden parantamiseksi myös korirakennetta oli jäykistetty. Sedan-korinen CD sai samat ulkonäköpäivitykset vuonna 1994.
Pariisin autonäyttelyssä lokakuussa 1992 esiteltiin CS-mallista urheilullinen Aero-versio, jossa oli 2,3-litrainen turboahdettu moottori. Suuremmalla Mitsubishin turboahtimella se oli saatu tuottamaan 225 hevosvoiman teho. Automaattivaihteisessa mallissa käytettiin kuitenkin perusmallin Garret-turboahdinta, jolloin teholukema oli 200 hevosvoimaa. Ulkoisesti Aeron tunnistaa korisarjasta ja takaspoilerista.
Vuonna 1994 tuli saataville General Motorsin valikoimista 3,0-litrainen V6 (210 hv), joka oli Opelin kehittämä. Kyseisen moottorin yhteydessä oli aina automaattivaihteisto.
Euroopan yleisurheiluliitto

Euroopan yleisurheiluliitto, EAA ("European Athletic Association") on eurooppalaisen yleisurheilun kattojärjestö. EAA toimii IAAF:n alueellisena liittona. Alueellisia liittoja on yhteensä kuusi. EAA koostuu kansallisista yleisurheiluliitoista, jotka ovat IAAF:n jäseniä. Ainoastaan IAAF:n hyväksymät liitot voivat liittyä EAA:n jäseniksi. EAA:han kuuluu 51 kansallista liittoa. Euroopan yleisurheiluliiton päämaja on Lausannessa, Sveitsissä. EAA:n presidenttinä toimii norjalainen Svein Arne Hansen.
EAA on yleisurheilun EM-kisojen järjestävä organisaatio. Se järjestää myös sisäratojen EM-kisat, alle 20-vuotiaiden EM-kisat, alle 23-vuotiaiden EM-kisat ja maastojuoksun EM-kisat.
Historia.
Vuonna 1932 IAAF päätti perustaa komitean suunnittelemaan yleisurheilun EM-kilpailuja. Komitea nimettiin syyskuussa 1933 ja se kokoontui ensimmäisen kerran Budapestissa 7. tammikuuta 1934. Samana vuonna pidettiin ensimmäiset yleisurheilun EM-kilpailut. EAA irtaantui omaksi itsenäiseksi liitokseen vuonna 1969.
Abarth

Abarth oli alun perin italialainen kilpa-autovalmistaja. Yhtiön perusti Itävallassa syntynyt, mutta Italiaan kotiutunut Carlo Abarth (alun perin Karl, 1908–1979). Abarth vastasi myös Fiat-konsernin tehdaskilpatallien, Lancian ja Fiatin kilpa-autojen rakentamisesta, viritystöistä, sekä niiden ylläpidosta.
Nykyisin Abarth on Stellantis-konsernin kilpailuosasto, ja tällä nimellä myydään viritysosia ja muotoilusarjoja. Abarth-merkki otettiin vuonna 2007 uudelleen käyttöön Fiatin urheilullisissa malleissa. Esiteltyjä malleja ovat Abarth Grande Punto ja Abarth 500. Merkin tunnuksena on vaakuna, jossa on skorpioni.
Historia.
Abarth &amp; C. S.r.l.
Ennen oman yrityksensä perustamista Carlo Abarth työskenteli monien kuuluisien nimien, kuten Ferdinand Porschen ja Tazio Nuvolarin, kanssa. Abarth tuotti kilpa-autoja myös Simcan kanssa ja valmisti ohessa myös pakosarjoja ja -putkistoja. Myöhemmin yritys valmisti erilaisia virityssarjoja katuautoihin, pääasiassa Fiatille.
Fiat &amp; Abarth.
Vuonna 1971 Abarth myytiin Fiatille ja kilpa-auto-osasto Enzo Osellalle. Oston jälkeen kilpa-auto-osastosta muodostui Fiatin kilpaosasto, jota johti kuuluisa moottorisuunnittelija Aurelio Lampredi. Myös Fiatin kuuluisat ralliautot Fiat 124 Abarth ja Fiat 131 Abarth kantoivat Abarthin nimeä. Myöhemmin 1980-luvulla Abarth-nimeä käytettiin esimerkiksi Fiat Ritmo Abarthissa. Abarth oli vastuussa myös menestyksekkään Lancia Delta Integralen suunnittelusta. Abarth rakensi ja toimitti myös Lancia Martini Racingin kilpa-autot, vastaten myös niiden virityksestä sekä ylläpidosta. Ennen Lancioiden aikakautta Abarth huolehti myös Fiatin kilpatallin autoista. Myös muita Fiatin merkkejä, kuten Lancian ja Autobianchin, valmistamia autoja nimettiin uudelleen Abarth-nimen alle. Näistä malleista kuuluisin oli Autobianchi A112 Abarth.
2000-luvulla Abarth-nimellä on merkitty lähinnä kori- ja varustelusarjoja, kuten esimerkiksi Fiat Stilo Abarth.
Shirin Neshat

Shirin Neshat (s. 1957 Qazvin, Iran) on iranilais-amerikkalainen videotaiteilija. 
Vuonna 1974 Kaliforniaan opiskelemaan lähtenyt Neshat palasi synnyinmaahansa Iraniin vasta 1990, jolloin yhteiskunnallinen tilanne oli muuttunut. Islamilainen tasavalta edellytti naisten pukeutuvan Koraanin mukaiseen hiukset ja vartalon peittävään vaatetukseen. Neshat alkoi kuvata "chadorin" (hunnun) taakse kätkeytyvää maailmaa. Hän aloitti mustavalkokuvauksella; Women of Allah -sarja on tämän työvaiheen tunnetuin tulos.
Shirin Neshat vaihtoi videokuvaukseen 1990-luvun lopulla ja omaksui tässä elokuvalliset keinot. "Turbulent" (1998) ja "Rapture" (1999) käyttävät videoprojisointia.
Lokakuussa 2006 hänelle myönnettiin Lillian Gish -palkinto. Vuonna 2009 hänet palkittiin Venetsian elokuvajuhlilla hopeisella leijonalla elokuvastaan Women Without Men.
Commer

