Muhammediin kohdistuva kritiikki

Muhammediin kohdistuva kritiikki tarkoittaa islamin profeetta Muhammediin (570–632) kohdistuvaa kielteistä arvostelua, jonka kohteena ovat hänen toimensa. Laajempi islamin kritiikki on islaminuskon opinkappaleisiin kohdistuvaa arvostelua. Muhammedin teot ovat islamissa esikuvallisia, koska Profeettaa pidetään synnittömänä ihmisenä, joka antoi velvoittavan mallin kaikille muslimeille. Muhammedin toimet ovat lähde, joka kertoo muslimeille Jumalan lain sisällön. Profeetan arvosteleminen on sen takia luopumista islamista ja rangaistaan kuolemantuomiolla. 
Historiakriittisen islamintutkimuksen mukaan Muhammedista on vain vähän tai ei lainkaan tietoa. Islamilainen perimätieto sisältää toisaalta valtavasti häntä koskevia kertomuksia. Islaminuskon tavoin myös länsimaisen islamologian valtavirta pitää perimätietoa luotettavana tietolähteenä Muhammedista. Nykyajan näkökulmasta ongelmaksi nousee, ettei perimätieto anna pelkästään myönteistä kuvaa islamin profeetasta, ainakaan jos hänen tekojaan punnitaan länsimaisen arvomaailman pohjalta. 
Muhammedia koskevan tiedon lähteet.
Tiedot Muhammedin elämästä nojautuvat etupäässä kahteen tekstilähteeseen. Ensimmäinen niistä on Ibn Ishaqin (k. 767) kirjoittama elämäkerta "Sirat Rasul Allah", joka seuraa kronologisesti Muhammedin elämänvaiheita ja keskittyy etenkin Muhammedin sotaretkiin. Kirja on tehty kokoamalla muistitietoa noin 150 vuotta aikaisemmin vaikuttaneen profeetan elämästä. Teos on kadonnut, mutta sitä on ennallistettu myöhempien referaattien avulla, joista tärkeimmät ovat Ibn Hishamin teos 800-luvun alusta ja al-Tabarin historiateos, joka on kirjoitettu 900-luvulla. 
Hisham ei pysynyt lähteelleen täysin uskollisena. Hän kertoo jättäneensä pois asioita, joista Koraani ei puhu, tai jotka eivät ole tarpeellisia kirjan kannalta. Lisäksi hän kertoo hylänneensä tarinoita, jotka ovat häpeällisiä kertoa, tai jotka voisivat tuntua joidenkin mielestä ahdistavilta. Joitakin näistä tarinoista on kuitenkin säilynyt 900-luvulla kirjoittaneen al-Tabarin kautta. Sellainen on esimerkiksi Muhammedin aie surmata itsensä ensimmäisen ilmoituksen saatuaan. Toinen on kertomus Muhammedin lankeamisesta takaisin monijumalaisuuteen eli niin sanottujen saatanallisten säkeiden tapaus.
Toinen lähde on 800-luvulla julkaistu erittäin laaja "hadith"-kirjallisuus. Se ei kerro varsinaisesti Muhammedin elämänvaiheista vaan sisältää lyhyitä anekdootteja profeetan sanoista ja teoista. Muslimit pitävät tämän kirjallisuuden luotettavimpana osana kuuden kirjan kokoelmaa ("kutub al-sittah)." Se kuuluu Koraanin rinnalla islamin pyhiin kirjoituksiin. "Sirat Rasul Allah" ei "hadithien" tapaan ole käytössä islamilaisen lain eli "šarian" tulkinnassa, mutta elämäkertana se on pyhää historiaa, joka kertoo, miten islam syntyi. 
Muhammedin asema islamissa.
Kun Muhammedista alettiin kirjoittaa 800-luvulla, hänet esitettiin raamatullisella profeettojen jatkumolla, ja häneen liitettiin samoja myyttisiä aineksia kuin Raamatun profeettoihin. Jeesukseen ja Moosekseen häntä yhdistää muun ohella se, että hän oli synneiltä suojattu ("ma'sum") tai synnitön (). Tämä varmisti, että hänen elämäntapansa eli "sunna" tarjosi uskoville erehtymättömän esikuvan Jumalan lain mukaisesta toiminnasta aivan, kuten Mooseksen "sunna" oli tarjonnut sen juutalaisille. 
