tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Aukusti Korhonen

Aukusti Korhonen (vuoteen 1872 Nils August Öqvist, 12. huhtikuuta 1851 Kuopio – 12. huhtikuuta 1874 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja kirjailija. Hän oli Kansallisteatterin edeltäjän Suomalaisen Teatterin ensimmäisiä näyttelijöitä.
Korhosen vanhemmat olivat Ruotsista muuttanut seppä Johan Petter Öhqvist ja kuopiolainen Johanna Fredrika Broberg. Korhonen lähti 17-vuotiaana Helsinkiin, koska halusi ryhtyä näyttelijäksi. Hankkiakseen elantonsa hän värväytyi soitto-oppilaaksi Suomen Kaartiin ja pääsi pian ruotsin ja suomen kielen taitoisena kirjurin apulaiseksi kaartin kansliaan. Korhonen kirjoitti muun muassa runon "Suomen kaartin sotahymni", jonka kaartin kapellimestari Adolf Leander sävelsi.
1860-luvun lopulla Helsingissä toimi Oskar Toppeliuksen johtama suomenkielinen teatterikoulu, jonne Korhonen pääsi oppilaaksi. Koulu lopetti toimintansa 1869, mutta hän ehti sen kautta pääsemään kosketuksiin Kaarlo ja Emilie Bergbomin sekä useiden suomalaisten kirjailijoiden, muun muassa Fredrik Cygnaeuksen kanssa. Vuonna 1870 Korhonen liittyi oppilaaksi ruotsalaisen August Westermarkin perustamaan Unga Finska Teatern -kiertueteatteriin. Hän oli August Aspegrenin, Aurora Gullsténin, Selma Heermanin ja Edvard Himbergin ohella yksi seurueen viidestä suomea taitaneesta näyttelijästä, jotka myöhemmin muodostivat syksyllä 1872 toimintansa aloittaneen Suomalaisen Teatterin ydinryhmän. 
Korhonen kirjoitti myös kaksinäytöksisen komedian "Kosijat" saksalaisen aiheen perusteella. Myöhemmin Sakari Ruotsalo teki siitä uuden mukaelman nimellä "Kuka nyt vävyksi?"
Vesa Kanniainen

Vesa Lennart Kanniainen (s. 13. maaliskuuta 1948 Rovaniemi) on Helsingin yliopiston kansantaloustieteen emeritusprofessori. Kanniainen on julkaissut 60 referoitua tieteellisissä aikakauslehdissä julkaistua artikkelia makrotalousteoriasta, yrittäjyydestä, verotuksesta, yritysten yhteiskuntavastuusta, kansallisesta turvallisuudesta ja muista teemoista. Hän on ollut tuottamassa ja toimittamassa seitsemän oikeustaloustieteen kirjaa yhdessä professori Kalle Määtän kanssa.
Opinnot.
Kanniainen kirjoitti ylioppilaaksi Rovaniemen yhteislyseossa vuonna 1967 ja siirtyi vuotta myöhemmin opiskelemaan Helsingin yliopistoon, josta valmistui vuonna 1971 luonnontieteiden kandidaatiksi, valtiotieteiden kandidaatiksi ja valtiotieteiden maisteriksi. Valtiotieteiden lisensiaatiksi hän valmistui vuonna 1972 ja väitteli valtiotieteiden tohtoriksi vuonna 1976. Hän sittemmin väitteli myös sotatieteiden tohtoriksi Maanpuolustuskorkeakoulussa 2018 ja kauppatieteiden tohtoriksi Itä-Suomen yliopistossa 2019.
Taustaa.
Kanniainen toimi vierailevana tutkijana London School of Economicsissa, Lontoossa, vuosina 1972–1973 työskennellen makro- ja rahatalouden teorian parissa. Vuosina 1977–1979 Kanniainen opetti vierailevana apulaisprofessorina Brownin yliopistossa sekä Washingtonin valtionyliopistossa Pullmanin kaupungissa Washingtonin osavaltiossa. Suurimman osan akateemisesta urastaan hän on työskennellyt Helsingin yliopistossa. Kanniainen on opettanut kursseja myös Uppsalan, Münchenin ja Hampurin yliopistoissa.
Näkemyksiä.
Kanniainen on tunnettu EU:n yhteisen valuutan euron kriitikko. Avoimessa kirjeessään Uuden Suomen blogissa silloiselle pääministerille Jyrki Kataiselle hän esitti vertailukohdaksi Ruotsin valuutan kruunun, joka on ollut Kanniaisen mukaan siunaus Ruotsille, ja toivoi perusteellisia hyöty-kustannustutkimuksia eurosta. Vauhdittaakseen eurokeskustelua Suomessa Kanniainen perusti vuonna 2013 EuroThinkTank-tutkijaryhmän. Professori Heikki Patomäen kirjoituksia Kanniainen on arvostellut voimakkaasti kritisoiden muun muassa Patomäen kirjaa "Eurokriisin anatomia"..
Nestor Tallgren

