Karl August Varnhagen von Ense

Karl August Ludwig Philipp Varnhagen von Ense (21. helmikuuta 1785 Düsseldorf, Pfalz-Neuburg, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta – 10. lokakuuta 1858 Berliini, Preussin kuningaskunta) oli saksalainen aatelinen, sotilas, kirjailija, elämäkerturi ja diplomaatti. Hän oli koulutukseltaan lääketieteen tohtori.
Hän tuli mukaan puolisonsa Rahel Varnhagen von Ensen jo ennen heidän avioliittoaan pitämän kirjallisen salongin toimintaan, joka oli Berliinin älyllisen keskustelun keskus.
Suku ja koulutus.
Karl Augustin vanhemmat olivat lääkäri, Pfaltzin lääkintäneuvos Johann Andreas Jacob Varnhagen (1756–1799) ja Anna Maria o.s. Kuntz (1755–1826). Hänellä oli yksi sisar, runoilija ja kirjailija Rosa Maria (1783–1840), joka avioitui lääkäri ja runoilija David Assingin kanssa. 
Vuonna 1790 perhe muutti vallankumoukselliseen Strasbourgiin, mutta Karl ja hänen isänsä, jolta oli evätty hänen toivomansa Strasbourgin yliopiston professuuri, matkustivat keväällä 1792 ensin Aacheniin ja Kölniin, sitten Düsseldorfiin. Poika kasvoi jonkin aikaa erossa äidistään ja sisarestaan. Lapsena hän joutui tekemisiin Ranskan vallankumouksen kanssa oleskellessaan Reinin varrella, Strasbourgissa, Brysselissä ja Hampurissa. Hänen isänsä oli kiinnostunut politiikasta. 
Karl August sai yksityiskoulutuksen Düsseldorfissa rousseaulaisten periaatteiden mukaisesti ja joutui jo varhain kohtaamaan aikansa yhteiskunnalliset ongelmat isänsä kiinnostuksesta Düsseldorfin julkisiin hygieniatoimenpiteisiin. Tämä perusti köyhien sairaalan Gottschalk van Geldernin kanssa. Vallankumouksellisista sympatioista epäiltynä ja kotikaupungistaan ​​karkotettuna Karlin isä muutti Hampuriin vuonna 1794, missä perhe taas yhdistyi huhtikuussa 1796. 
Kun isä Johann Jacob Varnhagen kuoli lyhyen sairauden jälkeen vuonna 1799, yksi tämän ystävistä, hampurilainen senaattori Nikolaus Anton Kirchhof (1725–1800), mahdollisti 15-vuotiaalle Karl Augustille opiskelun Berliinin lääketieteellis-kirurgisessa Pepinièr akatemiassa vuonna 1800 sekä kantilaisen filosofian opinnot Johann Gottfried Kiesewetterin johdolla. Hän joutui jättämään opinnot kesken vuonna 1803 rahojen loppuessa. Hän opiskeli yhteensä kolme vuotta Berliinin lääketieteellisessä akatemiassa sekä Hallen ja Tübingenin yliopistoissa. 
Kirjallisen ura alku ja opetus-ura.
Yksityisopettajana ja kotiopettajana sekä juutalaisten keskiluokkaisten perheiden opintojenohjaajana hän tapasi jo varhain nuorempia, mutta joskus jo merkittäviä aikalaisiaan, kuten Adelbert von Chamissonin, Justinus Kernerin, Friedrich de la Motte Fouquén, Ludwig Uhlandin ja lukuisia muita romantiikan kirjallisuuden runoilijoita. Vuonna 1803 Varnhagen perusti Wilhelm Neumannin ja Adelbert von Chamisson kanssa "Nordsternbund" (Pohjantähden liitto) -runoilijapiirin, johon kuuluivat Heinrich Julius Klaproth, Julius Eduard Hitzig, Franz Theremin, Ludwig Robert ja David Ferdinand Koreff. 
Hän otti myös sisarensa Rosa Marian mukaan antologioihinsa, Neumannin kanssa hän julkaisi "Erzählungen und Spiele", 1807; Chamisson kanssa hän julkaisi teoksen Chamisso-Varnhagen-von-Ense’scher "Musenalmanach", 1804–1806) sekä Jean Paulin inspiroiman kollektiivisen romaanin, joka oli suunniteltu parodiaksi Goethen ""Wilhelm Meisters Lehrjahre"“ teoksesta ja johon myös Friedrich de la Motte Fouqué ja August Ferdinand Bernhardi osallistuivat ("Die Versuche u. Hindernisse Karls," 1808). Vuosina 1804–1806 Varnhagen kirjoitti "Nordische Miszellen" -lehteen, jota julkaisi Friederich Alexander Bran Hampurissa. 
