tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Maria Teresian taaleri

Maria Teresian taaleri (myös "Levantin taaleri") on Itävallan keisarinnasta Maria Teresiasta nimensä saanut hopearaha, jota käytettiin pitkään varsinkin arabimaissa ja Etiopiassa.
Maria Teresian kuvalla varustettua taalerin kolikkoa lyötiin Wienin ja Hallin rahapajoissa vuodesta 1751 lähtien. Sen hopeapitoisuus oli 23,83 grammaa hienoa hopeaa. Kolikon ulkoasu pysyi muuttumattomana vuodesta 1780, vaikka sitä lyötiin Itävallan lisäksi useiden eri maiden rahapajoissa.
Maria Teresian taaleria käytettiin maksuvälineenä varsinkin Levantin, Arabian niemimaan ja Afrikan sarven alueella. Britannia, Italia, Etiopia ja Ranska yrittivät tuloksetta korvata sitä omilla rahayksiköillään. Kahdensadan vuoden aikana lyötiin 320 miljoonaa taaleria. Useimmat rahapajat lopettivat kolikon lyömisen vuonna 1935. Etiopia luopui taalereista vuonna 1950 ja Jemenin arabitasavalta vuonna 1965.
Antautuminen

Antautuminen on sotilaallisessa mielessä alueen, sotilaiden, linnoitusten, laivojen tai aseiden luovuttamista toiselle vallalle tai vailtiolle. Antautuminen voidaan toteuttaa rauhanomaisesti tai se voi olla seurausta tappiosta taistelussa. Suvereeni valtio voi antautua tappion jälkeen sodassa, yleensä allekirjoittamalla rauhansopimuksen tai antautumissopimuksen. Taistelukentällä antautuminen joko yksittäisten henkilöiden tai upseerien käskystä johtaa yleensä siihen, että antautuvista tulee sotavankeja.
Kari-Pekka Laaksonen

Kari-Pekka Laaksonen (s. 23. huhtikuuta 1967, Valkeakoski) on suomalainen autourheilija.
Ura.
Laaksonen on kilpaillut muun muassa Porsche Carrera Cupissa, Porsche GT3 Cupissa ja Nürburgring Langstrecken Serie -sarjassa. Hän on kilpaillut vuonna 2016 TCR International Series ja ADAC TCR Germany Touring Car Championship -sarjoissa LMS Racing -tallissa.
Laaksonen, Antti Buri ja Olli Kangas voittivat vuoden 2017 Barcelonan 24 tunnin ajon LMS Racingin Cupra TCR -autolla.
Nürburgringin 24 tunnin ajoissa vuonna 2018 hänen kanssaan autoa ajoivat Antti Buri, Olli Kangas ja Jordi Gené, jolloin he voittivat kilpailun luokassaan. TCR Spa 500 -kilpailussa autoa ajoivat Laaksosen kanssa Fabian Danz, Julien Apotheloz, Antti Buri ja Mikel Azcona.
Laaksonen, Buri ja Jim Rautiainen ajoivat HRT Performancen autolla Span 12 tunnin ajoissa vuonna 2022, jossa he sijoittuivat 992-AM -luokan toiseksi.
KPN

Koninklijke KPN on alankomaalainen langallinen ja langaton televiestintäyritys. Se syntyi vuonna 1998 entisen valtionyhtiön PTT:n yksityistämisessä, ja se on kasvanut yhdeksi suurimmista televiestintäyrityksistä ja muutti pääkonttorinsa alkuperäisestä Haagista uuteen KPN Toweriin Rotterdamissa vuonna 2017 ja työllistää 2000 työntekijää. Se omistaa useita matkapuhelinyhtiöitä Euroopassa, mukaan lukien KPN ja Hi, Simyo Alankomaissa.
Hitler – pahuuden nousu

Hitler – pahuuden nousu ("Hitler: The Rise of Evil", suomeksi myös Hitler: Pahan nousu) on vuonna 2003 valmistunut kanadalainen kaksiosainen minisarja, joka kertoo dramatisoidusti Adolf Hitlerin nuoruudesta ja tiestä valtaan. Sarjan on tuottanut Alliance Atlantis Communications ja ohjannut Christian Duguay. Pääosassa Hitlerinä on skotlantilainen näyttelijä Robert Carlyle, ja muissa rooleissa nähdään muun muassa Liev Schreiber, Peter O’Toole ja Peter Stormare. Sarjaan on viitattu myös kaksiosaisena televisioelokuvana.
Sarjassa erityisen huomion kohteena ovat Hitlerin itsensä lisäksi hänen varhaisiin tukijoihinsa kuulunut yläluokkainen pariskunta Ernst ja Helene Hanfstaengl, Hitleriä vastustanut toimittaja Fritz Gerlich sekä natseja satirisoinut juutalainen kabareeteatterin omistaja Friedrich Hollaender, jotka ovat kaikki todellisia historianhenkilöitä. Tapahtumat ulottuvat Hitlerin lapsuudesta vuoteen 1934, jolloin Hitler oli vakiinnuttanut asemansa Saksan diktaattorina.
Sarjan tuotantoa rahoitti yhdysvaltalainen televisiokanava CBS. Sarjan oli alkujaan tarkoitus olla hyvin uskollinen tositapahtumille ja perustua historiantutkija Ian Kershaw’n kaksiosaisen Hitler-elämäkerran ensimmäisen osaan "Hitler 1889–1936: Hubris" (1998), jonka elokuvausoikeudet Alliance Atlantis osti. Työnimenä oli "Hitler: The Early Years" (”Hitler: varhaiset vuodet”). CBS:n johtaja Les Moonves piti G. Ross Parkerin alkuperäistä käsikirjoitusta liian akateemisena, joten lopullisesta käsikirjoituksesta tehtiin viihdyttävämpi. Kershaw vetäytyi tuotannosta maaliskuussa 2003 ja vaati nimensä poistettavaksi sarjan tekijäluettelosta, koska tarinaan oli lisätty tapahtumia, jotka eivät perustuneet hänen tutkimukseensa. Sarjan vastaava tuottaja Ed Gernon puolestaan erotettiin huhtikuussa 2003 hänen rinnastettuaan "TV Guide" -lehden haastattelussa Yhdysvaltain silloisen poliittisen ilmapiirin Hitlerin valtaannousuun.
Sarjan Itävaltaan ja Saksaan sijoittuvat kohtaukset kuvattiin pääosin Prahassa ja muualla Tšekissä.
"Hitler – pahuuden nousu" voitti kaksi Emmy-palkintoa (parhaasta minisarjan äänileikkauksesta ja taiteellisesta ohjauksesta) ja oli ehdolla Emmyn saajaksi viidessä muussa kategoriassa.
Atari SA

Atari SA on ranskalainen holding-yhtiö, jonka tytäryhtiöitä ovat Cryptic Studios, Atari London Studio, Eden Studios, Atari Interactive, Inc ja Atari, Inc. Vuonna 2009 Infogrames Entertainment SA (IESA) ilmoitti, että se vaihtaa nimekseen Atari SA.
Yhtiön Yhdysvaltalainen tytäryhtiö Atari, Inc on hakeutunut Chapter 11 -saneeraukseen vuonna 2013. Saneerauksen yhteydessä yhtiö myi omistuksiaan.
Yritys on nykyinen Atari-brändin omistaja.
Toimintoja.
Yritys julkaisi pelikonsolin Atari VCS, joka tuli myyntiin vuonna 2021. Konsolin tulosta kerrottiin vuonna 2017, mutta se myöhästyi. Konsolin nimi viittaa Atari 2600 -konsoliin, mutta tekniikka on uutta.
Vuonna 2022 yritys osti MobyGames-palvelun.
Vuonna 2023 yritys on ostanut immateriaalioikeudet vanhoihin peleihin, jotka ovat kuuluneet Microprosen, Infogramesin ja Accoladen julkaisuihin. Lisäksi yritys omistaa nyt Accoladen tavaramerkin.
Huhtikuussa 2024 kerrottiin, että Atari ottaa Infogrames-merkin uudelleen käyttöön julkaisunimenä. Toukokuussa 2024 kerrottiin, että Atari on ostanut Intellivision-brändin ja oikeudet yli 200 peliin ja tavaramerkkiin.
Safari-ralli 1981