Nestor Tallgren (13. syyskuuta 1824 Liljendal – 24. elokuuta 1875 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti ja kirjailija.
Tallgrenin vanhemmat olivat Leppävirran kirkkoherra Lars Tallgren ja Brita Helena Schoultz. Hän kävi Porvoon lukiota ja pääsi ylioppilaaksi 1841. Tallgren valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1850. Hän toimi Uudenmaan läänin lääninkonduktöörinä vuodesta 1855 ja yleisten rakennusten ylihallituksen yliarkkitehtina 1869–1874.
Emil von Qvanten ja Nestor Tallgren julkaisivat 1840-luvulla runollisen kalenterin nimeltä "Lärkan".
Georg Schumann

Georg Alfred Schumann (25. lokakuuta 1866 Köningstein, Saksi – 23. toukokuuta 1952 Berliini, Saksa) oli saksalainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän oppi viulunsoittoa isältään ja urkujensoittoa isoisältään niin paljon, että pystyi soittamaan Köningsteinin orkesterissa 9-vuotiaana ja toimimaan kaupungin urkurina 12-vuotiaana. Vuosina 1882–1888 hän opiskeli Leipzigin konservatoriossa pianonsoittoa ja sävellystä opettajinaan Carl Reinecke, Salomon Jadassohn ja Zwintscher. Danzigin lauluyhdistyksen (Danzig Gesangverein) johtajana Schumann työskenteli 1890–1896 ja Bremenin filharmonisen seuran johtajana 1896–1899. Berliinin lauluakatemian (Berlin Singakademie) johtajana hän aloitti 1900 ja toimi virassaan seuraavat 50 vuotta. Vuonna 1907 hänet nimitettiin Preussin taideakatemiaan ja hän toimi sen varaesimiehenä vuodesta 1918 ja esimiehenä vuodesta 1934. Georg Schumannin suosituin sävellys on oratorio "Ruth," joka joutui natsien antisemitismipolitiikan uhriksi eikä sitä esitetty Kolmannen valtakunnan aikana.
Sävellyksiä.
Uruille.
Lisäksi lauluja ja pianokappaleita.
Līvu Akvaparks

Līvu Akvaparks eli "Liivin vesipuisto" on suuri, monikäyttöinen vesipuisto Latvian Itämeren rannikolla sijaitsevassa kylpyläkaupunki Jūrmalassa. Itä-Euroopan suurimpiin kuuluva vesipuisto toimii ympäri vuoden.
Wilhelm Carlsson

Wilhelm Carlsson (13. elokuuta 1834 Huittinen – 12. marraskuuta 1875 Nastola) oli suomalainen kirkkoherra, paikallishistorian tutkija ja uskonnollinen kirjailija.
Carlssonin vanhemmat olivat itsellinen Kaarle Kaarlenpoika (Sillanmäki) ja Leena Heikintytär. Hän pääsi ylioppilaaksi Turun lukiosta 1856 ja suoritti Helsingin yliopistossa teologian erotutkinnon 1857. Carlsson vihittiin papiksi 1858. Hän toimi Pirkkalassa kirkkoherran apulaisena ja vt. kirkkoherrana 1858–1865, kappalaisena Jämijärvellä 1865–1875 ja Nastolan kirkkoherrana 1875. Hänen kirjallinen tuotantonsa koostuu pääasiassa uskonnollisista teoksista mutta hän kirjoitti myös pari pitäjänkuvausta. Carlsson suomensi myös ulkomaista uskonnollista kirjallisuutta. Kaikkiaan Carlsson kirjoitti itse tai suomensi yhteensä noin 50 teosta.
Carlsson perusti kansakouluja ja kirjastoja.
Wilhelm Carlsson oli naimisissa vuodesta 1863 Julia Matilda Fredrika Sofia Aulénin kanssa.
Icomos