Juutalaistaustaisten perheiden opettajana Varnhagen tapasi Rahel Robert-Tornowin vuonna 1803 Philippine Cohenin (1776–1833) kautta, josta tuli hänen kihlattunsa vuonna 1808. Pankkiirin vaimo Fanny Hertz (1777–1829), jonka lapsia Varnhagen opetti Hampurissa, mahdollisti hänen opintojensa jatkamisen Hallen yliopistossa vuonna 1806 muun muassa Friedrich Schleiermacherin, Henrik Steffensin ja Friedrich August Wolfin johdolla. Yliopiston sulkemisen jälkeen Varnhagen suoritti harjoittelun Autenriethin klinikalla Tübingenissä talvella 1808−1809, jossa hän oli yhteydessä mm. Justinus Kerneriin, Ludwig Uhlandiin ja kustantaja Friedrich Cottaan. Hänelle myönnettiin "Dr. med." eli lääketieteen tohtorin tutkinto Erfurtissa 1809. 
Sotilas-ura.
Hän liittyi vapaaehtoisena kesäkuussa 1809 Itävallan keisarikunnan armeijaan ja hänet ylennettiin välittömästi vänrikiksi Wilhelm von Bentheimin rykmenttiin. Hän haavoittui heinäkuussa Wagramin taistelussa ja kuten myös esimiehensäkin. Lääketieteellisen tietämyksensä ansiosta Varnhagen hoiti tätä niin taitavasti, että hänet nimitettiin hänen henkilökohtaiseksi adjutantikseen ja oli mukana tämän matkoilla. 
Kesäkuussa 1810 hän matkusti von Bentheimin mukana Pariisiin. Siellä hän tapasi Klemens von Metternichin, kreivi Gustav Schlabrendorffin, Moses Mendelssohnin tyttären Henriette Mendelssohnin, Alexander von Humboldtin ja Itävallan suurlähetystön attasea Friedrich Karl von Tettenbornin. Vuodesta 1810 eteenpäin Varnhagenin asemapaikkana oli Praha, jossa oleskeli tuolloin myös paroni Karl vom Stein, jonka kanssa Varnhagen piti yllä läheisiä yhteyksiä sekä tapasi diplomaatti Justus von Grunerin. Joulukuuhun 1811 asti Ernst von Pfuel oli myös sijoitettuna Prahaan kapteenina Itävallan armeijan palveluksessa. Von Pfuel työskenteli yhdessä vom Steinin kanssa organisoidakseen vastarintaa Ranskan herruutta vastaan. Hän oli myös ottanut käyttöön uimaopetuksen sotilaille Prahassa vuonna 1811. Jotta vielä useammat sotilaat voisivat saada uimakoulutusta, hän suunnitteli yhdessä Varnhagenin kanssa uima-altaan, joka oli tuolloin ainutlaatuinen ja rakennettiin vuonna 1812. Vom Stein matkusti Venäjälle toukokuun lopussa 1812 keisari Aleksanteri I:n neuvonantajaksi ja von Pfuel seurasi häntä sinne heinäkuun lopussa.
Varnhagen lähti Prahasta elokuussa 1812 ja piti ensin lomaa Teplitzissä, jossa hän vietti kesän kihlattunsa Rahel Robert-Tornowin kanssa, tapasi Ludvig van Beethovenin ja Clemens Brentanon ja matkusti sitten Berliiniin. Siellä hän anoi ulkoministeri Karl August von Hardenbergiltä ja sai ylennyksen Preussin armeijan upseeriksi. Kun eversti Tettenbornin johtama venäläinen etujoukko, jonka Varnhagen tunsi Pariisin oleskelunsa ajalta, saapui Berliiniin helmikuun lopussa ja uudelleen 5. maaliskuuta 1813, Varnhagen päätti liittyä hänen rykmenttiinsä, varsinkin kun hänen ystävänsä Ernst von Pfuel oli myös siellä majurina ja Tettenbornin adjutanttina. Tammikuussa 1813 Varnhagen erosi Itävallan armeijan vänrikin virasta ja hänestä tuli kasakkakenraali Friedrich Karl von Tettenbornin adjutantti valloitetussa Hampurissa, jota hän seurasi Pohjois-Saksan, Tanskan ja Champagnen halki kaupungin antauduttua ranskalaisille. Mentyään naimisiin syyskuussa 1814 Varnhagen matkusti Wienin kongressiin venäläisenä kapteenina, jossa valtiovarainministeri Hardenberg käytti hyväkseen hänen journalistisia kykyjään ja nimitti hänet lähetystöneuvokseksi vuonna 1815, Preussin asiainhoitajaksi Badenin suurherttuakuntaan vuonna 1816 ja ministeriassistentiksi marraskuussa 1817.