Commer oli brittiläinen ensisijaisesti kuorma- ja pakettiautojen valmistaja, joka oli liitetty Rootes-yhtymään vuonna 1934. Commerin pienimmät Commer Cob -pakettiautot olivat tekniikaltaan Hillmaneja, joskin varustukseltaan karumpia kuin henkilöautot. Commerin tehdas sijaitsi Lutonin kaupungissa Englannissa.
Yhdysvaltalainen Chrysler Corporation otti Rootes-yhtymän haltuunsa vuonna 1967, minkä jälkeen Commer-tavara-autot muuttuivat vähitellen Dodge-merkkisiksi. Commer-nimi jäi lopullisesti pois käytöstä vuonna 1976. Vuonna 1978 Chrysler myi kaikki Euroopan toimintonsa, mukaan lukien Britannian tehtaansa, ranskalaiselle PSA-yhtymälle. Uudella omistajalla ei ollut erityisempää kiinnostusta kuorma-autoalaa kohtaan, ja niinpä tehdas siirtyi edelleen vuonna 1981 Renaultille. Viimeiset entisellä Commerin tehtaalla tehdyt, alun perin Dodgen nimellä markkinoidut kuorma-autot valmistuivat lokakuussa 1989 Renault-Dodge -nimisinä.
Käyttö Suomessa.
Autola Oy solmi maahantuontisopimuksen Commerin kanssa vuonna 1937, mutta yhtäkään Commer-autoa ei tullut Suomeen ennen toista maailmansotaa. Ensimmäiset Commer-autot saatiin Suomeen vasta sodan jälkeen vuonna 1948. Autola Oy siirtyi Wihuri-yhtymän omistukseen vuonna 1961.
Sotien jälkeisinä vuosina Commer tuli Suomessa tutuksi hyötyajoneuvoina. Commer-linja-autoja, jotka näyttävät olleen kestävämpiä kuin muut tuonaikaiset englantilaiset linja-autot, oli vuonna 1956 rekisterissä 40 kappaletta ("Bussiammattilainen 4/2007"). Vuonna 1954 Commerin moottoriksi tuli rakenteeltaan erikoinen kaksitahtinen dieselmoottori, joka sopi mataluutensa ansiosta erityisen hyvin asennettavaksi ohjaamon alle, mutta käytössä se ei kuitenkaan ollut kovin kestävä. Wihuri-yhtymän toinen tytäryhtiö Teijon Tehtaat Oy kehitti Commerin suurimpiin kuorma-automalleihin omaperäisen teliakseliston; vastaavaa rakennetta käytettiin Vanaja-autoissa ja myöhemmin myös Sisuissa. 
Henkilöautoiksi rekisteröityjä Commer-autoja oli Suomen ajoneuvorekisterissä 1960-luvun alussa noin 40 kappaletta. Henkilöautojen tuontisäännöstelyn vuoksi henkilöautomaiset pakettiautot olivat vuonna 1960 niin kysyttyjä, ettei autoja maahantuonut Wihuri Oy Autola saanut niitä tarpeeksi myyntiin. Loppuvuodesta myyntiin tuli paranneltuja 51 hevosvoiman versioita. Autoja käytettiin myös pakettiautona, mm. Helsingin Puhelinyhdistys oli niiden suurkäyttäjä. 
Commer-kuorma-autoja myytiin 1970-luvulle saakka. 
Pertti Duncker kertoo kirjassaan "Purjevene nimeltään Merivuokko" irroittaneensa itse suunnittelemansa ja toteuttamansa purjeveneen alkuperäisen apumoottorin juuri romutettavasta Commer-autosta.
Beijing Jeep

Beijing Jeep Corporation (BJC) on kiinalainen autovalmistaja, joka on erikoistunut maastoautoihin. Se on Kiinan valtion autokonserni BAIC Group:n yhteisyritys länsimaisten maastoautovalmistajien kanssa. Yritys perustettiin vuonna 1983 Beijing Automotivein ja American Motors Corporationin yhteisyrityksenä. Nykyään DaimlerChrysler omistaa yhteisyrityksestä 42 prosenttia. Yhteistyösopimus on voimassa vuoteen 2033.
Beijing Jeepin ensimmäinen tuote oli Cherokee, joka oli lisenssillä valmistettu suora kopio Jeep Cherokeestä. Vuonna 2000 sen rinnalle tuli Grand Cherokee. Tuotevalikoima laajeni Mitsubishi-maastureihin vuonna 2003. Samana vuonna Cherokeen korvasi uudistettu Beijing Jeep 2500, joka kuitenkin edelleen perustuu 1980-luvun malliin. Suunnitelmissa on laajentaa tuotantoa Mercedesin henkilöautoihin.
Chery

Chery Automobile (Chery Automobile Co., Ltd.) on kiinalainen autovalmistaja, joka on perustettu vuonna 1997. Yhtiön kotipaikka on Wuhu. Chery Automobilen ensimmäiset autonmoottorit ja autot valmistuivat vuonna 1999. Yhtiö raportoi valmistaneensa vuonna 2015 kaikkiaan 550 100 autoa (nousua edellisvuodesta). Loppuvuodesta 2015 yhtiö kertoi valmistaneensa toimintansa aikana yhteensä viisi miljoonaa henkilöautoa. Helmikuussa 2016 yhtiö aloitti 60 000 sähköauton vuosituotantoon tähtäävän autotehtaan rakentamisen.
Chery Automobilen tai sen tytäryhtiöiden automerkkejä ovat Chery, Karry, Rely, Riich, Riich Qoros.
Useat yhtiön malleista ovat lisenssillä valmistettuja klooneja muiden autonvalmistajien autoista. Jotkut muut autovalmistajat, kuten GM, ovat syyttäneet Chery Automobilea myös suoranaisesta kopioinnista. Automalleja: Arrizo, Cowin/Flagcloud (perustuu SEAT Toledoon), Eastar (Toyota Corolla-klooni), Fulwin (perustuu SEAT Toledoon), QQ (QQ3 Daewoo Matiz-klooni), Tiggo (Toyota RAV4-klooni) ja V5.
Daihatsu

Daihatsu on japanilainen autonvalmistaja, joka kuuluu nykyisin Toyota-yhtymään.
Vuonna 1907 perustetun yhtiön nimi oli alun perin Osaka Hatsudoki Seizo Kabushiki Kaisha. Se valmisti vuodesta 1930 lähtien 3-pyöräisiä ajoneuvoja, joita myytiin nimillä Daihatsu ja Tsubasa. Vuonna 1951 yhtiön nimeksi otettiin Daihatsu Kogyo Kabushiki Kaisha. Merkin tunnuksena on D-kirjain ympyrässä.
Daihatsu Suomessa.
Daihatsu-autoja tuotiin Suomeen 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa ja uudelleen 1980- ja 1990-luvuilla. Merkki ei koskaan tullut yleiseksi ja japanilaisista automerkeistä se oli Suomessa koko ajan pienin.
Ensimmäinen Daihatsun maahantuoja Suomessa oli helsinkiläinen Uotila Oy, joka oli tuonut maahan muutaman italialaisen Lancia-auton 1960-luvun alkupuolella. Yhtiö toi Daihatsu 1000 -henkilöautoja keväästä 1968 lähtien, mutta ne eivät saaneet mainittavaa vastakaikua suomalaisten autonostajien keskuudessa. Vuoteen 1971 mennessä rekisteröitiin vain vajaat 40 Daihatsu-henkilöautoa ja merkin ensimmäinen yritys Suomen automarkkinoilla päättyi siihen.
Ranskalaisia Peugeot-autoja edustanut ja SOK-osuuskaupparyhmään kuulunut Oy Maan Auto Ab aloitti Daihatsun maahantuonnin uudelleen 1980-luvun alussa vuonna 1977 esitellyllä Charade-mallilla. Vuonna 1983 maahantuojaksi vaihtui puolalaisia FSO-autoja tuonut Polmot Oy, jonka nimi muuttui hieman myöhemmin Maanteho Oy:ksi. Suomessa myytiin henkilöautomalleja Charade, Charmant ja Applause, Feroza- ja Rocky -maastoautoja sekä pientä 850-pakettiautoa. Vuoden 1988 lopussa Suomessa oli rekisterissä 5 015 Daihatsu-henkilöautoa ja se oli tilaston 25. sijalla. Vuoden 1990 aikana Suomessa rekisteröitiin 614 Daihatsu-henkilöautoa ja tuolloin merkki oli rekisteröintitilaston 24. sijalla. Vuoden 1991 alussa Daihatsun maahantuonti siirtyi Saabia edustaneelle Oy Scan-Auto Ab:lle. Daihatsun maahantuonti päättyi uusien autojen myynnin romahtaessa lamakauden seurauksena vuonna 1993. Maahantuonti alkoi uudelleen vuonna 1998 I. M. Suomi Oy -nimisen yhtiön toimiessa edustajana. Daihatsu-autoja myytiin vuoden 1998 aikana 64 ja vuoden 1999 aikana 119 kappaletta. Viimeksi mainittuna vuonna merkki oli eniten myytyjen henkilöautomerkkien listalla 30. sijalla ja viimeisenä erikseen tilastoituna merkkinä. Daihatsun tuonti Suomeen päättyi lopullisesti vuonna 2002. Viimeisinä aikoina ainoa Daihatsun myyntimalli Suomessa oli tila-auto Daihatsu YRV.
Vuodesta 2011 uusia Daihatsu-autoja ei ole tuotu lainkaan Eurooppaan.
Suomessa oli Daihatsu-autoja vielä vuoden 1999 lopussa rekisterissä 6 135 autoa, joista yli puolet (3 585 kpl) oli Charade-mallia. Huhtikuussa 2010 Daihatsuja oli rekisterissä enää 1 865 kpl.
Testihuijaus.
2024 kävi ilmi, että Daihatsun törmäystesteihin toimitettuja autoja on manipuloitu vuosikymmenten ajan. Selvityksen mukaan epäilyttävää toimintaa on ollut 64 automallissa ja kolmessa moottorissa, vuodesta 1989 alkaen. Tapauksen tultua julki Daihatsun autojen valmistus ja vienti keskeytettiin.
GAZ