Safari-ralli 1981 (viralliselta nimeltään "29. Marlboro Safari Rally") oli rallin maailmanmestaruussarjan kilpailu kaudella 1981. Kilpailu järjestettiin 16. – 20. huhtikuuta 1981 Nairobissa. Kilpailu ajettiin avoimilla teillä, joilla oli 77 aikatarkastuspistettä. Kilpailu oli kauden neljäs ja sen kokonaispituus oli . 
Marigatin lähellä joki tulvi ja noin kymmenen auton päästyä läpi loppuja oli autettava nelivetoautoilla ja joidenkin kilpailijoiden oli odotettava jopa kaksi tuntia. Aaltonen ja Shekhar Mehta pääsivät läpi ilman apua, mutta myöhemmin Mehta menetti 12 minuuttia. Aaltonen protestoi kun järjestäjä pyyhki tuon osuuden. Kaksi vuotta aiemmin samassa joen ylityksessä oli vastaavat olosuhteet, mutta tuolloin järjestävät eivät peruuttaneet osiota. Myöhemmällä osuudella Aaltonen huomasi, että osuuden oli merkitty tiekirjaan lyhyemmäksi kuin se todellisuudessa oli ja valitti tästä. Lopputuloksissa Mehta merkittiin kuitenkin voittajaksi.
Väitteiden mukaan Rauno Aaltonen oli kaksi päivää kilpailun voittaja, mutta tuloksia muutettiin jälkikäteen, jotta vetoa lyöneet järjestävät saivat rahaa.
Erkki Mantere (metsäneuvos)

Erkki Eino Mantere (26. huhtikuuta 1918 Karjalohja – 12. toukokuuta 2013 Espoo) oli suomalainen metsänhoitaja ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen. 
Mantereen vanhemmat olivat maanviljelijä Eino Edvard Mantere, aiemmin Malmgren, ja emäntä Anna Sofia Rautell ja puoliso vuodesta 1949 sairaanhoitaja Saara Matilda Alho. Mantere tuli ylioppilaaksi Lohjan yhteiskoulusta 1937 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta 1945, metsätaloudellisen virkatutkinnon hän suoritti 1945. Mantere oli harjoittelijametsänhoitaja Metsähallituksen Kokemäen hoitoalueessa ja Nokia-yhtiössä 1945 ja sitten Nokian apulaismetsänhoitaja 1945–1950, piirimetsänhoitaja 1951–1968, puunjalostuksen tuotantokomitean jäsen ja varapuheenjohtaja 1958–1969, metsäosaston suunnittelu- ja valvontatoimiston päällikkö 1968–1976 ja metsäpäällikkö 1976–1981. Hänellä oli myös useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Metsäneuvoksen arvonimen Mantere sai 1982. Talvisotaan kiväärimiehenä osallistunut Mantere toimi jatkosodassa tulenjohtajana, patteriupseerina ja tiedustelu-upseerina.
Lydia Wahlström

Lydia Katarina Wahlström (28. kesäkuuta 1869 – 2. kesäkuuta 1954) oli ruotsalainen kirjailija, historian professori ja äänioikeusaktiivi. Hän toimi Landsföreningen för kvinnans politiska rösträtt -järjestön puheenjohtajana 1909–1911. Kirjassaan "Den svenska kvinnorörelsen" (1933) hän loi yleisesityksen Ruotsin naisasialiikkeestä.
Elämä ja ura.
Wahlström oli kirkkoherra Johan Gustaf Wahlströmin ja tämän vaimon Idan neljäs lapsi ja kuopus. Hän varttui lähellä Västeråsia ja olisi halunnut isänsä tavoin papiksi, mutta naisilla ei tuohon aikaan ollut mahdollisuutta kyseiseen ammattiin. Wahlström puhuikin koko elämänsä naispappeuden puolesta.
Wahlström kirjoitti ylioppilaaksi Tukholmassa ja aloitti vuonna 1888 opinnot Uppsalan yliopistossa. Kymmenen vuotta myöhemmin hänestä tuli toinen historian tohtoriksi väitellyt nainen Ruotsissa. Väitöskirja käsitteli Ruotsin ja Tanskan suhteita vuosina 1788–1789. Wahlström oli myös yksi Uppsalan naisopiskelijayhdistyksen perustajista ja sen ensimmäinen puheenjohtaja.
Wahlströmin akateemisen uran esteenä oli laki, joka esti valitsemasta naisia yliopistovirkoihin. Laki kumottiin vasta vuonna 1925, ja vuonna 1939 hän sai professorin arvonimen. Yliopiston sijaan Wahlström teki elämäntyönsä rehtorina Åhlinin yksityiskoulussa Tukholmassa. Hän oli myös aktiivinen naisten äänioikeutta vaatineessa Landsföreningen för kvinnans politiska rösträtt (LKPR) -yhdistyksessä – toimien sen puheenjohtajana 1909–1911 – sekä Fredrika Bremer-förbundetissa.
Wahlström kirjoitti elämänsä aikana useita kansantajuisia historiateoksia sekä elämäkerrat muun muassa Erik Gustaf Geijeristä, Pyhästä Birgitasta ja Fredrika Bremeristä. Hän kirjoitti myös kolme romaania ja omaelämäkerran. Viimeksi mainituissa hän toi esille romanttisia suhteitaan naisiin.
Wahlström ei mennyt koskaan naimisiin eikä saanut lapsia. Hän kuoli vuonna 1954.
Bofors/Nexter Bonus

155 BONUS ("BOfors NUtating Shell") on ruotsalaisen Boforsin ja ranskalaisen Nexterin yhteistyönä kehitetty 155 mm:n tykistöammus, joka on suunniteltu panssarivaunujen ja telahaupitsien torjuntaan pitkän kantaman päästä. BONUS-kehitys aloitettiin vuoden 1985 alussa Ruotsin puolustusmateriaalihallinnon tutkimusprojektina, ja alun perin odotettiin kehityksen valmistuvan vuoteen 1989 mennessä ja tuotannon alkavan vuoteen 1990 mennessä. Vuoteen 1990 mennessä kehitystyön valmistumisaika oli venynyt vuoteen 1992. Yksi BONUS sisältää kaksi tytärammusta, jotka etsivät kohteensa ja räjähtävät muutaman kymmenen metrin korkeudessa sen päällä.
Suunnittelu.
BONUS painaa 47 kg ja sisältää kaksi itsenäistä ammu-ja-unohda -tytärammusta.
Kun tytärammukset on vapautettu, ne avaavat kaksi leijailusiipeä. Laskeutuessaan ammukset pyörivät ja skannaavat alla olevaa aluetta monitaajuisilla infrapuna-antureilla ja LiDARilla , joka vertaa havaittuja ajoneuvoja ohjelmoitavaan kohdetietokantaan. Ammukset sisältävät kukin erittäin läpäisevän EFP- kärjen käytettäväksi jopa raskaita panssaroituja taisteluajoneuvoja, kuten taistelupanssarivaunuja vastaan.
Kun BONUS ammutaan 52-kaliiperisesta tykistä, se voi lentää jopa 35 km. 
Kilpailevat järjestelmät.
BONUS on hyvin samanlainen kuin saksalainen SMArt 155 -järjestelmä; SMArt 155 laskeutuu laskuvarjolla siipien järjestelmän sijaan ja käyttää millimetritutkaa korkeusmittarina LIDAR:in sijaan.
Yhdysvallat kehitti samanlaisen M898 SADARM -järjestelmän (joka laskeutui varjolla hyökätäkseen panssaroitujen ajoneuvojen yläpintoja vastaan), mutta tämä lopetettiin GPS- ohjatun M982 Excalibur -ammuksen hyväksi. Yhdysvaltain tykistö käyttää myös M712 Copperhead -laserohjattua ammusta panssarintorjuntatehtäviin.
Toimintahistoria.
Ukraina on saanut BONUS ammuksia avustuspaketeissa ainakin Ranskalta ja mahdollisesti myös muilta.
Tammikuussa 2023 Ukrainasta todettiin valokuvia BONUS-ammuksesta. Tämä on ensimmäinen vahvistettu todiste niiden käytöstä Ukrainassa.
Judit Flanderilainen