International Council on Monuments and Sites (Icomos) on kansainvälinen asiantuntijajärjestö, jonka toimintaan kuuluu kulttuuriperintöön kuuluvien kohteiden konservointi ja suojelu. Se perustettiin vuonna 1965 Venetsian julistuksen seurauksena ja antaa asiantuntija-apua Unescon maailmanperintöluetteloon.
Icomosiin kuuluu noin 9 500 jäsentä, ja sen jäseniin kuuluu arkkitehteja, historioitsijoita, arkeologeja, taidehistorioitsijoita, maantieteilijöitä, antropologeja, insinöörejä ja kaupunkisuunnittelijoita. Icomosilla on kansalliset osastonsa yli 110 maassa. Kansalliset osastot luovat omat toimintaperiaatteensa Icomosin tavoitteiden ja säännösten mukaan. 
Icomosin Suomen osasto, ICOMOS Suomi, perustettiin vuonna 1967 opetusministeriön aloitteesta. Perustajajäseninä oli Maija Kairamo, Pekka Kärki ja Antero Sinisalo. Aluksi toiminta oli Rakennustaiteen Seuran yhteydessä. Toiminta on jatkunut itsenäisenä yhdistyksenä 1988 lähtien.
Icomosin päättävä elin on kolmen vuoden välein kokoontuva yleiskokous, johon voi osallistua järjestön kaikki jäsenet. Se valitsee 12 jäsenisen toimeenpanevan komitean, jonka apuna toimii kerran vuodessa kokoontuva kansallisten osastojen ja tieteellisten komiteoiden puheenjohtajien muodostama neuvoa-antava komitea. Icomosin toiminta- ja dokumentointikeskus on Pariisissa. Keskuksessa on saatavilla kaikki maailmanperintöluetteloon liittyvät asiakirjat, ja siellä on myös suuri kirjasto.
Kansainväliset tieteelliset komiteat auttavat yleiskokousta kehittämään tavoitteet rakennussuojelulle, restauroinnille ja 
kulttuurimuistomerkkien hoidolle. Icomosin alaisuudessa on 31 kansainvälistä tieteellistä komiteaa. Lisäksi Icomosilla on eri teemoihin erikoistuneita työryhmiä. Icomos auttaa Unescon maailmanperintökomiteaa päättämään uusista kohteista maailmanperintöluetteloon.
Icomos järjestää myös tieteellisiä kokouksia ja julkaisee lehtiä, joiden tarkoituksena on löytää rakennussuojelun ongelmia, mahdollisuuksia ja tavoitteita sekä koota alan tutkimustuloksia. Icomosin julkaisuja ovat "Icomos News" -jäsentiedote, ja "Icomos Scientific Journal", joka on tilauspohjainen tieteellinen aikakauslehti.
Trietyleeniglykoli

