Suomen mäkihyppy

Mäkihyppy on ollut Suomessa kilpailulajina 1880-luvulta lähtien. Lajia kutsuttiin 1970-luvulle saakka nimellä "mäenlasku". Suomen-mestaruuksista on kilpailtu vuodesta 1914 alkaen. Suurta kansainvälistä menestystä suomalaiset alkoivat saavuttaa 1950-luvulla ja heikomman vuosikymmenen jälkeen uudelleen 1970-luvun lopulta alkaen. Olympialaisissa suomalaiset ovat saaneet kymmenen kultamitalia, kahdeksan hopeaa ja neljä pronssia. Yleisen sarjan maailmanmestaruuksia suomalaiset ovat lentomäkikilpailut mukaan lukien voittaneet viisitoista. Harrastajamäärät ovat yhdistetty, johon mäkihyppy kuuluu toisena osalajina, mukaan lukien pudonneet 2000-luvulla muutamaan sataan.
Alkuvuosista kansainvälisiin kilpailuihin.
Norjassa kehitetyssä nykymuotoisessa mäkihypyssä alettiin Suomessa kilpailla 1880-luvulla. Huhtikuulta 1885 on säilynyt tieto Sortavalassa seminaarin oppilaiden kesken käydystä mäenlaskukilpailusta. Ensimmäinen organisoitu mäkihyppykilpailu käytiin Helsingin Katajanokalla maaliskuussa 1886 Sportklubben i Helsingfors -seuran järjestämänä. Kilpailun saaman julkisuuden myötä mäkihyppykilpailuja alettiin järjestää muuallakin, maaliskuussa 1886 Kuopiossa ja seuraavina vuosina ainakin Joensuussa, Jyväskylässä, Tampereella, Oulussa ja Torniossa. Helsingin Sporttiklubin kilpailu pysyi maan ykköskilpailuna, jossa jaettiin suurimmat palkinnot. Tukholmassa vuonna 1892 pidettäviin skandinaavisiin hiihto- ja mäenlaskukilpailuihin osallistui suomalainen, Tukholmassa asuva Antti Haataja.
Helsingin Alppilaan rakennettiin vuonna 1905 ensimmäinen merkittävän kokoinen hyppyrimäki, josta hypättiin 25 metrin pituisia hyppyjä. Vähintään kerran vuodessa pidettiin kansainväliset kilpailut, jonne saatiin houkuteltua varsinkin ruotsalaisia hyppääjiä. Helsingin takana merkittäviä mäkihyppykaupunkeja olivat Viipuri ja Kotka. Kuopioon rakennettiin ensimmäinen varsinainen hyppyrimäki vuonna 1911. Norjalainen konsuli Robert Pehrson lahjoitti pokaalin Suomen, Ruotsin ja Norjan joukkueiden kilpailuun, ja ensimmäisessä kilpailussa Helsingissä 1912 suomalaishyppääjät Nieminen ja Juselius olivat yllättäen ruotsalaisia parempia vaikka norjalaiset olivatkin ylivoimaisia. Tuure Nieminen ja Hugo Petas osallistuivat ensimmäisinä suomalaisina Holmenkollenin mäkikilpailuun maaliskuussa 1913. Suomen kärkihyppääjien ollessa Holmenkollenilla järjestettiin helmikuussa 1914 Viipurissa mäkihypyn ensimmäinen Suomen-mestaruuskilpailu, jonka voitti Sulo Jääskeläinen.
Tuure Nieminen nousi 1910-luvun kuluessa Suomen parhaaksi mäkihyppääjäksi. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1915, 1917 ja 1922. Vuoden 1915 SM-kilpailussa Kotkassa August Jansson teki siihen saakka pisimmän suomalaishypyn 27,5 metriä. Maaliskuussa 1916 Kotkan kisoissa oli ensi kertaa mukana naisten sarja, jonka voitti Kotkan Hiihtoseuran Rita Norgren. Janssonin muutettua Fiskariin rakennettiin sinne merkittävän kokoinen mäki, ja Svenska Finlands Idrottsförbundin mestaruuskilpailuja oli siellä vuonna 1921 seuraamassa yli 2 000 katsojaa. Helmikuussa 1920 Sulo Jääskeläinen voitti Södertäljen mäkikilpailun, ja se oli ensimmäinen suomalaisvoitto ulkomailla. Pohjoismaisissa kisoissa Tukholmassa 1922 Tuure Nieminen otti voiton kahdella 36 metrin ja yhdellä 36,5 metrin hypyllään vaikka mukana oli kovia norjalaisia.
Vuonna 1922 perustettiin Lahden Hiihtoseura, joka ryhtyi valmistelemaan seuraavalle vuodelle Salpausselän kisoja, ja syyskuussa 1922 alettiin Lahteen rakentaa hyppyrimäkeäkin. Seuraavan kevään SM-kilpailuissa Lahdessa Sulo Jääskeläinen voitti mestaruuden ja teki pisimmillään 35 metrin hypyn. Lahdessa kilpailtiin ensi kertaa myös yhdistetyn Suomen-mestaruuksista. Samana vuonna järjestettiin Kuopiossa ensi kerran kansallisen tason mäkihyppykilpailut. Rovaniemellä Ounasvaaran kisoissa kilpailtiin mäkihypyssä vuodesta 1928 alkaen. Chamonix'n talviolympialaisiin 1924 lähetettiin kaksi suomalaista mäkihyppääjää ja heille hankittiin norjalaiset Hickory-sukset. Sulo Jääskeläinen sijoittui 11:nneksi ja Tuure Nieminen 13:nneksi molempien hypättyä yli 40 metrin hyppyjä.
Mäkihyppytoiminnan lisääntyminen.
Suojeluskunnat ottivat vuodesta 1927 alkaen hyppyrimäet urheilupaikkaohjelmaansa, ja vuosina 1930–1936 Suomeen rakennettiin 119 uutta hyppyrimäkeä, joista lähes puolet oli suojeluskuntien rakentamia. Lahden mäki pysyi suurimpana, kunnes vuonna 1937 Rovaniemelle valmistui Pöyliövaaran hyppyrimäki. Vuonna 1925 SVUL:n hiihtojaosto vaati uusissa säännöissään, että mäkikilpailuissa on vain jaoston rekisteröimiä tuomareita, ja samana vuonna alettiin järjestää arvostelutuomarikursseja. Entinen aktiivimäkihyppääjä ja myöhempi Suomen Hiihtoliiton puheenjohtaja Armas Palmros kiersi Suomea innostamassa ihmisiä mäkihyppytoimintaan ja hyppyrimäkien rakentamiseen. Valmennustoimintaa edisti Lauri Valosen ja Paavo Nuotion vuonna 1933 julkaisema "Mäenlaskun opas". Vuonna 1925 Nuotio voitti ensimmäisenä lahtelaisena mäkihypyn Suomen-mestaruuden.