Judit Flanderilainen (843 tai 844 – noin 870) oli ranskalainen prinsessa, josta tuli anglosaksisen Englannin kuningatar.
Judit oli frankkilais-roomalaisen karolingikuninkaan Kaarle Kaljupään ja Orléansin Ermentruden tytär. Wessexin kuningas Ethelwulf asui Kaarlen luona matkallaan pyhiinvaellukselta Roomasta kotiin. Hän kihlasi noin 13-vuotiaan Juditin vuonna 856. He matkustivat yhdessä Englantiin, missä heidät vihittiin lokakuussa 856, ja Judit kruunattiin kuningattareksi.
Ethelwulfin poika Ethelbald kapinoi isäänsä vastaan ja sai haltuunsa Wessexin länsiosat, ja vuonna 858, Ethelwulfin kuoltua, koko Wessexin. Hän meni naimisiin äitipuolensa Juditin kanssa. Kirkko tuomitsi liiton sukurutsaksi, ja se mitätöitiin. Samana vuonna Ethelbald kuoli. Judit, joka oli 16- tai 17-vuotias, kaksinkertainen kuninkaan leski ja edelleen lapseton, myi omaisuutensa ja palasi Ranskaan.
Vanhemmat laittoivat Juditin luostariin, mutta hän karkasi sieltä Baudouin-nimisen miehen kanssa. Kaarle Kaljupää oli aluksi vihainen mutta hyväksyi sitten liiton ja valtuutti Baudouinin karkottamaan viikingit alueelta, jonka nimeksi tuli myöhemmin Flanders. Baudouin sai uuden arvonimen Flanderin kreivi. Judit ja Baudouin saivat neljä lasta.
Judit kuoli pari vuotta ennen kuin hänen isästään tuli keisari vuonna 875. Hänen pojantyttärestään Flanderin Matildasta tuli Vilhelm Valloittajan vaimo.
William Adam (arkkitehti)

William Adam (1689 – 24. kesäkuuta 1748) oli skotlantilainen arkkitehti. Hän oli arkkitehtien Robert ja James Adamin isä.
William Adam oli presbyteeri ja whig, ja hän saavutti Skotlannissa nopeasti johtavan arkkitehdin aseman. Adam oli liikemies, jolla oli monia kiinnostuksen kohteita. Hän muun muassa hankki Edinburghista kiinteistön ja osti maalaiskartanon Kinrossissa, jonka nimesi uudelleen Blair Adamiksi. Vuonna 1728 Adam sai Clerk and Storekeeper of the Works in Scotland -viran ja vuonna 1730 nimityksen Mason to the Board of Ordnance in North Britain. Niiden myötä Adam sai useita kannattavia rakennusurakoita, muun muassa linnoitustöitä.
Arkkitehtina Adam ammensi monien Skotlannin ja Englannin arkkitehtien suunnitelmista ja loi niiden pohjalta oman eklektisen, eloisan ja omintakeisen tyylin. Hän sai paljon vaikutteita etenkin James Gibbsiltä ja John Vanbrughilta. William Adam tutustui myös mannermaan barokkiarkkitehtuuriin käydesään Alankomaissa. Adam kokosi julkaisua varten kokoelman mallipiirustuksia, jotka perustuivat hänen omiin sekä muiden skotlantilaisten arkkitehtien suunnitelmiin. Mallipiirustukset julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1811 nimellä "Vitruvius Scoticus".
William Adamin huomattavimmat työt ovat Hopetoun House, Haddo House, Mavisbank House sekä Inverarayn linnan rakennustyö arkkitehti Roger Morrisin suunnitelmien pohjalta.
Abraham Jokinen

Abraham Jokinen (26. joulukuuta 1851 Pihlajavesi – 22. heinäkuuta 1904 Tampere) oli suomalainen Tampereella vaikuttanut kauppias, puutavara-alan liikemies ja lahjoittaja.
Jokinen oli mukana muun muassa J. W. Enqvistin sahausliikkeessä ja hän omisti höyrysahat Orivedellä ja Tyrväällä. Vuonna 1899 Jokinen oli mukana perustamassa "Puutavaraosakeyhtiö Piikkiötä". Yhtiöllä oli Piikkiössä Harvaluodon saha ja höyläämö ja se omisti myös Piikkiö-nimisen hinaajan. Vuodesta 1902 alkaen Jokinen omisti myös Päijänteellä Lahden ja Jyväskylän välillä liikennöineen S/S Lahtis-siipirataslaivan. Jokinen kuoli 52-vuotiaana heinäkuussa 1904 sydänkohtaukseen pitkällisen sairauden jälkeen.
Abraham Jokinen testamenttasi omaisuudestaan 200 000 markkaa yleishyödyllisiin tarkoituksiin. Testamenttivaroista muodostettiin kaksi hätäapurahastoa joista toinen oli tarkoitettu hädän lieventämiseen Tampereen kaupungissa ja toinen taas hädän lieventämiseen maalaiskunnissa erityisesti Pohjois-Suomen alueella. Edellisen "Abraham Jokisen hätäapurahaston" pääoma oli 30 000 markkaa, jälkimmäisen "Abraham Jokisen hätäapurahaston maalaiskuntia varten" pääoma oli taas 150 000 markkaa. Rahastot olivat Tampereen kaupungin hoidossa ja niiden suuruus oli vuonna 1933 edellisen osalta noin 200 000 markkaa ja ja jälkimmäisen osalta miljoona markkaa. 1930-luvulla Tampereen kaupunginvaltuusto myönsi jälkimmäisestä rahastosta yhteensä noin 240 000 markkaa avustustoimintaan Pohjois-Suomessa.
Abraham Jokinen on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle.
Lentopallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 1962

Lentopallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 1962 pelattiin Neuvostoliitossa 13.– 25. lokakuuta. Nämä olivat neljännet naisten maailmanmestaruuskilpailut. Mitaliottelut pelattiin Moskovassa, ja muita kisakaupunkeja olivat Leningrad, Kiova ja Riika. Joukkueet pelasivat alkusarjan neljässä lohkossa, joista kustakin kaksi parasta pääsi ylempään jatkosarjaan muiden jatkaessa alemmassa jatkosarjassa. Mestaruuden voitti Japani, hopealle sijoittui kaikki kolme edellistä mestaruutta voittanut Neuvostoliitto ja pronssia sai Puola.
Japanin maailmanmestarijoukkue.
Yoko Aoki, Yuriko Honda, Noriko Honda, Sada Isobe, Masae Kasai, Mitsue Masuo, Katsumi Matsumura, Yoshiko Matsumura, Emiko Miyamoto, Yōko Shinozaki, Kuniko Tanida, Teruko Yamada; valmentaja Hirofumi Daymatsu.
UBS Arena

UBS Arena on monitoimiareena Hempsteadissa Long Islandin saarella Yhdysvalloissa. Se avattiin vuonna 2021 ja on ollut siitä lähtien NHL-joukkue New York Islandersin jäähalli, kun se korvasi vanhan Nassau Coliseumin.
UBS Arenan katsojakapasiteetti on NHL-otteluihin 17 250 ja konsertteihin jopa 19 000. Areenan ensimmäisessä konsertissa 28. marraskuuta 2021 esiintyi brittilaulaja Harry Styles.
Keisarillinen välittömyys

