tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Holden Nova

Holden Nova on Holdenin vuosina 1989–1996 valmistama alemman keskiluokan automalli, joka oli uudelleennimetty Toyota Corolla. Se korvasi mallistossa Holden Astran, joka puolestaan oli perustunut Nissan Pulsariin. Novan seuraajaksi tuli uusi Astra, joka oli sama auto kuin Euroopassa myytävä Opel Astra.
Holden Nova LE, LF (1989–1994).
Holdenin ja Nissanin välinen yhteistyö päättyi vuonna 1989, jonka seurauksena Nissan Pulsariin perustuvan Holden Astran valmistus lopetettiin. Holden solmi uuden yhteistyösopimuksen Toyotan kanssa, ja näin alkoi Corolla (E90) -malliin perustuvan Holden Novan valmistus. Korimalleina olivat neliovinen sedan ja viisiovinen hatchback. Farmaria ja kolmiovista hatchbackia ei ollut Corollasta poiketen mallivalikoimassa.
Syksyn 1991 kasvojenkohotuksessa koritunnukseksi vaihtui LF. 
Holden Nova LG (1994–1996).
Toisen sukupolven Nova esiteltiin vuonna 1994, ja se perustui Corolla (E100) -malliin.
Lahti–Kouvola-rata

Lahti–Kouvola-radalla tarkoitetaan Suomen rataverkkoon kuuluvaa rataosaa, joka alkaa Lahdesta ja päättyy Kouvolaan. Rataosuus, joka koko matkaltaan kulkee Salpausselän päällä, on osa vuonna 1870 valmistunutta Riihimäki–Pietari-rataa. Sen pituus on 61,4 kilometriä, se on sähköistetty ja kaksiraiteinen. Radan kautta kulkee kaikki Helsingistä Savon ja Karjalan radoille menevä liikenne (lukuun ottamatta muutamia Jyväskylän kautta Pieksämäelle meneviä junia). Rataosalla kulkee myös Lahti–Kouvola–Kotka-lähijunaliikenne, jota liikennöidään jokaisena viikonpäivänä.
Lucien Bianchi

Lucien Bianchi, syntymänimeltään Luciano Bianchi, (10. marraskuuta 1934 – 30. maaliskuuta 1969) oli belgialainen autourheilija, joka kilpaili muun muassa Formula 1 -sarjassa. F1:ssä hän ajoi Cooper, ENB, UDT Laystall ja Scuderia Centro Sud -talleissa. Hän saavutti yhteensä 6 MM-pistettä.
Bianchi syntyi Milanossa, Italiassa, mutta muutti lapsena Belgiaan isänsä kanssa. Siellä hänen perheensä teki töitä kilpa-autoilija Johnny Claesille. Ensimmäinen kisatapahtuma, johon Bianchi osallistui, oli Alpine Rally vuonna 1951. Hän voitti vuosina 1957, 1958 ja 1959 Tour de France automobile -kilpailun eli Ranskan ympäriajon autolla. Kahtena seuraavana vuonna hän voitti Paris 1000 -urheiluautokilpailun. Formula 1 -sarjaan hän liittyi kaudella 1959, tosin hän osallistui kyseisellä kaudella vain yhteen Grand Prix:hin ENB-tallissa, eikä kuitenkaan selviytynyt aika-ajoista itse kilpailuun. Myöhemmillä kausilla hän ajoi Cooper, UDT Laystall ja Scuderia Centro Sud -talleissa. Hänen parhaaksi tulokseksi jäi kauden Monacon osakilpailun kolmas sija.
Formuloiden lisäksi Bianchi ajoi Touring Cars -sarjoissa, urheiluautoja ja ralliautoja. Hänen suurimmat voittonsa tulivat Le Mansin 24 tunnin ajosta 1968 Pedro Rodríguezin kanssa ja seuraavana vuonna Sebringistä Joakim Bonnierin kanssa.
Bianchi kuoli, kun hänen Alfa Romeo T33 -autonsa törmäsi puhelinpylvääseen Le Mans -testeissä vuonna 1969.
Lucien Bianchin veljenpojanpoika Jules Bianchi oli Marussian Formula 1 -kuljettaja.
Marokon kuninkaalliset ilmavoimat

Marokon kuninkaalliset ilmavoimat (arabiaksi القوات الجوية الملكية المغربية ; translitteroituna al-Qoat al-Jaoiyah al-Malakiyah al-Maghribiyah) on Marokon asevoimien ilma-ase.
Ilmavoimat ovat ilmeisesti syntyneet Marokon itsenäistymiseen eli vuoteen 1956 mennessä. Marokko on ollut Yhdysvaltain liittolainen ja siksi sen ilmavoimien kalusto on ranskalaista ja yhdysvaltalaista alkuperää.
Ilmavoimilla on kahdeksan lentotukikohtaa. Suurimmat ovat Meknesin, Marrakeshin, Rabatin (Salen) ja Kenitran lentotukikohdat. Turistikaupunki Agadirin liepeellä on yksi sotilaslentotukikohta, joka on olemassa lähinnä Marokon nykyisen kuninkaan lentoharrastuksen takia.
Historia.
1970-luvulla Marokko kävi sotaa Länsi-Saharassa Polisario-vapautusrintamaa vastaan. Ilmavoimien iskut autiomaassa olivat tehokkaita ja Polisario joutui vetämään joukkonsa Algeriaan. Polisario ampui taisteluissa alas muun muassa kaksi C-130 Hercules, viisi F-5A ja kaksi Mirage-lentokonetta. Ilmavoimat valvoo edelleen Länsi-Saharaa sissien toiminnan jatkumisen varalta.
1990-luvun lopulla Marokko alkoi uudistaa ilmavoimiaan pyrkien hankkimaan Yhdysvalloilta 24 F-16-hävittäjää, mikä ei kuitenkaan toteutunut. Saudi-Arabia oli valmis lahjoittamaan Marokolle 12 AH-64 Apache-helikopteria, mutta tämä raukesi. Myös Arabiemiirikuntien liitto on tukenut rahoituksellaan Marokon ilmavoimien kehittämistä.
Vuodesta 1998 vuoteen 2004 ilmavoimien Mirage F1 -hävittäjiin hankittiin Ranskasta uudet tutkat.
Kalusto.
Ilmvoimien kalustona on:
Hävittäjälentokoneet
Pommikoneet
Koulukoneet
Kuljetuskoneet
Ilmatankkauskoneet
Yhteyskoneet
Taisteluhelikopterit
Kuljetushelikopterit
Koulutushelikopterit
Valkiaisjärvi (Oulu)

Valkiaisjärvi on järvi Oulun kaupungin Niileksen kaupunginosassa.
Järvi tunnettiin vielä 1980-luvulla Valkeisjärvenä. Järvi sijaitsee Hiukkavaaran kaupunginosan ja entisen kasarmialueen koillispuolella ja suuremman Niilesjärven pohjoispuolella, linnuntietä noin yhdeksän kilometriä itään keskustasta. Sen länsirannalla on Oulun kaupungin hoitama yleinen uimaranta, luoteis- ja pohjoisrannalla on kesäasuntoja. Järven itäpuolella taas sijaitsee Harakkasuon luonnonsuojelualue, jossa on pieni Harakkalampi-niminen lampi. Niilesjärven ja Valkiaisjärven välisellä kannaksella on toinen hieman suurempi lampi, Mustalampi.
Järvi on kirkasvetinen ja vesi on hyvälaatuista. Järven kalakantaan kuuluu ahvenen, särjen, kiisken ja hauen ohella siika.
Holden Commodore

Holden Commodore on Holdenin Australiassa vuosina 1978–2020 myymä automalli. Siitä valmistetaan sedan-, farmari ja Ute-avolavamallia. Vuodesta 1989 mallin pohjalle ollaan valmistettu ylellisiä sedan-malleja Holden Statesman ja Holden Caprice, ja vuodesta 2001, sen pohjalle valmistettiin myös Holden Monaro -coupé-mallia. Vuonna 2004 Holden esitteli sen pohjalle kaksi ”Coupe Utility” -avolavamallia nelivetoisen Adventran ja neliovisen Crewman-mallin. Vuosien 1988–2006 Holden Commodore vastaa Opelin valmistamaa Omega-mallia, sitä aiemmat Rekordia ja Senatoria. Nykyinen vuodesta 2018 lähtien valmistettu Commodore on sama auto kuin 2017 esitelty toisen sukupolven Opel Insignia.
Ingmanin I hallitus