Helmikuussa 1926 Salpausselän kisat toimivat FIS:n kongressikisoina, ja niille myönnettiin jälkikäteen maailmanmestaruuskilpailujen arvo. Yrjö Kivivirta oli parhaana suomalaishyppääjänä viides. Sankt Moritzin talviolympialaisiin 1928 lähetettiin vain mäkihyppääjiä, jotka pystyivät osallistumaan myös yhdistettyyn, joten Lahden karsintakilpailun voittanutta Erkki Järvistä ei valittu. Paavo Nuotio sijoittui mäkikilpailussa 12:nneksi ja yhdistetyssä neljänneksi. Olympialaisten jälkeen Saksan Feldbergissä Nuotio sijoittui mäkihypyssä kolmanneksi ja yhdistetyssä toiseksi. Holmenkollenilla hän hyppäsi samoille lukemille norjalaisten olympiavoittajien kanssa ja nousi yhdistetyn kokonaistuloksissa kolmanneksi.
Vuonna 1929 suomalaiset saavuttivat menestystä Sveitsissä. Nuotio hyppäsi Davosissa ensi kertaa 60 metriä ja voitti yhdistetyn sekä sijoittui mäkihypyssä toiseksi. Sankt Moritzissa hän voitti molemmat kilpailut ja lensi pisimmillään 62,5 metriä. Zakopanen MM-kilpailuissa Nuotio sijoittui mäkikilpailussa seitsemänneksi mutta Esko Järvinen saavutti yhdistetyssä lajin ensimmäisen suomalaisen MM-mitalin, pronssia. Kouvolassa sukunimensä Usaksi muuttanut Sulo Jääskeläinen voitti Suomen-mestaruuden 15 vuotta ensimmäisen mestaruutensa jälkeen. Tammikuussa 1929 pidettiin Puijon uuden hyppyrimäen vihkiäiskilpailu, jonka voitti Väinö Tiihonen. Talven päätteeksi hän paransi Puijon mäkiennätyksen 42,5 metriin.
Vuoden 1930 MM-kilpailuissa suomalaiset jäivät kaatumisten seurauksena kauas kärkisijoilta. Seuraavan vuoden MM-kilpailuihin ja Lake Placidin olympialaisiin 1932 suomalaishyppääjiä ei lähetetty. Lahden hyppyrimäkeä korotettiin vuonna 1932 ja Lauri Valonen teki Salpausselän kisoissa ylimääräisellä hypyllä mäkiennätykseksi 50,5 metriä. Vuoden 1933 Salpausselän kisojen mäkikisaa seurasi paikan päällä 16 000 katsojaa. Sollefteån MM-kilpailuissa 1934 Valonen sijoittui neljänneksi arvostelutuomarien pisteiden nostettua ruotsalaisen Sven Selångerin hänen edelleen. Salpausselällä Valonen voitti ja jätti kaksi kovaa norjalaista taakseen noin 20 000 katsojan seuratessa kilpailua. Seuraavana vuonna Valonen voitti norjalaiset Salpausselällä uudelleen mutta MM-kilpailujen lumimyräkässä hän ei menestynyt. Ruotsin hiihtokisoissa Bodenissa voittoon ylsi Veikko Iivanainen. Garmisch-Partenkirchenin olympialaisissa 1936 Valonen sijoittui mäkikilpailussa kuudenneksi ja Väinö Tiihonen oli yhdeksäs. Salpausselällä Valonen voitti kolmannen kerran ja alle 18-vuotiaiden kilpailussa Leo Laakso kaatui 55-metrisen hyppynsä. Mukana oli norjalais- ja ruotsalaishyppääjiä sekä lähes sata kansallista hyppääjää. Bodenissa Iivanainen voitti jälleen. Helsinki sai Herttoniemeen uuden mäen tammikuussa 1936.
Vuonna 1937 Hiihtoliitto hankki Suomeen kaksi norjalaista aktiivihyppääjää, Henry Ødegaardin ja Olof Havikin, pariksi kuukaudeksi valmentamaan suomalaisia. Rovaniemen Pöyliövaaraan valmistui uusi mäki, jossa Timo Murama hyppäsi mäkiennätykseksi 71 metriä. Yli 50 metrin hypättiin Rovaniemen ja Lahden lisäksi Vehkalahdella, Nokialla ja Sotkamossa. Chamonix'n MM-kilpailuissa Lauri Valonen loukkaantui harjoituksissa eikä voinut kilpailla. Salpausselällä Veikko Iivanainen ja Lauri Valonen ottivat kaksoisvoiton. Vuonna 1938 Lahti isännöi MM-kilpailuja. Hyppyrimäkeä suurennettiin ja se sai iltakilpailut mahdollistavan sähkövalaistuksen. MM-kilpailujen mäkikisaa seurasi yli 50 000 hengen yleisö. Väinö Tiihonen sijoittui 97 hyppääjän joukossa parhaana suomalaisena yhdeksänneksi. Bodenissa Veikko Iivanainen voitti jälleen, kuten vielä seuraavanakin vuonna. Zakopanen MM-kilpailuista 1939 ei tullut menestystä. Salpausselälle norjalaiset osallistuivat parhaalla miehistöllään Birger Ruudin johdolla ja suomalaisista Leo Laakso ylsi toiseksi.
Sotavuosista maailman kärjen tuntumaan.