Islamissa Muhammed on täydellinen ja esikuvallinen ihminen. Islamin uskontunnustuksen mukaan Muhammed on Jumalan profeetta. Kaikki tieto Jumalasta on peräisin Muhammedilta joko ilmoituksina, jotka on annettu Koraanissa tai esikuvina, jotka on annettu Muhammedin elämäntavan eli "sunnan" kautta. Muhammedin loukkaaminen olisi uskonnon pilkkaamista ja luopumista uskonnosta. Siitä rangaistuksena ainakin muslimeille on kuolemantuomio, mutta tuomioita on annettu myös ei-muslimeille. Valehtelu profeetasta on synti, josta seuraa rangaistus Helvetissä. 
Muhammediin kohdistuvaa pilkallista arvostelua esiintyy silti joskus islamilaisissa maissa, mutta tällainen kritiikki pyritään osoittamaan vääräksi. 
Moderni länsimainen kritiikki.
Profeetta Muhammedin modernin kritiikin aloittivat 1700-luvulla valistusfilosofit kuten David Hume. Hänen mielestään Muhammed ylisti sellaisia petollisuuden, epäinhimillisyyden, julmuuden, koston ja kiihkoilun ilmentymiä, jotka olivat täysin yhteensopimattomia sivistyneen yhteiskunnan kanssa. 
1800-luvulla alkoi Euroopassa tieteellinen islamin tutkimus. William Muir julkaisi 1861 laajan teoksen "A Life of Mahomet." Siinä hän arvosteli Medinan kauden Muhammedia väkivaltaisuudesta ja suvaitsemattomuudesta. Muir katsoi, että Muhammedin ilmestykset vastasivat profeetan omia tarpeita ja varmistivat hänelle muun muassa seksuaalisia etuoikeuksia. Muirin mielestä Muhammed oli sivilisaation, totuuden ja vapauden itsepäisin vihollinen. Toinen arabisti, Leone Caetani tuli 1900-luvun alussa samoihin johtopäätöksiin, samoin 1900-luvun alun merkittävä Muhammed-elämäkerturi Frants Buhl. Arabisti David Samuel Margoliouth kuvasi 1900-luvun alussa Muhammedia seuraavilla sanoilla: "Hän järjestää salamurhia ja laajoja joukkomurhia. Hänen uransa Medinan tyrannina on ura rosvopäällikkönä, jonka taloudenpito koostui ryöstösaaliin varmistamisesta ja jakamisesta." 
Arabisti Robert G. Hoylandin mukaan islamin massiivisesti kohonnut julkinen profiili 1900-luvun jälkipuoliskolla on saanut etenkin vasemmistoliberaalit arastelemaan islamin arvostelua. Muhammedin kritisointiin on alettu liittää sellaisia käsitteitä kuin rasismi ja islamofobia. Tämän ovat kokeneet sellaiset Muhammedin arvostelijat kuin Ibn Warraq, Robert Spencer ja Ayaan Hirsi Ali. 
Sota- ja ryöstöretket.
Spencer muun muassa arvostelee Muhammedin toimintaa ryöstöretkien järjestäjänä. Medinaan siirryttyään Muhammed aloitti sodan Mekkaa vastaan ryöstämällä Mekkaan matkalla olleen kauppakaravaanin (Badrin taistelu vuonna 624). Ibn Hisham kertoo, että Muhammed sai kuulla Syyriasta tulossa olevasta suuresta quraishilaisesta karavaanista. Hän kutsui muslimit luokseen ja sanoi: "Quraishin karavaani on vauras. Lähdetään sitä vastaan; ehkäpä Jumala antaa sen meille saaliiksi." Osa miehistä oli haluttomia, sillä he eivät uskoneet Jumalan lähettilään ryhtyvän sotaan. Ibn Hisham kertoo Muhammedin johtaneen 27 sotaretkeä ja lähettäneen matkaan 38 pienempää sotaretkeä toisten alaisuudessa.
Raakuus vastustajia kohtaan.
Osoituksena Muhammedin raakuudesta Spencer kertoo Ibn Hishamin välittämän tarinan Abu Jahlin kuolemasta Badrin taistelussa. Tämä oli ollut Muhammedin vastustaja Mekassa. Kun Abu Jahlin pää heitettiin Muhammedin jalkoihin Badrin taistelun jälkeen, profeetta ylisti Jumalaa. Kun Abu Jahlin jäännökset oli heitetty kaivoon, Muhammed pilkkasi ruumiita kysymällä niiltä, olivatko ne huomanneet Herransa lupauksien käyneen toteen.