Ingmanin ensimmäinen hallitus oli Suomen tasavallan kolmas hallitus, joka toimi 27. marraskuuta 1918 – 17. huhtikuuta 1919. Se oli ensimmäinen hallitus, josta käytettiin nimitystä valtioneuvosto; aikaisempi nimitys oli ollut senaatti. Lisäksi senaattorit muuttuivat ministereiksi, toimituskunnat ministeriöiksi ja senaatin prokuraattori valtioneuvoston oikeuskansleriksi. Edellinen Paasikiven hallitus oli päättänyt muutoksista viimeisessä istunnossaan.
Hallituksen vaihdos oli tullut välttämättömäksi, jotta Suomi olisi uskottavampi ympärysvaltojen silmissä. Taustalla oli Saksan keisarin Vilhelm II:n luopuminen kruunusta ja Saksan julistaminen tasavallaksi vajaat kolme viikkoa aikaisemmin. Syntyneessä tilanteessa Suomen kuninkaaksi jo valittu Hessenin prinssi Friedrich Karl luopui kuninkuudesta, mikä oli tappio suomalaisille monarkian kannattajille. Valtionhoitaja P. E. Svinhufvudin pääministeriksi nimittämä Helsingin yliopiston teologian professori Lauri Ingman katsoi hallituksensa olevan lähinnä toimitusministeristö, joka hoitaisi maan asioita seuraaviin eduskuntavaaleihin saakka. Eduskunta oli ollut syrjässä hallituksen nimittämisestä, ja hallitus olikin asetettu yksinvaltaisessa hengessä. Ulkoministeriksi tuli Suomen viimeisenä ministerivaltiosihteerinä toiminut Carl Enckell.
Lauri Ingman ilmoitti hallituksensa tärkeimmäksi tavoitteeksi mahdollisimman laajan tunnustuksen saamisen Suomen itsenäisyydelle. Lisäksi hallitus halusi valvoa valtakunnan säilymistä koskemattomana ja huolen aiheena oli erityisesti Ahvenanmaan separatistien toiminta. Hallituksen aloittaessa toimintansa pohdittiin myös valtionhoitajan vaihtamista, sillä Svinhufvud halusi vapautua virasta mahdollisimman pian. Kenraali Gustaf Mannerheimin muodollinen valinta tehtävään siirtyi kuitenkin joulukuulle.
Ingmanin I hallitus muodostettiin niillä voimasuhteilla, jotka olivat niin sanotussa tynkäparlamentissa, joka syntyi sisällissodan typistämästä, 1.–2. lokakuuta 1917 järjestetyillä eduskuntavaaleilla valitusta eduskunnasta. Siten laskien hallitus oli enemmistöhallitus. Se istui 142 päivää.
__notoc__
Valkiainen (Karahka)

Valkiainen, useasti myös "Valkeinen", on järvi Karahkan kylässä Ylikiimingin kaupunginosassa Oulussa Pohjois-Pohjanmaalla. Kiiminkijoen vesistöalueeseen kuuluva Valkiainen sijaitsee noin kolmen kilometrin päässä Ylikiimingin taajamasta lounaaseen ja runsaan kilometrin päässä Karahkan kylän länsipuolella.
Valkiainen on suoperäinen, mutapohjainen, matala ja rehevöityvä järvi, jonka keskisyvyys on vain noin 1,5 metriä. Järven pohjalle on kertynyt runsaasti humusta, joka muodostaa paksun ja upottavan kerroksen. Humuskerroksen paksuus vaihtelee järven eri osissa. Humus on peräisin järveen laskevista suo-ojista. Järvi laskee suomaaston läpi puroa pitkin Karahkanjärveen ja edelleen Vepsänjokeen.
Järven kalakantaan kuuluvat pääasiassa särjet, hauet ja ahvenet, mutta siinä on myös pieni kiiskikanta. Järven roskakalakantaa on pyritty vähentämään verkkokalastuksella.
Järven etelärannalla on epävirallinen yleinen uimaranta, jota paikallinen kylätoimikunta ja kunnan vapaa-aikatoimisto ovat kunnostaneet. 1990-luvulla uimarantaa parannettiin peittämällä rantakaislikkoa hiekalla, ja myöhemmin rannalle rakennettiin pieni pukusuoja.
Kesäasunnot ovat keskittyneet pääasiassa kiinteän maaperän alueille järven etelä- ja pohjoisrannoille.
Kurt Adolff

Kurt Adolff (5. marraskuuta 1921 Stuttgart, Saksa – 24. tammikuuta 2012) oli saksalainen Formula 1 -kuljettaja.
Toisessa maailmansodassa laskuvarjojääkärinä palvellut Adolff aloitti kilpauransa 1940-luvulla kotimaansa urheiluautokilpailuista, joista jatkoi edelleen kotimaansa Formula 2- ja Formula 3-luokkiin ja ajoi niissä muutaman palkintosijan 1950-luvun alussa. 
Formula 1-sarjan osalta hän osallistui koko urallaan vain yhteen Grand Prix -kilpailuun eikä onnistunut keräämään yhtään MM-pistettä. Hän ehti ajaa Saksan Grand Prix'ssa 1953 vain muutaman kierroksen ennen kuin joutui keskeyttämään. Formuloiden jälkeen hän menestyi jonkin verran muissa autoilu- ja moottoripyöräluokissa. Kilpauransa jälkeen hän siirtyi tekstiilialalle.
Karahkanjärvi

Karahkanjärvi on järvi Karahkan kylässä Ylikiimingin kaupunginosassa Oulussa Pohjois-Pohjanmaalla. Järvi sijaitsee kylän eteläpuolella sen välittömässä läheisyydessä, noin neljän kilometrin päässä Ylikiimingin taajaman eteläpuolella. Järven pinta-ala on 29,5 hehtaaria, ja se kuuluu Kiiminkijoen vesistöalueeseen ja Vepsänjoen valuma-alueeseen.
Karahkanjärvi on suoperäinen, rehevöityvä, mutapohjainen ja matala järvi, joka saa vetensä ympäröiviltä soilta. Myös Valkiainen laskee vetensä leveää suopuroa pitkin Karahkanjärven länsiosaan. Karahkanjärvi laskee Kylmäojaa pitkin etelään Vepsänjokeen ja edelleen Kiiminkijokeen.
Talvisin järviveden happitilanne on heikko, kevättalvisin vesi on lähes hapetonta. Järven keskisyvyys on noin yksi metri sen pohjaa peittävän humuskerroksen vuoksi. Yleisimmät saaliskalat ovat särki, hauki ja ahven.
Asutus on keskittynyt järven pohjoispuolelle kovan maaperän alueille. Pohjoisrantaa lukuun ottamatta järven rannat ovat suota.
Dualismi (filosofia)