Keisarillinen välittömyys ( tai "Reichsunmittelbarkeit") oli Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa saksalaiseen feodaalilakiin perustuva etuoikeutettu asema, jossa valtakunnansäätyihin kuuluvat valtakunnankaupungit sekä ruhtinaspiispojen tai maallisten valtakunnanruhtinaiden alueet, tai yksittäiset henkilöt kuten valtakunnanritarit, olivat välittömästi keisarin (myöhemmin myös valtiopäivien ja keisarikunnan ylimpien tuomioistuimien) alamaisia.
Välittömyyden myöntäminen alkoi varhaiskeskiajalla, yleensä piispoille, apoteille ja kaupungeille. Alkuun se oli usein saajilleen enemmän rasite kuin etuoikeus, koska nämä joutuivat usein tukemaan keisaria rahallisesti tai sotilaallisesti, tai toimimaan isäntinä keisarilliselle seurueelle. Keisarin vallan heikentyessä 1200-luvulta alkaen keisarillista välittömyyttä nauttivat saivat kuitenkin haltuunsa huomattavia valtaoikeuksia, jotka olivat aiemmin kuuluneet keisarille. 
Vuonna 1648 Westfalenin rauhassa keisarillisen välittömyyden katsottiin liittyvän alueelliseen yliherruuteen ( tai ). Nykytermeillä sitä voisi kutsua rajoitetuksi suvereniteetiksi, koska "Landeshoheitia" nauttivat alueet olivat edelleen keisarikunnan yhteisen lain alaisia.
Asteet.
Keisarillista välittömyyttä nauttivat tahot voidaan jakaa kolmeen pääryhmään, joista kaksi ensimmäistä muodostivat valtakunnansäädyt.
Etuja ja haittoja.
Keisarilliseen välittömyyteen usein liittyviä oikeuksia olivat muun muassa oikeus kantaa veroja ja tullimaksuja, pitää markkinoita, lyödä rahaa, kantaa aseita, ja pitää oikeudenistuntoja. Näistä viimeiseen saattoi kuulua valta julistaa kuolemantuomioita (, 'verioikeus'). 
Merkittävä oikeus oli myös pääsy valtiopäiville. Vuonna 1528 Overijsselin maakunta Alankomaissa yritti saada tunnustuksen sille, että Kaarle V hallitsi sitä keisarin asemassa, eikä Burgundin herttuana. Tämä olisi tarkoittanut keisarillista välittömyyttä ja parantanut Overijsselin neuvotteluasemia hallitsijansa kanssa, koska maakunnan asukkaat olisivat voineet vedota valtiopäiviin kiistoissa Kaarlen kanssa. Tästä syystä keisari vastusti muutosta ankarasti ja sai sen estettyä.
Keisarillisen välittömyyden haittapuolia olivat keisarin mahdollinen puuttuminen paikalliseen hallintoon, tai välittömyyteen liittyvien etuoikeuksien rajoittaminen tai lakkauttaminen.
Lentopallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 1967

Lentopallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 1967 pelattiin Tokiossa, Japanissa 25.–29. tammikuuta. Nämä olivat viidennet naisten maailmanmestaruuskilpailut. Turnaus oli alun perin tarkoitus pelata vuonna 1966 Perussa, joka kuitenkin vetäytyi kisajärjestelyistä. Uusi järjestäjämaa Japani kieltäytyi näyttämästä Itä-Saksan ja Pohjois-Korean lippuja ja soittamasta niiden kansallislauluja, minkä seurauksena itäblokin maat boikotoivat kisoja. Neljä jäljelle jäänyttä joukkuetta pelasivat yksinkertaisen sarjan. Mestaruuden voitti hallitseva mestari Japani, joka ei hävinnyt yhtään erää, hopealle sijoittui Yhdysvallat ja pronssia sai Etelä-Korea.
Japanin maailmanmestarijoukkue.
Toyoko Iwahara, Wakako Kumasaka, Katsumi Matsumura, Sumie Oinuma, Aiko Onozawa, Setsuko Sasaki, Eiko Haga, Yōko Shinozaki, Kunie Shishikura, Suzue Takayama, Teruko Yamada, Setsuko Yoshida; valmentaja Sigeo Yamada.
Flanderin ympäriajo 2023

Flanderin ympäriajo 2023 oli järjestyksessään 107. miesten ja 20. naisten maantiepyöräilyn Flanderin ympäriajo. Kilpailu käytiin 2. huhtikuuta 2023.
Miesten kilpailu.
Miesten kilpailu käytiin 273,4 kilometrin reitillä Bruggesta Oudenaardeen. Tadej Pogačar voitti kilpailun karattuaan irtiottoon Oude Kwaremontin nousussa vajaat 20 kilometriä ennen maalia. Mathieu van der Poel sijoittui toiseksi 16 sekuntia hävinneenä, Mads Pedersen oli kolmas. Pogačarista tuli Louison Bobet'n ja Eddy Merckxin jälkeen vasta kolmas pyöräilijä, joka on uransa aikana voittanut sekä Ranskan että Flanderin ympäriajon.
Naisten kilpailu.
Naisten kilpailussa Oudenaarde toimi sekä lähtö- että maalipaikkana. Kilpailun pituus oli 156,6 kilometriä. Lotte Kopecky voitti kilpailun 13 kilometrin sooloajon jälkeen 36 sekunnin erolla Demi Volleringiin
Valtakunnanritari

Valtakunnaritari (, ) oli Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa suoraan keisarin alainen ritari.
Historia.
Valtakunnanritarit juonsivat juurensa keskiaikaisesta vapaasta aatelista () ja ministeriaaleista. Toisin kuin muut ritarit, jotka olivat korkeampien aatelisten vasalleja, he nauttivat keisarillista välittömyyttä ja olivat täten monin tavoin valtakunnansäätyjen ja valtakunnankaupunkien vertaisia. Valtakunnanritareilla ei kuitenkaan ollut edustusta valtiopäivillä. Heidän suhteensa keisarikuntaan määriteltiin yleensä feodaalivelvollisuuksina keisaria kohtaan, kuten asepalveluksena ja vapaaehtoisina rahalahjoituksina.
Valtakunnanritarit olivat lounais-Saksaan ja etelä-Saksan keskiosiin – Schwabeniin, Frankeniin ja Reinin keskijuoksun varrelle – rajoittunut ilmiö. Nämä alueet olivat poliittisesti erityisen hajanaisia, eikä niihin ollut muodostunut voimakkaita valtioita. Pohjois- ja koillis-Saksassa, sekä Baijerissa ja Itävallan arkkiherttuakunnassa, paikalliset aateliset eivät olleet kyenneet säilyttämään itsenäisyyttään.
Suojatakseen asemaansa ja välttääkseen mahtavampien aatelisten vasalleiksi joutumista, valtakunnanritarit järjestäytyivät ensin 1400-luvun lopulla kolmeksi ja 1577 yhdeksi yhteisöksi, tarkoituksenaan välittömän asemansa tunnustaminen. Westfalenin rauhassa heidän oikeutensa tunnustettiinkin: ritarit maksoivat (vapaaehtoista) veroa suoraan keisarille, heillä oli oikeus valita valtionuskonto mailleen ja verottaa alustalaisiaan, sekä joukko muita etuoikeuksia, kuten perheenjäsenten avioliitoista ja suvun omaisuuden periytymisestä päättäminen. He eivät kuitenkaan päässeet valtiopäiville, eikä heitä luettu ylempään aateliin ().
Vuodesta 1650 alkaen valtakunnanritarit järjestäytyivät kolmeen ritaripiiriin (): Frankenin, Schwabenin ja Reinin piireihin. Piirit jakautuivat edelleen pitkälti itsenäisiin kantoneihin (). Kantoneita johtivat eliniäksi valittu johtaja () ja ritarineuvosto (), jonka jäsenet valittiin määräajaksi. Vaikka johtajat ja neuvoston jäsenet olivat ritareita, suurin osa hallinnosta oli aatelittomien juristien ja komiteanjäsenten käsissä.
Vuonna 1803, keisarikunnan hajotessa, suuremmat valtiot kuten Baijeri ja Württemberg alkoivat anastaa itselleen valtakunnanritarien maita, jotka olivat yleensä enklaaveja. Tästä kaappauksesta käytettiin nimeä "Rittersturm". Keisari Frans II julisti sen laittomaksi, mikä keskeytti anastukset mutta ei palauttanut alueita ritareille. Vuonna 1806 Reinin liiton perustamissopimus vahvisti tilanteen, jossa aiemmin itsenäisistä valtakunnanritareista tuli ylempien aatelisten vasalleja ja heidän maansa liitettiin ympäröiviin valtioihin. Suurin osa valtakunnanritareista otti vapaaherran arvonimen ja alistui tilanteeseen.
Lentopallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 1978

Lentopallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 1978 pelattiin Neuvostoliitossa 25. elokuuta – 6. syyskuuta. Nämä olivat kahdeksannet naisten maailmanmestaruuskilpailut. Mitaliottelut pelattiin Leningradissa, ja muut kisakaupungit olivat Volgograd, Minsk ja Riika. Mukana oli 23 joukkuetta Pohjois-Korean vetäydyttyä turnauksesta. Joukkueet pelasivat alkusarjan kuudessa neljän joukkueen lohkossa, joista kustakin kaksi parasta pääsi kahdessa lohkossa pelattuun ylempään jatkosarjaan muiden jatkaessa kaksilohkoisessa alemmassa jatkosarjassa. Lopulliset sijoitukset ratkaistiin cupsysteemillä. Mestaruuden voitti Kuuba, hopealle sijoittui Japani ja pronssia sai Neuvostoliitto.
Kuuban maailmanmestarijoukkue.
Nelly Barnet, Ana Díaz, Erenia Díaz, Ana María García, Mavis Guilarte, Libertad González, Sirenia Martínez, Mercedes Pérez, Mercedes Pomares, Imilsis Téllez, Lucila Urgelles; valmentaja Eugenio George Lafita.
Celebesinluhtakana

Celebesinluhtakana ("Aramidopsis plateni") on rantakanoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Indonesiassa.
Koko ja ulkonäkö.
Celebesinluhtakana voi kasvaa 20–29 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Celebesinluhtakana on lentokyvytön ja sen siivet ja pyrstö ovat lyhyet. Lajin pää, kaula ja rinta ovat harmaat. Niska on punaruskea, ja väri on kirkkaampi naaraalla kuin koiraalla. Celebesinluhtakanan yläselkä on harmaa ja alaselkä, siivet ja perä ovat ruskeat. Linnun kyljet ja vatsa ovat mustavalkoraidalliset.
Levinneisyys ja elintavat.
Celebesinluhtakana elää Sulawesin ja Butonin saarilla. Lajin elinympäristöä ovat sademetsät, ja erityisesti niiden bambu- ja liaanitiheiköt jokien lähellä. Toisinaan lajia tavataan myös aikaisemmin viljellyillä riisipelloilla. Celebesinluhtakanan ravintoa ovat pienet ravut ja liskot.
Celebesinluhtakana luokitellaan vaarantuneeksi lajiksi, ja kannan kooksi arvioidaan 3 500–15 000 yksilöä. Kantaa uhkaavat elinympäristön häviäminen hakkuiden vuoksi, metsästys ja vieraslajit kuten koirat ja kissat.
Mikael Höckert

Ernst John Mikael (Mikko) Höckert (1. lokakuuta 1882 Helsinki – 1966) oli suomalainen konsuli ja pankkiiriliike Mikael Höckert &amp; Co:n omistaja.
Mikael Höckertin vanhemmat olivat valtiokonttorin johtaja, valtioneuvos John Höckert (1849–1914) ja Hulda Sigrid Hjelt. Hän pääsi ylioppilaaksi vuonna 1900, valmistui Suomen Liikemiesten Kauppaopistosta 1906 ja opiskeli sitten kieliä Tallinnassa, Englannissa ja Ranskassa.
Höckert oli aluksi työssä valtiokonttorissa ja 1906–1909 Kansallis-Osake-Pankissa. Hän toimi sitten prokuristina pankkiiriliike E. Winckelmann &amp; Co:n palveluksessa 1909-1912 ja arvopaperiosaston päällikkönä Helsingin Osakepankissa 1913. Vuonna 1914 hänestä tuli yksi pankkiiriliike Viktor Tavaststjerna &amp; Co:n osakkaista ja johtajista ja vuonna 1917 hän perusti pankkiiriliike Mikael Höckert &amp; Co:n. Höckert omisti Fabianinkatu 27:ssa toimineen pankkiiriliikkeen vuoteen 1961 saakka.
Höckert oli mukana perustamassa Tampereen Trikootehdas Oy:tä vuonna 1907 ja oli mukana sen johtotehtävissä vuoteen 1917 saakka. Hän oli mukana osakkaana Ab Granitissa, Keravan tiilitehtaassa (Aktiebolaget Kervo Tegelbruk) ja Oy Hultmanin panimoissa sekä oli tilintarkastajana useissa muissa yhtiöissä. Höckert oli Helsingin pörssin jäsenenä vuodesta 1912 ja jäsenenä pörssikomiteassa 1920–1938. Hän toimi Helsingin kaupungin inventoimismiehenä 1912–1918. Hän oli myös Bolivian kunniakonsulina Suomessa vuodesta 1924 alkaen.
Höckert kuului Helsingin suojeluskunnan Old Boys-osastoon, Pelikanerna-voimistelukerhoon ja Espoon purjehdusseuraan.
Mikael Höckert oli naimisissa Walborg Emilia Lindegrénin kanssa. Heidän poikansa oli talvisodassa kaatunut kestävyysjuoksija ja olympiavoittaja Gunnar Höckert. Toinen heidän pojistaan Lars Mikael Höckert (1910–1944) kaatui jatkosodan aikana 26. kesäkuuta 1944. Mikko Höckertin veli oli jääkärieläinlääkintäluutnantti Oskar Arne Höckert (1890-1918).
Šemini atseret

Šemini atseret () on juutalaisten sukkot-juhlaa seuraava päivä, jossa juutalaiset perheet käyvät synagogassa ja palaavat koteihinsa rakentamistaan lehtimajoista.
Horik I

Horik I (myös muodossa "Hårik", ) oli tanskalaisten viikinkien (daanien) kuningas vuosina 827–854 ja jo sitä ennen kanssahallitsija vuodesta 813. 
Horik oli kuningas Godfredin poika. Tanska solmi vuonna 825 Aachenin rauhan frankkien kuninkaan Ludvig Hurskaan kanssa. Horik kuitenkin rikkoi rauhansopimuksen hyökkäämällä vuonna 834 suurella laivastolla Friisiaan ja myöhemmin ryöstämällä Pohjanmeren kauppakeskus Dorestadin (myöhemmässä Hollandissa). Dorestad rakennettiin uudestaan, mutta kun suurtulva tuhosi sen vuonna 864, se ei enää elpynyt. Horikin johtamat tai hänen käskyttämänsä tanskalaiset tekivät lähes vuosittain 830-luvulla hävitysretkiä Englantiin ja Ranskaan. Vuonna 845 he ryöstivät Hampurin, ja luultavasti Horikin käskystä viikinkipäällikkö Ragnar Lodbrok (Karvahousu) hyökkäsi Seinejoelle ja vaati Pariisilta suuren danegeldin eli tanskalaisveron. Englannissa Horik perusti tukikohdan Thamesjoen suulle.
On väitetty, että viikinkien hyökkäykset Länsi-Eurooppaan heikensivät Horikin auktoriteettia, koska hän ei kyennyt hallitsemaan soturipäälliköitään. Niinpä vuonna 850 Horik I ja kaksi hänen nepoteiksi nimitettyä veljenpoikaansa jakoivat valtakunnan kolmeen osaan, mikä väliaikaisesti lopetti maan yhtenäisen kuninkuuden. Vuonna 854 Horikin veljenpoika Guttorm, jonka Horik oli ajanut maanpakoon, saapui hoviin ja vaati valtakuntaa itselleen. Syntyi kolmepäiväinen taistelu, jonka aikana kuningas Horik I ja nepottikuninkaat saivat surmansa, samoin kuin Guttorm ja monet viikinkipäälliköt. Kuninkuuden sai Horikin alaikäinen poika Horik II.
Horikia ei mainita monessakaan oman aikansa lähteessä. Saxo Grammaticuksen "Tanskan kronikassa Gesta Danorum" hänet mainitaan vain yhdessä osiossa nimellä Erik. Monissa vanhoissa lähteissä tämän ajan kuninkaana pidetään Ragnar Lodbrokia.
Domna Homjuk