Vankien kiduttaminen ja surmaaminen.
Arabisti Hans Jansen paheksuu Muhammedia Ibn Ishaqiin perustuvassa elämäkerrassa siitä, että Muhammed antaa kiduttaa sotavankia nimeltä Kinana ibn ar-Rabi, jotta tämä paljastaisi aarteen paikan. Ibn Ishaq kertoo, että Jumalan lähettiläs käski Az-Zubari ibn al-Awwamia: "Kiduttakaa häntä, kunnes saat hänestä kaiken irti!". A-Zubair sytytti tulen palamaan Kinanan rinnan päälle, kunnes tämä oli kuolla. Lopulta Jumalan lähettiläs antoi tappaa Kinanan. Heti tämän jälkeen Muhammed otti Kinanan lesken Safiyan vaimokseen.
Muhammedin puolustukseksi arabisti William Montgomery Watt totesi, että Kinana surmattiin, koska hän oli piilottanut perheensä aarteet.
Juutalaisten joukkomurha.
Jansen kritisoi Muhammedia Banu Quraizan joukkomurhasta, joka tapahtui vuonna 627. Keskiajan sodankäynnin sääntöjen mukaan kaupunki antautuessaan välttyi ryöstämiseltä ja asukkaat saivat pitää henkensä. Muhammed luopui tästä periaatteesta Khaibarin keitaalla. Kun quraizalaiset miehet olivat antautuneet, Jumalan lähettiläs vangitsi heidät Bint al-Harithin taloon. Sen jälkeen hän lähti Medinan torille, joka Ibn Ishaqin mukaan oli 700-luvulla edelleen samassa paikassa. Hän kaivatti sinne joukkohautoja ja antoi hakea quraizalaisia pieninä ryhminä. Muhammed hakkautti heidän päänsä poikki kaivantojen reunalla.
Muhammedin puolustukseksi on esitetty useita seikkoja. Arabisti Jaakko Hämeen-Anttila on todennut, että Quraiza-heimon murhaaminen oli yksittäistapaus. Toisaalta jos quraiza-heimon teloittaminen oli kansanmurha, se ei ollut ainoa, koska muutkin ovat syyllistyneet kansanmurhiin. Muhammedin syyttäminen kansanmurhasta samalla kun muut tapaukset unohdetaan kertoo lähinnä halusta hyökätä islamia vastaan. Tietokirjailija Karen Armstrong katsoo, että juutalaisten teloitus vastasi ajan normaaleja käytäntöjä. Muhammed oli tuntenut itsensä pakotetuksi sotaan saavuttaakseen lopullisen rauhan. Joukkomurhan jälkeen hän tunsi tarpeelliseksi irtautua näistä tietämättömyyden ajan tavoista löytääkseen täysin toisenlaisia ratkaisuja.
Moskeijan polttaminen.
Muhammedin väkivaltaisiin tekoihin kuuluu ihmisiä täynnä olleen moskeijan tuhopoltto, koska Muhammed piti heitä vastustajinaan. Ibn Ishaq kertoo, että epäsovun moskeijan rakentajat olivat tulleet Jumalan lähettilään luo Medinaan. He kertoivat rakentaneensa moskeijan, jotta vaivaiset ja köyhät voisivat käyttää sitä sateisina ja talvisina päivinä. Työmiehet pyysivät Muhammedia tulemaan paikan päälle ja rukoilemaan siellä heidän puolestaan. Jumalan lähettiläs kertoi olevansa kiireinen mutta lupasi tulla myöhemmin. Ollessaan jälkeenpäin lähellä tienoota, hän kutsui luokseen Malik ibn ad-Dukhshumin ja Ma'n ibn Adin ja tai hänen veljensä Asimin. Hän käski heitä: ”menkää moskeijaan, jonka rakentajat ovat väärämielisiä. Tuhotkaa ja polttakaa se!”""
Miehet lähtivät kiireesti liikkeelle. Kun he saapuivat Salim ibn Aufin alaheimon, Malikin suvun, alueelle, Malik sanoi hakevansa tulta perheensä luota. Hän sai perheeltään palmukepin, jonka hän sytytti. Sitten miehet juoksivat ihmisiä täynnä olevaan moskeijaan ja sytyttivät sen palamaan.