Dualismi (latinan sanasta "duo" ’kaksi’) on uskomus kahtalaisuudesta tai kahtiajaosta. Filosofiassa dualismilla tarkoitetaan kaksijakoista käsitystä todellisuudesta.
Filosofiassa, tarkemmin ontologiassa, dualismilla tarkoitetaan kahden itsenäisen alkuperusteen eli substanssin totenapitämistä/olemassaoloa. Yleensä tällä viitataan maailman kaksijakoisuuteen hengen ja materian välillä. Näin ajatteli muun muassa René Descartes. Maailmassa voidaan näin ajatella olevan niin henkeä kuin materiaa. Vaikka perinteisesti henkisen puolen on ajateltu liittyvän jollakinlailla jumaluuteen, voidaan sillä käsittää myös maailman abstraktit ilmiöt ottamatta kantaa siihen, ohjaako jokin niitä tai mistä antimateria on peräisin. Abstraktioihin voidaan laskea myös tunteet erotettuina fyysisistä reaktioista. Maailman kaksijakoisuuden voidaan ajatella ulottuvan siis myös tunteen ja järjen vastakohtaan. 
Uskonnonfilosofiassa dualismilla tarkoitetaan kahden yhtä alkuperäisen alkuolennon tai alkuvoiman, usein hyvän ja pahan, totenapitämistä/olemassaoloa. 
Dualismin vastakohta on monismi, yhtenäisyyden oppi, sekä joskus myös pluralismi eli monijakoinen todellisuuskäsitys, useiden alkuperusteiden totenapitäminen.
Fysiikka ja metafysiikka.
Länsimaisen dualismin juuret ovat antiikin Kreikan ajattelussa sekä tiedeyhteisöissä. Tällöin dualistista maailmankatsomusta ei juurikaan kyseenalaistettu. Tämän aikaiset luonnontieteilijätkin olettivat lausunnoissaan antimaterian, yleensä jonkinlaisen alkuvoiman tai jumaluuden olemassaolon, mutta ilmoittivat tutkivansa mieluummin materiaa. Filosofian piirissä antimaterian sekä materian suhteesta on käyty keskustelua vuosituhannet; ovatko substanssit rinnakkaiset vai tulisiko toinen olevista olettaa hallitsevaksi, onko toinen substansseista alkuperäisempi kuin toinen ja ovatko ne syntyneet toisistaan vai itsenäisesti. Lisäksi keskustelua on käyty niiden vaikutuksista toisiinsa. Mikäli substanssit toimivat eri tasoilla, vaikuttavatko ne toisiinsa ja miten. Näin saivat alkunsa termit "fysiikka" ja "metafysiikka" kuvaamaan materian tutkimuksen ja antimaterian tutkimuksen välistä eroa. Aristoteles käytti pian eriytyvistä tieteenaloista nimityksiä ontologia (eli olemassaolon ja olemassa olevan tutkiminen) sekä teologia (eli jumalan ja jumalallisten asioiden tutkiminen ja jumalalliseen liittyvät kysymykset). Näitä hän käsitteli teoksessaan "Metafysiikka".
Hyvin tyypillinen idealistinen oppi maailman kaksijakoisuudesta on Platonin ideaoppi, jossa muuttumaton antimateria nostetaan maailman hallitsevaksi voimavaraksi. Vaikka Platon puhuu kahdesta maailmasta, ei oppia suoraan pidetä dualistisena, sillä materian nähdään opissa olevan näennäistä. Lähestyttäessä keskiaikaa ja kirkon valtaannousua antimateria sai vahvan kristillisen ja jumaluuteen liittyvän leiman. Teologian tutkimusta ja ajattelua ohjasi vahvasti tällöin Tuomas Akvinolaisen tomismi.
Tabu (elokuva)

Tabu () on vuonna 1999 ensi-iltansa saanut japanilainen elokuva, jonka on ohjannut Nagisa Ōshima. Elokuvan juoni sijoittuu vuoteen 1865, myöhäisen Tokugawa-shōgunaatin aikaan ja Japanin feodaalisen yhteiskunnan murrokseen. Tarina pyörii historiallisen miliisijoukon shinsengumin ja sen fiktiivisten uusien jäsenten ympärillä. "Tabun" keskeisiä aiheita ovat samuraikulttuurin loppuminen ja homoseksuaalisuus osittain suljetussa ympäristössä.
Juoni.
Elokuva alkaa shinsengumin joukkojenvärväystilaisuudesta, jossa Kondō Isami ja Hijikata Toshizō valitsevat uusia jäseniä. Kokeeseen saapuneista yrittäjistä vain kaksi läpäisee tiukan pääsykokeen. Hyozo Tashiro ja Kano Sozaburo aloittavat harjoittelun uudessa samuraikoulussa ja pian kaksikon välillä huhutaan olevan romanssi. Kanon hyvät piirteet herättävät kiinnostusta myös joukkojen muiden jäsenten keskuudessa. Kiristyvä tilanne huolestuttaa koulun upseereja, jotka eivät kuitenkaan onnistu estämään tilanteen kärjistymistä. Kanon rakastajana pidetty Tashiro, joutuu syytteeseen muita miliisejä vastaan tehdyistä, ja yhden hengen vaatineista, hyökkäyksistä. Shinsengumin sääntöjen mukaan teon rangaistus on kuolema.
Timo Eränkö

Timo Olavi Eränkö () oli suomalainen näyttelijä, muusikko ja sanoittaja, joka tuli tunnetuksi muun muassa laulun­tekijänä ja yhtenä Lapinlahden Linnut -yhtyeen perustaja­jäsenistä. Hän lauloi ja soitti saksofonia yhtyeessä.
Elämä ja ura.
Erängön isä oli anatomian professori Olavi Eränkö.
Eränkö kirjoitti ylioppilaaksi Kulosaaren yhteiskoulusta ja opiskeli Helsingin yliopistossa yleistä kirjallisuus­tiedettä sekä sosiaalipsykologiaa, teatteritiedettä ja luonnon­tieteitä. Hän valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi vuonna 1981. Eränkö oli näyttelijänä ja käsi­kirjoittajana Helsingin Ylioppilasteatterissa vuosina 1971–1986 ja näyttelijänä Joensuun kaupunginteatterissa 1981–1982. Hän kuului opiskelu­aikanaan Akateemiseen Sosialisti­seuraan.
Eränkö perusti Lapin­lahden Linnut -yhtyeen aluksi katu­orkesterina vuonna 1983 yhdessä Heikki Salomaan, Tapio Liinojan ja Ari Kettusen kanssa. Eränkö sanoitti suuren osan yhtyeen lauluista. Häntä on luonnehdittu myös yhtyeen ”ideo­logiksi”.
Eränkö luotsasi myös vuonna 2010 perustamaansa Puujumalat-nimistä yhtyettä yhdessä Lapin­lahden Linnuista tuttujen Pekka Hedkrokin ja Ari Kettusen kanssa. Puujumalat julkaisi albumin "Pirun hyvä päivä", jonka kappaleet ovat Erängön sanoittamia. Lisäksi Eränkö perusti vuonna 2015 Timo Eränkö Zeppelin -yhtyeen.
Eränkö käsi­kirjoitti yhdessä Janne Kuusen kanssa lyhyt­elo­kuvia sekä televisio­sarjan "Lapsilta kielletty" (1984). Myöhemmin hän oli tekemässä Lapin­lahden Lintujen sketsi­sarjoja. Eränkö käsi­kirjoitti myös näytelmiä teatteri­seurue Maailman­pyörälle. Hän näytteli muun muassa Kuusen, Aki ja Mika Kauris­mäen sekä Anssi Mänttärin elo­kuvissa.
Eränkö oli lisäksi keksijä esineiden internetin alueella. Hänellä oli kaksi Yhdys­valloissa voimassa ollutta patenttia ja yksi eurooppalainen patentti.
Erängöllä todettiin diabetes vuonna 1974. Alkoholin­käytöstään julkisesti kertonut Eränkö osallistui vuosina 2014–2015 Ylen "Korkki kiinni" -ohjelmaan. Vuonna 2017 hän kertoi raitistuneensa kokonaan. Loppuaikoinaan Eränkö laiminlöi diabeteksensä hoidon ja joi päivittäin. Hän kuoli 69-vuotiaana pitkä­aikaiseen sairauteen, ja hänet löydettiin kuolleena kotoaan Helsingin Itäkeskuksessa. Hänet on haudattu Kulosaaren hautausmaalle.
Lapinlahden linnut järjesti Erängölle muistokonsertin Helsingin Tavastia-klubilla 6. kesäkuuta 2022.
Filmografia.
 tuottaja, käsikirjoittaja
Lisäksi:
Formula 1 -kausi 1972

Formula 1 -kausi 1972 oli 23. Formula 1 -kausi. Se alkoi 23. tammikuuta ja päättyi 8. lokakuuta 1972 12 kilpailun jälkeen. Kuljettajien mestaruuden voitti Emerson Fittipaldi, ja valmistajien mestaruuden Lotus.
Valmistajien lopullinen järjestys.
Valmistajille annettiin pisteitä vain kunkin valmistajan parhaasta sijoituksesta per kilpailu.
Kulosaaren hautausmaa