Toisen maailmansodan aikana kilpailtiin yhdet MM-kilpailut, Cortina d’Ampezzossa 1941, mutta kisoilta otettiin myöhemmin MM-arvo pois. Paavo Vierto voitti siellä kultaa, Leo Laakso sai hopeaa ja Niilo Toppila sijoittui seitsemänneksi. Norjalaiset eivät olleet mukana. MM-kilpailujen jälkeen Garmisch-Partenkirchenissä Timo Murama hyppäsi 83 ja 76 metrin hypyt ja hävisi vain maailmanennätyshyppääjä Sepp Bradlille. Ounasvaaralla Lauri Pietikäinen hyppäsi mäkiennätyksen 74 metriä. Ruotsissa Härnösandin kilpailun voitti Vierto ja Bodenin kilpailun Pietikäinen. Vuoden 1941 loppupuolella kärkihyppääjistä kaatuivat sodassa Toppila Itä-Karjalassa ja SS-pataljoonaan kuulunut Vierto Ukrainassa. Vuonna 1944 Suomen-mestaruuksista kilpailtiin vielä Rovaniemen Pöyliövaaran mäessä mutta saksalaiset räjäyttivät sen syksyllä 1944.
Sotavuosien jälkeen suomalaiset ja ruotsalaiset vierailivat edelleen toistensa kilpailuissa mutta Norja jättäytyi yhteistoiminnasta siihen saakka, kunnes vuoden 1941 MM-kilpailuilta vietiin MM-arvo. Vuonna 1946 Leo Laakso kävi voittamassa Sveitsin Zermattissa ja otti Salpausselällä viidennen voittonsa. Uudet norjalaistähdet kohdattiin ensi kerran Ruotsissa Hammarbyn mäessä vuonna 1947; Laakso sijoittui viidenneksi norjalaisten ottaessa kolmoisvoiton. Holmenkollenilla suomalaiset eivät menestyneet. Salpausselällä norjalaisvieraat ottivat kaksoisvoiton. Sankt Moritzin olympialaisissa 1948 parempia tyylipisteitä saaneet norjalaiset veivät kolmoisvoiton. Matti Pietikäinen sijoittui neljänneksi, Leo Laakso kuudenneksi ja Aatto Pietikäinen kahdeksanneksi.
Loppukesällä 1948 Lahdessa Karpalosuon 24 metrin mäessä hypättiin kesämäenlaskua olkilevyjen päällä, ja syyskuussa 1949 siinä järjestettiin ensimmäiset "keinolumikilpailut". Puijolle rakennettiin uusi suurmäki, ja vihkiäiskilpailussa maaliskuussa 1949 Matti Pietikäinen hyppäsi ennätykseksi 86 metriä. Jouluna 1948 Pietikäinen ja Leo Laakso lähtivät Amerikan-kiertueelle, jollaisesta tuli vuosia kestänyt perinne. Iron Mountainissa Pietikäinen hyppäsi 88-metrisen hypyn. Keväällä hän ylsi Holmenkollenilla ja Ruotsin Sollefteåssa toiseksi. Lasse Johansson ja Rafael Viljamaa lähtivät Jugoslavian Planicaan tavoittelemaan yli satametrisiä hyppyjä mutta lumipulan vuoksi kilpailut siirrettiin pienempään mäkeen. Pauli Vainio voitti Tšekkoslovakiassa ylioppilaiden maailmanmestaruuden.
Lumipulan vuoksi suomalaiset lähtivät Lake Placidin MM-kilpailuihin 1950 vailla kunnon tuntumaa mäkiin. Osa hyppääjistä loukkaantui esikilpailuissa ja Matti Pietikäinen sijoittui MM-mäessä parhaana suomalaisena yhdeksänneksi. Toinen suomalaisjoukkue kilpaili tammikuun lopulla Garmisch-Partenkirchenin hiihtoviikolla. Siellä Aatto Pietikäinen sijoittui toiseksi ja Erkki Rajala kolmanneksi. Oberstdorfin 80 metrin mäessä Rafael Viljamaa oli toinen. Salpausselällä paras oli Rajala.
Tammikuussa 1951 Puijon mäessä 18-vuotias Tauno Luiro hyppäsi virallisissa harjoituksissa 95,5-metrisen hypyn. Sveitsin mäkiviikon avauskilpailussa Sankt Moritzissa Matti Pietikäinen voitti, Olavi Kuronen oli toinen ja Erkki Rajala sjoittui neljänneksi vaikka norjalaisetkin olivat mukana. Pietikäinen voitti myös kolmannen kilpailun Arosassa, ja Rajala oli toinen ja Kuronen neljäs. Päätöskilpailussa Le Loclessa Kuronen sijoittui toiseksi, mutta Pietikäinen voitti mäkiviikon kokonaiskilpailun. Holmenkollenilla Luiro voitti nuorten kilpailun. Oberstdorfin lentomäkiviikolla sai jokainen kilpailija hypätä neljänä päivänä neljä hyppyä, ja tulokset määräytyivät viiden parhaan hypyn pituuskeskiarvon mukaan. Luiro hyppäsi ensimmäisenä päivänään 132-metrisen hypyn, jolla hän jäi kolmen metrin päähän maailmanennätyksestä. Seuraavana päivänä hänen neljäs hyppynsä kantoi 139 metriin eli uuteen maailmanennätykseen, joka kesti vuoteen 1961 saakka. Luiro sai voittopokaalin parhaalla keskiarvollaan 127,8 metriä.
Oslon olympialaisissa 1952 paras suomalainen oli seitsemänneksi sijoittunut Antti Hyvärinen. Toinen nuoren polven edustaja Pentti Uotinen voitti Salpausselän kilpailun. Seuraavana talvena uusi tulokas Eino Kirjonen voitti Garmisch-Partenkirchenin talvikisojen mäkikilpailun ja toi Keski-Euroopassa tunnetuksi uutta suomalaista aerodynaamista hyppytyyliä, jonka arvostelutuomaritkin palkitsivat korkeilla tyylipisteillä. Itse hyppääjien lisäksi tämän jo 1930-luvulta kehittymään lähteneen tyylin tärkeimpinä vaikuttajina olivat mäkihyppyä tutkinut Erkki Hovi ja osa-aikaisena valmentajana jo usean vuoden toiminut Lasse Johansson. Hovi julkaisi tietämyksensä vuonna 1957 kirjasessa "Mäkihyppy tänään". Ruotsin Falunissa Esko Mömmö ja Aulis Kallakorpi ottivat kaksoisvoiton. Sveitsin mäkiviikolla Pentti Heino voitti Unterwasserin osakilpailun ja oli paras myös Gstaadissa, jossa kilpailtiin sotamarsalkka Montgomeryn lahjoittamasta maljasta. Holmenkollenilla Eino Kirjonen voitti nuorten kilpailun. Salpausselän kisoissa paras oli Aulis Kallakorpi.
Ensimmäiset suurvoitot.