Arvostelijoiden surmaaminen.
Kritiikkiä Muhammedin arvostelijoiden surmaamisesta ovat esittäneet useat arabistit. Juutalainen runoilija Abu 'Afak oli laatinut runon, joka kunnioitti Muhammedin surmaaman al-Harithin muistoa. Kun Muhammed kuuli asiasta, hän kysyi: "Kuka vapauttaisi minut siitä roistosta?" Tällöin Salim ibn Umair tappoi Abu 'Afakin. Al-Sa'din versiossa hän painoi miekan ulkona nukkuneen iäkkään Abu 'Afakin maksan läpi.
Kun runoilija Asma' bint Marwan kuuli tapauksesta, hän kirjoitti runon Muhammedia vastaan. Kuultuaan sen Muhammed kysyi: "Kuka vapauttaisi minut Marwanin tyttärestä?" Umair al-Khatmi kuuli sanat ja surmasi Asma'n vielä samana yönä tämän asunnossa. Aamulla hän kertoi asiasta Muhammedille, joka vastasi: "Sinä olet auttanut Jumalaa ja apostolia, oi Umair!" Umair kysyi oliko hänen korvattava teko Khatmin suvulle, mutta apostoli torjui ehdotuksen. Kuultuaan surmatyöstä Asma'n sukulaiset alistuivat Muhammedille ja kääntyivät islamiin.
Muhammed määräsi Mekan valloituksen jälkeen 630 neljätoista ihmistä tapettavaksi. Heistä neljä oli naisia. Monien kohdalla tuomion syynä oli, että he olivat laulaneet pilkkalauluja Jumalan lähettiläästä tai kiusanneet häntä. Loput runoilijoista, kuten Ibn az-Ziba'ra ja Hubaira ibn Abi Wahb pakenivat eri puolille maata. Tapauksesta kuuli runoilija Ka'b ibn Zuhair, joka pelasti henkensä kirjoittamalla Muhammedista pitkän ylistysrunon, kääntymällä islamiin ja käymällä kädestä pitäen pyytämässä Muhammedilta suojelua. 
Suhtautuminen naisiin.
Muhammedin suhtautuminen naisiin on ollut toinen merkittävä kritiikin aihe. Muhammed esitti jäähyväissaarnassaan näkemyksensä naisista. Hän totesi Ibn Ishaqin mukaan, että aviovaimoilta ei pidä hyväksyä "selkeää säädyttömyyttä". Siitä on rangaistava viime kädessä lyömällä heitä. Jos vaimot eivät ole säädyttömiä, heillä on oikeus saada kohtuullinen elatus ja vaatetus. Naisia tulee neuvoa lempeästi, sillä he ovat aviomiestensä vankeja (Tabari: "kotieläimiä"), eikä heillä ole valtaa omiin asioihinsa. Aviomiehet ovat ottaneet heidät Jumalan uskomaksi velvoitteeksi ja heillä on oikeus nauttia vaimoistaan seksuaalisesti.
Lapsipuoliso Aiša.
Muhammedin avioliitto pienen lapsen kanssa on herättänyt arvostelua ei-muslimien keskuudessa. Muhammedin pilkkaaminen pedofiiliksi on Suomessakin johtanut oikeuden tuomioihin. Avioliitto Aišan kanssa solmittiin vuonna 620, jolloin Muhammed oli 50-vuotias ja Aiša 6-vuotias. Muhammed oli ensimmäisen kerran sukupuoliyhteydessä Aišan kanssa, kun tämä oli täyttänyt yhdeksän vuotta. 
Vaikka lapsiavioliitot ovat monissa muslimimaissa tavallisia, ja lapsimorsiamet tunnetaan myös Koraanissa (65:4), islamin piirissä eräät tutkijat ja uskonoppineet ovat kiistäneet Aišan ikää koskevien "hadithien" luotettavuuden. On väitetty, että hänen avioitumisikänsä olisi todellisuudessa ollut lähes 18 vuotta. Suomessa Antero Leitzinger katsoo, että Aiša oli avioliittoa solmittaessa luultua vanhempi. Aiša muun muassa osallistui vuonna 624 taisteluun, johon osallistumisen alaikäraja oli 15 vuotta. Ongelma näissä tulkinnoissa on, että varhaiset ja kaikkein luotettavimpina pidetyt islamilaiset lähteet, kuten Sahih al-Bukhari, Sahih Muslim, Tabari ja Ibn Hisham ovat Aišan iästä hyvin yhtä mieltä.
