Islam Afrikassa

Islam on levinnyt Afrikassa Pohjois-Afrikkaan, Itä-Afrikkaan ja välittömästi Saharan eteläpuolelle. Se on kristinuskon ohella mantereen valtauskonto. Suunnilleen puolet afrikkalaisista on muslimeja. Heistä puolet puhuu äidinkielenään muuta kuin arabiaa. Melkein kaikki Afrikan muslimit ovat sunneja. Pohjois-Afrikassa he kuuluvat "šarian" tulkinnassa maliki -koulukuntaan. Itä-Afrikassa vallitseva lakikoulu on shafi'i. 
Afrikan arabialaisessa osassa Kairossa sijaitseva al-Azharin yliopisto on maailman sunnimuslimien tärkein ja arvovaltaisin keskus, eräänlainen islamin Vatikaani. Yliopisto on al-Azharin moskeijan yhteyteen keskiajalla perustetun uskonoppineita kouluttaneen madrasan seuraaja. Afrikkalainen islam on saanut lisäväriä Afrikan perinteisistä uskonnoista.
Muslimiväestön lukumäärä.
Maailman kaikista muslimeista 16 % asui 2019 Saharan eteläpuolisessa Afrikassa ja 20 % Lähi-idässä ja Pohjois-Afrikassa (MENA-maat). Koko maailman muslimeista noin neljäsosa asuu Afrikassa. Afrikassa muslimienemmistöisiä maita on etenkin Pohjois-Afrikassa ja Afrikan sarvessa. Egyptissä muslimien osuus oli 90 %, ja Mauritaniassa, Algeriassa, Marokossa ja Somaliassa jopa 99 % vuonna 2019. Monissa muissakin Afrikan maissa islam on enemmistöuskonto. Vuonna 2015 lukumääräisesti eniten muslimeja oli Afrikan maista Nigeriassa (90 miljoonaa), Egyptissä (84 miljoonaa) ja Algeriassa (37 miljoonaa). 
Islamin leviäminen Afrikkaan.
Islamin leviämiselle Afrikkaan loi edellytykset 600-luvun arabivalloitus, joka ulottui Pohjois-Afrikan halki Egyptistä Tangeriin alle vuosisadassa. Valloitusta edelsi maatalousyhteiskuntien väestökato, joka saattoi johtua kulkutaudeista ja kuivuudesta. Pohjois-Afrikassa maaseutu elpyi entiselleen vasta 800-luvulla. 
Pohjois-Afrikan rannikkoalueet alkoivat islamisoitua viimeistään 800-luvulla, kun abbasidien valtionuskonto alkoi yleistyä rannikon asukkaiden keskuudessa. Arabivallan ensimmäisiltä vuosisadoilta ei vielä ole merkkejä islamista. Väestön enemmistön uskonnoksi islam muuttui vasta 1000-luvulla. 
Muualle Afrikkaan islam alkoi levitä pääasiassa kauppiaiden välityksellä. Reittejä oli kaksi: ensimmäinen kulki Saharan autiomaan halki sen eteläreunoille ja siitä eteenpäin aina sademetsävyöhykkeelle asti. Toinen reitti syntyi kauppiaiden purjehtiessa Punaista merta ja Intian valtamerta pitkin Itä-Afrikan rannikoille. Islamin leviäminen seurasi kolmivaiheista kehitystä. Ensin muslimikauppiaat toivat islamin kaupallisiin keskuksiin, joissa he olivat vähemmistönä pakanaväestön keskuudessa. Toisessa vaiheessa kaupunkien hallitsevat piirit kääntyivät islamiin. Kolmannessa vaiheessa islam alkoi levitä myös maaseudulle, missä valtaosa väestöstä asui. Tällöin islam alkoi muuttua enemmistöuskonnoksi. Viimeiseen vaiheeseen liittyi usein suufilaisten veljeskuntien synty ja jihadistinen kiivailu puhdasoppisen islamin puolesta. Tässä vaiheessa islamia alettiin levittää myös aseellisen "jihadin" keinoin. 