Talvella 1953–1954 suomalaiset osallistuivat ensi kerran Keski-Euroopan mäkiviikolle ja avasivat kilpailusuhteet neuvostoliittolaisten mäkihyppääjien kanssa. Mäkiviikon osakilpailuissa Oberstdorfissa Aulis Kallakorpi oli kolmas, Garmisch-Partenkirchenissä Eino Kirjonen toinen ja Esko Mömmö kolmas ja Innsbruckissa Matti Pietikäinen toinen, ja Bischofshofenissa Pietikäinen sijoittui kolmanneksi. Kokonaiskilpailussa Kirjonen sijoittui toiseksi ja Kallakorpi neljänneksi. Moskovassa Lasse Johanssonin hyppyura päättyi kaatumiseen harjoituksissa. Kilpailussa Veikko Salmenranta sijoittui toiseksi. Falunin MM-kilpailuissa Matti Pietikäinen voitti maailmanmestaruuden ylivoimaisesti ja Veikko Heinonen ylsi niukasti hopealle. Pietikäinen voitti myös 60 000 katsojan edessä käydyn Salpausselän mäkikilpailun. Planican kaksipäiväisen lentomäkikilpailun voitti Ossi Laaksonen.
Talvella 1954–1955 suomalaiset kilpailivat ahkerasti ulkomailla: 33 hyppääjää oli mukana 20 eri kilpailussa. Keski-Euroopan mäkiviikon suomalaiset aloittivat kahdella kolmoisvoitolla, joissa molemmissa ykkösenä oli Aulis Kallakorpi. Mäkiviikon kokonaiskilpailun voitti Hemmo Silvennoinen, toiseksi sijoittui Eino Kirjonen ja Kallakorpi oli kolmas. Tammikuun lopulla Garmisch-Partenkirchenissä Kirjonen voitti ensimmäisen televisioidun mäkihyppykilpailun. Salpausselällä hän voitti sekä iltakilpailun että varsinaisen kilpailun. Helmikuussa Silvennoinen voitti Oberstdorfin kaksiosaisen lentomäkikilpailun. Kallakorvesta tuli Holmenkollenin yleisen sarjan mäkikilpailun ensimmäinen suomalaisvoittaja ja Kirjonenkin oli jaetulla kakkossijalla. Kuusankosken mäen vihkiäiskilpailua edeltäneissä harjoituksissa Esa Toikka (s. 1935) kuoli lyötyään päänsä lyhyen vastamäen takana olevaan kivikkoon. Pitkään sairastellut ja Ounasvaaralla keväällä 1953 viimeisen kerran kilpaillut maailmanennätyshyppääjä Tauno Luiro kuoli lokakuussa 1955.
Suomalaiset osallistuivat talven 1955–1956 Keski-Euroopan mäkiviikolla vain kahteen osakilpailuun ja palasivat sitten Suomeen valmistautuakseen olympialaisiin. Ennen mäkiviikkoa Antti Hyvärinen voitti Semmeringin kilpailun. Mäkiviikolla Aulis Kallakorpi ja Eino Kirjonen jakoivat Oberstdorfin kisan voiton, ja Garmisch-Partenkirchenissä Hemmo Silvennoinen oli ykkönen ja Kirjonen kakkonen. Cortinan olympialaisissa Hyvärinen voitti kultaa ja Kallakorpi sai hopeaa. Kirjonen sijoittui seitsemänneksi ja Silvennoinen kymmenenneksi. Silvennoisen tuliaisena Suomeen olivat itävaltalaiselta Otto Leodolterilta ostetut muovipohjaiset mäkisukset. Olympialaisten jälkeen Aaro Pokka ja Veikko Heinonen ottivat Ruotsin hiihtokisoissa Falunissa kaksoisvoiton, Veikko Salmenranta voitti Tšekkoslovakian Špindlerův Mlýnissä, Esko Mömmö ja Pentti Uotinen saavuttivat voittoja Yhdysvalloissa, ja olympialaisissa varamiehenä ollut Kalevi Kärkinen voitti Kanadan-mestaruuden. Suomen-mestaruuden voitti Nokialla 33-vuotias Unto Oksanen. SM-kilpailussa epäonnistunut Antti Hyvärinen voitti Holmenkollenilla ylivoimaisesti, ja Aulis Kallakorpi oli jaetulla kolmannella sijalla. Hemmo Silvennoinen oli olympialaisten jälkeen laitettu kilpailukieltoon hänen Savo-lehdelle lähettämiensä matkakirjeiden muututtua toimittajan käsittelyssä joukkuetovereita loukkaavaksi mutta päästyään jälleen kilpailemaan voitti Salpausselällä ja Puijolla. Antti Hyvärinen voitti kotikaupungissaan Ounasvaaran kilpailun, ja suomalaiset saavuttivat voittoja myös Ruotsin puolella. Kulmin lentomäessä Veikko Heinonen voitti kaksi kilpailua kolmesta ja sijoittui yhteispisteissä toiseksi. Hänen pisin hyppynsä kantoi 118 metriä. Nuori Juhani Kärkinen voitti Saksan parhaat hyppääjät Itä-Saksan Feldbergissä.
Talven 1956–1957 maajoukkueharjoituksissa suomalaiset paneutuivat erityisesti alastulon virheiden korjaamiseen. Mäkiviikon aluksi Pentti Uotinen ja Aulis Kallakorpi ottivat Oberstdorfissa kaksoisvoiton. Innsbruckissa suomalaiset epäonnistuivat toisella kierroksella, mutta Garmisch-Partenkirchenin uudenvuodenpäivän kilpailussa Eino Kirjonen sijoittui toiseksi ja Uotinen kolmanneksi. Bischofshofenissa Kirjonen otti ylivoimaisen voiton. Mäkiviikon kokonaiskilpailussa Uotinen ja Kirjonen ottivat kaksoisvoiton, kun hyvin hypänneet neuvostoliittolaiset eivät osallistuneet Oberstdorfin kilpailuun. Hemmo Silvennoinen voitti Sveitsissä Le Brassus'n kilpailun, mutta Sveitsin mäkiviikolla suomalaiset jäivät ilman voittoja ja Kalevi Kärkinen sijoittui yhteispisteissä kolmanneksi. Ossi Laaksonen voitti helmikuussa Garmisch-Partenkirchenin kilpailun. Antti Hyvärinen ja Juhani Kärkinen kiersivät Yhdysvalloissa voittamassa mäkikilpailuja. Salpausselällä Kalevi Kärkinen jakoi voiton Ruotsin Holger Karlssonin kanssa, kun Eino Kirjonen kaatui toisella kierroksella 77-metrisen hyppynsä. Holmenkollenilla Kirjonen nousi toisen kierroksen huippuhypyllään toiseksi ja Juhani Kärkinen oli kolmas. Nuorten kilpailussa Veikko Kankkonen ja Pekka Yli-Niemi toivat Suomeen kaksoisvoiton. Maaliskuussa Planican lentomäkikilpailun yhteistuloksissa Kirjonen sijoittui toiseksi ja Pekka Tirkkonen kolmanneksi.