Kulosaaren hautausmaa (), jota kutsutaan myös Leposaaren hautausmaaksi, on pienin Helsingin seurakuntayhtymän hallintaan kuuluvista hautausmaista. Se sijaitsee Kulosaaren pohjoispuolella pienessä Leposaaressa, jota yhdistää Kulosaareen kapea pengertie.
Kuvaus.
Kulosaaren hautausmaan pinta-ala on noin kaksi hehtaaria. Pienen koon vuoksi sinne haudataan nykyisin vain Herttoniemen seurakunnan ja Matteus församlingin Kulosaaressa asuvia jäseniä. Hautapaikkoja on yhteensä 842, ja marraskuun 2015 loppuun mennessä niihin oli haudattu noin 1 730 vainajaa. Saaren korkeimmalla kohdalla sijaitsee arkkitehti Armas Lindgrenin suunnittelema kahdeksankulmainen kappeli. Kappelin sisäpuolen kattomaalaukset ja kynttilänjalat on tehnyt sisustusarkkitehti Antti Salmenlinna, krusifiksin kuvanveistäjä Essi Renvall.
Historiaa.
Päätös oman hautausmaan perustamisesta Kulosaaren huvilayhdyskunnan käyttöön tehtiin Kulosaaren seurakunnan kirkkovaltuustossa vuonna 1921 ja seuraavana vuonna ostettiin tarkoitusta varten Ison-Pässin saari. Pohjakaava oli kompromissi Armas Lindgrenin ja Harald Andersinin laatimista vaihtoehtoisista suunnitelmista. Ison-Pässin saarta alettiin sittemmin kutsua Leposaareksi (ruots. "Vilan"). Hautausmaa vihittiin 8. marraskuuta 1925 ja Lindgrenin suunnittelema kappeli 20. marraskuuta 1927.
Ensimmäinen saareen haudattu oli rouva Anna Kuosmanen, joka kuoli hautausmaan vihkimistä seuranneena päivänä; samassa haudassa lepäävät myös hänen poikansa Elo Kuosmanen ja miniänsä Iris Salin-Kuosmanen.
Armas Lindgrenin kuoltua vuonna 1929 Leposaaren suunnittelua jatkoi arkkitehti Arne Helander, joka suunnittelu muun muassa hautausmaan takorautaisen portin. 1930-luvulle saakka hautausmaalle haudattiin myös Kulosaaren ulkopuolella asuneita, mutta sittemmin katsottiin välttämättömäksi rajoittaa käyttöoikeus vain saaren asukkaisiin ja näiden sukulaisiin. Kulosaaren kunta liitettiin Helsingin kaupunkiin vuoden 1946 ja seurakunta Helsingin seurakuntayhtymään vuoden 1959 alusta. Vuoden 2011 alussa Kulosaaren seurakunta liitettiin Herttoniemen seurakuntaan.
Hautausmaalla on myös sankarihauta-alue. Sen yhteydessä on Arne Helanderin suunnittelema, vuonna 1941 paljastettu sankaripatsas "Kuoleva soturi", jonka reliefin on tehnyt kuvanveistäjä Ben Renvall. Talvi- ja jatkosodassa kaatui yhteensä 32 kulosaarelaista, joista 18 oli upseereita, kolme lentäjiä ja yksi lotta. Heistä useimmat on haudattu Leposaareen. Kahdeksan vainajaa jäi kentälle.
Meira

Meira Oy on suomalainen, kahvi- ja mausteteollisuuteen erikoistunut yritys. Sen juuret ulottuvat vuoteen 1914, jolloin kahvinpaahtimo aloitti toimintansa. Maustetehdas aloitti toimintansa vuotta myöhemmin.
Meira valmistaa ja markkinoi kahvi- ja maustamistuotteita niin vähittäiskauppa- kuin foodservice-sektorille. Sen omistaa italialainen Massimo Zanetti Beverage Group, joka on Euroopan suurimpia kahvialan yrityksiä. Meiran Viron tytäryhtiö on Meira Eesti OÜ, ja yhtiöllä on jakelijat Baltiassa ja Pohjoismaissa.
Historia.
Meiran juuret ovat vuodessa 1914, jolloin SOK:n kahvinpaahtimo perustettiin Helsingin Erottajalle. Tuolloin työntekijöitä oli vain yksi, mutta kahvilaatuja 13 erilaista, muun muassa Rio-, Santos- ja Mokkakahvi. Kahvinpaahtimo ja maustetehdas siirtyivät nykyiselle paikalleen Aleksis Kiven kadulle 1930-luvulla. Vuonna 1937 Meira toi markkinoille Katriina-kahvin.
1950-luvulla paahtimo toi lukuisia uusia kahvimerkkejä markkinoille, muun muassa Kulta-Katriinan. 1960-luvulla keskityttiin puolestaan kahvin aromin säilyttämiseen ja pakkauskokoihin. Uutta paahtotekniikkaa ja koko paahtimoa markkinoitiin vuosina 1953–1966 tunnuksella AAA eli ”aito amerikkalainen aromipaahtomenetelmä”. Vuonna 1966 SOK:n AAA-paahtimon kahvit saivat uuden metallifoliota ja muovikalvoa yhdistämällä tehdyn ilmatiiviin Metalvac-pakkauksen.
Vuonna 1970 järjestetyn ideakilpailun pohjalta SOK:n tehtaan mausteiden tuotenimeksi otettiin "Meira". Aluksi "Meira"-nimeä käytettiin maustetuotteiden nimenä, mutta vuonna 1988, kun SOK:n ja Ekan tuotantolaitokset yhdistettiin, se otettiin käyttöön myös paahtimotoiminnassa. Pari vuotta Meira-nimen alle kuului myös vaate-, margariini- ja leipomoteollisuutta, kunnes nämä toimialat myytiin.
Vuonna 1996 Meira liitettiin osuuskauppojen omistamaan Inex-konserniin. Vuonna 2002 italialainen Massimo Zanetti Beverage Group osti Meiran.
Vuonna 2014 Meira juhli satavuotista taivaltaan. Samassa yhteydessä Meira päivitti tunnuksensa. Tunnuksen keskellä oleva lusikka kuvaa ruoka- ja kahvihetkeä, ruoanlaittoa sekä leivontaa.
Kahvit.
Meira on Suomen toiseksi suurin kahvinpaahtimo. Meiran kahvimerkit valmistetaan useiden eri kahvilaatujen sekoituksista ja tuotteita myydään kaikkien kaupparyhmien myymälöissä. Kaikki Meiran omat merkit paahdetaan ja pakataan Helsingin Vallilassa.
Meiran tunnetuimpia tuotteita ovat Kulta Katriina (SOK:n peruja), Saludo (Ekan peruja) ja Segafredo-suodatinkahvit Pausa, Intenso, Forza, Dolce ja Decaf. Meiran valikoimiin kuuluu myös useita italialaisia espressokahveja.
Mausteet.
Meira on Suomen markkinajohtaja mausteissa: Meira-maustesarja on Suomen myydyin, ja siinä on yli 200 tuotetta. Maustesarjan lisäksi maustetehtaan valikoimaan kuuluu muun muassa leivontatuotteita, kastikkeita, pähkinöitä, manteleita, sinappeja, ketsuppeja ja suoloja. Meiran maustamistuotteet kehitetään, valmistetaan ja pakataan Suomessa. Yhtiö pyrkii linjauksessaan tekemään maustetuotteistaan vähäsuolaisia.
Paul Hillier

Paul Hillier (s. 9. helmikuuta 1949) on englantilainen kuoronjohtaja ja baritoni. Hän on vuodesta 2001 toiminut Viron filharmonisen kamarikuoron ykkösjohtajana ja taiteellisena johtajana. Vuonna 1990 hän perusti lauluyhtyeen "Theatre of Voices". Samana vuonna Hillier alkoi valmistaa äänitesarjaa Harmonia Mundi USA -levy-yhtiölle. 1990-luvun alussa hän työskenteli Davises California -yliopistossa ja myöhemmin Indianan yliopiston musiikkikoulussa, jossa johti vanhan musiikin instituuttia 1996-2003. 2002 Hillier sai Kööpenhaminan yliopiston kunniatohtorin arvon ja 2003 kutsun kööpenhaminalaisen lauluyhtye Ars Novan ykkösjohtajaksi. 
Hillier on erikoistunut muun muassa renessanssin ajan vokaalimusiikkiin sekä Arvo Pärtin ja Steve Reichin sävellyksiin. Yksi tunnetuimmista yhtyeistä, joissa hän on toiminut, on kvartetti Hilliard Ensemble vuosina 1973-1990. Hän on myös sen perustajajäsen. Eri kokoonpanojen edustajana Hillier on saavuttanut lukuisia Grammy-palkintoja ja -ehdokkuuksia.
Paul Hillier on kirjoittanut monografian "Arvo Pärt" sekä toimittanut kirjoituskokoelman "Collected Writings of Steve Reich".
Jyri Honkavaara