Maaliskuun 22. päivänä 1813 Varnhagen saapui venäläisenä kapteenina Hampuriin, jonka Tettenborn oli joukkoineen miehittänyt viisi päivää aiemmin. Aiemmin Breslaussa, jonne hallitus oli paennut, kansleri Hardenberg oli henkilökohtaisesti vakuuttanut hänelle, että hänet otettaisiin Preussin armeijan palvelukseen sodan jälkeen. Hampurin vapauttamisesta Ranskan vuosien 1811−1814 miehityksestä Tettenborn sai kaupunkilaisilta 5 000 louis d'oria ja miehistöltään 500 louis d'oria, josta Varnhagen luultavasti sai myös suuren osan. Tettenborn perusti Hanseatische Legion joukko-osaston, jonka lääkintäpalvelujen järjestämisestä Varnhagen vastasi. Varnhagenin oli myös tarkoitus yllyttää väestöä kapinaan Ranskan miehitystä vastaan journalismin avulla. Vain päivää Hampurin valtauksen jälkeen tunnettu sanomalehti "Hamburgischer Correspondent," jonka sallittiin ilmestyä miehityksen aikana vain ranskaksi, alkoi jälleen ilmestyä saksaksi. Varnhagen julkaisi siinä lukuisia artikkeleita. Sen jälkeen, kun Tettenbornin miehistöön kuuluva Jakob Daevel perusti "Deutscher Beobachter" -sanomalehden keväällä 1813, Varnhagen käytti sitä julkaisuihinsa. Marsalkka Louis-Nicolas Davoutin johtamat ranskalaiset joukot valtasivat 30. toukokuuta 1813 Hampurin takaisin, ja Tettenborn vetäytyi Boizenburgiin.
Varnhagen käytti kesän 1813 aselepoa hyväkseen kirjoittaakseen teoksen "Geschichte der hamburgischen Begebenheiten während des Frühjahrs 1813". Syyskuussa 1813 julkaistiin ensimmäistä kertaa hänen propagandalehtensä "Zeitung aus dem Feldlager" ('Sanomalehti leiristä'), jossa kerrottiin sotilaallisista voitoista Ranskan miehitysarmeijaa vastaan. Sitä jaettiin ilmaiseksi suurina määrinä. Lokakuun puolivälissä 1813 Varnhagen osallistui Bremenin vapauttamiseen. Hänet pakotettiin sulkemaan postitoimisto ja muuttamaan se rahaksi. Hän sai pitää 200 louis d'orin tuoton. Yhdessä 200 louis d'orin kanssa, joka oli hänen osuutensa koko saaliista, tämä riitti kahden vuoden mukavaan elämään.
Lokakuun lopussa 1813 Ruotsin kruununprinssi Kaarle Juhana, entinen Ranskan marsalkka Jean-Baptiste Bernadotte, päätti edetä Pohjois-Armeijan mukana Hampuriin ja Holsteiniin saadakseen Norjan takaisin Tanskalta. Joulukuussa 1813 Varnhagen eteni Tettenbornin rykmentin mukana Eiderjoelle asti lähellä Friedrichstadtia, mutta ei osallistunut suurempiin taisteluihin. Hänellä oli jopa tilaisuus tavata Bernadotte henkilökohtaisesti. Vaikka Kielin rauha solmittiin 14. tammikuuta 1814, ajanjaksosta jäi huono muisto väestön keskuuteen 'kasakkojen talvena'.
Heti rauhansopimuksen jälkeen Tettenbornin rykmentti marssi kohti Reiniä ja Kölnin ja Trierin kautta Champagneen liittyäkseen taisteluun Napoleonin joukkoja vastaan. Sen osallistuminen Saint-Dizierin taisteluun 26. maaliskuuta 1814 oli merkittävä. Vaikka Tettenbornin joukot kärsivät tappion, Napoleonin joukot viivästyivät ratkaisevasti, joten hänen armeijansa saapui Pariisiin vasta kolme päivää myöhemmin kuin liittoutuman armeija. Varnhagen pysyi Pariisissa huhtikuusta kesäkuun puoliväliin, minkä jälkeen hän meni Teplitziin toipumaan. Siellä hän kirjoitti kirjan ""Geschichte der Kriegszüge des Generals von Tettenborn 1813–14" ", joka julkaistiin vuonna 1815.