Islamin leviämistä Afrikassa auttoi maantieteellinen etäisyys islaminuskon keskuksiin. Sen ansiosta afrikkalainen islam pystyi yhdistelemään itseensä afrikkalaisten uskontojen aineksia. Esimerkiksi esi-isien henget tulkittiin islamilaisiksi jinneiksi, ja entisistä jumaluuksista tuli enkeleitä. Islam ei liioin sisältänyt aineksia, jotka olisivat olleet jyrkästi ristiriidassa paikallisten heimokulttuurien kanssa. Uusi uskonto eteni 1700-luvulle mennessä Keski-Afrikkaan, missä se pysähtyi sademetsävyöhykkeeseen. Itä-Afrikassa islam yleistyi kauppayhteyksien myötä rannikkoalueille. Orjakaupalla oli paljon merkitystä islamin leviämisessä.
Kauppiaitten rooli.
Historioitsija David Robinsonin mukaan kauppiaat olivat avainasemassa islamin leviämisessä Saharan eteläpuoliseen Afrikkaan ja Itä-Afrikkaan. Kauppiaitten sitoutuminen samaan uskontoon auttoi liiketoimia, jotka perustuivat molemminpuoliseen luottamukseen. Jared Diamondin mukaan luottamuksen rakentaminen onkin yksi uskonnon perustehtävistä. Moshe Gil tutki 1000-luvun juutalaisia kauppiaita Välimeren alueella, ja totesi melkein kaikkien toimineen kauppiasverkostossa ja hyvässä yhteistyössä muiden verkoston jäsenten kanssa. Muslimikauppiaitten liikekumppanit saattoivat asua hyvin kaukana, mutta silti heidän kanssaan oli uskaltauduttava kauppasuhteisiin. Uskonto tarjosi myös yhteisen lakipohjan erimielisyyksien sopimiseen.
Itä-Afrikka.
Itä-Afrikassa kauppiaitten dhow -laivat purjehtivat pitkin rannikkoa hakemassa norsunluuta, kultaa ja muita metalleja, nahkatuotteita sekä orjia. Vuorovaikutus rannikon asukkaiden kanssa toi bantukieli swahiliin arabialaista sanastoa. Kauppiaat asettuivat asumaan omiin muslimikaupunginosiinsa rannikon pieniin kauppakeskuksiin, jotka olivat poliittisesti itsenäisiä. Kauppiaat harjoittivat islamia, mutta sovussa paikallisten jumaluuksien ja tapojen kanssa. Varakkaiden kauppiaiden elämäntapa herätti kiinnostusta kaupunkien yläluokan keskuudessa ja edisti islamin leviämistä. Uskoa ei Itä-Afrikassa pyritty levittämään pyhän sodan avulla. Vasta 1700-luvulla islam alkoi levitä rannikolta sisämaahan.
Saharan reitti.
Islam alkoi levitä kauppareittien välityksellä Saharan eteläpuolelle, missä berberiyhteisöt olivat ensimmäisiä siihen kääntyneitä yhteisöjä. Muslimikauppiailla oli suuri merkitys Sahelin alueelle syntyneiden valtioiden vaurastumisessa vuosina 800–1600. Tällaisia valtioita olivat Ghana, Mali, Songhay ja Kanem. Kun paimentolaiskansat kääntyivät islamiin, uutta uskontoa alettiin levittää myös pyhän sodan eli "jihadin" avulla.
Historia alueittain.
Pohjois-Afrikka.
Pohjois-Afrikan koko rannikko Egyptistä Atlantille joutui beduiiniheimoihin kuuluvien valloittajien haltuun 600-luvun kuluessa. Hellenistisen kristillisyyden, juutalaisuuden ja sisämaan animismin ja polyteismin tilalle tuli valloittajien ismailiittinen uskonto, joka viimeistään 800-luvulle tultaessa oli muuttunut islamiksi samalla, kun valloittajat alkoivat kuvata itseään "arabeiksi".