Domna Maksimovna Homjuk, kansainvälisesti yleensä kirjoitusasulla "Domna Khomyuk" (o.s. Zaharova, ; s. 10. syyskuuta 1954, Voronje (Koarrdõgk), Murmanskin alue, Neuvostoliitto) on kiltinänsaamelainen eläinteknikko, kirjailija ja muusikko, joka on tehnyt työtä kiltinänsaamen kielen ja kulttuurin elvyttämiseksi.
Elämäkerta.
Domna Maksimovna Zaharova syntyi 10. syyskuuta 1954 Koarrdõgkissa. Hänen vanhempansa olivat poronhoitajat ja palkitut sotaveteraanit Maksim Antonovitš Zaharov (1919–1984) ja Marija Ivanovna Zaharova (1922–2008). Heille syntyi yhteensä yhdeksän lasta.
Vuonna 1962 neuvostoliittolaiset päättivät rakentaa vesivoimalaitoksen ja padota Koarrdõgkinjoen. Muutama vuosi myöhemmin perhe joutui muuttamaan Lovozeroon, kun koko Koarrdõgkin kylä jäi veden alle.
Zaharova alkoi lukea eläinteknikoksi Sortavalan maatalousopistossa. Valmistumisen jälkeen hän työskenteli yli 25 vuotta maatalousosuuskunnassa. Myöhemmin hän toimi erilaisissa julkihallinnollisissa tehtävissä, minkä myötä hän on myös toiminut erilaisissa luottamustehtävissä, esimerkiksi 10 vuotta Lovozeron vaalilautakunnan puheenjohtajana.
Musiikki.
Kiltinänensaamelainen lauluperinne "livvt" () on kuulunut Homjukin elämään syntymästä asti. Sekä Homjukin äiti että isoäiti lauloivat livvtejä, ja hänen äitinsä oli tunnettu livvttaaja. Homjukin äiti livvttasi tunnetuissa yhtyeissä, kuten Lovozeron kansallisyhtyessä "Lujavvr" () ja yhtyeessä "Ojar" (). Hänen livvttejään on nauhoitettu ja tallennettu arkistoihin muun muassa Norjassa, Virossa ja Saksassa. Homjukin sisko Anfisa Agejeva on myös tunnettu livvttaaja.
Vuonna 2002 Homjuk livvttasi ensimmäisen kerran Sámi Grand Prix -joiku- ja laulukilpailussa. Hän osallistui niin sanottuun joikuosioon kappaleella "Luojavr", joka kertoo hänen kaupungistaan Lovozerosta. Vuosina 2003 ja 2019 hän osallistui uudestaan samaan osioon, mutta tällä kertaa siskonsa Anfisa Agejevan kanssa. Vuonna 2003 he osallistuivat kappaleella "Duottar" ja vuonna 2019 kappaleella "Vuess". Vuoden 2021 Sámi Grand Prix’hin Homjuk osallistui taas yksin, tällä kertaa kappaleella "Parrša vigket".
Palkintoja.
Pääsiäislauantaina 2019 Homjuk voitti Áillohaš-musiikkipalkinnon.
Diskografia.
Kokoelmalevyt.
Homjukilla on kappaleet seuraavilla levyillä:
Kelvin Kiptum

Kelvin Kiptum (2. joulukuuta 1999 – 11. helmikuuta 2024) oli kenialainen kestävyysjuoksija.
Joulukuussa 2022 Kiptum juoksi ensimmäisen maratoninsa voittaessaan Valencian maratonin ajalla 2.01.53. Aika oli kaikkien aikojen nopein debyyttimaraton ja maailmantilaston kolmanneksi paras aika. Huhtikuussa 2023 hän voitti Lontoon maratonin reittiennätyksellä 2.01.25. Hän jäi Eliud Kipchogen maailmanennätyksestä 16 sekuntia ja juoksi kilpailun toisen puoliskon aikaan 59.45. Lokakuussa 2023 Kiptum voitti Chicagon maratonin maailmanennätysajalla 2.00.35. Hän alitti Eliud Kipchogen maailmanennätyksen 34 sekunnilla. Hän juoksi kilpailun ensimmäisen puoliskon aikaan 1.00.48 ja toisen puoliskon aikaan 59.47. 
Kiptum kuoli auto-onnettomuudessa Keniassa 11. helmikuuta 2024.
Oksana Pavlenko

Oksana Pavlenko, , (12. helmikuuta 1895 Valjava, Tšerkasyin piiri, Kiovan kuvernementti – 21. huhtikuuta 1991 Moskova, Venäjä) oli ukrainalainen taidemaalari.
Pavlenko aloitti opinnot 1914 Kiovan taidekoulussa opettajinaan Foti Krasytskyi ja Fedir Krytševskyi. Hän opiskeli vuodesta 1917 Ukrainan valtion taideakatemiassa Myh’ailo Boitšukin oppilaana ja jatkoi 1918–1922 Boitšukin monumentaalimaalauksen työpajassa Kiovan plastisen taiteen instituutissa. Hän kuului 1919 Boitšukin ryhmään, joka koristeli Kiovassa Lutskin rykmentin kasarmit (tuhoutuivat 1922). Hän osallistui myös kokeelliseen freskomaalaukseen Kiovan plastisen taiteen instituutin auditoriossa (freskot tuhoutuivat 1934). Opettaessaan Mežyhirjan teknikumissa 1923–1929 hän maalasi sinne freskot 'Neuvottelu kylässä' (1925).
Pavlenko muutti 1929 Moskovaan, jossa hän opetti keramiikkaa Moskovan taide- ja tekniikkainstituutissa 1929–1931 ja sen jälkeen muissa kouluissa. Hän kävi vuosina 1933–1935 Ukrainassa useita kertoja maalaamassa Boitšukin, Vasyl Sedljarin ja Ivan Padalkan kanssa myöhemmin tuhoutuneet freskot Harkovan Tšervonozavodskyin ukrainalaiseen teatteriin. Pavlenko jatkoi maalaamista, mutta tyyli muuttui naturalistisemmaksi ja menetti Boitšukin koulukunnalle ominaiset piirteet. Myöhemmällä urallaan hän maalasi vesivärein paljon kukka- ja muita asetelmia. Leonid Cherevatenko on kirjannut muistiin ja julkaissut 1987 hänen muistelmansa Myh’ailo Boitšukista.
Stefania Sandrelli

Stefania Sandrelli (s. 5. kesäkuuta 1946 Viareggio, Italia) on italialainen näyttelijä, joka on esiintynyt elokuvissa teini-ikäisestä asti.
Hän alotti uransa toisen maailmansodan jälkeisten Commedia all’italianan suurten ohjaajien kuten Pietro Germin ja Antonio Pietrangelin ohjauksessa, ja näytteli myöhemmin Bernardo Bertoluccin Fasistissa. Hän oli pääosassa Ettore Scolan mestariteoksessa "Mehän rakastimme toisiamme niin paljon". Vuonna 2005 hänet palkittiin 45 vuotta jatkuneesta urastaan Kultaisella leijonalla Venetsian elokuvajuhlilla. Vuonna 2018 hän sai David di Donatello -palkinnon urastaan.
Sandrellilla on kaksi lasta: näyttelijä Amanda Sandrelli Gino Paolin kanssa, ja lääkäri Vito Pende Nicky Penden kanssa. Hänen nykyinen kumppaninsa on Giovanni Soldati.
Anfisa Agejeva