Vuonna 1958 Suomessa oli kaksi yli 70 metrin mäkeä, kaksikymmentä yli 50 metrin mäkeä ja 56 yli 40 metrin mäkeä. Suomen olosuhteet houkuttelivat Itä-Saksan maajoukkuehyppääjät joulukuussa harjoittelemaan Suomeen, jossa Lahti toimi maaliskuussa MM-kilpailujen isäntänä. Suomalaiset harjoittelivat MM-kilpailuihin kotimaassa eivätkä osallistuneet Keski-Euroopan mäkiviikolle. Juhani Kärkinen oli Lahdessa katsastuskilpailujen paras niin loppiaisena kuin kahdessa helmikuun alun kilpailussakin, ja hän voitti myös Suomen-mestaruuden Puijolla. MM-kilpailussa Kärkinen hyppäsi ensimmäisellä kierroksella 74 metriä ja toisella kierroksella alemmalta lavalta 66,5 metriä ja voitti kultaa ylivoimaisesti. Ensio Hyytiä, joka alle 20-vuotiaana ei saanut osallistua yhdistettyyn, nousi toisen kierroksen 72,5-metrisellä hypyllään hopealle. Eino Kirjonen kaatui jo ensimmäisen, 73 metriä kantaneen hyppynsä. Toisella kierroksella epäonnistunut Antero Immonen sijoittui kuudenneksi. Ulkomailla Risto Vuorinen voitti Amerikassa Revelstoken kilpailun, mutta Holmenkollenilla suomalaismenestystä ei kärkihyppääjien kaatumisten vuoksi tullut. Puijon kilpailun voitollaan esille noussut Mauno Valkama hyppäsi Oberstdorfin lentomäessä maailmanennätyspituutta lähennellen 136 metriä. Eino Kirjonen voitti Japanissa ensimmäisen kilpailun mutta kaatui toisessa sairaalakuntoon. Ruotsissa Ensio Hyytiä voitti Kiirunan kilpailun, jossa kuusi suomalaista kaatui.
Tapaninpäivänä 1958 antoi 18-vuotias Niilo Halonen ensimmäiset kansainväliset näyttönsä sijoittumalla Oberwiesenthalin kilpailussa toiseksi niukasti Helmut Recknagelille hävinneenä. Keski-Euroopan mäkiviikon kolmihenkisestä joukkueesta Eino Kirjonen sijoittui kahdesti ja Veikko Kankkonen kerran toiseksi, mutta kaatumisten vuoksi he jäivät yhteispisteissä kauas kärjestä. Sveitsissä ja Ranskassa Kalevi Kärkinen otti kolme voittoa ja Ensio Hyytiä oli kahdesti palkintosijoilla. Neuvostoliitossa Juhani Kärkinen sijoittui kerran toiseksi ja mikkeliläinen Raimo Vitikainen kolmanneksi. Puolan mäkiviikolla Risto Vuorinen voitti kaksi osakilpailua ja sijoittui kerran toiseksi. Sveitsin mäkiviikolla Kalevi Kärkinen voitti Unterwasserin kilpailun ja jakoi Sankt Moritzin voiton Mauno Valkaman kanssa, ja Arosassa ja Le Loclessa Valkama oli ykkönen. Kärkinen voitti kokonaiskilpailun. Ruotsin mäkiviikolla Pekka Yli-Niemi voitti Hammarbyn ja Veikko Kankkonen Sundsvallin kilpailun. Suomen-mestaruuden voittanut Juhani Kärkinen oli paras myös Salpausselän kilpailussa, joka televisioitiin ensimmäisen kerran. Samaan aikaan Kalevi Kärkinen voitti Squaw Valleyn olympialaisten esikisojen mäkikilpailun ja voitti matkallaan myös muita kilpailuja Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Norjassa Hemmo Silvennoinen voitti Gråkallenin mäen vihkiäiskilpailun. Holmenkollenilla suomalaiset eivät menestyneet, mutta Norjan mäkiviikolla Kankkonen voitti Mo i Ranan kilpailun. Mauno Valkama voitti Japanissa Sapporon kilpailun ja valmensi japanilaisia hyppääjiä. Talven päätteeksi Ruotsissa Juhani Kärkinen voitti Bodenin ja Antti Hyvärinen Kiirunan kilpailun. Lahden Hiihtoseura oli entistäkin vahvemmin Suomen ykkösseura.
Talvella 1959–1960 Suomen yhdeksän olympiaehdokasta jäivät kotimaahan harjoittelemaan, ja Keski-Euroopan mäkiviikolle lähti kolme kärkiporukan ulkopuolelle jäänyttä hyppääjää. Mäkiviikolla Timo Kivelä sijoittui Garmisch-Partenkirchenin kilpailussa toiseksi ja kokonaiskilpailussa kuudenneksi. Niilo Halonen nousi olympiavalmennettavien ulkopuolelta kisajoukkueeseen voittamalla Ounasvaaran katsastuskilpailun, Lahden loppiaiskilpailun ja Puijon tammikuun kisojen kilpailun. Olympialaisissa suomalaiset joutuivat vielä paikan päällä karsimaan keskenään kilpailuun pääsemisestä. Itse kilpailussa Niilo Halonen saavutti hopeaa 92,5 ja 83,5 metrin hypyillään ja Juhani Kärkinen sijoittui kahdeksanneksi. Ennen olympialaisia suomalaisista kunnostautuivat ulkomailla Pekka Kivistö sijoittumalla Le Brassus'ssa kolmanneksi ja Antti Hyvärinen voittamalla Garmisch-Partenkirchenin kilpailun. Salpausselällä ulkomainen vastus oli edellisvuotta heikompi ja voiton vei Veikko Kankkonen ennen Niilo Halosta ja Juhani Kärkistä. Holmenkollenin kisojen aikaan suomalaisparhaimmisto kilpaili kotimaassa. Planican lentomäen 25-vuotisjuhlakilpailussa Raimo Vitikainen sijoittui kaikissa kolmessa osakilpailussa kolmanneksi. Pekka Tirkkonen voitti Harrachovissa. Nuori Paavo Lukkariniemi voitti Sollefteån kilpailun mäkiennätyksellä 86 metriä. Vikersundissa Lukkariniemen 116,5-metrinen oli pisin Pohjoismaissa hypätty hyppy, mutta kilpailun voitti Markku Maatela. Eino Kirjonen voitti kauden loppupuolella Suomen-mestaruuden, Skui-mäen kilpailun Oslon lähellä ja Kiirunan kilpailun. Antti Hyvärinen päätti uransa Kiirunan kilpailuun. Oberwiesenthalissa vain saksalainen olympiavoittaja Helmut Recknagel pystyi voittamaan suomalaiset Pekka Yli-Niemen, Ossi Laaksosen ja Raimo Vitikaisen.