Jyri Juha Ilmari Honkavaara (16. tammikuuta 1960 – 11. helmikuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen laulaja, kitaristi, säveltäjä ja sanoittaja. Hän tuli tunnetuksi vuonna 1979 ensisinglensä "Lontoon skidit" julkaisseen pihtiputaalaisen Ratsia-yhtyeen laulavana kitaristina ja biisintekijänä. Ratsia voitti samana vuonna Rockin SM-kilpailuissa Seinäjoella uuden aallon sarjan. Jo viitisen vuotta aiemmin nuori Honkavaara oli ruvennut tekemään omia kappaleita yhtyeelle, johon hänen lisäkseen olivat kuuluneet Seppo Hämäläinen ja Pasi Kuusjärvi, vuonna 1977 yhtye vaihtoi nimensä Ratsiaksi. Rockin soittamisen lisäksi Honkavaara myös kirjoitti rockista 1970-luvun pienlehtiin. Ratsia julkaisi kolme albumia. Ratsian hajoamisen jälkeen 1982 Honkavaara muutti Helsinkiin. Vuonna 1983 julkaistiin Honkavaaran ainoaksi jäänyt soololevy, single "Leijat". Samana vuonna hän oli mukana Hefty Load -yhtyeen ainoalla albumilla. Vuonna 1986 Honkavaaran Killer Poodles -yhtye julkaisi kaksi kappaletta kokoelmalevyllä "Rock’n’Roll" (Vaaralliset levyt, One Inch Rock). Vuonna 1997 Honkavaara kuoli kotonaan Helsingissä. Hänet on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon . 
Vuonna 2009 julkaistussa Pauli Kallion ja Kyky Ahosen sarjakuvaromaanissa "Maalaispunkin päiväkirja" Jyri Honkavaara on yksi päähenkilöistä.
Toukokuussa 2014 sai ensi-iltansa Honkavaaran elämästä kertova näytelmä "Täynnä elämää − balladi Jyri Honkavaarasta". Näytelmän on käsikirjoittanut Jyrki Pylväs ja se on Teatteri Maximuksen tuotantoa.
Jonathan Livingston Seagull

Jonathan Livingston Seagull (Lokki Joonatan) on vuonna 1973 julkaistu soundtrack-albumi, joka perustuu Richard Bachin samannimisestä kirjasta tehtyyn elokuvaan. Sanoitukset ja sävellykset on tehnyt Neil Diamond, joka myös laulaa osan kappaleista.
Orkesterin johto: Tom Catalano, sovitukset: Lee Holdridge
Kappaleet.
"A-puoli"
"B-puoli"
Pieni-Kelivaaran motti

Pieni-Kelivaaran motti syntyi IV Armeijakunnan ns. suuren vastahyökkäyksen toisen vaiheen seurauksena.
Motin synty.
Motti syntyi IV Armeijakunnan aloitettua ns. suuren vastahyökkäyksensä 6. tammikuuta 1940 ja joukkojen edettyä aina Laatokan rantaan asti ja ns. toisen aallon hyökkäyksen lähdettyä käyntiin.
I/JR 37 sekä Er.P 8 etenivät Ruhtinaanmäestä etelää kohti 15. tammikuuta 1940 asti. Joukkojen komentajan havaittua alueelle jääneiden vihollisjoukkojen miehittämien vaarojen miehittämisen olevan joukkojen vähäisyyden vuoksi mahdotonta hän päätti jatkaa etenemistä vaarat sivuuttaen.
Edellä mainitut joukot jatkoivat hyökkäystään Pienen-Kelivaaran itäpuolitse ja näin eristivät sen muista neuvostojoukoista. Motti oli syntynyt.
Toimet mottia vastaan.
I/JR 37 yritti toistuvasti vallata Pieni-Kelivaaran aluetta 17.–28. tammikuuta 1940 välisenä aikana, mutta puna-armeijan joukot pitivät alueella pintansa.
Motin laukeaminen.
28. tammikuuta 1940 suoritetun hyökkäyksen johdosta motti viimein laukesi. Motin elossa olevat puolustajat (noin 140 miestä) antautuivat. Alueelta löydettiin noin 300 kaatunutta vihollissotilasta.
Sotasaalis.
Sotasaaliina alueelta saatiin muun muassa seuraavia taisteluvälineitä:
Sotasaalis oli osa Suomen talvisodassa saamaa sotasaalista, mutta huomio kiinnittyy siihen, että virallisissa luetteloissa ei esiinny yhtään pikakivääriä, jotka todennäköisesti päätyivät suoraan joukkojen omaan käyttöön.
León (Nicaragua)

León (Santiago de los Caballeros de León) on kaupunki Nicaraguassa. Se on saman nimisen kunnan ja departementin pääkaupunki. Kaupungissa on noin 168 000 asukasta (arvio 2015). León sijaitsee Río Chiquiton varrella noin 15 km ylävirtaan Tyynenmeren rannikosta. Kaupunki on pitkään ollut maan intellektuellien keskus ja yliopisto sinne perustettiin jo 1813.
Leónin perusti alun perin Francisco Hernandez de Cordoba 1524 noin 30 km itään nykyisestä paikasta. Vuonna 1610 Momotombon tulivuoden purkauksen jälkeen se siirrettiin nykyiseen paikkaan. Vanhan kaupungin rauniot kaivettiin esiin 1960 ja niistä tuli UNESCOn maailmanperintökohde 2000.
Leónin suuri ylösnousemuksen katedraali (Basilica Catedral de la Asunción de León) rakennettiin 1706–1740 ja siihen lisättiin kaksi tornia 1746 ja 1779. Katedraali on maailmanperintökohde vuodesta 2011.
Kun Nicaragua erosi Keski-Amerikan yhdysvalloista 1839, Leónista tuli maan pääkaupunki. Muutamia vuosi pääkaupunki vaihteli Leónin ja Granadan välillä riippuen siitä olivatko vallassa Leónin liberaalit vai Granadan konservatiivit. Lopulta Managuasta tuli pysyvä pääkaupunki 1858.
Granada (Nicaragua)

Granada on kaupunki Nicaraguassa Keski-Amerikassa. Se on yksi Amerikkojen vanhimmista kaupungeista ja Nicaraguan tärkeimmistä. Kaupungissa asuu noin 120 000 ihmistä. Granada sijaitsee Nicaraguajärven rannalla, ja on samannimisen departtementin pääkaupunki. Sen perusti Francisco Hernández de Córdoba vuonna 1524. Kaupungista käytetään usein lempinimeä Gran Sultana del Gran Lago, ’suuren järven suuri sulttaani’.
Nicaraguan historiassa Granada kilpaili pitkään pääkaupungin asemasta Leónin kanssa, ennen kuin Managuasta tuli pysyvä pääkaupunki vuonna 1858. Granada oli vallasta taistelevien konservatiivien tukialue, kun taas León liberaalien.
Vaikka kaupunki sijaitsee lähellä Tyynenmeren rannikkoa, sieltä on vesireitti Atlantille San Juan -jokea pitkin.
Kaupungin tärkeimpiä nähtävyyksiä ovat saaristo, Isletas de Granada Nicaraguajärvellä, keskuspuisto (Parque Central), katedraali, Mercedin kirkko ja Polvoran linnoitus. Kaupungin lähellä on myös Mombacho-tulivuoren luonnonpuisto.
Granadan merkittävin vuosittainen kulttuuritapahtuma on "Festival de Poesía", kansainvälinen runofestivaali tammi–helmikuussa.
Cerasus

