Catrine da Costan murha

Catrine da Costa oli ruotsalainen nainen, joka joutui selvittämättömän murhan uhriksi 27-vuotiaana vuonna 1984. Uhrin ruumiin paloittelu teki tapauksesta poikkeuksellisen. Oikeuslääkäri Teet Härm ja lääkäri Thomas Allgén vastasivat myöhemmin syytteisiin murhasta, mutta molemmat vapautettiin syytteistä. Tapauksesta on julkaistu useita kirjoja ja televisiodokumentteja. Kysymykset syytettyjen mahdollisesta osuudesta rikokseen ja näiden kohtelusta ovat jakaneet vahvasti mielipiteitä Ruotsissa.
Da Costan elämä ja murha.
Da Costa syntyi Luulajassa vuonna 1956 ja muutti 3-vuotiaana perheineen Tranebergiin. Aikuisiällään hän asui Tukholmassa ja ajoittain Portugalissa. Viimeinen tiedossa oleva havainto da Costasta ennen hänen kuolemaansa tehtiin Malmskillnadsgatanilla Tukholmassa 10. kesäkuuta 1984. Da Costa kärsi heroiiniriippuvuudesta ja myi seksiä Malmskillnadsgatanilla. Hän oli aiemmin ollut naimisissa portugalilaisen miehen kanssa, ja pariskunnalle oli syntynyt yhteinen poika. Da Costalla oli myös toinen lapsi. Da Costalla oli läheiset välit äitiinsä, joka hätääntyi yhteydenpidon katkettua muutamaksi päiväksi.
Viisi viikkoa katoamisen jälkeen osia da Costan jäänteistä löydettiin roskapussista lähellä Solnaa. Kolme viikkoa myöhemmin lähistöltä löydettiin vielä lisää roskapussiin sullottuja jäänteitä. Uhrin pää ja osa sisäelimistä jäivät kuitenkin kateisiin.
Lääkärien pidätykset ja oikeudenkäynnit.
Teet Härm työskenteli Karoliinisessa instituutissa oikeuslääkärinä 1980-luvulla. Hän oli erikoistunut kuristamis- ja tukehduttamiskuolemiin, joista hän oli tehnyt tutkimusjulkaisuja ja esiintynyt puhujana kansainvälisissä konferensseissa. Hän teki säännöllistä yhteistyötä poliisin kanssa murhien ja epäselvien kuolemantapausten tutkinnassa. Härmin vaimo Ann-Catherine oli löydetty pariskunnan asunnon makuuhuoneesta kuolleena vuonna 1982. Tapaus todettiin hirttäytymällä toteutetuksi itsemurhaksi. Poliisi kuitenkin piti Härmin reaktiota vaimonsa kuolemaan poikkeuksellisena ja tunteettomana. Vaimo oli ollut ottamassa avioeroa ennen kuolemaansa. Härm oli lähettänyt ystävilleen luvattomasti ruumiinavausraportteja valokuvien kera, kuluttanut väkivaltaista pornoa ja asioinut säännöllisesti prostituoiduilla. Hänet pidätettiin epäiltynä vaimonsa ja da Costan murhista joulukuussa 1984, mutta hänet vapautettiin ilman syytteitä viisi päivää myöhemmin. Härmin entinen appi piti miestä syyllisenä sekä vaimon että da Costan murhaamiseen. Härmin entinen työnohjaaja Jovan Rajs piti miestä syyllisenä da Costan murhaan ja näki tämän paloittelussa merkkejä kokeneisuudesta ruumiinavauksissa.
Härmin entinen työtoveri, lääkäri Thomas Allgén työskenteli Alingsåsissa ja oli Härmin ensimmäisen pidätyksen aikaan eroamassa vaimostaan Christinasta. Allgén oli tutkinnan kohteena, koska Christina oli epäillyt häntä pariskunnan 2-vuotiaan tyttären seksuaalisesta hyväksikäytöstä. Christina oli tavannut Härmin kotonaan tämän tultua uuden naisystävänsä kanssa päivälliselle pian Härmin vaimon kuoleman jälkeen. Christina oli saanut Härmistä epämiellyttävän vaikutelman, eikä Härmiä enää kutsuttu Allgénin ja tämän vaimon asuntoon. Kuultuaan da Costan murhasta epäillyn pidätyksestä joulukuussa 1984 Christina arvasi pidätetyksi tulleen Härmin.
Christina ilmoitti poliisille, että tytär oli puheidensa perusteella ollut paikalla da Costan ruumiin paloittelun aikana. Härm pidätettiin uudelleen lokakuussa 1987, ja samalla pidätetyksi tuli Allgén. Valamiehistö katsoi vuonna 1988 Härmin ja Allgénin syyllisiksi da Costan murhaan, mutta sen edustajat antoivat haastatteluja lehdistölle ennen kuin tuomio oli vahvistettu. Tästä syystä tuomio kumottiin ylemmässä oikeusasteessa ja lääkärit vapautettiin. Toimittaja-kirjailija Hanna Olsson johti feminististä kampanjaa, jonka tavoitteena oli oikeuden saaminen Catrine da Costalle. Olsson oli aiemmin itse haastatellut da Costaa ja muita prostituoituja. Lehdistö kampanjoi samalla voimakkaasti. Tämän myötävaikutuksesta uusi oikeudenkäynti määrättiin järjestettäväksi. Feministit olivat pitäneet da Costan murhan alkuperäistä oikeuskäsittelyä esimerkkinä vaikutusvaltaisten miesten kyvystä väistää vastuu heikommassa asemassa olleiden naisten kaltoinkohtelusta.
Toisen oikeudenkäynnin päätteeksi Härm ja Allgén vapautettiin lopullisesti murhasyytteistä. Tuomari kuitenkin katsoi toteennäytetyksi sen, että miehet olivat paloitelleet da Costan. Ruumiin häpäisyä koskenut syyteoikeus oli vanhentunut, joten rangaistusta ei annettu. Muun muassa psykologi Lennart Sjöberg kyseenalaisti pienen lapsen käyttämisen todistajana. Tapauksen tiimoilta heräsi keskustelu valemuistoista. Leif G. W. Persson oli mukana da Costan murhan alkuperäisessä tutkinnassa ja kertoi aineistoon perehdyttyään pitävänsä molempia lääkäreitä syyttöminä murhaan.
Härm ja Allgén jatkoivat pitkään suurten korvausten hakemista Ruotsin valtiolta, mutta vaatimukset eivät menestyneet. Härm ja Allgén menettivät lääkärin oikeutensa vuonna 1991 eikä kumpikaan ollut saanut töitä pidätyksen jälkeen. Härm oli suurimmilta osin menettänyt kuulonsa yritettyään itsemurhaa vuonna 1985.
Muita teorioita.
Julkisessa keskustelussa mahdolliseksi tekijäksi on väitetty puolalaistaustaista teurastaja Stanislaw Gonerkaa, joka oli tuttu Tukholman prostituoitujen piirissä. Gonerka oli saanut tuomion nuoren naisen murhasta, jonka hän oli tehnyt vuonna 1974 kuristamalla uhrinsa. Ruumis oli paloiteltu ja jäänteet löytyneet roskapusseista, mutta pää oli jäänyt kateisiin samoin kuin da Costan tapauksessa myöhemmin. Gonerka oli kirjattu hieman ennen da Costan murhaa ulos psykiatrisesta laitoksesta. Poliisilähteiden mukaan da Costan merkinnöissä oli Gonerkan nimi, mutta poliisi päätyi kuitenkin pitämään Gonerkan syyllisyyttä epäuskottavana. Gonerka kuoli vuonna 1987.