Anfisa Maksimovna Agejeva, myös kirjoitusasulla Anfisa/Anfissa Ageeva/Ageyeva (, o.s. Zaharova (Захарова); s. 12. helmikuuta 1952 Kanevka, Murmansk, Neuvostoliitto) on kiltinänsaamelainen kielenkääntäjä, kirjailija ja muusikko. Hän on ensimmäinen venäjänsaamelainen, joka on voittanut Sámi Grand Prix'n. 
Elämäkerta.
Anfisa Maksimovna Zaharova syntyi 12. helmikuuta 1952 Kanevkassa (). Hänen vanhempansa olivat poronhoitajat ja palkitut sotaveteraanit Maksim Antonovitš Zaharov (1919–1984) ja Marija Ivanovna Zaharova (1922–2008). Heille syntyi yhteensä yhdeksän lasta.
Vuonna 1962 neuvostoliittolaiset päättivät rakentaa vesivoimalaitoksen ja padota Koarrdõgkinjoen. Muutama vuosi myöhemmin perhe joutui muuttamaan Lovozeroon, kun koko Koarrdõgkin kylä jäi veden alle.
Musiikki.
Kiltinänensaamelainen lauluperinne "livvt" () on kuulunut Agejevan elämään syntymästä asti. Sekä Agejevan äiti että isoäiti lauloivat livvtejä, ja hänen äitinsä oli tunnettu livvttaaja. Agejevan äiti livvttasi tunnetuissa yhtyeissä, kuten Lovozeron kansallisyhtyessä "Lujavvr" () ja yhtyeessä "Ojar" (). Hänen livvttejään on nauhoitettu ja tallennettu arkistoihin muun muassa Norjassa, Virossa ja Saksassa. Agejevan sisko Domna Homjuk on myös tunnettu livvttaaja.
Agejeva on livvttanut monta kertaa Sámi Grand Prix -kilpailun niin sanotussa joikuosiossa sekä yksin että siskonsa Domna Homjukin kanssa. Vuonna 2001 Agejeva osallistui ensimmäisen kerran kilpailuun ja hän voitti kilpailuluokkansa "Meleš"-livvtillä. Muutama vuosi myöhemmin hän osallistui uudestaan samaan osioon, mutta tällä kertaa siskonsa Domna Homjukin kanssa "Duottar"-livvtillä. Agejeva osallistui myös samaan osioon vuosina 2007 ja 2013, vuonna 2007 kappaleella "Sorrow" ja vuonna 2013 kappaleella "Luottáš". Vuoden 2019 Sámi Grand Prix'ssä hän taas livvttasi siskonsa kanssa kappaleella "Vuess".
Toimitus- ja käännöstyö.
Agejeva on kääntänyt kirjoja ja lauluja kiltinänsaameksi. Esimerkiksi vuonna 2021 hän käänsi neuvostoliittolaisen ja venäläisen voitonpäivän laulun "День Победы" venäjän kielestä kiltinänsaameksi. Laulun kiltinänsaamenkielinen nimi on "Вуэјјтэм Пе̄ййв". Sen lisäksi hän on vuonna 2014 toimittanut A. A. Antonovan kanssa kiltinänsaame–venäjä-sanakirjan "Са̄мь-рӯшш са̄ннҍнэххьк / Саамско-Русский словарь".
Diskografia.
Kokoelmalevyt.
Agejevalla on kappaleet seuraavilla levyillä:
Elisabeth Maragall

Elisabeth "Eli" Maragall Verge (s. 25. marraskuuta 1970 Barcelona) on espanjalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän pelasi Espanjan olympiakultaa voittaneessa maajoukkueessa Barcelonassa 1992. Maragall teki loppuottelussa Saksaa vastaan 2–1-voittomaalin. 
Elisabeth Maragallin setä Pasqual Maragall toimi Barcelonan olympialaisten järjestelytoimikunnan puheenjohtajana ja oli tuolloin myös Barcelonan pormestari.
Nomura Holdings

Nomura Holdings (jap. 野村ホールディングス株式会社, "Nomura hōrudingusu kabushiki kaisha") on japanilainen holdingyhtiö, joka muodostaa Nomura Groupin tärkeimmän osan. Yhdessä meklari-, pankki- ja muiden rahoituspalveluihin erikoistuneiden tytäryhtiöidensä kanssa se tarjoaa sijoitus-, rahoitus- ja niihin liittyviä palveluja yksityisille, organisaatioille ja julkishallinnolle keskittyen erityisesti arvopapereihin. Nomura kuuluu Tokion pörssin TOPIX100-yhtiöihin.
Nomura perustettiin Osakassa vuonna 1925. Se sai nimensä perustajaltaan liikemies Tokushichi Nomura II:lta.
Vuonna 2008 Nomura hankki valtaosan Lehman Brothersin Euroopan- ja Lähi-idän-toiminnoista Lehman Brothersin kaaduttua. Hankinta aiheutti Nomuralle merkittäviä arvonalennuksia.
Teresa Motos

Teresa Motos Izeta (s. 29. joulukuuta 1963 San Sebastián) on espanjalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän pelasi Espanjan olympiakultaa voittaneessa maajoukkueessa Barcelonassa 1992. Hän teki olympiaturnauksessa neljä maalia, millä hän oli joukkueensa paras maalintekijä. Hän pelasi myös Atlantan olympialaisissa 1996, missä Espanja jäi kahdeksan joukkueen turnauksessa viimeiseksi pelattuaan vain yhden tasapelin ja hävittyään loput ottelunsa.
Kuljettajaproteiini

Kuljettajaproteiini on proteiini, jonka avulla aineet kulkevat solukalvon ulkopuolelta sisään ja solukalvon ulkopuolelle. Proteiinien avulla aineiden kuljetus tapahtuu silloin, kun vähäisempi pitoinen aine siirtyy suurempi pitoiseen aineeseen. Päinvastaisissa tapauksissa aineen kulkeutuminen tapahtuu passiivisesti diffuusion kautta. Yksi kuljettajaproteiinityyppi on ionipumppu, jonka avulla kulkevat ionit, joilla on sähköinen varaus. Tietty kuljettajaproteiini kuljettaa tiettyjä molekyylejä. Kuljettajaproteiinityyppejä ovat ionipumppujen lisäksi kanavaproteiinit ja kantajaproteiinit. Kanavaproteiinit aktivoituvat tietyn ärsykkeen laukaisemina. Ne muodostavat solukalvoon aukon, jota myöten aineet pääsevät kulkemaan. Yhdellä kertaa solukalvon läpi voi kulkea useampia molekyylejä. Kantajaproteiinit toimivat siten, että niissä on erityisiä paikkoja, joihin siirrettävät molekyylit voivat kiinnittyä.
Nomura

Nomura (野村, suom. "eräkylä" tai "peltokylä") on japanilainen sukunimi, joka voi viitata seuraaviin:
María Carmen Barea

 María del Carmen Barea Cobos (s. 5. lokakuuta 1966 Málaga) on espanjalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän pelasi Espanjan olympiakultaa voittaneessa maajoukkueessa Barcelonassa 1992. Hän teki olympiaturnauksessa kaksi maalia, joista toinen oli Saksaa vastaan pelatun loppuottelun 1–0-johtomaali (Espanja voitti loppuottelun 2–1). Hän pelasi myös Atlantan olympialaisissa 1996, missä Espanja jäi kahdeksan joukkueen turnauksessa viimeiseksi, ja Sydneyn olympialaisissa 2000, missä tuloksena oli neljäs sija. Barea pelasi myös maailmanmestaruuskilpailuissa vuosina 1986 ja 1994 sekä Champions Trophyssa vuosina 1993 ja 1995. Hän saavutti Euroopan-mestaruuskilpailuissa hopeaa vuonna 1995.
Nagore Gabellanes

Nagore Gabellanes Marieta (s. 25. tammikuuta 1973 San Sebastián) on espanjalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän pelasi Espanjan olympiakultaa voittaneessa maajoukkueessa Barcelonassa 1992. Hän pelasi myös Atlantan olympialaisissa 1996, missä Espanja jäi kahdeksan joukkueen turnauksessa viimeiseksi. Gabellanes pelasi myös maailmanmestaruuskilpailuissa 1994 ja Champions Trophyssa 1995.
Natalia Dorado