Arabivalloitus polki jalkoihinsa Pohjois-Afrikkaan levinneen kristinuskon, joka vandaalien 400-luvulla tapahtuneen Pohjois-Afrikan valloituksen myötä oli saanut areiolaisen muodon. Väestön kääntymistä valloittajien uskontoon saattoi edistää se, että areiolaisuuden tavoin myös arabit torjuivat kolminaisuusopin ja käsityksen Jeesuksesta Jumalan poikana.
Damaskoksessa valtaa pitäneet umaijadit (661–750) eivät saaneet lujaa otetta Pohjois-Afrikasta. Siellä heidän valtansa rajoittui rannikon kaupunkialueisiin, kun taas paimentolaisuutta harjoittavat berberiheimot säilyttivät itsenäisyytensä. Umaijadeja koskevista historian lähteistä puuttuvat vielä maininnat islamista, mutta heidän jälkeensä Persiasta käsin valtaan nousseet abbasidit (750–) toivat mukanaan perimätietoja profeetta Muhammedista.
Länsi-Afrikka ja Sahara.
Islamin leviäminen mustaan Afrikkaan eli Saharasta etelään sijaitsevalle savannialueelle on alkuvaiheiltaan epäselvää, mutta ilmeisesti kullan, suolan ja orjien kauppiailla oli asiaan osuutta. Kauppiaat solmivat yhteyksiä heimopäälliköihin ja kuninkaisiin. Hallitsijat saivat luku- ja kirjoitustaitoisista muslimikauppiaista apua raha-asioittensa hoitajina. Koska uskonnon leviäminen ei tapahtunut valloitusten kautta, islaminuskoon kääntyminen ei johtanut näiden alueiden arabisoitumiseen tai liittämiseen islamilaisiin imperiumeihin, kuten tapahtui Pohjois-Afrikassa. Satunnaisesti sitä kuitenkin tapahtui. 1000-luvulla Marokon almoravidit valloittivat ja islamisoivat Ghanan kuningaskunnan. 1200-luvulla syntyneen Malin kuningaskunnan taustalla saattoi myös olla berbereiden tai arabien vaikutusta. Malissa oli tärkeitä kaupallisia keskuksia, kuten Timbuktu, joiden kautta islam jatkoi leviämistään. Kaupungin 1300-luvulla perustettuja koraanikouluja ja madrasoja kutsutaan lännessä usein "yliopistoiksi". Malin hajotessa sen tilalle syntyi Songhain valtakunta, jonka marokkolaiset valtasivat 1500-luvun lopulla. 
Islam jatkoi etenemistä 1700-luvulle tultaessa Keski-Afrikkaan saakka. Siellä sademetsät osoittautuivat muuriksi, jota oli vaikea ylittää. Islam levisi kuitenkin vielä Hausamaana tunnetulle alueelle, joka ulottuu Pohjois-Nigeriasta Saharan autiomaahan pohjoisessa, Tšadjärvelle idässä ja Nigerjoelle etelässä. Hausat kääntyivät islamiin, ja heidän emiirinsä kävivät ajoittain pyhää sotaa. Afrikkalainen islam seurasi malikiittista šariakoulukuntaa. Länsi-afrikkalaista islamia reformoitiin islamin valtavirran suuntaan, kun siihen päästiin tutustumaan Mekkaan tehtyjen pyhiinvaellusten avulla.
Fulbet olivat ensimmäinen länsiafrikkalainen kansa, joka kääntyi islaminuskoon. He tekivät uskonnon nimissä jihadistisia valloitusretkiä käännyttäen ja alistaen lähiseudun kansoja. Sotien tuloksena syntyivät 1700–1800-luvuilla teokraattiset sotilasvaltiot Futa Djallon, Futa Toro, Sokoto, Adamawa, Liptako, Macina ja Umar Tallin tukulorivaltakunta. Kun brittiläinen siirtomaaherruus tuli Pohjois-Nigeriassa fulbien sulttaanikunnan ja emiraattien tilalle 1900-luvun alussa, britit antoivat fulanien jatkaa islamilaista lainkäyttöä, missä "qadi"-tuomioistuimet vastasivat tuomioista. Brittihallinnon aikana maliki-koulukunnan mukaista šarialakia jopa sovellettiin entistä enemmän. Vastaava kehitys oli tavallista myös muissa siirtomaissa. 