Vielä 1960-luvulla menestystä.
Antti Hyvärinen aloitti Lasse Johanssonin seuraajana mäkihypyn päävalmentajana vuoden 1961 alussa. Suomalaiset lähtivät kotimaan vähälumisuuden vuoksi kauden 1960–1961 mäkiviikolle vailla suurten mäkien harjoituksia. Mäkiviikolla Juhani Kärkinen voitti Oberstdorfin avauskilpailun. Kalevi Kärkinen voitti Innsbruckissa, oli kahdessa osakilpailussa kolmas ja sijoittui kokonaiskilpailussa kolmanneksi. Sveitsin mäkiviikolla Eino Kirjonen ja Antero Immonen voittivat kumpikin kaksi osakilpailua, ja Kirjonen oli kokonaiskilpailun ykkönen ennen Immosta. Suomalaiset keräsivät voittoja myös Amerikassa ja Ruotsissa, mutta kovatasoisimpiin kuuluneessa Falunin kilpailussa Juhani Kärkinen sijoittui parhaana suomalaisena toiseksi. Örnsköldsvikissä Kalevi Kärkinen sijoittui kolmanneksi, mutta hänen jalkansa murtui kolmannessa hypyssä, jollainen oli otettu kilpailuohjelmaan siten, että kilpailijan kaksi parasta hyppyä laskettiin lopputuloksiin. Oberstdorfin lentomäkiviikolla Markku Maatela hyppäsi harjoituksissa 136-metrisen hypyn, mutta Tauno Luirolta vei maailmanennätyksen jugoslavialainen Jože Šlibar 141-metrisellään. Uudemmista tulokkaista Harri Jussilainen voitti Drammenin kansainvälisen kilpailun. Salpausselän tuulisessa kilpailussa voitto jaettiin Veikko Kankkosen, Itävallan Otto Leodolterin ja Neuvostoliiton Koba Zakadzen kesken. Holmenkollenin kilpailu käytiin kaksipäiväisenä neljän hypyn kilpailuna, ja loukkaantuneen Paavo Lukkariniemen tilalle tullut Hemmo Silvennoinen sijoittui toiseksi muiden kärkisijojen mennessä neuvostoliittolaisille. Holmenkollenin jälkeen Pekka Remes ehti voittaa Norjan mäkiviikolla Vossin kilpailun ennen kuin mäkiviikko huonojen sääolosuhteiden vuoksi keskeytettiin. Kotimaassa Puijon kilpailun voitti kuopiolainen Pauli Ukkonen, joka kaatui Ounasvaaralla sairaalakuntoon. Ounasvaaran kilpailun voitti Aarne Hakkarainen, jonka hyppyura päättyi kaksi vuotta myöhemmin loukkaantumiseen. Talvikausi päättyi huhtikuussa Kiirunassa Eino Kirjosen voittoon, mutta touko-kesäkuussa hypättiin keinolumella Lontoon Wembleyllä, jossa Veikko Kankkonen voitti kaksi osakilpailua kolmesta ja kokonaiskilpailun. Kouvolaan valmistui vuonna 1961 Suomen ensimmäinen betonimäki. Lahtelainen 17-vuotias Heikki Kontto kuoli Lahden keskisuuressa mäessä tapahtuneen kaatumisen seurauksena.
Suomesta puuttuivat vielä muovimäet, joten lokakuun 1961 lopulla lähetettiin hyppääjiä Ruotsiin Örnsköldsvikin muovimäen vihkiäiskilpailuihin. Kotimaassa päästiin lumiharjoitteluun joulukuun alussa. Keski-Euroopan mäkiviikolla Eino Kirjonen voitti Oberstdorfin osakilpailun ja kokonaiskilpailun. Hemmo Silvennoinen sijoittui kokonaiskilpailussa kolmanneksi. Falunissa suomalaiset olivat sijoilla 2–5 Kirjosen johdolla. Kirjonen voitti Lappeenrannassa Suomen-mestaruuden. Zakopanen MM-kilpailuissa ohjelmassa oli ensi kertaa kaksi kilpailua. Kovassa lumipyryssä ja epätasaisessa tuulessa käydyssä pienen mäen kilpailussa Hemmo Silvennoinen sijoittui neljänneksi ja Eino Kirjonen 12:nneksi. Suuressa mäessä pikkumäestä poissa ollut Niilo Halonen sijoittui pronssille, mutta paikan päällä hätäisesti laskettujen pisteiden mukaan hän oli vasta kuudentena ja sai mitalinsa kotimatkalla Varsovan asemalla. Pikkumäessä televisiokameraan törmännyt ja polveaan loukannut Veikko Kankkonen sijoittui suurmäessä kymmenenneksi. Puijon kansainvälisessä kilpailussa Halonen voitti niukasti Kankkosen ja Silvennoisen. Kulmin lentomäessä Pekka Salo kaatui ensimmäisen kierroksen kilpailuhyppynsä ja halvaantui. Suomalaiset nappasivat voittoja Norjan Gjövikenissä ja Yhdysvalloissa, mutta Salpausselällä toiseksi sijoittunut Antero Immonen oli ainoana suomalaisena kärkiviisikossa. Holmenkollenilla Veikko Kankkonen päätyi jaetulle toiselle sijalle. Ounasvaaralla hypättiin uuden betonimäen vihkiäiskilpailu, jonka voitti Pekka Yli-Niemi presidentti Urho Kekkosen ja 15 000 muun katsojan edessä. Kärkihyppääjien kausi päättyi huhtikuussa Ruotsissa, jossa Eino Kirjonen oli Kiirunassa kolmas ja Ensio Hyytiä voitti Skellefteåssa. Yhteensä 40 eri suomalaishyppääjää kilpaili talven aikana ulkomailla 26 kilpailussa.