Sotaretkellä Pohjois-Saksassa ja Ranskassa vuosina 1813–1814 hän oli Venäjän armeijan kapteeni ja kenraali Friedrich Karl von Tettenbornin adjutantti. Hän julkaisi kirjoituksia aikalaistapahtumista. Hänen kokemuksiaan Hampurissa ja Pariisissa adjutanttina on kuvattu teoksessa "Geschichte der Hamburger Ereignisse" (1813; ”Hampurin tapahtumien historia”), ja hänen kokemuksiaan Napoleonin sodissa kuvataan teoksessa "Geschichte der Kriegszüge des Generals von Tettenborn" (1815; ”Kenraali von Tettenbornin sotaretkien historia”).
Diplomaatti-ura.
Pian hän siirtyi diplomaattiuralle Preussiin vuonna 1812. Palveluksistaan ​​Venäjän keisarikunnan kapteenina vapautussodissa Preussin kuningas Fredrik Vilhelm III myönsi hänelle "Pour le Mérite" kunniamerkin 28. joulukuuta 1814. Hän oli ulkoministeri Karl August von Hardenbergin mukana Wienin kongressissa vuonna 1814–1815 ja Pariisissa. 
Vuonna 1815 hänet nimitettiin Preussin suurlähettilääksi Karlsruheen, mutta vuonna 1819 hänet kutsuttiin takaisin "demokraattisista taipumuksista" epäiltynä ja sen jälkeen hän asui Berliinissä salaneuvoksen tittelillä ja hoiti aika ajoin joitakin diplomaattitehtäviä. Vuonna 1813 Karl Varnhagen von Ensestä tuli vapaamuurareiden jäsen, hänen emoloosinsa oli Hampurissa sijaitseva "Zur goldenen Kugel" loosi.
Avioliitto.
Hän avioitui 27. syyskuuta 1814 häntä 14 vuotta vanhemman, varakkaan berliiniläisen pankkiirin ja jalokivikauppiaan 43-vuotiaan tyttären Rahel Levin Robert-Tornowin kanssa, tämä kääntyi prostestanttiseen uskoon kaksi päivää ennen vihkimistä ja otti uusiksi etunimikseen Antonie Friederike.
Rahel Levinin jo ennen vuotta 1806 aloittama kirjallinen salonki Berliinissä oli kuuluisa aikansa kirjailijoiden, älymystön ja diplomaattien kokoontumispaikkana. He olivat tavanneet Berliinissä ensimmäisen kerran vuonna 1803 ja kihlautuneet jo vuonna 1808. Kesän 1812 he viettävät yhdessä Treblitzissä. 
Vaikka Rahel Varnhagen ei koskaan kirjoittanut mitään julkaistavaksi, hän oli huomattavan älyllinen nainen ja vaikutti voimakkaasti moniin lahjakkaisiin miehiin. Hänen aviomiehensä, joka oli kiintynyt hartaasti vaimoonsa, piti hänen myötätuntoaan ja kannustustaan ​​yhtenä tärkeimmistä kirjailijainspiraationsa lähteistä. Rahelin kuoleman jälkeen hän julkaisi valikoiman tämän papereita, ja myöhemmin suuri osa hänen kirjeenvaihdostaan ​​painettiin ja julkaistiin. Karl August Varnhagen von Ense ei koskaan täysin toipunut puolisonsa kuoleman aiheuttamasta järkytyksestä. 
Vuonna 1826 heräsi epäilyksiä siitä, oliko Karl Varnhagenilla oikeus 15 vuotta käyttämäänsä aatelisarvoon von Ense. Skandaalin välttämiseksi hänet aateloitiin enemmittä puheitta takautuvasti 18. joulukuuta 1826.
Kirjallinen ura.
Varnhagen von Ense kommentoi myöhemmin poliittisia oloja, joita hän tarkkaili lähietäisyydeltä, vaikka ei voinut osallistua niihin aktiivisesti. Varnhagen von Ensen julkaisuista merkittäväksi nousee hänen Adelbert von Chamisson kanssa vuosina 1804–1806 julkaisemansa runoutta käsittelevä vuosikirja "Musenalmanach" sekä monet elämäkerralliset teokset, joissa hän saattoi hyödyntää laajaa tuttavapiiriään. Hän kävi kirjeenvaihtoa aikansa saksalaisten merkkihenkilöiden kanssa. 