Cerasus on ruusukasveihin lukeutuvan "Prunus"-suvun alasuku, johon kuuluvat varsinaiset kirsikat. Sen lajit poikkeavat varsin paljon muista "Prunus"-suvun hedelmäpuista eli luumuista, aprikooseista, manteleista ja persikoista.
Kuvaus.
Kirsikkapuun hedelmiä ovat kirsikat. Sana "kirsikka" viittaa sekä kirsikkapuuhun että sen hedelmään. Kirsikka on kivihedelmä eli luumarja, joten hedelmät sisältävät kiven, jonka halkaisija on tyypillisesti 0,5–1 cm ja joka puolestaan sisältää puun siemenen. Hedelmien väri vaihtelee vaaleanpunaisesta tummanpunaiseen, myös mustia tai keltaisia tunnetaan.
Viljely.
Kirsikoiden tuotannossa tärkeimmät lajit ovat imeläkirsikka eli linnunkirsikkapuu ("Prunus avium") ja hapankirsikka eli etikkakirsikka ("Prunus cerasus"). Kummallakin lajilla on runsaasti erilaisia lajikkeita. Suomessa paremmin menestyvän hapankirsikan kaksi päätyyppiä ovat kuulasmarjat ja morellit. Etelä-Ruotsissa voidaan viljellä molempia lajeja, mutta Suomen ilmasto on yleensä liian ankara imeläkirsikalle. Vain lounaissaariston kasvuolosuhteet saattavat edesauttaa marjasadon onnistumiseen. Imeläkirsikkaa viljellään kuitenkin jopa Vaasan korkeudella. Talvituhojen lisäksi myös keväthallat vahingoittavat kirsikkaa. Kirsikoita tulee istuttaa lähekkäin pölytyksen onnistumisen vuoksi.
Taudit ja tuholaiset.
Kirsikkapuilla voi olla useita eri tauteja ja tuholaisia. Hedelmäpuiden sienitaudeista kirsikkapuu saa toisinaan harmaakiiltotaudin. Sillä voi myös ilmetä haulitautia, joka vaikuttaa sen lehtiin. Sen pahimmat taudit ovat kirsikkarupi ja versomuumiotauti. Myös useat tuholaiset, kuten kirsikkakirva, kirsikkakoi ja kirsikkaetanainen voivat häiritä sen kasvua.
Käyttö.
Kirsikat eivät kypsy enää korjuun jälkeen. Kirsikoita nautitaan tuoreena tai ne jalostetaan hilloiksi, marmeladeiksi ja niitä käytetään aineosana monissa tuotteissa kuten jogurteissa ja leivonnaisissa. Kirsikkamehua valmistetaan puristamalla tai linkoamalla. Myös hedelmäviiniä tai -viinaa voidaan valmistaa. Kirsikkapuita istutetaan myös niiden koristeellisuuden vuoksi.
Liha ja Säilyke

Liha ja Säilyke Oy on forssalainen elintarvikealan yritys, joka on Atria Yhtymän omistama.
Sen tunnetuin tuotemerkki on Forssan. Merkillä myydään muun muassa salaatteja, valmisruokia, piirakoita sekä erilaisia lihatuotteita. Yhtiö valmistaa myös tuotteita kauppojen omilla merkeillä. Yhtiö työllistää noin 200 työntekijää, ja sen vuosittainen liikevaihto ylittää 40 miljoonaa euroa.
Historia.
Erkki Rokkanen, Matti Helin ja Paavo Hölttä perustivat vuonna 1955 avoimen yhtiön Liha ja Säilyketehdas Rokkanen &amp; Kumpp.. Yhtiö alkoi valmistaa palvituotteita, makkaroita ja säilykkeitä Saarisen vanhassa makkaratehtaassa Forssan kauppalassa. Vuonna 1959 toiminta siirrettiin omiin, uusiin tiloihin. Paavo Hölttä kuoli 1966, ja hänen perikuntansa myi Höltän osuuden muille yhtiömiehille.
Vuonna 1969 valmistui tehtaan merkittävä laajennus, johon sijoittui varasto, pakkaamo, lähettämö, lihanleikkaamon laajennus sekä eineskeittiö. Säilykkeiden valmistus lopetettiin 1970-luvun alussa huonon menekin vuoksi. Einesten menekki sen sijaan kasvoi, ja niinpä tehdasta laajennettiin taas vuonna 1974 juuri einestuotantoa silmällä pitäen.
Vuonna 1976 perustettiin Liha ja Säilyke Oy jatkamaan Avoin yhtiö Liha ja Säilyketehdas Rokkanen &amp; Kumpp. toimintaa. Avoin yhtiö purettiin seuraavana vuonna. Einestuotannon jatkaessa kasvuaan, laajennettiin tuotantotiloja jälleen vuonna 1982.
Vuosina 1995 – 1996 tapahtui yhtiön tähän asti suurin laajennus. Yhtiö osti tehtaan naapuritontin, jossa sijaitsi aiemmin osuusliike Tammen teurastamo. Teurastamon rakennukset purettiin, ja tilalle rakennettiin 4000 m² laajennus. Siihen sijoittui kasvisten ja juuresten prosessointi, salaattien valmistus, varastotiloja sekä pakkasvarasto. 
Pääosa tehtaasta sijaitsee Loimijoen ja asuinalueiden välissä ahtaalla tontilla, jossa ei ole enää tilaa laajentua. 2002 valmistui uusi lähettämörakennus joen vastakkaisella puolella olevalle tontille. Vanhan ja uuden osan yhdistää toisiinsa katettu kuljetinsilta.
Liha ja Säilyke Oy:n koko osakekanta myytiin Atria Oyj:lle vuonna 1999. Vuonna 2004 Liha ja Säilyke Oy:n logistiset toiminnot eriytettiin F-Logistiikka Oy:ksi.
31. maaliskuuta 2008 Atria ilmoitti tuotannon tehostamistoimista. Käynnistettävät yt-neuvottelut tähtäävät Forssassa noin 100 työpaikan vähennykseen, joka on noin puolet tehtaan koko henkilöstöstä. Sulkulistalle kuuluu mm. F-Logistiikan koko toiminta. Näillä näkymin Forssaan jää ainakin salaattituotanto ja valmisruokatuotanto, jota on tarkoitus modernisoida.
Kurikinton Fox

Kurikinton Fox () on heinäkuussa 1984 syntynyt japanilainen indies-säveltäjä, kitaristi ja basisti. Hän on tunnettu tavastaan käyttää hifi-kuulokkeiden ja mustan pipon lisäksi kasvojensa peittona perinteistä kettunaamaria. Hänen taiteilijanimensä viittaa kurikintoniin, perinteiseen japanilaiseen uudenvuodenruokaan. Haastatteluissaan ja julkisissa esiintymisissään hän käyttää äänenmuunninta.
Hän on säveltänyt myös omia kappaleita, mutta parhaiten hänet tunnetaan Internetin keskustelupalstoilla, IRCissä ja blogeissa levinneistä soittovideoistaan, joissa hän esittää covereita tunnettujen pelien (etenkin Final Fantasy -sarjan) ja animesarjojen kappaleista. Mikäli kappaleeseen kuuluu alun perin myös laulu, hänellä on usein tapana orjallisen tulkinnan sijaan uudelleenmiksata kappale niin, että soittimet korvaavat puuttuvan laulun. Hän saattaa myös nopeuttaa tempoa, parannella joitain osuuksia ja lisätä kappaleisiin kitarasooloja.
Hänen kotisivuiltaan voi ladata näiden tulkintojen nuotteja . Hänen ensimmäinen albuminsa "Foxy Code" julkaistiin 26.8.2008.
Lammikko

Lammikko on lampea pienempi makean veden allas. Sitä pienempi vesialue on nimeltään lätäkkö. 
Lammikoille ja lätäköille on ominaista se, että ne ovat osan vuotta kuivina, ja ne syntyvätkin tyypillisesti vesisateiden aikana. Ne voivat aiheuttaa ongelmia liikenteelle, erityisesti jäädyttyään pakkasella.
Ekologinen merkitys.
Lammikot ovat tärkeitä luonnon ekosysteemille. Eläimet voivat käyttää niiden vettä juomavetenä. Linnut peseytyvät pienessäkin kuoppaan sadevedestä muodostuneessa lätäkössä. Hyttysnaaraat munivat munansa muun muassa vesilätäkköihin. Vedessä elää myös vesieliöitä.
Jos lätäköstä ei ole poistouomaa vedelle, lätäkköön muodostuu seisahtunutta vettä. Tämä saastuu helposti eliöistä.
Koristelammikko.
Talojen pihoille voidaan rakentaa "koristelammikkoja". Monissa koristelammikoissa on suihkulähde.
Kipinä (Pudasjärvi)