GAZ (, suom. "Gorkin autotehdas") on autonvalmistaja, jonka tuotantolaitos on Gorkin autotehdas. Toisen maailmansodan jälkeen käynnistyi kohtalaisen nopeasti jo sotavuosina aloitetun suunnittelun tuloksena uuden, hyvin nykyaikaisen henkilöauton, GAZ M-20 Pobedan ja legendaarisen, 31 vuotta lähes muutoksitta tuotetun GAZ-51 -kuorma-auton valmistaminen. 
Zim.
Vuonna 1948 syntyivät ensimmäiset amerikkalaisvaikutteiset ZIM-12-mallin koesarjan autot, ja sarjatuotantoon tämä suuri automalli tuli vuonna 1950. Tavoitteena oli ollut hyödyntää mahdollisimman paljon jo tuotannossa olevia komponentteja. Kirja "Avtomobili Rossii i SSSR" kertoo, että Zimissä ja Pobedassa oli yhteisiä osia noin 50 prosenttia.
Kahdeksalle hengelle rekisteröidystä Zimistä tuli Suomessakin varsin suosittu muun muassa taksikäytössä sen jälkeen kun se oli ensiesitelty Helsingin autonäyttelyssä 1953. Zimissä oli 3,5 litran kuusisylinterinen sivuventtiilimoottori, joka kehitti 90 hevosvoimaa.
Muita GAZ-malleja.
Myös edustusauto Tšaika ja tunnettu maastoauto GAZ-69 tulevat GAZin tehtaalta Nižni Novgorodista. Osaltaan myös GAZin tekniikkaan perustuivat ensimmäiset UAZ:t. GAZ ilmoitti 8. joulukuuta 2005 lopettavansa Volga-henkilöautojen valmistuksen, joka oli alkanut vuonna 1956, keskittyäkseen vain pikkubusseihin ja kuorma-autoihin, mutta jälleenmyyjien toiveesta jatkoi tuotantoa jälleen syksyllä 2006.
GAZ-jeeppien kutsumanimi on alusta lähtien ollut "kozjol", pukki.
Carlos Filipe Ximenes Belo

Carlos Filipe Ximenes Belo (s. 3. helmikuuta 1948 Wailacama, Itä-Timor) on katolinen piispa, joka sai vuoden 1996 Nobelin rauhanpalkinnon yhdessä José Ramos Hortan kanssa työstään Itä-Timorin konfliktin rauhanomaisen ratkaisemisen hyväksi.
Belo opiskeli Portugalissa ja Roomassa, ja palasi Itä-Timoriin vuonna 1981. Hän työskenteli opettajana, kunnes 1983 hän siirtyi kirkon virkaan ja hänet siunattiin 1988 piispaksi. Hän kirjoitti kirjeitä Portugalin presidentille, paaville ja YK:n pääsihteerille ja pyrki saamaan kansainvälistä huomiota Itä-Timorin tilanteeseen.
Itä-Timorin saatua itsenäisyytensä Belon terveys alkoi horjua, ja hän lähti Portugaliin hoidettavaksi. Häntä pyydettiin asettumaan maansa presidenttiehdokkaaksi, mutta piispa sanoi jättävänsä politiikan poliitikoille. Sen sijaan hän lähti lähetystyöhön Mosambikiin.
Markus Paatelainen

Markus Paatelainen (s. 23. tammikuuta 1983 Valkeakoski) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Paatelainen pelasi kauden 2004 Veikkausliigassa FC KooTeePeessä lainasopimuksella AC Allianssista. Vuonna 2005 hän siirtyi skotlantilaisseuraan Aberdeen FC ja sieltä Skotlannin 3. divisioonan seuraan Cowdenbeath FC. Hänet valittiin Skotlannin 3. divisioonan parhaaksi pelaajaksi kaudella 2005–06, joka päättyi Cowdenbeathin nousuun kakkosdivisioonaan. Tammikuussa 2007 Paatelainen teki 1,5 vuoden sopimuksen Skotlannin pääsarjan Invernessin kanssa.
Hänen isänsä Matti Paatelainen sekä veljensä Mika-Matti ”Mixu” Paatelainen ja Mikko Paatelainen ovat myös tunnettuja jalkapalloilijoita.
Britta Steffen

Britta Steffen (s. 16. marraskuuta 1983 Schwedt, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen aktiiviuransa lopettanut uimari, joka oli erikoistunut vapaauintiin. Hän on kaksinkertainen olympiavoittaja.
Vuonna 1999 Steffen voitti kuusi mestaruutta nuorten EM-uinneissa. Sydneyn kesäolympialaisissa 2000 hän sai pronssia 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä uituaan alkuerissä Saksan joukkueessa. Vuoden 2004 kesäolympialaisissa Steffen osallistui vain 4 × 100 metrin vapaauintiviestin alkueriin. Vuosi 2003 oli ollut Steffenille välivuosi, sillä hän oli halunnut keskittyä opintoihinsa. Pekingissä 2008 Steffen voitti olympiakultaa 50 ja 100 metrin vapaauinneissa. Steffen on historian kolmas nainen, joka on pystynyt uimaan samoissa olympialaisissa sekä 50 ja 100 metrin vapaauintien olympiakullat. Aikaisemmin samaan ovat pystyneet itäsaksalainen Kristin Otto (1988) sekä alankomaalainen Inge de Bruijn (2000). Lontoossa 2012 hän oli neljäs 50 metrin vapaauinnissa ja karsiutui välierissä 100 metrin vapaauinnissa.
Pitkän radan maailmanmestaruuskilpailuissa Steffen saavutti seitsemän mitalia. Hän sai Melbournessa 2007 hopeaa 4 × 200 metrin vapaauinnissa ja pronssia 100 metrin vapaauinnissa. Rooman MM-kilpailuissa 2009 hän voitti kultaa 50 metrin vapaauinnissa maailmanennätysajalla 23,73 ja 100 metrin vapaauinnissa, jossa teki niin ikään maailmanennätyksen 52,07. Hän oli rikkonut saman matkan maailmanennätyksen jo 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä uituaan avausosuudella ajan 52,22; Saksa sai viestistä lopulta hopeaa. 4 × 100 metrin sekauintiviestissä Steffen kuului Saksan pronssijoukkueeseen. Shanghain MM-kilpailuissa 2011 hän sai pronssia 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. Lyhyen radan maailmanmestaruuskilpailuista hänellä on kultaa 100 metrin vapaauinnista Istanbulista 2012 ja yksi viestihopea.
Steffen ui Berliinin pitkän radan EM-kilpailuissa 2002 alkuerissä Saksan 4 × 100 metrin vapaauintijoukkueessa, joka voitti lopulta Euroopan-mestaruuden. Vuoden 2006 pitkän radan EM-uinneissa Budapestissä hän voitti naisten 100 metrin vapaauinnin uudella ME-ajalla 53,30 ja 50 metrin vapaauinnin ajalla 24,72. Lisäksi Steffen voitti kaksi viestikultaa; 4 × 100 metrin ja 4 × 200 metrin vapaauintiviesteissä. Kummankin viestin voittoajat olivat myös maailmanennätyksiä. Hän kuului lisäksi Saksan hopeajoukkueeseen sekauintiviestissä. Kaikki Steffenin Budapestissä tekemät maailmanennätykset ovat kuitenkin nykyisin rikkoutuneet. Debrecenissä 2012 hän voitti Euroopan-mestaruuden 50 metrin vapaauinnissa ajalla 24,37, 4 × 100 metrin vapaa- ja sekauintiviesteissä sekä sai hopeaa 100 metrin vapaauinnissa.
Vuoden 2007 lyhyen radan EM-uinneissa Debrecenissa Steffen voitti kultaa 100 metrin vapaauinnissa ja 4 × 50 metrin sekauinnissa sekä hopeaa 50 metrin vapaauinnissa ja 4 × 50 metrin vapaauinnissa. Szczecinissä 2011 hän voitti mestaruuden 50 ja 100 metrin vapaauinneissa sekä 4 × 50 metrin vapaauintiviestissä. Hänellä on lyhyen radan EM-kilpailuista kaikkiaan viisi kultaa, neljä hopeaa ja neljä pronssia.
Steffen ilmoitti lopettavansa kilpauransa syyskuussa 2013.
5. miinalaivue