Kun Saharan autiomaan raja on liikkunut kohti etelää, islamilaiset fulbepaimentolaiset ovat karjoineen vähitellen tunkeutuneet kristittyjen beromien ja muiden etnisten ryhmien viljelyalueille. Seurauksena on ollut väkivaltaisia konflikteja paimentolaisten ja maanviljelijöiden välillä. Konflikti sai lisää vauhtia Nigeriassa vuonna 1999 kun muutamassa osavaltiossa otettiin käyttöön šarialaki. Vuonna 2009 islamilainen terroristijärjestö Boko Haram aloitti aseellisen kapinan Nigerian keskushallintoa vastaan. Boko Haramin kampanjan myötä hyökkäykset kyliin ovat tulleet entistä vakavammiksi ja saaneet uskonsodan luonteen. Boko Haram vaatii šarialain täyttä toimeenpanoa koko Nigeriassa. Sen joukot ovat ajaneet pakosalle tuhansia kristittyjä beromeja. 
Institute for Economics and Peace -instituutin julkaisema 2015 Global Terrorism Index luokitti Fulbe-militantit yhdeksi viidestä tappavimmasta terroristijärjestöstä maailmassa. Open Doors -järjestön mukaan sen hyökkäyksillä on etnisen puhdistuksen luonne. Ne kohdistuvat kristittyihin ja heidän kirkkoihinsa samalla, kun muslimit ja moskeijat jätetään rauhaan.
Sudan ja Itä-Afrikka.
Arabit liikkuivat Itä-Afrikan rannoilla jo 700-luvulla, mutta vasta 900-luvulta alkaen islam alkoi merkittävästi levitä Itä-Afrikan rannikkoseuduilla persialaisten kauppiaiden vaikutuksesta. Kauppiaiden vaimot ja jalkavaimot kääntyivät islamiin ja näin kehittyi persialaisia ja bantuvaikutteita yhdistelevä itä-afrikkalainen islam, "shirazi" -kulttuuri. Se sai nimensä myytistä, jonka mukaan monien kaupunkien perustajat olisivat tulleet Iranin Širazista. 1300-luvulla syntyneisiin islamilaisiin kaupunkivaltioihin kuuluivat Mombasa, Mogadishu ja Kilwa. Kaupunkien paras kukoistusaika ulottui 1500-luvulle asti. 
Arabivaikutteiden kasvaessa kehittyi afrikkalainen swahili-islam. Swahilit olivat rannikkoa pitkin asunut kaupankäyntiin erikoistunut kansa, jonka kieli kehittyi bantukielien ja arabian yhdistelmäksi, swahiliksi. Islam ei vielä edes 1800-luvulla ollut levinnyt sisämaahan, mihin syynä oli Portugalin vaikutus.
1600-luvulla Oman oli menestynyt sodissa portugalilaisia vastaan ja saanut haltuunsa Sansibarin saaren, minne 1800-luvulla perustettiin Sansibarin sulttaanikunta. Omanilaisten uskonto oli islamilainen ibadilaisuus, joka muodostaa pienen omaperäisen suuntauksensa islamin sisällä.
Sudan muodostaa oman kehityspolkunsa afrikkalaisen islamin kehityksessä. Sudanin islamisoituminen tapahtui Egyptistä käsin, missä oli vallalla "šarian" shafi'i -lakikoulukunta. Pohjois-Sudanin islamisoituminen ja samalla arabisoituminen alkoi Egyptin mamelukkivallan aikoina. Vuonna 1323 mamelukit valtasivat Nubian pääkaupungin Dongolan ja perustivat islamilaisen hallinnon alueelle, missä oli vallinnut koptilainen kristinusko. 
Islamilainen orjakauppa.