Ottopojan puolison vieminen.
Muhammedin avioliitto Zainabin kanssa vuonna 626 on myös herättänyt kritiikkiä. Tapaus kerrotaan Koraanissa, ja se on ainoa, jossa sana Muhammed varmuudella tarkoittaa islamin profeettaa. Se on siten ainoa kertomus, joka Koraanissa varmuudella kerrotaan juuri profeetta Muhammedista. Ibn Ishaq ja Ibn Hisham eivät kerro Muhammed-elämäkerroissa tarkasti, mitä tämä tapahtui, mutta al-Tabari kertoo asian 900-luvulla historiateoksensa osassa XXXIX. Sen perusteella arvostelijat ovat katsoneet, että Muhammed anasti Zainabin tämän aviomieheltä Zaidilta, joka lisäksi oli Muhammedin ottopoika. Ei-muslimit ovat pitäneet Muhammedin toimintaa arveluttavana. 
Muslimit ovat vastanneet arvosteluun korostamalla, että Zaid luopui vaimostaan vapaaehtoisesti, ja lisäksi Muhammedin saama ilmestys, joka sisältyy Koraaniin, antoi hänelle tapauskohtaisesti luvan naida ottopoikansa vaimo. Joidenkin kriitikkojen mielestä tarina avioliitosta palveli sitä tarkoitusta, että näin voitiin mitätöidä Zaidin asema ottopoikana. Muhammedin piti olla viimeinen profeetta, mutta profeetan pojat olisivat myös profeettoja.
Avioliitto puolison kidutuksen ja tappamisen jälkeen.
Kolmas epätavallinen avioliitto tapahtui sen jälkeen, kun Muhammed oli hävittänyt Khaibarin juutalaisasutuksen. Safiya bint Huyai oli syntyperältään juutalainen, ja Muhammed valitsi hänet sotasaaliikseen vallattuaan Khaibarin taistelussa juutalaiskaupungin vuonna 628. Hän otti tämän puolisokseen Ibn Hishamin kertoman mukaan vielä taistelukentällä juutalaisten ruumiiden keskellä. Muhammed oli antanut kiduttaa ja sitten tappaa Safiyan puolison, Kinana ibn ar-Rabin, koska tämä ei paljastanut heimonsa aarrekätköä. Muhammed oli tällöin 58-vuotias ja Safiya 17-vuotias.
Orjanomistaja.
Muhammed oli orjanomistaja. 900-luvun historioitsija al-Tabari kertoo Muhammedin vapauttamista orjista, ei orjien kokonaismäärää. Vapautettuja oli eri kansanryhmistä, mukana myös mustia orjia. Muhammed sai orjia sekä ostamalla että sotasaaliina. Al-Tabari ei kerro vapauttamisen syitä, mutta luettelee 18 vapautetun nimet.
Vastauksia kritiikkiin.
Muslimit.
Šarialaissa ei mainita Muhammedin pilkkaamista, mutta valehtelu profeetasta on synti, josta seuraa rangaistus kuoleman jälkeen. Muhammedin ja hänen kumppaniensa loukkaamisesta on muslimimaissa jaettu kuolemantuomioita. Länsimaissa Muhammediin kohdistuneita loukkauksia on kostettu terrori-iskuilla ja murhayrityksillä. Länsimaissa suurta huomiota sai ajatolla Khomeinin vuonna 1989 määräämä kuolemantuomio kirjailija Salman Rushdielle ja hänen kirjansa "Saatanallisten säkeiden" julkaisijoille: "Tiedotan kaikille maailman urheille muslimeille, että Saatanallisten säkeiden – tekstin, joka on kirjoitettu, editoitu ja julkaistu islamia, islamin profeettaa ja Koraania vastaan – kirjoittaja sekä kaikki kustannustoimittajat ja kustantajat, jotka ovat tietoisia sen sisällöstä, tuomitaan kuolemaan. Kehotan kaikkia uljaita muslimeja, missä päin maailmaa he ovatkaan, tappamaan heidät viipymättä, ettei kukaan uskalla jatkossa loukata muslimien pyhiä uskomuksia. ." Tuomion julistamisen jälkeen muslimit polttivat Rushdien kirjoja julkisesti eri puolilla maailmaa ja monissa muslimimaissa syntyi väkivaltaisia ja kuolemaan johtaneita mellakoita. Yksi teoksen kääntäjistä murhattiin ja toista haavoitettiin.