Kipinä on kylä Pudasjärven kaupungissa. Kylä sijaitsee noin 30 kilometrin päässä kaupungin keskustaajamasta Kurenalta Ouluun päin. Oulusta matkaa kylälle on noin 60 kilometriä. Kylän läpi kulkee Yli-Iihin johtava yhdystie 8540.
Kylän asutus on keskittynyt lähinnä Iijoen varteen. Kylällä toimii oma peruskoulu; Kipinän koulu, joka aloitti toimintansa alkujaan kansakouluna.
Kuusamontien ja Hetekyläntien risteyksessä sijaitsee vuonna 1976 toimintansa aloittanut elintarvikeyritys Niemitalon Juustola, joka on tullut tunnetuksi leipäjuustostaan. Juustolan tiloista löytyy myös kahvila-ravintola, kauppa ja Postin pakettiautomaatti.
Kipinän kylään päättyy myös perinteinen Iijokisoutu. Iijokisoutu on heinäkuun alussa soudettava tapahtuma, joka on alkanut vuonna 1983.
Kipinässä, Ouluntien ja Hetekyläntien risteyksen maastossa käyty tulitaistelu aloitti 28. syyskuuta 1944 varsinaiset sotatoimet Lapin sodassa.
Härmän rautatieasema

Härmän rautatieasema () on Suomen rataverkon liikennepaikka Kauhavan Alahärmässä Etelä-Pohjanmaalla. Liikennepaikka sijaitsee rataosalla , noin 55 kilometrin päässä Seinäjoen ja noin 79 kilometrin päässä Kokkolan asemalta.
Historia.
Liikennepaikka avattiin pysäkkinä vuonna 1886, mutta se korotettiin asemaksi jo kaksi vuotta myöhemmin. Asemarakennus on rakennettu Oulun radan tyyppipiirustusten mukaan, ja sitä laajennettiin Bruno Granholmin suunnittelemalla poikkipäädyllä 1905. Asemalla on ollut myös hirsinen yksipaikkainen veturitalli, joka siirrettiin sinne Suupohjan radalta, Perälän asemalta. Talli on myöhemmin purettu.
Miehitys Härmän asemalla lopetettiin toukokuussa 1989 ja henkilöliikenteen pysähdykset 3. syyskuuta 2006. Matkustajalaiturit purettiin vuonna 2008 rataosan perusparannustöiden yhteydessä. Vuosina 2006–2016 liikennepaikalla oli ainoastaan rajoitetusti tavaraliikenteen palveluita; pääasiallisesti se toimi junakohtauspaikkana. Liikenteenohjaus hoidetaan kaukokäytöllä Seinäjoelta käsin. 
Kesällä 2016 rakennettiin Kauhavan kaupungin kustantamana uusi 350 metrin pituinen matkustajalaituri, pysäköintialue ja kulkuyhteydet päällystettynä, valaistus ym. varusteet ja informaatiojärjestelmä (mm. kuulutus, opasteet, merkit). Hanke toteutettiin esteettömänä. Kesästä 2017 alkaen asemalla alkoi pysähtyä jälleen matkustajajunat. Asemalla pysähtyy junaliikenteen kesäkaudella kolme junaa molempiin suuntiin. Junien pysähdykset suunnataan etenkin läheisyydessä toimivan huvipuisto PowerParkin tarpeisiin.
Mikrosatelliitti

Mikrosatelliitti on pienikokoinen satelliitti. Sen painoksi on yleensä määritelty alle sata kilogrammaa (tai painoluokka 10–100 kg). Termi syntyi 1980-luvulla, kun yliopistot – esimerkiksi Technische Universität Berlin Saksassa, Surrey Englannissa, Weber State Utahissa ja TKK Suomessa – alkoivat rakentaa pieniä satelliitteja lähinnä osana avaruustekniikan jatko-opiskelijoidensa koulutusta. 
Termi on mikrosatelliittien nousun ajankohtaan osuva. Mikro ei tässä yhteydessä liity fysiikan miljoonaosaa ilmentävään mikro-etuliitteeseen. Pikemminkin se on viittaus mikrotietokoneeseen, jonka kaupallisia mikroprosessoreita alettiin käyttää näissä avaruusaluksissa. Satelliittien koko on hieman 1980-luvun mikrotietokoneen kokoa suurempi. Monet avaruusajan alun satelliitit olivat nykyisen mittapuun mukaan mikrosatelliitteja. 
Alle 500 kilogrammaa painavien pienoissatelliittien kokoluokkaa 100–500 kg nimitetään minisatelliiteiksi. Mikrosatelliitit ovat seuraava kokoluokka (10–100 kg). Vielä pienempiä, kooltaan 1–10 kg painavia satelliitteja kutsutaan nanosatelliiteiksi. Pikosatelliiteista on kyse, jos pienikokoiset satelliitit ovat painoltaan 0,1–1 kg.
Saari-Sorsua

Saari-Sorsua on Kiiminkijoen vesistöalueeseen kuuluva järvi Utajärven kunnan pohjoisosassa Pohjois-Pohjanmaalla. Järvi sijaitsee noin 35 kilometriä Utajärven keskustasta pohjoiskoilliseen ja 44 kilometriä Pudasjärven keskustasta etelälounaaseen.
Ympäröivien soiden lisäksi järvi saa vetensä etelästä virtaavasta Yliojasta, jonka alkulähteet ovat pieni Kylkilampi sekä Kivi-Sorsuan järvi. Saari-Sorsua laskee Sorsuanojaa pitkin pohjoiseen Nuorittajokeen. Järvi on matala sekä lievästi humuspitoinen ja rehevöitynyt. Järvessä on viisi saarta. Rannat ovat pääosin suota, mutta pohjoislaidalla Kapelonkankaalla on korkeampi kohta.
Kapelo-nimistä nykyisin asumatonta erämaataloa lukuun ottamatta järven rannoilla ei ole asutusta eikä kesäasuntoja. Kapelossa on päärakennus ja liiteri, jotka ovat avoinna, sekä lukittu rantasauna. Kapeloon johtaa hieman yli kilometrin mittainen polku pohjoispuolelta Autionperän suunnasta Viinivaaraan menevän metsäautotien pistotieltä. Idästä päin Kapeloon ei ole minkäänlaista merkittyä kulkuyhteyttä.
Speedy Gonzales

Speedy Gonzales on Warner Bros:in Looney Tunes -piirretyistä tuttu animaatio- ja sarjakuvahahmo, Meksikon nopein hiiri. Speedy Gonzales pukeutuu yleensä isoon keltaiseen sombreroon, valkoiseen paitaan ja valkoisiin housuihin sekä punaiseen huiviin. Hänen arkkivihollisensa ovat nimeltään Sylvesteri ja Repe Sorsa, jotka yrittävät jahdata Speedyä ja hänen hiiriystäväänsä. Speedy puhuu tavallisesti koomisella Meksikon aksentilla.
Speedy Gonzales -animaatioita julkaistiin Suomessa ensin suomeksi tekstitettyinä ja sitten dubattuina VHS-videokaseteilla Warnerin ”Riemuretki piirrettyjen maailmaan” -sarjassa.
Xichang

Xichang (, pinyin: Xīchāng Shì) on Liangshanin autonomisen prefektuurin pääkaupunki, Sichuanin maakunnassa, Kiinan kansantasavallassa. Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 350 kilometriä maakunnan pääkaupunki Chengdusta lounaaseen. Kaupungin pinta-ala on 2 654 neliökilometriä, ja kaupungissa asuu noin 712 000 asukasta. 
Kaupungin lähellä on Xichangin avaruuskeskus, joka sijaitsee noin 64 kilometriä kaupungin keskustasta luoteeseen.
Xichang Qingshanin lentoasema (IATA: XIC, ICAO: ZUXC) sijaitsee noin 14 kilometriä kaupungin keskustasta pohjoiseen. Lentoasemalta on suorat reittilennot mm. Pekingiin, Shanghaihin, Chengduun, ja Chongqingiin. Avaruuskeskus on noin 50 kilometriä lentoasemalta. Lentoasemalta pääsee suoraan avaruuskeskukseen rautatiellä ja moottoritiellä.
Xichangin avaruuskeskus