Kauden 1962–1963 suomalaiset maajoukkuehyppääjät aloittivat jälleen lokakuussa Örnsköldsvikin muovimäessä, mutta kotimaahankin saatiin hyvin lunta alkutalvesta. Mäkiviikolla parhaaksi suomalaissuoritukseksi jäi Niilo Halosen neljäs sija Garmisch-Partenkinkirchenissä. Valmentajat pohtivat suomalaisten heikon alkukauden menestyksen syiksi ongelmia ponnistuksen oikea-aikaisuudessa ja heikkoa voimankäyttöä. Kotimaan kisoissa 16-vuotias Topi Mattila nousi kärkipään sijoille. Le Brassus'n kilpailussa Pekka Remes sijoittui kolmanneksi. Järjestäjät maksoivat Eino Kirjosen matkan Sveitsin mäkiviikolle, ja Kirjonen voitti mäkiviikon kokonaiskilpailun osakilpailusijoitusten oltua ensimmäinen, neljäs, toinen ja kolmas. Pekka Tirkkonen sijoittui Arosan kilpailussa neljänneksi ja kokonaiskilpailussa kymmenenneksi. Falunissa Veikko Kankkonen sijoittui norjalaisten välissä toiseksi. Paavo Lukkariniemi jäi vielä Ruotsiin kilpailemaan ja osoitti siellä nousevansa suomalaisten kärkihyppääjien joukkoon. Suomen-mestaruuden Paimiossa voitti Ensio Hyytiä. Salpausselällä Juhani Kärkinen otti selvän voiton. Pekka Remes voitti Kouvolassa ja Niilo Halonen Puijon talvikisoissa. Holmenkollenin uudessa mäessä Juhani Kärkinen sijoittui viidenneksi ja Veikko Kankkonen seitsemänneksi; suomalaisten hyviä tyylipisteitä tuottaneet hypyt eivät olleet toivotun pitkiä. Vikersundin suurmäessä Raimo Vitikainen sijoittui kolmanneksi. Ounasvaaralla kotimaisten huippujen kesken käydyn kisan voitti Ensio Hyytiä. Samaan aikaan Planican lentomäessä 119-metrisen hyppynsä kaatunut Pekka Tirkkonen sijoittui 14:nneksi. Kauden lopulla Altassa Ensio Hyytiä voitti norjalaiset ja Kiirunassa Eino Kirjonen sijoittui kolmanneksi.
Kesällä 1963 Lahden keskisuuri mäki saatiin muovitettua, mikä toi uusia mahdollisuuksia harjoitteluun kotimaassa. Ensimmäisen muovimäkikilpailun loka-marraskuun vaihteessa voitti Veikko Kankkonen ja mäkiennätyksen 51,5 metriä hyppäsi koekierroksella Topi Mattila. Huippuhyppääjiin kuulunut Pekka Yli-Niemi kuoli marraskussa lento-onnettomuudessa Maarianhaminassa. Keski-Euroopan mäkiviikon avauskilpailussa Oberstdorfissa Antero Immonen sijoittui toiseksi. Garmisch-Partenkirchenissä Veikko Kankkonen otti selvän voiton, Niilo Halonen sijoittui toiseksi ja Ensio Hyytiä oli neljäs. Innsbruckissa Kankkonen oli jälleen ykkönen ja Halonen sijoittui neljänneksi. Bischofshofenissa Kankkonen varmisti mäkiviikon kokonaiskilpailun voiton kakkossijallaan. Kokonaispisteissä Immonen oli viides ja Hyytiä yhdeksäs. Puijon katsastuskilpailu peruuntui kovan tuulen vuoksi, joten olympiajoukkuevalinnat tehtiin mäkiviikon ja alkutalven pienempien kilpailujen perusteella.
Innsbruckin olympialaisten ohjelmassa oli ensin pienen mäen kilpailu. Kunkin hyppääjän kolmesta hypystä laskettiin tuloksiin kaksi parasta. Veikko Kankkonen horjahti ensimmäisen 77-metrisen hyppynsä alastulossa ja sai heikot tyylipisteet. Hyppylavaa laskettiin toiselle kierrokselle alimpaan mahdolliseen kohtaansa, ja Kankkosen toinen 80-metrinen hyppy tuotti koko kilpailun parhaat pisteet. Kankkosen kolmas hyppy kantoi 79 metriä, ja se riitti kultamitaliin 3,6 pisteen erolla Norjan Toralf Enganiin. Muut suomalaiset eivät yltäneet kymmenen parhaan joukkoon. Suurmäen kilpailussa Kankkosen 95,5-metrinen avaushyppy oli koko kilpailun paras. Toisen 90,5-metrisen hypyn lopussa Kankkosen käsi näytti hipaisevan maata, ja tuomarit arvioivat hyppyä monin eri tavoin. Suomalaistuomari Hannu Koskivuori antoi 15 tyylipistettä, mikä jäi pisteisiin mukaan. Viimeisellä kierroksella Kankkosen 88-metrinen hyppy oli kierroksen pisin, mutta hän kaatui hypyn lopussa istualleen. Mäkihyppymatematiikan tuloksena Kankkosen hypyn pituus nosti Toralf Enganin voittajaksi ohi maanmiehensä Torgeir Brandtzægin, ja Kankkonen sijoittui heidän välissään hopealle. Niilo Halonen sijoittui pikkumäen kilpailun tavoin 14:nneksi. Eino Kirjonen jäi kisoissa varamieheksi ja koehyppääjäksi. Kisojen aikana ja sen jälkeen Suomessa kohistiin Koskivuoren vieneen Kankkoselta kultamitalin tämän toisen hypyn heikoilla tyylipisteillä, mutta Kankkonen itse ja mäkituomarit pitivät Koskivuoren pisteytystä oikeana.