5. miinalaivue (lyh. 5. MILV, aik. 5. MiLv) oli merivoimien operatiivinen joukkoyksikkö. Laivue kuului Suomenlahden Meripuolustusalueeseen ja sen tukikohta oli 7. ohjuslaivueen tavoin Kirkkonummen Upinniemessä. Laivueen tehtävänä oli ylläpitää miinoitus- ja miinantorjuntavalmiutta Suomenlahdella. 5. miinalaivue lakkautettiin Suomenlahden meripuolustusalueen tavoin vuoden 2015 alussa puolustusvoimauudistuksen yhteydessä.
Miinoittamisen ohella laivueen tehtäviin kuului puolustusvoimien sukeltajakoulutus, joka toimeenpantiin raivaaja- ja taistelusukeltajalinjoilla. 
Organisaatio.
Laivueeseen kuuluivat:
Alukset.
5. miinalaivueeseen kuuluneet alukset olivat:
Historia ja perinteet.
Suomenlahden Laivaston Miinalaivue, joskus myös Suomenlahden Miinalaivue, perustettiin 1. heinäkuuta 1994 ja sen nimi muutettiin 9. heinäkuuta 1998 Suomenlahden Meripuolustusalueen 5. miinalaivueeksi merivoimien organisaatiouudistuksen myötä. Samalla laivueeseen liitettiin Merivoimien sukeltajakurssi. Sukeltajakurssin nimi muutettiin 1.1.2007 Sukeltajakouluksi. Sukeltajakoulu kouluttaa kaikki Suomen taistelusukeltajat.
Miinalaivueen komentajana ovat 2000-luvulla palvelleet komentajat Taisto Vanhamäki ja Petri Heilanen. Sukeltajakurssin tunnettuja johtajia ovat olleet 1990-luvulla kapteeniluutnantit Jörgen Engroos, Veli-Petteri Valkamo ja Janne Paloheimo.
5. miinalaivue vaali miinalaiva Riilahden muistoa ja vietti perinnepäiväänsä 23. elokuuta, jolloin Riilahti upposi Tiiskerin majakan kaakkoispuolella vuonna 1943.
Ensimmäinen Intian–Pakistanin sota

Ensimmäinen Intian–Pakistanin sota (tunnetaan myös nimellä ensimmäinen Kashmirin sota) käytiin 1947–1948, ja oli ensimmäinen neljästä sodasta vastikään itsenäistyneiden Intian ja Pakistanin välillä.
Kashmirissa on kolme osaa: islamilaisenemmistöinen Kashmirin laakso, hinduenemmistöinen Jammu ja buddhalainen Ladakh. Kun itsenäistyvä Intia jaettiin hindulaiseksi Intiaksi ja islamilaiseksi Pakistaniksi, Kashmirin asema jäi epäselväksi, sillä maharadža Hari Singh ei halunnut päättää asiasta hätiköidysti. Muslimit painostivat häntä liittymään Pakistaniin, ja osoittivat mieltään. Maharadžan joukot ampuivat mielenosottajia. Islamilaiset aloittivat sissisodan jota Pakistan tuki. Hari Singh pyysi apua Intiasta. 
Tammikuussa 1948 vetosi Intia Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvostoon vaatien Pakistania vetämään heimosotilaat Kashmirista. Pakistan vastasi väittämällä, että Kashmir oli liitetty Intiaan väkivalloin. Turvallisuusneuvosto päätti perustaa YK:n Intian ja Pakistanin komission (UNCIP) maiden välisen selkkauksen lopettamiseksi. Turvallisuusneuvosto ehdotti 13. elokuuta 1948 välitöntä tulitaukoa, Intian ja Pakistanin armeijoiden vetäytymistä sekä kansanäänestystä Yhdistyneiden kansakuntien valvomana. Intian ja Pakistanin hallitukset hyväksyivät päätöslauselman. Tammikuussa 1949 UNCIP:in alaisuuteen perustettiin YK:n sotilaallinen valvontaryhmä, jonka tehtävä oli valvoa 1.1.1949 aikaansaatua aselepoa. Sen jälkeenkin Kashmirissa on ollut äänestyksiä ja uusia taisteluita liki viidenkymmenen vuoden ajan.
Illinsaari

Illinsaari on saari ja asutusalue Iijoen suistossa Iin kuntakeskuksessa valtatien 4 itäpuolella vain muutamia kilometrejä Perämereltä ylävirtaan. Illinsaaren etelärannat ovat muotoutumassa lähiötyyliseksi omakoti- ja rivitaloalueeksi, ja alkuperäiseen rakennuskantaan kuuluvia pieniä maatiloja on sekä saaren etelä- että pohjoisrannalla. Saarella on myös kuntorata, kota, hiihtomaja sekä vuonna 2017 avattu frisbeegolfrata.
Illinsaari on eroosion ja maannousun myötä kasvanut kiinni sen länsipuolella sijaitsevaan Hietapankin saareen sekä yhdistetty ajotielläKruununsaareen, jossa sijaitsee Iin hautausmaa.
Rāmen

Rāmen (, joskus myös 拉麺) on japanilainen, alkuperältään kiinalainen nuudeliruoka. Ruoasta on useita eri versioita, sillä sen valmistamiseen voidaan käyttää useita eri aineksia, kuten sianlihaa, merilevää, narutomakia, sipulia tai jopa maissia. Lisäksi melkein jokaisessa Japanin prefektuurissa on oma variaationsa rāmenista.
Japanissa ramen-ravintolat ovat tyypillisesti pieniä, ja useissa on käytössä automaatti, johon ruoka maksetaan. Automaatista saatu kuitti annetaan tarjoilijalle, joka tuo annoksen pöytään.
Rāmen on tärkeässä osassa Jūzō Itamin elokuvassa "Ja sitten syödään" (1985).
They Only Come Out at Night

They Only Come Out at Night on suomalaisen Lordi-yhtyeen kappale, joka julkaistiin vuonna 2006 "The Arockalypse" -albumilla. Kappaleen lauluosuuksissa vierailee myös saksalainen heavy metal -laulaja Udo Dirkschneider. "They Only Come Out at Night" julkaistiin Saksassa promosinglenä keväällä 2006. Suomessa kappale julkaistiin singlenä 11. huhtikuuta 2007 ja se on viimeinen singlejulkaisu "The Arockalypseltä".
Singlen kansi on sama kuva kuin Verenjanon takakansi.
Singlen kakkoskappaleena on cover-versio Accept-yhtyeen kappaleesta "Midnight Mover". Kappale on äänitetty YleX:n "Pietarinkadun Oilers Go!" -radio-ohjelmassa 5. kesäkuuta 2003.
Pirunnyrkki-sormus