Xichangin satelliittien laukaisukeskus () on yksi kolmesta Kiinan kansantasavallan avaruusalusten laukaisukeskuksesta. Se sijaitsee Sichuanin maakunnan eteläosassa, noin 64 kilometriä Xichangin kaupungista luoteeseen. Keskuksessa on kaksi laukaisualustaa, lennonjohtokeskus ja muita tiloja.
Historia.
Keskus valmistui vuonna 1984. Keskuksesta on sen jälkeen tehty Pitkä Marssi -kantorakettien laukaisuja. Vuonna 1996 INTELSAT 708-tietoliikennesatelliitin laukaisu epäonnistui ja Yhdysvallat väitti Kiinan saaneen romuttuneesta satelliitista kriittistä teknologiatietoa. Tämän jälkeen Yhdysvallat on pyrkinyt estämään yhdysvaltalaisia yhtiöitä käyttämästä kiinalaisia kantoraketteja satelliittien laukaisuun.
Marja-Leena Tiainen

Marja-Leena Tiainen (s. 10. lokakuuta 1951 Kuopion maalaiskunta) on suomalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut lasten- ja nuortenkirjoja, selkokirjoja ja romaaneja.
Tiainen valmistui merkonomiksi vuonna 1971 Kuopion kauppaoppilaitoksesta. Hänen esikoisteoksensa, lastenkirja "Pullopoika", ilmestyi vuonna 1987. Tiaisen teoksia on käännetty ruotsiksi, tanskaksi, liettuaksi, viroksi ja puolaksi. Vuonna 2013 hänelle myönnettiin taiteilijaeläke. Tiainen on kirjoittanut Heli Maruk -nimellä viihdetarinoita Kolmiokirjan Lääkäri- ja Kulta-sarjoihin sekä SinäMinä-, Regina, ja Perjantai-lehtiin vv. 1983–2000. 
Tiainen oli Suomen Kirjailijaliiton johtokunnan varajäsen 2016–2018 ja varsinainen jäsen 2019–2021. Hän oli Runeberg-kirjallisuuspalkintoraadin ja valitsijaraadin jäsen vv. 2017 ja 2018 sekä 2021 ja 2022. Hänelle myönnettiin Kirjailijaliiton kunniajäsenyys 2023.
Tiainen asuu Kuopiossa. Vuosina 1975–2013 hän asui Liperin Viinijärvellä.
Palkinnot ja tunnustukset.
Lähde
Kausalan rautatieasema

Kausalan rautatieasema () on rautatieliikennepaikka Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla Lahti–Kouvola. Liikennepaikka sijaitsee Iitin kunnan Kausalan taajamassa, noin 39 kilometrin päässä Lahden ja noin 22 kilometrin päässä Kouvolan asemalta.
Kausalan asemalla on yksi kolmesta säilyneestä Riihimäki–Pietari-radan alkuperäisestä asemarakennuksesta.&lt;ref name="KS4/5/10"&gt;&lt;/ref&gt; Se on valmistunut vuonna 1870 IV luokan tyyppipiirustusten mukaan. Sitä on laajennettu kolmesti: vuonna 1873 arkkitehtina oli Knut Nylander, vuosina 1900 ja 1921 puolestaan Bruno Granholm. Lähistöllä on lisäksi tavarasuoja vuodelta 1870 ja asuinrakennukset vuosilta 1900 ja 1920.
Asemalla pysähtyy lähijunat O Lahdesta Kouvolaan ja Kotkan satamaan ja Z Helsingistä Kouvolaan. Lähijunavuoroja on arkisin kahdeksan Lahden suuntaan ja yhdeksän Kouvolan suuntaan. Kouvolasta Lahteen kulkevat junat pysähtyvät raiteella yksi, ja Lahdesta Kouvolaan kulkevat junat raiteella kaksi.
Kausalan asemalle liikennöidään pääasiassa Sm2-kalustolla lukuun ottamatta arkipäivien Z-ruuhkalähijunat Kouvolaan tai Helsinkiin (Eil-vaunut ja veturi), öiden Helsinki-Kouvola Z-junaa (Sm4) sekä viikonloppujen Kouvola-Helsinki Z-junaa (Sm4).
Historiaa.
Kausalan asemalta alkoi kapearaiteinen Kausalan–Leininselän rautatie, joka toimi vuodesta 1910 aina 1940-luvun lopulle. Kausalassa tapahtui junaturma 13. tammikuuta 1995, kun erikoispikajuna "Sibelius" törmäsi ajoneuvoyhdistelmään ja suistui raiteilta. 5. joulukuuta 1916 Helsingistä Pietariin matkannut pikajuna ajoi asemalla seisseen tavarajunan perään, jolloin kuusi henkilöä sai surmansa.
Lahti–Luumäki-rataosan remontin yhteydessä Kausalan rautatieaseman käyttömukavuutta parannettiin. Matalien, sorapintaisten laiturien tilalle rakennettiin 55 senttiä korkeat asvaltoidut laiturit ja niitä yhdistänyt laituripolku korvattiin alikulkukäytävällä. Lisäksi aseman purettujen sivuraiteiden tilalle tuli uusi paikoitusalue.
Asemarakennus jäi tyhjilleen lokakuussa 2009. Asemarakennus on myöhemmin ostettu yksityisomistukseen, ja sen kunnostaminen on aloitettu.
Nastolan rautatieasema

Nastolan rautatieasema () on liikennepaikka Lahdessa entisen Nastolan kunnan liikekeskustan Rakokiven eteläpuolella Suomen rataverkon Lahti–Kouvola-radalla. Asema on avattu vuonna 2005 ja se sijaitsee kunnan keskustan lähellä. Aseman etäisyys Lahden rautatieasemalta on 15,7 kilometriä ja Kausalan rautatieasemalta 23,6 kilometriä. Asemalla pysähtyvät Lahden, Kouvolan ja Kotkan sataman välillä liikennöivät lähijunat.
Liikennöinti.
Nastolan asemalla pysähtyy arkisin seitsemän lähijunavuoroa Lahden ja kahdeksan vuoroa Kouvolan suuntaan. Viikonloppuisin liikennöinti on harvempaa. Aamun kaksi ensimmäistä junaa sekä yksi viikonloppuvuoro Lahden suuntaan jatkavat Lahdesta Z-tunnuksin Helsinkiin asti. Kolme junaa Kouvolaan jatkaa Kouvolasta edelleen Kotkan satamaan. Lahden suuntaan liikennöidään raiteelta yksi, Kouvolan suuntaan raiteelta kaksi.
The Magic of Boney M. – 20 Golden Hits

The Magic of Boney M. – 20 Golden Hits on diskoyhtye Boney M:n kokoelma-albumi vuodelta 1980. Sen tuottaja on totutusti Frank Farian. Vinyylistä on myöhemmin tehty myös CD-versio. Levyä ei tule sekoittaa lähes samannimiseen kokoelmaan "The Magic of Boney M." Sony BGM julkaisi tämän sinikantisen kokoelman vuonna 2006.
Lemetin tienhaaran motti

Lemetin tienhaaran motti kuului alkujaan Kitilän suurmottiin, joka syntyi IV Armeijakunnan suuren vastahyökkäyksen (6.–17. tammikuuta 1940) tuloksena.
Motin synty.
Motin alue kuului alkujaan Kitilän suurmotin alueeseen ikään kuin perimmäisenä ulokkeena tai sarvena, joka ulottui yli viiden kilometrin päähän varsinaisen motin alueesta. Uloke oli pituuteensa nähden hyvin kapea ja sijaitsi pohjoiseen johtavan tien molemmin puolin. Ulokkeesta saatiin myöhemmin irrotetuksi myös ns. Rykmenttimotti, joka sijaitsi hieman lähempänä puna-armeijan 168. Divisioonan pääosia.
7. helmikuuta 1940 varhain aamuyöstä sai Er.P 8 katkaistua tienhaaran alueen yhteydet omiin joukkoihinsa.
Toimet mottia vastaan ja sen laukeaminen.
Jo 7. helmikuuta 1940 iltana aloitti I/JR 37 hyökkäyksen mottia vastaan.
8. helmikuuta 1940 koko yön ja päivän kestäneiden taisteluiden tuloksena motti laukesi myöhään iltapäivällä.
Sotasaalis.
Sotasaaliina motin alueelta saatiin muun muassa: