Manduria (antiikin kaupunki)

Manduria (lat.; , ) oli antiikin aikainen kaupunki Calabriassa Italiassa. Se sijaitsi lähellä nykyistä Mandurian kaupunkia.
Maantiede.
Mandurian kaupunki sijaitsi Calabriassa sallentinien alueella noin 35 kilometriä itäkaakkoon Taraksesta eli roomalaisittain Tarentumista. "Tabula Peutingeriana" sijoittaa sen 20 roomalaisen mailin eli noin 30 kilometrin päähän Tarentumista, mikä on todellisuutta pienempi etäisyys, sillä todellinen välimatka vastaa noin 24 mailia. Kaupungin arkeologinen alue sijaitsee nykyisen Mandurian kaupungin pohjoisosissa.
Plinius vanhempi mainitsee Manduriassa olevan kaivon tai lähteen, joka oli aina täynnä reunaan saakka eikä sen veden määrää voinut lisätä eikä vähentää. Se, että Plinius käyttää vettä sisältävästä altaasta sanaa "lacus", on joskus tulkittu väärin niin, että Mandurian lähistöllä olisi ollut järvi, mutta tälle ei ole todellisuuspohjaa.
Historia.
Manduria esiintyy historiassa vain muutamia kertoja. Ensimmäisen kerran se mainitaan paikkana, jossa Spartan kuningas Arkhidamos III, Agesilaos II:n poika, sai surmansa. Taraslaiset olivat kutsuneet hänet Italiaan auttamaan heitä naapureitaan messapeja ja lukaaneja vastaan. Hänet kuitenkin kukistettiin ja surmattiin Mandurian muurien edustalla taistelussa, joka käytiin elokuussa 338 eaa. samana päivänä kuin kuuluisampi Khaironeian taistelu.
Tuohon aikaan Manduria näyttää olleen messapialainen tai ehkä pikemminkin sallentinien kaupunki, ja ilmeisesti melko merkittävä paikka. Tästä huolimatta ainoa muu maininta siitä historiassa liittyy toiseen puunilaissotaan, jolloin Manduria liittyi karthagolaisten puolelle. Fabius Maximus kuitenkin valtasi sen rynnäköllä juuri ennen kuin valloitti takaisin Taraksen eli Tarentumin vuonna 209 eaa.
Tämän tapahtuman seurauksista ei ole säilynyt tietoa, mutta on ilmeistä, että Manduriaa rangaistiin ankarasti, ja se joko tuhottiin tai ainakin alennettiin kurjaan tilaan, koska siitä ei löydy mainintaa roomalaisaikaisena "municipiumina", ja Plinius jättää sen nimen pois luetellessaan tämän Italian osan kaupunkeja, vaikka mainitseekin sen toisaalla satunnaisesti ”kaupunkina Salentinossa” käyttäen termiä "oppidum". Mandurian nimi esiintyy jälleen "Tabula Peutingerianassa". Kaupungin asukkaasta käytettiin kreikaksi etnonyymiä "Mandyrinos" (").
Kaupunki tuhoutui saraseenien hyökkäyksessä. Harvat jäljelle jääneet asukkaat asettuivat uuteen paikkaan nimeltä Casalnuovo (Casal Nuovo), joka pysyi paikan nimenä lähes 1700-luvun lopulle saakka, jolloin siitä oli kasvanut huomattava kaupunki ja se otti kuninkaallisella luvalla takaisin antiikin aikaisen nimen. Näin tämä nykyinen Mandurian kaupunki ei sijaitse aivan samalla paikalla kuin antiikin aikainen kaupunki.
Rakennukset ja löydökset.
Kaupunki oli ympäröity muureilla, joita on useasta eri vaiheesta. Ensimmäinen muurikehä ajoitetaan 500-luvun eaa. alkuun. Sen pituus oli noin kaksi kilometriä, ja se oli rakennettu suurista, epäsäännöllisistä kivistä. Muurin edessä oli vallihauta, joka oli täytetty jo antiikin aikana. Toinen muurikehä ajoitetaan 400-luvulle eaa. ja liittynee sotaan Tarasta vastaan. Se oli rakennettu ensimmäisen ulkopuolelle ja sijoitettu osittain sen vallihaudan päälle laajentamaan ja lujittamaan muuria. Se oli tehty säännöllisistä kivistä. Viimeinen ja vahvin muurikehä ajoitetaan 200-luvulle eaa., mahdollisesti toisen puunilaissodan aikaan. Sen ympärysmitta oli yli viisi kilometriä ja paksuus 5,5 metriä. Muuri oli sisältä ja ulkoa vuorattu suurilla kivillä murskekiviytimen ympärille ja sen etupuolella oli suuri vallihauta.
Kaupungista on löydetty myös muun muassa messapialaisia piirtokirjoituksia. Vanhimmat elämän merkit paikalla ovat peräisin nekropolista. Hautalöytöjä on tullut esiin useasta paikasta: kaupungin muurien sisäpuolelta, viimeisen vaiheen muurien alta, muurien ulkopuolelta porttien läheisyydestä sekä porteista ulos johtaneiden katujen varsilta. Osa haudoista oli hakattu kallioon.
Varhaisimmat hautalöydöt ovat korinttilaista keramiikkaa 600-luvun eaa. alusta, yhdessä paikallisen messapialaisen varhaisgeometrisen keramiikan kanssa. Rikkaimmat haudat ajoittuvat 300-400-luvuille eaa. Tuon ajan löytöihin kuuluu messapialaista keramiikkaa, Gnathia-tyylin keramiikkaa, mustalasitettua keramiikkaa sekä joitakin pronssiesineitä. Paikalta tehtyjä esinelöytöjä on Taranton kansallisessa arkeologisessa museossa.
Pliniuksen mainitseman kaivon tai lähteen paikka tunnetaan nykyisin Pliniuksen lähteenä. Se sijaitsee suuressa luonnonluolassa, jota on muokattu keinotekoisesti ja joka on varustettu 40 askelman portaikolla.