Pirunnyrkkisormus on neljästä, kuudesta, kahdeksasta tai kahdestatoista kultaisesta tai hopeisesta sisäkkäisestä renkaasta muodostuva sormus. Suomessa 6-osainen keltakultainen pirunnyrkkisormus on suosittu erityisesti rauhanturvaajien keskuudessa ja sitä kutsutaankin usein myös nimellä ”YK-sormus”.
Sormuksen alkuperäisestä suunnittelijasta ei ole olemassa varmaa tietoa. 
Eräs syntytarina: "Arabisoturi oli kovin mieltynyt yhteen naiseensa. Mustasukkaisena miehenä hän keksi oivan valvontakeinon, koottavan sormuksen, jonka vain hän osaa koota. Niinpä taistelu- ja valloitusmatkoille lähtiessään hän pujotti oman sormuksensa naiselleen sormeen. Ovelana arabina hän ei kertonut naiselleen, että irroitettuaan sormuksen sormesta, se hajoaisi osiin. Muutaman reissun jälkeen mies sai sormuksen takaisin alkuperäisessä kunnossa. Näin mies tiesi, että nainen oli ollut uskollinen retkien aikana.Yhden pitkän matkan aikana nainen ihastui erääseen toiseen mieheen. Hän ei voinut pettää miestään sormus sormessa. Niinpä hän otti sen pois sormestaan ja sormus meni palasiksi. Nainen ei osannut kasata sitä ja niinpä nainen joutui palauttamaan sen palasina miehelleen. Tästä mies tiesi, että nainen oli ollut uskoton."
Sormuksia on valmistettu ainakin kullasta, hopeasta, tummennetusta hopeasta ja messingistä.
Formula 1 -kausi 1997

Formula 1 -kausi 1997 alkoi Australian Grand Prix'lla 9. maaliskuuta 1997. Mukana oli alun perin 12 tallia ja 24 kuljettajaa, mutta koska Lola-talli ei päässyt osallistumaan yhteenkään kilpailuun, oli kilpailuissa vain 11 tallia. Rengasvalmistajina toimivat Bridgestone ja Goodyear. Mestaruuden voitti kanadalainen Jacques Villeneuve, joka ajoi Williamsilla. Williams saavutti myös valmistajien mestaruuden. Erikoisinta Villeneuven ja Michael Schumacherin välisessä mestaruustaistelussa oli se, että he eivät ajaneet kauden aikana kertaakaan samalle palkintokorokkeelle.
Kaudeksi 1997 tuli kolme uutta tallia: Prost (joka korvasi Ligierin), Stewart ja lisäksi Lola palasi MM-sarjaan. Lola karsiutui Australian Grand Prix'n aika-ajoissa ja vetäytyi F1-sarjasta ennen Brasilian Grand Prix’ta eikä näin osallistunut yhdenkään kilpailun starttiin. Lisäksi Footwork vaihtoi nimensä Arrowsiksi.
Lyhenteet.
 Bridgestone
 Goodyear
Tallit ja kuljettajat.
Seuraavat tallit ja kuljettajat kilpailivat Formula 1 -luokan maailmanmestaruudesta kaudella 1997.
Kauden yhteenveto.
Valmistajien lopullinen järjestys.
"Kaikki, paitsi Minardin ja Tyrrellin moottorit olivat V10:jä"
Taisteluosasto Neito

Taisteluosasto Neito eli lyhennettunä Tst.Os. Neito perustettiin IV Armeijakunnan viivytysvaiheen (30.11.-11.12.1939) jälkeen 15.12.1939 annetulla käskyllä, jossa muodostettiin JR 38 komentajan eversti Olkkosen alaisuuteen Ryhmä Jousimies. Tämä taas muodosti osasta joukoistaan nyt kyseessä olevan Tst.Os. Neidon. 
Kyseessä oli IV Armeijakunnan alueella tyypillinen tilapäisorganisaatio armeijakunnan siirtyessä vastahyökkäykseen.
Taistelut Joulukuussa 1939.
Taisteluosasto perustettiin 15.12.1939 tehtävänään hyökätä Mitroon seuraavana päivänä. Perustamispäivän iltana taisteluosasto aloitti etenemisensä kohti tavoitettaan.
16.12.1939 taisteluosaston joukot hyökkäsivät suunnistusvirheen vuoksi kohti Ruhtinaanmäkeä. Vihollinen kuitenkin torjui hyökkäykset ja taisteluosaston joukot vetäytyivät iltapäivän aikana Katitsanlammen alueelle.
Ruotu

Ruotu () on maaseudulla etenkin 1700- ja 1800-luvuilla käytetty 2–6 talon muodostama ryhmä, jolla oli yhteinen vastuu sotamiehen tai köyhäinhoidon järjestämisessä.
Ruotsissa läänit suostuivat ruodutukseen vuoteen 1688 mennessä, Suomessa pääosin vuoteen 1696 mennessä, Pohjanmaa vasta vuonna 1733.
Ruotujakolaitos kehitettiin kansaa voimakkaasti rasittavien väenottojen tilalle Ruotsin vallan aikana. 2-6 talonpoikaistalon muodostama ryhmä kustansi ja varusti yhden sotamiehen ja antoi hänen käyttöönsä alueen maata ja kustansi sille jonkinlaisen mökin. Tätä sanottiin sotilastorpaksi. Ruotusotamiehen perhe sai elantonsa tämän torpan maasta ja kotieläimistä.
Köyhäinhoito.
Huomattiin, että myös köyhäinhoito olisi tehokasta sotalaitoksen ruotujärjestelmästä saatujen kokemusten pohjalta. Kylän köyhät ruodutettiin: jos he asuivat omillaan, heille annettiin tietty määrä elintarvikkeita. Talosta taloon kiertävälle vaivaiselle puolestaan määrättiin hoitoaika kussakin paikassa. Ruotu vastasi kustannuksista.
Ruotujakolaitoksen loppu.
Suomessa Suomen sodan jälkeen 1809 Aleksanteri I suostui säätyjen pyyntöön että Suomi armeijan asettamisen sijaan maksaisi erityistä veroa. Ruotujakoarmeija hajotettiin, mutta sen upseerit ja aliupseerit saivat kuitenkin edelleen nauttia aikaisempia palkkaetujaan vähentämättöminä. Ruotsissa ruotujakolaitoksesta luovuttiin 1901.
Krimin sodan aikana 1853–1856 ryhdyttiin taas kokoamaan ruotujoukkoja siten, että kaksi ruotua yhdessä asetti yhden sotamiehen ja samalla ne vapautuivat vakanssimaksusta. Vuonna 1857 nämä ruotupataljoonat hajotettiin.
II/JR 39 (talvisota)