Vetäydyttyään diplomaattisesta palveluksesta Varnhagen kiinnostui enemmän kirjallisuudesta, vaikka hänet toisinaan kutsuttiinkin takaisin tärkeisiin poliittisiin tehtäviin. Varnhagenin elämäkertoihin kuuluvat kenraali Friedrich Wilhelm von Seydlitzin (1834), Preussin kuningatar Sofia Charlotten (1837) ja kenraali Friedrich Wilhelm Bülow von Dennewitzin (1853) elämäkerrat. Hänen lukuisat elämäkerransa ovat sujuvasti kirjoitettuja ja hyvin jäsenneltyjä, mutta ne perustuvat vahvasti anekdootteihin. Myös hänen kirjeenvaihtoaan maantieteilijä ja tutkimusmatkailija Alexander von Humboldtin kanssa on koottu kokoelmaksi.
Puoliso Rahelin kuoleman jälkeen vuonna 1833 leskeytynyt Karl Varnhagen julkaisi valikoidun kirje- ja päiväkirjaotteiden kokoelman "Rahel: ein Buch des Andenkens für ihre Freunde" (1 osa 1833, 3 osaa 1834) ja keräsi Rahelin jäämistön 6 000 kirjettä sekä muita kirjeitä ja nimikirjoituksia / visiittikortteja 9 000 ihmiseltä ja 9 000 ihmiselle. Yhdessä muiden omien tai lahjoitusten, vaihdon tai ostojen kautta saatujen nimikirjoitusten kanssa hän loi Varnhagen-kokoelman. 
Perintö.
Sisarentyttärestä Ludmilla Assingista (1821–1880), joka vuosina 1842–1860 asui Varnhagen von Ensen luona Berliinissä, tuli hänen ainoa perillisensä, ja hän julkaisi Varnhagen von Ensen päiväkirjat ja lukuisia muita tämän kokoelmista tehtyjä kirjoja. Testamentissaan hän testamenttasi käsikirjoitukset, kirjat ja kuvat Berliinin kuninkaalliselle kirjastolle, joka lisäsi ne kokoelmiinsa keväällä 1881. Toisen maailmansodan aikana kirjasto siirrettiin Sleesiaan, minkä vuoksi käsikirjoitukset ovat nykyään Biblioteka Jagiellońskassa, joka on Jagellon yliopiston kirjasto Krakovassa, kirjat ja kuvat ovat Berliinin valtionkirjastossa.
Karl August Varnhagen von Ense kuoli äkillisesti Berliinissä 10. lokakuuta 1858.
Varnhagen von Ense -pariskunnan yhteinen hauta sijaitsee Dreifaltigkeitsfriedhof I:ssä Berliinin Kreuzbergissa. Vaikka Rahel Varnhagen kuoli 25 vuotta ennen aviomiestään, hänet haudattiin samaan hautapaikkaan vasta yhdeksän vuotta tämän jälkeen. Hänen arkkuaan oli säilytetty hallissa hautausmaan alueella Hallesches Torin edessä Rahelin toiveesta maan päällä, koska hän pelkäsi tulevansa elävältä haudatuksi. Marmorilaatta, jossa on Rahel Varnhagenin sitaatti, on kiinnitetty pystyasentoon.
Kirjeenvaihtoa julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen. Päiväkirjoja "Tagebücher "julkaisi hänen sisarentyttärensä, kirjalija Ludmilla Assing, joka joutui asiasta syytteeseen. Setänsä kuoltua vuonna 1858 Assing peri hänen asiakirjakokoelmansa. Hän valmisteli Alexander von Humboldtin skandaalimaiset, tasavaltaa kannattavat kirjeet julkaistavaksi vuonna 1869 ja Varnhagenin päiväkirjat, jotka ilmestyivät painettuna 14 niteenä vuosina 1862–1870. Tämä toi hänelle maailmanlaajuista mainetta, mutta myös konfliktiin viranomaisten kanssa. Otto von Bismarck määräsi vuoden 1848 päiväkirjat takavarikoitavaksi ja kielsi niiden kustantajaa Brockhausia levittämästä niitä. Julkaiseminen aiheutti huomattavaa närkästystä ja johti Assingin kahden vuoden ja kahdeksan kuukauden vankeusrangaistukseen vuonna 1862. Assing pakeni Firenzeen, jossa jatkoi toimintaansa kirjailijana ja toimittajana.