Orjuus oli osa islaminuskoa ja islamilaisten maiden talouselämää 1900-luvulle asti, jolloin se virallisesti loppui länsimaiden painostuksesta. Se oli myös laajamittaisempaa kuin länsimaiden harjoittama orjatalous. Orjia hankittiin erityisesti Saharan eteläpuolisesta Afrikasta. Afrikkalaisia kuljetettiin islamilaisiin maihin suunnilleen yhtä paljon kuin länsimaiden siirtokuntiin Atlantin yli eli arviolta 14 miljoonaa. 
Lainsäädännön ja moraalikäsitysten mukaan naisten orjuuttaminen seksiorjaksi oli sallittua. Miespuolisia orjia, erityisesti nuoria poikia, kastroitiin eunukeiksi. Parhaassa asemassa olivat sotilasorjat, jotka yleensä vapautettiin jossakin uran vaiheessa. Maaseudun maatalous-, kaivos- ja muuta ruumiillista työtä tekevät orjat olivat huonoimmassa asemassa. Saharan suolakaivoksiin joutuneet kuolivat yleensä viidessä vuodessa.
Islamilainen orjakauppa oli kannattavaa. Orjia kuljetettiin satojen vuosien ajan Saharan halki, ja häikäilemättömät kauppiaat saattoivat ansaita omaisuuksia. Vähitellen orjakauppa keskittyi nykyisen Kenian ja Tansanian alueille. Virallisissa tilastoissa Itä-Afrikan orjakaupan arvoksi laskettiin yli tonni kultaa vuodessa. Orjat hankittiin ryöstämällä heitä kylä kylältä. Suuria alueita autioitui ryöstöretkien takia. Varsinkin mustilla naisorjilla oli kysyntää islamilaisessa maailmassa. Itä-Afrikassa Oman oli tärkeä orjakauppavaltio, ja siellä orjuus kiellettiinkin vasta vuonna 1970.
1400-luvulta lähtien muslimit puhuivat Afrikassa "kaffereista", joilla tarkoitettiin mustia ei-muslimeja, joita myytiin orjiksi Eurooppaan ja Lähi-itään. Ilmaisu siirtyi eurooppalaisiin eläinten nimiin (esimerkiksi kafferipuhveli), mutta nykyään sanaa pidetään rasistisena.
Afrikkalainen islam.
Ennen islamin tuloa Välimeren pohjoisrannikolla asui juutalaisia sekä areiolaisia kristittyjä, jotka muslimien tapaan eivät hyväksyneet Jeesuksen jumaluutta. Islamin etenemistä Afrikassa auttoi, että se pystyi yhdistelemään itseensä afrikkalaisten alkuperäisuskontojen aineksia. Islamin jyrkkä monoteismikaan ei noussut esteeksi, sillä yksijumalaisuus sulautui luonnonuskontoihin, kun niiden henkiolennot tulkittiin islamilaisiksi enkeleiksi tai jinneiksi, joita oli sekä hyviä että pahoja. Nigeriassa muslimit määrittelivät paikallisuskontojen kannattajat "maageiksi" ja katsoivat näiden kuuluvan "kirjan kansoihin". Näin yhteiselämä saattoi jatkua, sillä muuten islam olisi vaatinut heille kuolemantuomiota.
Pyhimykset.
Afrikkalaiselle islamille tuli tärkeäksi pyhien miesten "(marabout)" kunnioitus ja heidän hautamuistomerkkeihinsä keskittynyt kultti. Haudat korvasivat kaukaisen Mekan pyhiinvaelluskohteina (esim. Mawlay Idris ja Touba). Esimerkiksi Marokossa on tuhansittain pyhimyshautoja. Egyptissä on tärkeää, että kylässä on paikallisen pyhimyksen hauta. Pyhimyshautoja on myös Arabian niemimaalla. Lähi-idän wahhabit ja salafistiset muslimit ovat pitäneet suufilaista pyhimyskulttia islamin vastaisena, ja tämä on johtanut tilaisuuden tullen muistomerkkien ja moskeijoiden hävittämiseen. 
Esinekulttuuri.