II/JR 39 eli Jalkaväkirykmentti 39:n toinen pataljoona perustettiin YH:n julistamisen (14.10.1939) jälkeen Kuopiossa.
Varustaminen.
II/JR 39 pyrittiin varustamaan määrävahvuuksien mukaan, mutta puolustusvoimien kalustopulasta johtuen määrävahvuuksia ei materiaalin osalta saavutettu.
Keskittäminen.
II/JR 39 keskitettiin muun rykmentin ohessa Laatokan Karjalaan Leppäsyrjän alueelle 18.-20.10.1939 välisenä aikana.
Talvisodan taisteluista.
IV Armeijakunnan taistelualueelle tyypilliseen tapaan pataljoona kuului talvisodan aikana erilaisiin tilapäisorganisaatioihin.
Joulukuu 1939.
15.12.1939 II/JR 39 liitettiin osaksi Taisteluosasto Neitoa, joka taas oli osa Ryhmä Jousimiestä. Iltayöstä taisteluosasto aloitti etenemisensä kohti hyökkäystavoitettaan Mitroa.
16.12.1939 pataljoona hyökkäsi suunnistusvirheen seurauksena alkuperäistä tavoitettaan pohjoisempana kohti Ruhtinaanmäkeä. Vihollisen voimakas torjunta pysäytti kuitenkin hyökkäyksen ja pataljoona vetäytyi muun taisteluosaston mukana Katitsanlammen alueelle.
Rauha 13. maaliskuuta 1940.
Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11. 
Pataljoona vetäytyi koko muun IV Armeijakunnan mukana uudelle valtakunnanrajalle tehdyn rauhansopimuksen mukaisesti 15. maaliskuuta klo 10 ja 25. maaliskuuta klo 20 välisenä aikana. Rauhansopimuksessa vetäytymismatkaksi oli määritelty vähintään 7 kilometriä vuorokaudessa. 
Joukkojen kotiuttamista ei aloitettu vielä tämänkään jälkeen vaan asteittain siten, että ensin lomautettiin mm. maatalousväestöä lähestyvien kevättöiden vuoksi. Aluksi ei myöskään puhuttu kotiuttamisesta vaan lomauttamisesta, jotta miesten nopea uudelleen kutsuminen palvelukseen olisi ollut mahdollista. Lomauttamiset alkoivat vanhimmista ikäluokista 15. huhtikuuta ja päättyivät pääosin kesäkuun puoleenväliin mennessä.
Mogadishu Avenue

Mogadishu Avenue on vuonna 2006 MTV3:lla esitetty draamakomediasarja. Kahdeksanosainen Jari Tervon kirjoittama sarja kuvaa syntyperäisten suomalaisten ja maahanmuuttajien kohtaamisia vuokratalossa. Tapahtumien keskiössä on Somaliasta muuttanut mies, Muhammed Turakainen, joka päättää kotoutua perusteellisesti ja ripustaa seinälleen marsalkka Mannerheimin, presidentti Kekkosen ja luottopakki Jutilan muotokuvat. Pojastaan hän alkaa kouluttaa mustaa tangokuningasta.
Rooleissa ovat muun muassa Juha Veijonen, Petri Manninen, Minna Turunen, Kari Hietalahti, Pirkka-Pekka Petelius, Mateus Tembe, Matti Leino, Jouko Puolanto, Pirjo Lonka, Maija Junno ja Kari Ketonen.
Nimensä sarja on saanut Vuosaaressa sijaitsevan Meri-Rastilan tien lempinimestä. Sarjaa kuvattiin kuitenkin Espoon Suvelassa, jonka lempinimenä on "Espoon Mogadishu".
Ohjelman lopputekstien aikana soi kansanlaulu "Kotimaani ompi Suomi".
Juoni.
Ensimmäisessä jaksossa tutustutaan lähinnä Rampe Turakaiseen ja muuhun lähiön kerrostalon väkeen. Toisessa jaksossa Muhammed Turakainen yrittää tehdä pojastaan tangokuningasta. Kolmannessa jaksossa Irina Totkunen yrittää ilotytön ammattia, kyllästyttyään siivoamaan lääkärin koulutuksella ostarin vessoja. Neljännessä jaksossa Ingvar Nenonen joutuu hankkimaan venäläisen ilotytön Suomeen vierailulle tulleelle firman amerikkalaiselle johtajalle. Viides jakso kertoo Elina Vaurasteesta, joka opettaa suomea maahanmuuttajille. Kuten jakson nimi kertoo, hän haluaa oikean miehen. Kuudes jakso kertoo Aleksei Ivanovitš Beljakovista, joka on lastentarhan opettaja Vesalassa, mutta muut talon asukkaat pitävät häntä itämafian jäsenenä.
Spy vs Spy

Spy vs Spy on MAD-lehdessä vuodesta 1961 julkaistu tekstitön mustavalkoinen strippisarjakuva. Siinä valkoinen ja musta vakooja kilpailevat keskenään. Sarjakuvan loi kuubalainen Antonio Prohías, joka pakeni kotimaastaan Yhdysvaltoihin vuonna 1960 Fidel Castron noustua valtaan. "Spy vs Spy" oli kylmän sodan vertauskuva ja Prohíasin kommentti aseellisen kilpavarustelun turhuudesta. Mad-lehden sarjakuvissa "Spy vs Spy" oli ainutlaatuinen siinä, että se on jatkunut alkuperäisen tekijänsä kuoleman jälkeen. Prohíasin vetäydyttyä sitä ovat jatkaneet useat piirtäjät, kuten Duck Edwing. Vuodesta 1997 alkaen sitä on piirtänyt Peter Kuper.
"Spy vs Spy" on piirretty hyvin tyylitellysti ja sen hahmot ovat pitkänokkaisia ihmismäisiä olentoja. Sarjassa esiintyy kaksi identtistä vakoojaa, musta ja valkoinen, jotka keksivät mitä mielikuvituksellisimpia keinoja toistensa päänmenoksi. Tyypillisessä stripissä toinen vakoojaa virittää toiselle tappavan ansan. Joskus ansa toimii, mutta joskus toisella vakoojalla onkin loistava vastasuunnitelma ja hän selviää voittajana. Vitsi huipentuu joko jommankumman vakoojan kuolemaan tai lievempään vastoinkäymiseen. Muutamissa harvoissa vanhoissa sarjoissa molemmat lankeavat toistensa ansoihin ja tuloksena on tasapeli. Joissakin stripeissä esiintyy myös kolmas harmaa vakooja, joka on viehättävä nainen ja onnistuu poikkeuksetta päihittämään sekä mustan että valkoisen vakoojan. Näiden strippien otsikkona on ”Spy vs. Spy vs. Spy”.
Normaalin signeerauksen ohella Prohíasilla oli tapana kirjoittaa sanat ”By Prohias” Morse-aakkosilla jokaisen stripin alkuun, ensimmäisen ruudun alapuolelle.
1970-luvun alun suomalaisessa MAD-lehdessä sarjan nimi oli "X &amp; Y" (musta oli X ja valkoinen Y). 1980-luvulla Mad-lehden alkaessa ilmestyä uudelleen Suomessa sarjakuvaa julkaistiin aluksi nimellä "Vakoojat", mutta myöhemmin siirryttiin käyttämään englanninkielistä nimeä.
Joonas Sarelius