Olympialaisista pois jätetty Paavo Lukkariniemi sijoittui kisojen jälkeen Oberstdorfin lentomäessä viidenneksi ja toiseksi, mikä toi kokonaiskilpailussa kakkossijan. Kauden jatkuessa kotimaassa Kankkonen voitti suurten yleisömäärien edessä Suomen-mestaruuden Kouvolassa, Puijon hiihtokisojen mäkikilpailun ja Salpausselän kilpailun. Holmenkollenilla Kankkonen otti voiton hyppäämällä ensimmäisellään mäkiennätyksen 85 metriä ja parantamalla sitä toisella kierroksella 87 metriin, ja vaikka kolmannen kierroksen 85-metrinen ei tuonut hänelle enää lisäpisteitä, jäi olympiavoittaja Toralf Engan 1,8 pisteen päähän. Kankkonen jatkoi voittokulkuaan Ounasvaaralla. Rukalle oli valmistunut maailman viidenneksi suurin hyppyrimäki. Kankkosen toinen hyppy Rukan kilpailussa kantoi 111,5 metriä, mutta Norjan Torgeir Brandtzæg hyppäsi metrin pidemmälle ja voitti johdettuaan jo ensimmäisen kierroksen jälkeen. Eino Kirjonen päätti uransa Asikkalan Vääksyssä ja voitti siellä Kankkosen, joka loppukeväästä paljasti olennaisesti lisätyn dynaamisen voimaharjoittelun olevan huippukuntonsa taustalla.
Syyskuussa 1964 Suomen mäkihyppyvalmentajana aloitti Eino Kirjonen, joka osallistui Keski-Euroopan mäkiviikolla vielä järjestäjien pyynnöstä Garmisch-Partenkirchenin kilpailuun ja sijoittui siellä 12:nneksi. Mäkiviikon paras suomalainen oli Erkki Pukka, joka voitti erityisesti hyvän tyylinsä ansiosta Garmisch-Partenkirchenin kilpailun, sijoittui Innsbruckissa neljänneksi ja oli kokonaiskilpailussa seitsemäs vaikka kaatui Oberstdorfissa yhden hypyn. Kaipolan Pitkävuoreen valmistui uusi 90 metrin mäki, jonka vihkiäiskilpailun voitti Veikko Kankkonen. Lahdenkin suurmäkeä kohennettiin, ja siellä tammikuussa käyty kilpailu oli Kankkosen talven viimeinen kilpailu hänen sairastuttuaan keltatautiin. Pauli Ukkonen saavutti Kaukalovassa toisen sijan ja sijoittui Sveitsin mäkiviikon kokonaiskilpailussa kolmanneksi. Niilo Halonen ja Raimo Vitikainen menestyivät Amerikan-kiertueella. Kaipolassa Halonen voitti Suomen-mestaruuden ja hyppäsi mäkiennätyksen 93 metriä. Puijon talvikisoissa Topi Mattila oli paras. Salpausselällä päästiin hyppäämään vain yksi kierros, ja norjalaisen Torgeir Brandtzægin voittamassa kisassa Halonen sijoittui viidenneksi. Holmenkollenilla Halonen oli parhaana suomalaisena vasta viidestoista. Ounasvaaralla Pauli Ukkonen vei voiton. Niilo Halonen oli Rukalla kakkossijallaan paras suomalainen ennen Ukkosta ja otti lopputalvella voittoja vielä Ruotsissa, muun muassa Kiirunassa.
Kesällä 1965 Kansainvälinen hiihtoliitto muutti sääntöjä siten, että pituuden merkitys korostui pisteytyksessä. Tästä eteenpäin pituuspisteet laskettiin mäen kriittisen pisteen eikä enää kunkin kierroksen pisimpien hyppyjen mukaan. Kolmen hyppykierroksen kilpailuista palattiin takaisin kahteen kierrokseen. Vetisissä oloissa käyty kauden 1965–1966 Keski-Euroopan mäkiviikko alkoi suomalaisittain hyvin. Oberstdorfin kisan voitti Veikko Kankkonen ja kolmas oli Paavo Lukkariniemi. Garmisch-Partenkirchenissä Lukkariniemi oli ykkönen, Kankkonen kolmas ja Niilo Halonen neljäs. Innsbruckissa Kankkonen sijoittui toiseksi ja Lukkariniemi viidenneksi. Bischofshofenissa Kankkonen kaatui pahasti harjoitushyppynsä mutta oli kilpailussa ylivoimainen. Hän voitti mäkiviikon kokonaiskilpailun, ja Bischofshofenissa epäonnistunut Lukkariniemi sijoittui loppupisteissä neljänneksi. Suomessa kärkihyppääjien joukkoon alkoivat nousta 16-vuotias Martti Niemi ja 15-vuotias Tauno Luiron sisarenpoika Tauno Käyhkö, joista ensin mainittu valittiin Oslon MM-kisajoukkueeseenkin. Oslon Midtstubakkenin mäessä harjoitellessaan Kankkonen kaatui lumipyryssä pahasti, ja solisluun katkeaminen pakotti hänet syrjään MM-kilpailuista. Pienen mäen kilpailussa Paavo Lukkariniemi ylsi MM-pronssille. Suurmäessä Niilo Halonen oli parhaana suomalaisena seitsemäs. Molemmat kilpailut voitti 1800-luvulta suomalaisia sukujuuria omannut norjalainen Bjørn Wirkola. Harri Jussilainen ja Keijo Laiho menestyivät Amerikan-kiertueella.
Salpausselän kisaviikon yhteydessä pidettiin mäkitempaus, jossa 512 poikaa kilpaili Lahden eri kaupunginosissa käydyissä mäkihyppykilpailuissa. Salpausselän pääkilpailussa Niilo Halonen voitti Bjørn Wirkolan 0,1 pisteellä. Vikersundin lentomäessä Wirkola hyppäsi maailmanennätyshypyn 146 metriä ja Paavo Lukkariniemi sijoittui 107-metrisellään neljänneksi. Veikko Kankkonen palasi kilpailuihin maaliskuussa mutta hävisi Puijon 50-vuotisjuhlakisoissa langolleen Osmo Leivolle. Leivo voitti tuulisessa säässä käydyn Ounasvaaran kilpailunkin, joka toimi myös SM-kilpailuna. Rukalla Paavo Maunu sijoittui toiseksi Wirkolan jälkeen ja ennen Kaustisilla nilkkansa loukannutta Kankkosta. Jyväskylässä Taulumäen lähes 30 vuotta palvellut hyppyrimäki purettiin maaliskuussa 1966.