Lähi-idän maista tuodut esineet, kuten helmet, lasitavara tai nahkatuotteet, kantoivat usein islamilaista leimaa. Vaikka arabiaa ei osattu, sen merkkejä jäljiteltiin kalligrafiana. Koraanin tekstejä kätkettiin nahkakoteloihin, joihin lisättiin nyörit. Näitä amuletteja tai talismaneja kannettiin mukana, ja niiden uskottiin auttavan erilaisiin asioihin, jopa tekevän kuolemattomaksi taistelussa. Itä-Afrikassa moskeijoiden arkkitehtuuri muistutti arabialaisia esikuvia. Länsi-Afrikassa moskeijat saivat omaperäisiä muotoja, missä rakennusmateriaalina käytettiin savea ja tukena puupalkkeja. Tunnetuin esimerkki on Sankoren moskeija Timbuktussa. 
Kuukalenteri ja sukulinjat.
Islam kehittyi beduiinien paimentolaiskulttuurissa ja sopeutui helposti myös afrikkalaisiin paimentolaisyhteiskuntiin kuten berberien, fulbekansojen ja somalien keskuuteen. Islamilaista kuukalenteria oli helppo noudattaa, sillä kuun vaihtumista saattoi seurata taivaalta tarvitsematta sen vaativampia instrumentteja ajanlaskuun. 
Paimentolaisuuteen kuuluva sukulinjojen tärkeys alkoi ilmetä siinä, että omaa yhteiskunnallista asemaa alettiin Afrikassakin mitata sukulaisuutena Muhammediin tai hänen seuraajiinsa. Arvostetuinta oli olla Muhammedin suora jälkeläinen eli "šarif." Sellainen oli esimerkiksi Idris ibn Abdullah, joka perusti ensimmäisen islamilaisen valtion Marokkoon. Seuraavaksi arvostetuinta oli sukulaisuus Mekassa valtaa pitäneeseen quraiš -heimoon tai Muhammedin kumppaneihin. Kolmantena tuli yhteys ensimmäisen tai toisen sukupolven muihin muslimeihin. 
Jotkut katsoivat, että heillä oli sukulaisyhteys Bilaliin, joka perimätiedon mukaan oli ollut Muhammedin musta orja ja islamin ensimmäinen muessin. Malin kuningaskunnan hallitsijat katsoivat polveutuvansa Bilalista. Sukuluettelot saattoivat olla keksittyjä, mutta ei niitä vääriksikään voitu todistaa. Uskonoppineiden arvostus liittyi vastaavalla tavalla heidän opettajaketjuihinsa, jotka johtivat mahdollisimman arvostettuihin oppineisiin. 
Naisen asema.
Islam ei sisältänyt aineksia, jotka olisivat olleet selvästi ristiriidassa paikallisten heimokulttuurien kanssa. Afrikkalaisten perinnäistapojen ja islamilaisen lain yhteensopivuudesta esimerkkinä on naisen sukuelinten silpominen. Kyseessä on afrikkalainen perinne, mutta toisaalta myös islamin lakikoulukunnat pitävät silpomista suositeltavana ja shafi'i -koulukunta jopa pakollisena. Tavan yleisyydessä on kuitenkin suuria eroja myös saman koulukunnan hallitsemilla alueilla. Vaikka maliki-koulukunta suosittelee naisten silpomista, se on silti harvinaista Marokossa, Algeriassa ja Tunisiassa. Sen sijaan saman koulukunnan hallitsemassa Sudanissa tapa on syvään juurtunut. Shafi'i -koulukunnan alueista Egyptissä, Somaliassa ja Jemenissä tapa on vallitseva, mutta ei Palestiinassa, Libanonissa tai Syyriassa. Nämä erot viittaavat siihen, että paikalliset tavat ovat olleet tärkeämpiä kuin uskonto säätelemään naisten sukuelinten silpomista.
Toinen esimerkki on polygamia. Se on Afrikassa perinteisesti yleinen avioliiton muoto, mutta kuuluu myös islamiin.