Joonas Sarelius (s. 2. heinäkuuta 1979 Espoo) on entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Nykyään Sarelius toimii Helsingin Jalkapalloklubissa Naisten ja tyttöjen urheilutoimenjohtajana.
Peliura.
Sarelius on FC Hongan kasvatti, josta hän siirtyi USA:n yliopistosarjaan Georgia State Universityyn. Suomeen palattuaan Sarelius pelasi Kakkosta Sepsi-78:ssa, FC Espoossa ja LePassa sekä Ykköstä FC Hongassa. Tämän jälkeen Sarelius siirtyi Belgiaan KSK Tongereniin ja sieltä Ranskaan Lantoniin. 
Parhaiten Sarelius tuli tunnetuksi Viikinkien pelaajana. Viikingeissä hän pelasi kaudet 2004-2009. Sarelius teki 17 maalia Ykkösen kaudella 2006 joukkueen noustessa Veikkausliigaan. Hän oli sarjan kolmanneksi paras maalintekijä ja voitti myös Veikkauspörssin 23 pisteellä. Veikkausliigakaudella 2007 Sarelius pelasi Veikkausliigan Tähdistöottelussa. Maaleja hän teki kyseisellä kaudella neljä.
Pelaamisen ohessa Sarelius toimi myös Viikinkien markkinointipäällikkönä.
Jalkapallon parissa.
Sareliuksen aktiiviura päättyi kauteen 2009. Hän on toimi pitkään Helsingin piirin 90min-lehden sekä suositun jalkapallosivuston Kymppipaikka.fi:n päätoimittaja. Sarelius kirjoitti yhdessä Tuomas Peltosen kanssa vuonna 2012 Veikkausliigan tarinat ja sankarit -kirjan. Sen ensimmäinen painos myytiin loppuun jo muutamassa viikossa. Sareliuksen Kymppipaikka-sivu palkittiin vuonna 2015 Captains´Ball -gaalassa vuoden jalkapallotoimittajana.
Vuodesta 2015 eteenpäin Sarelius on toiminut HJK:n naisten ja tyttöjen valmennuspäällikkönä, ja myöhemmin (nykyisin) urheilutoimenjohtajana. Sarelius on palkittu työstään Palloliiton naisjalkapallon edistämisestä jaettavalla Kaijan Kannulla 2019.
Sareliuksella on olut valtava rooli HJK:n naisten ja tyttöjen toiminnan kehittämisessä. Hän on tullut tunnetuksi myös siitä, että on auttanut lukuisia suomalaispelaajia siirroissa ulkomaille. HJK naiset voitti Suomen mestaruuden 2024 sekä Suomen Cupin, ja pelaa kaudella 2025 Naisten Mestarien liigassa.
Sarelius toimi myös vuodet 2019-2022 Kansallisen Liigan puheenjohtajana.
Sarelius oli ansiokkaan työnsä ansiosta myös vieraana itsenäisyyspäivän Linnan juhlissa 2024.
Valmentajana.
HJK:ssa Sarelius valmensi työn ohella HJK:n 06-syntyneiden akatemiajoukkuetta, jota on pidetty tyttöjen jalkapallossa yhtenä parhaana joukkueena.
Sarelius voitti valmentaja Suomen mestaruuden T13, T15 ikäluokissa sekä kaksi kertaa T18 ikäluokassa. Kaudella 2024 hän luotsasi HJK Akatemian Kansallisen Ykkösen mestaruuteen, mutta sääntöjen mukaan joukkue ei saanut nousta Kansalliseen Liigaan.
Sarelius palkittiin vuonna 2023 Captain´s Ball -gaalassa vuoden tyttöjen valmentajana.
Hollikyyti

Hollikyyti tarkoittaa historiallista henkilöiden, alkuaan etenkin virkamiesten, kuljetuspalvelua, kyytilaitosta. Nimitys tulee ruotsin sanoista "hålla", pitää (tässä: pitää tarjolla) ja "skjuts", kyyti.
Hollikyytijärjestelmässä merkittävien teiden varsilla oli määrävälein kestikievareita eli majataloja, jotka pitivät matkustajia varten hevosia, kuskeja ja majoitustiloja. Kyytivuoro kiersi kylän talosta toiseen, joskin siitä oli mahdollista vapautua maksamalla toinen tilalleen. Kyytien järjestely kuului nimismiehelle, vauraalle talonpojalle, joka myös isännöi kestikievaria. Holli oli paikallinen kyyditsemään velvoitettu henkilö.
Hollikyyti merkitsi huomattavaa rasitusta talonpojille. Kyseessä oli talonpojan kannalta "kyyditsemisvelvollisuus", matkustavan virkamiehen näkökulmasta "vapaakyyti", josta kyyditsijä ei saanut korvausta. Pisin sallittu odotusaika oli kaksi tuntia jatkoyhteydelle.
Vieläkin tunnettu sanonta ”kylmä kuin hollitalli” kuvaa sitä, ettei hollikyytien käyttöön tarkoitettuja tiloja, kuten talleja ja hollitupia, suinkaan rakennettu ja pidetty kunnossa mielihyvin.
Koska oli mahdollista, että useita ajureita oli samaan aikaan odottelemassa kyyditettäviä, he kokoontuivat hollituvassa. Tästä on muodostunut suomalainen kansansanonta: ”Oli kuin hollituvassa” tarkoittaen lievää epäjärjestystä. Sanonta "tänne ei tulla kuin hollitupaan" taas viittaa siihen, että hollitupaan saattoi saapua vapaasti ilman kutsua.
1600-luvulla kyytilaitosta alettiin järjestää lainsäädännön avulla: Kaarle IX määräsi vuonna 1604 virkamiehet korvaamaan käyttämänsä kyydin, mutta tämä määräys ei toiminut käytännössä. Vuonna 1642 vapaakyydit poistettiin, mutta talonpoikien maksettavaksi tuli kyytilaitoksen kustannuksia kattamaan vuodesta 1649 lähtien uusi vero, "kyytiraha".
1690-luvulla kyytilaitos saavutti varsinaisen hollikyydin muodon: kyyditysvelvollisesta talosta oli talon koon mukaan miehen tai useammankin sekä ajoneuvojen oltava kerrallaan 3–4 päivää ”hollilla”. Tämä merkitsi sekä miesten että hevosten poissaoloa talon töistä. ”Hollilla olo” ei kuitenkaan ollut pelkästään kielteinen asia: toisilta hollimiehiltä ja matkustavaisilta kuultiin tietoja ja uutisia oman elinpiirin ulkopuolelta.
1800-luvun lopulle saakka kyytilaitos säilytti vanhat muotonsa. Kestikievarien tasoa oli kohennettu ja yhtenäistetty niin, että säätyläistenkin sopi yhä enemmän turvautua niihin yksityismajoituksen sijasta. Vuodesta 1883 lähtien tuli mahdolliseksi kunnan päättää hollikyydistä luopumisesta. Kyydityspalvelut vuokrattiin huutokaupalla vähiten pyytävän hoidettavaksi viiden vuoden jaksoina. Näin hollikyydin aikakausi vähitellen 1900-luvulle tultaessa päättyi.
Perustusten vahvistaminen

Perustusten vahvistaminen on rakennustekniikassa korjausrakentamiseen liittyviä toimenpiteitä, joilla parannetaan olemassa olevan perustuksen kantavuutta (esimerkiksi puupaalujen lahoaminen) tai estetään sen haitallisia liikkeitä. 
Tyypillinen tarve perustusten vahvistamiseen syntyy kun puiset paalut ovat lahonneet ja menettäneet kantavuuttaan, tai kun puiset koheesiopaalut ovat painumassa haitallisen paljon. Pientalojen perustuksia vahvistetaan usein siitä syystä, että maanvaraisesti perustettu talo painuu pehmeän savikerroksen kokoonpuristuessa, jolloin perustuksia voidaan muuttaa paalujen tai suihkuinjektointipylväiden varaan.
Tärkeimmät perustusten vahvistusmenetelmät ovat pienpaalutus eli mikropaalutus ja suihkuinjektointi. Pienpaalu eli mikropaalu on teräspaalu, halkaisijaltaan yleensä 60–200 mm. Pienpaaluja asennetaan eri menetelmillä, kuten lyömällä, puristamalla tai poraamalla. Vanhan perustuksen ja uusien paalujen välille rakennetaan yleensä ns. kuormansiirtorakenne, joka välittää kuormat esimerkiksi seinältä uusille paaluille. Kuormansiirtorakenne voidaan toteuttaa siten, että ylärakenne ei saa lainkaan lisäpainumaa tai siten, että ylärakenne voi painua vielä uusien paalujen kimmoisen kokoonpuristumisen verran, yleensä muutamia millimetrejä.
International Fusion Materials Irradiation Facility