Toinen suurta huomiota saanut tapahtuma oli Tanskan suurimman päivälehden "Jyllands-Postenin" julkaisemat pilakuvat Muhammedista. Erityisen loukkaavaksi koettiin Kurt Westergaardin kuvaa, jossa profeetta Muhammedilla on turbaanissaan pommi, jossa lukee islamilainen uskontunnustus: ” "Ei ole muuta jumalaa kuin Jumala ja Muhammad on hänen lähettiläänsä." (arab. لَا إِلٰهَ إِلَّا ٱلله مُحَمَّدٌ رَسُولُ ٱلله‎, "lā ʾilāha ʾillā llāh muḥammadun rasūlu llāh").Kuva yhdisti profeetan terrorismiin. Seurauksena oli muun muassa väkivaltaisia mielenosoituksia muslimimaissa ja useita kuolonuhreja. 
Muhammediin kohdistuva pilkka on aiheuttanut myös terrori-iskuja. Ruotsalainen taiteilija Lars Vilks joutui muslimiterroristien kohteeksi julkaistuaan vuonna 2007 Muhammedia liikenneympyräkoirana esittävän kuvan. Kuva rikkoi kieltoa piirtää kuvia Muhammedista. Lisäksi koira on islaminuskossa halveksittu eläin. Tammikuussa 2015 aseistautuneet miehet hyökkäsivät Muhammedista pilakuvia julkaisseen ranskalaisen "Charlie Hebdo" -satiirilehden toimitukseen Pariisissa. Konetuliasein varustautuneet hyökkääjät surmasivat 12 ihmistä.
Vuonna 2020 nuori muusikko Yahaya Sharif hirtettiin Nigeriassa šariatuomioistuimen päätöksellä, kun hänen katsottiin syyllistyneen profeetta Muhammedin pilkkaamiseen.
Läntisiä puheenvuoroja.
Skotlantilaisen orientalistin William Montgomery Wattin (1909–2006) mielestä ketään historian kuuluisaa henkilöä ei ole mustamaalattu niin voimakkaasti kuin Muhammedia. Hänen mukaansa Muhammedia pitäisi arvostella oman aikansa eikä nykyisen länsimaalaisen moraalikäsityksen perusteella. Tähän Ibn Warraq on vastannut, että olisi absurdia olettaa, että armo ja myötätunto olisivat olleet tuntemattomia 600-luvun Arabiassa.
Arabisti Jaakko Hämeen-Anttila on keskittynyt kertomaan islamin myönteisistä puolista. Hän varoittaa, ettei Muhammedin elämäkertaa tule lukea valikoiden eikä kritiikittömästi. Ibn Hisham esimerkiksi kertoo Muhammedin sotaretkistä, mutta tämä ei tarkoita, että islam olisi erityisen sotaisa uskonto, sillä Muhammedin sotaretket johtuivat muslimien vainoamisesta. Hämeen-Anttilan mukaan tällaisten "kipupisteiden esille nostaminen palvelee toki propagandistisia tarkoitusperiä, mutta ei anna kokonaisvaltaista kuvaa islamin profeetan toiminnasta." Juutalaisten joukkomurha Khaibarissa oli Hämeen-Anttilan mukaan yksittäistapaus. Koska muutkin ovat syyllistyneet joukkomurhiin, vain Khaibarista puhuminen osoittaa halua mustamaalata islamia. 
Brittiläinen tietokirjailija Karen Armstrong on sitä mieltä, että Muhammedin esimerkillä on annettavaa myös länsimaisille ihmisille. Muhammed kirjaimellisesti raatoi tuodakseen rauhan Arabiaan. Hänen elämänsä oli väsymätöntä kamppailua ahneutta, epäoikeudenmukaisuutta ja ylimielisyyttä vastaan. 
Ruotsin kirkon arkkipiispa Antje Jackelén katsoi, että on mahdoton vastata kysymykseen, antaako Jeesus todemman kuvan Jumalasta kuin Muhammed.