 Natalia Dorado Gómez (s. 25. helmikuuta 1967 Madrid) on espanjalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän pelasi Espanjan olympiakultaa voittaneessa maajoukkueessa Barcelonassa 1992. Hän teki olympiaturnauksessa yhden maalin. Hän pelasi myös Atlantan olympialaisissa 1996, missä Espanja jäi kahdeksan joukkueen turnauksessa viimeiseksi. Dorado pelasi myös maailmanmestaruuskilpailuissa vuosina 1986 ja 1994 sekä Champions Trophyssa vuonna 1995.
Silvia Manrique

Silvia Manrique Pérez (s. 6. maaliskuuta 1973 Llodio) on espanjalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän pelasi Espanjan olympiakultaa voittaneessa maajoukkueessa Barcelonassa 1992. Hän teki olympiaturnauksessa yhden maalin. Hän oli mukana myös Atlantan olympialaisissa 1996, missä Espanja jäi kahdeksan joukkueen turnauksessa viimeiseksi. Manrique pelasi myös maailmanmestaruuskilpailuissa 1994 ja Champions Trophyssa 1995.
Sonia Barrio

Sonia Barrio Gutiérrez (s. 13. joulukuuta 1969 Madrid) on espanjalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän pelasi Espanjan olympiakultaa voittaneessa maajoukkueessa Barcelonassa 1992. Hän oli mukana myös Atlantan olympialaisissa 1996, missä Espanja jäi kahdeksan joukkueen turnauksessa viimeiseksi, ja Sydneyn olympialaisissa 2000, missä tuloksena oli neljäs sija. Barrio pelasi myös maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 1994 sekä Champions Trophyssa vuosina 1993 ja 1995.
Kalvolan Keihäs

Kalvolan Keihäs on entisessä Kalvolan kunnassa toimiva urheiluseura, joka on perustettu vuonna 1909. Historian aikana seurassa on harrastettu useita lajeja, mutta sen nykyiset päälajit ovat salibandy ja suunnistus.
Vuonna 1975 Kalvolan Keihään jalkapallotoiminnan pohjalta on perustettu Iittalan Pallo.
Virginia Ramírez

Virginia Ramírez Merino (s. 22. toukokuuta 1964 Madrid) on espanjalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän pelasi Espanjan olympiakultaa voittaneessa maajoukkueessa Barcelonassa 1992. Hän pelasi myös maailmanmestaruuskilpailuissa vuosina 1986 ja 1994 sekä Champions Trophyssa vuonna 1993.
Iittalan Pallo

Iittalan Pallo eli IPa on Iittalan kylässä, Hämeenlinnassa toimiva jalkapalloseura. Seura perustettiin 1975 Kalvolan Keihään pohjalta.
Maider Tellería

Maider Tellería Goñi (s. 14. heinäkuuta 1973 San Sebastián) on espanjalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän pelasi Espanjan olympiakultaa voittaneessa maajoukkueessa Barcelonassa 1992. Hän pelasi myös kolmissa seuraavissa olympialaisissa: Atlantan olympialaisissa 1996 Espanja jäi kahdeksan joukkueen turnauksessa viimeiseksi, Sydneyssa 2000 tuloksena oli neljäs sija ja Ateenassa 2004 Espanja oli kymmenestä joukkueesta viimeinen. Tellería pelasi myös maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 1994 ja 2002 sekä Champions Trophyssa vuosina 1995 ja 2001.
Anna Maiques

Anna Maiques Dern (s. 3. syyskuuta 1967 Barcelona) on espanjalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän pelasi Espanjan olympiakultaa voittaneessa maajoukkueessa Barcelonassa 1992.
Celia Corres

Celia Corres Giner (s. 22. tammikuuta 1964 Terrassa) on espanjalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän pelasi Espanjan olympiakultaa voittaneessa maajoukkueessa Barcelonassa 1992.
María Ángeles Rodríguez

María de los Ángeles "Masa" Rodríguez Suárez (s. 12. huhtikuuta 1957 Gijón) on espanjalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän pelasi Espanjan olympiakultaa voittaneessa maajoukkueessa Barcelonassa 1992.
Mariví González

María Victoria "Mariví" González Laguillo (s. 1961 México, Meksiko) on espanjalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän pelasi Espanjan olympiakultaa voittaneessa maajoukkueessa Barcelonassa 1992. Hän pelasi myös Atlantan olympialaisissa 1996, missä Espanja jäi kahdeksan joukkueen turnauksessa viimeiseksi.
Avioero italialaiseen tapaan

Avioero italialaiseen tapaan ("Divorzio all’italiana", 1961) on italialaisen Pietro Germin ohjaama italialainen komediaelokuva, joka voitti kaksi Nastro d’argentoa ja Golden Globea sekä Oscarin parhaasta käsikirjoituksesta.
Ferdinando Cefalù (Marcello Mastroianni) haluaisi epätoivoisesti mennä naimisiin serkkunsa Angelan kanssa (Stefania Sandrelli), mutta on naimisissa Rosalian (Daniela Rocca) kanssa, ja avioero oli tuohon aikaan laiton Italiassa. Niinpä Ferdinando yrittää saada vaimonsa lankeamaan uskottomuuteen, jolloin hän voisi teosta kiinni saatuaan tappaa tämän ja selviäisi avionrikkojan murhasta kevyellä tuomiolla.
María Isabel Martínez

María Isabel "Maribel" Martínez de Murguía Embarba (s. 16. lokakuuta 1967 Madrid) on espanjalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän pelasi Espanjan olympiakultaa voittaneessa maajoukkueessa Barcelonassa 1992.
Stefan Uroš II Milutin

Stefan Uroš II Milutin (, noin 1253 – 29. lokakuuta 1321) oli keskiaikainen Serbian kuningas, joka kutsumanimeksi on vakiintunut Pyhä kuningas Uroš. Hän oli kuninkaana vuodesta 1282 kuolemaansa saakka. Hän kuului Nemanjić-hallitsijasukuun.
Stefan Uroš II Milutin oli kuningas Stefan Uroš I:n ja ranskalaisen kuningatar Helena Anžujskan (Anjou) poika. Hän sai kruunun veljeltään Stefan Dragutinilta, joka halusi luopua kruunusta kuusi vuotta hallittuaan.
Serbialaiset perustivat ruhtinaskunnista koostuneen yhtenäisen valtion vuonna 1169 ja Serbian kuningaskunnan vuonna 1217. Serbiasta tuli pian melko kehittynyt ja vauras valtio. Se laajentui sodankäynnin ja diplomatian keinoin erityisesti etelään ja itään, suurimmalta osalta vaikeuksissa olevan Bysantin valtakunnan kustannuksella ja osin myös ​​koillisessa Bulgarialta. Suuri osa rajamuutoksista saatiin päätökseen serbo-bysanttilaisella rauhansopimuksella vuonna 1299. Siinä Serbialle siirtyi Pohjois-Makedonia. Sopimuksen sinetöi kuninkaallinen avioliitto kuninkaan ja Bysantin keisari Andronikosin alaikäisen tyttären Simonidan (Simonis) välillä.
Kuningas Uroš avioitui elämänsä aikana myös Bulgarian tsaarin tyttären Annan ja Unkarin kuningas Tapani V:n tyttären Elizabethin kanssa. Annan kanssa hän sai pojan, josta tuli kuningas Stefan Uroš III Dečanski ja tyttären Anna Nedan, joka avioitui Bulgarian hallitsijan Mikael Asen III:n kanssa. Elizabethin kanssa hän sai pojan, joka sai nimen Stefan Konstantin.
Laajeneminen ei olisi ollut mahdollista ilman tervettä taloudellista perustaa. Milutinin pitkän hallituskauden vakaus oli jatkoa hänen isänsä Stefan Uros I:n hedelmällisen talouspolitiikalle. 
Hänen seuraajansa Serbian kuninkaana oli Stefan Uroš III Dečanski.