International Fusion Material Irradiation Facility eli IFMIF on suunnitteilla oleva kansainvälinen tutkimuslaitos, jossa voitaisiin testata fuusioreaktoriin soveltuvia materiaaleja. Tutkimusohjelmaan osallistuvat Japani, Euroopan unioni, Yhdysvallat sekä Venäjä ja sitä hallinnoi Kansainvälinen energiajärjestö. Tutkimuksissa käytetään hiukkaskiihdyttimiä luomaan neutroneita joilla on sama energia (noin 14 MeV) kuin fuusioreaktorissa ja erittäin suuri neutronivuo. Kohdistamalla tämä vuo tutkittavaan materiaaliin pystytään jäljittelemään olosuhteita, joihin fuusioreaktorin seinämä
tulee joutumaan.
IFMIF:n rakentamista valmistellaan, mutta rakentamispäätöstä ei ole vielä tehty.
Rakentamispäätöksen tultua kestää noin 10 vuotta ennen kuin laitos on valmis.
Hanke liittyy ITER-hankeeseen sikäli että molemmat edistävät
kaupallisen fuusiovoiman mahdollistumista. IFMIF:in antama tieto 
siitä miten materiaalit kestävät pitkäaikaista 14 MeV:in neutronisäteilyä,
on välttämätöntä jotta kaupallinen voimalaitos kyetään rakentamaan
pitkäaikaista käyttöä varten.
IFMIF on osa EURATOM:in ja Japanin välistä Broader Approach -sopimusta, jolla on tarkoitus edistää ITER:iä ja etyisesti sen seuraajaa DEMO:a.
Moottoritorpedovene

Moottoritorpedovene on pieni ja nopea torpedoin varustettu sota-alus. Se oli pituudeltaan noin 15–30 metriä ja nopeus oli 30–50 solmua (56–93 km/h). Aseistuksena oli 2–4 torpedoa kiinteissä torpedoputkissa ja useita konekivääreitä tai keveitä pikatykkejä.
Historia.
Moottoritorpedoveneiden kehitys alkoi moottoriveneiden ja torpedoiden kehityksestä. Euroopassa järjestettiin 1900-luvun alussa moottoriveneille kilpailuita, joiden ansiosta veneiden kehitys eteni nopeasti. Saksan keisarikunnan laivasto tilasi 1907 Daimler-Benziltä kymmenen 200 hevosvoiman moottoria, jotka oli tarkoitus sijoittaa jokipartiointiin soveltuviin aluksiin.
Ensimmäisessä maailmansodassa pääasiassa Italian ja Britannian laivastoilla oli moottoritorpedoveneitä. Keskusvalloilla ei vastaavaa kehitystä ollut, vaan ne keskittyivät moottoritorpedoveneuhan torjuntaan. Vuonna 1916 perustettiin ensimmäinen brittiläinen moottoritorpedoveneyksikkö, jonka avulla oli tarkoitus hyökätä Osteendeen ja Zeebrüggeen. Ensimmäiset kolme tilatuista 12 rannikkomoottoriveneestä toimitettiin huhtikuussa 1916 laivastolle. Alukset olivat 12 metriä pitkiä ja niiden voimanlähteenä oli 250 hevosvoiman moottori, mikä mahdollisti 33 solmun huippunopeuden ja 250 kilometrin toimintamatkan. Alusten aseistuksena oli 457 millimetrin torpedo ja kaksi kaksipiippuista 7,7 millimetrin Lewis-pikakivääriä. Marraskuussa 1918 laivastolla oli käytössään 83 näiden kaltaista alusta.
Sociéta Veneziani Automobili Navali (SVAN) kehitti Italian kuninkaalliselle laivastolle moottoritorpedoveneen , joka oli suunniteltu sukellusveneidentorjuntaan. Näillä veneillä laivasto teki useita menestykkeitä hyökkäyksiä Itävalta-Unkarin laivaston aluksia vastaan.
Tammikuussa 1917 valmistui Saksan laivaston ensimmäinen moottoritorpedovene , joita valmistui kaikkiaan kuusi. Bensiinimoottoreiden turvallisuusongelmien vuoksi Lürssen keskittyi suunnittelemaan turvallisempaa dieselmoottoria, mikä kuitenkin keskeytyi sodan päättyessä. Rauhanehtojen rajoitukset mahdollistivat pienten alusten kehityksen, jolloin työ jatkui.
Saksan laivasto kehitti 1930-luvulla S-veneet, jotka oli varustettu dieselmoottoreilla. Ne hallitsivat Englannin kanaalia toisen maailmansodan alkuvuodet, kunnes Britannian kuninkaallinen laivasto sai Fairmile-veneiden dieselmoottorit luotettaviksi. Aiemmat pienet, vaneriset, bensiinimoottoreilla varustetut veneet eivät pärjänneet nopeudessa ja meriominaisuuksissa saksalaisille. Moottoritorpedoveneet pysyivät käyttökelpoisina 1940-loppuun.
Alusten nopeuden kasvu poisti torpedoveneiden nopeusedun suurempiin aluksiin nähden. Vielä suurempi muutos oli lentokoneiden laajeneva käyttö merimaaleja vastaan, jolloin moottoritorpedoveneet olivat itse maaleina ennen kuin edes ehtivät nähdä omia kohteitaan. Alustyyppi ei hävinnyt kokonaan, vaan laivastoilla on moottoritorpedoveneiden kokoisia merimaaliohjuksin varustettuja ohjusveneitä.
Sojuz T-2

Sojuz T-2 oli 58. miehitetty Neuvostoliiton Sojuz-lento Saljut 6 -avaruusasemalle.
Laukaisu tapahtui Baikonurin kosmodromilta 5. kesäkuuta 1980 ja paluu noin neljä vuorokautta myöhemmin, 9. kesäkuuta 1980. Lennon radiokutsu oli Jupiter (Юпитер).
Suomen talvisodassa saama sotasaalis

Sotasaaliina suomalaiset hankkivat talvisodan aikana runsaasti kipeästi kaipaamaansa kalustoa, muun muassa panssarintorjuntaan, jota ei lähtökohtaisesti oltu halukkaita luovuttamaan muiden yksiköiden tarpeisiin.
Virallisten tilastojen mukaan suomalaiset saivat talvisodan aikana sotasaaliikseen seuraavia määriä kalustoa:
Lisäksi osa heti käyttöön otetusta sotasaalismateriaalista tuhoutui tai katosi ja osa jopa ajautui henkilökohtaisena sotasaaliina kotialueelle, joten sotasaaliin määrä on ollut mainittuja lukuja suurempi.
Lisäksi esim. 1.Pans.K. sotapäiväkirjojen mukaan sotasaaliiksi saatiin muutamia vaurioituneita panssarivaunuja, torneja, tykinputkia, ammuksia, radioita ynnä muita tarvikkeita. Panssarivaunut lähetettiin korjattavaksi junalla muun muassa Varkauteen ja Viipuriin.
Sotasaaliin pääosa saatiin IV Armeijakunnan, Ryhmä Talvelan ja Pohjois-Suomen Ryhmän alueelta. Niin sanotut mottitaistelut tuottivat suuren osan saadusta saaliista. Esimerkiksi Ryhmä Talvelan vastahyökkäyksessä Tolvajärven–Ägläjärven taisteluissa saatiin runsas sotasaalis. Samoin Suomussalmen ja Raatteen tien taisteluissa eversti Hjalmar Siilasvuon johtamat joukot kuten 9. divisioona saivat suuren sotasaaliin.
Laatokan Karjalan mottitaistelut.
Laatokan Karjalassa IV Armeijakunnan vastahyökkäyksen seurauksena syntyi useita motteja, joiden kukistaminen liian vähäisen tykistökaluston ja panssarivaunujen puutteen vuoksi oli hankalaa ja suuria henkilöstömenetyksiä aiheuttavia.