Trietyleeniglykoli (C6H14O4) on eetteriryhmiä sisältävä dioli eli alkoholi, jossa on kaksi hydroksyyliryhmää. Trietyleeniglykolia käytetään muun muassa kuivausaineena ja lisäaineena muoveissa. Yhdisteen muita nimiä ovat triglykoli, 2,2'-(1,2-etaanidiyylibis(oksi))-bisetanoli ja 2,2'-etyleenidioksibis(etanoli).
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa trietyleeniglykoli on väritöntä ja vettä sitovaa eli hygroskooppista nestettä, joka liukenee hyvin veteen. Hygroskooppinen ominaisuus johtuu trietyleeniglykolin kyvystä muodostaa hyvin vahvoja vetysidoksia vesimolekyylien kanssa.
3CH2CH2O + H2O → HOCH2CH2OCH2CH2OCH2CH2O
Valmistus.
Trietyleeniglykolia ja dietyleeniglykolia muodostuu glykolin valmistuksen sivutuotteina. Prosessissa etyleenioksidi ja vesi reagoivat muodostaen näitä alkoholeja. Glykoli, dietyleeniglykoli ja trietyleeniglykoli erotetaan toisistaan tislaamalla vakuumissa.
Käyttö.
Trietyleeniglykolin ominaisuudet muistuttavat dietyleeniglykolin ominaisuuksia ja se on korvannut dietyyliglykolin käyttöä tietyissä sovelluksissa, joissa sen heikompi haihtuvuus on etu. Yksi tärkeimmistä yhdisteen käyttökohteista on maakaasun kuivaaminen. Lisäksi trietyleeniglykolia käytetään desinfiointiaineena, aromaattisten yhdisteiden erottamiseen parafiiniöljyistä, lisäämään muovien taipuisuutta, lisäaineena autojen jarrunesteissä ja teattereissa käytettävissä savukoneissa.
Nikolai Kari

Nikolai Kari (sukunimi aik. "Christersson"; 14. helmikuuta 1852 Pietari – 26. syyskuuta 1876 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja kääntäjä.
Nikolai Karin isä oli Elimäeltä Pietariin muuttanut suutarimestari Christian Christersson. Kari aloitti koulunkäynnin vuonna 1860 Pietarin suomalaisessa alkeiskoulussa ja jatkoi vuonna 1864 Jyväskylän lukioon päästen ylioppilaaksi 1870. Hän lähti sitten opiskelemaan Helsingin yliopistoon.
Kari julkaisi ensimmäisen "Saima"-nimisen novellinsa 1869 "Aallotar"-kalenterissa. Helsinkiin muutettuaan hän julkaisi muutamia runoja "Hämäläisten albumissa" sekä kirjoitti myös Suomen Kuvalehteen. Hän suomensi myös G. von Moserin huvinäytelmän "Yhdistysjuhla" ("Das Stiftungsfest"). 
Karin oli tarkoitus lähteä talvella 1877 kansatieteelliselle tutkimusmatkalle Pohjois-Siperiaan yhdessä professori August Ahlqvistin kanssa mutta hän sairastui ja kuoli 24-vuotiaana syksyllä 1876.
S/S Salama (höyrykuunari)

Höyrykuunari S/S Salama oli apupurjein varustettu potkurihöyrylaiva joka valmistui 1874 Viipurin konepajalta Savonlinnan Höyrylaiva Osakeyhtiön käyttöön. "Salama" kuljetti matkustajia ja rahtia reitillä Joensuu–Savonlinna–Lappeenranta–Viipuri–Pietari, ja 1870-luvulla se teki myös matkoja Lyypekkiin saakka. Laivassa oli aluksi tilat vain 12 matkustajalle, mutta vuonna 1883 tehtyjen muutosten jälkeen matkustajia voitiin ottaa 60. Matkustajien käytössä oli salonki ja ravintola.
Syyskuussa 1898 matkustajalaiva "Ilmari" törmäsi "Salaman" oikeaan kylkeen Puumalassa Parkonsaaren luona "Salaman" ollessa matkalla Lappeenrannasta Savonlinnaan. Törmäyksen seurauksena "Salama" upposi. Oikeudenkäynnissä "Ilmarin" omistajavarustamo todettiin syylliseksi onnettomuuteen, ja se joutui luovuttamaan "Ilmarin" Savonlinnan Höyrylaiva Osakeyhtiölle.
"Salama" upposi niin syvälle, että se oli turvassa jäiden ruhjonnalta, mutta toisaalta hylkyä ei saatu nostettua useista yrityksistä huolimatta sen aikaisella nostotekniikalla. Lastin pääosa, erityisesti hyvin arvokkaat alkoholitynnyrit, saatiin kyllä pelastettua. "Salama" nostettiin vasta vuonna 1971 Enso-Gutzeit Oy:n Savonlinnan telakan uudella nostokalustolla, ja vuonna 1972 se luovutettiin Merimuseoyhdistykselle kunnostettavaksi. 
"Salama" on nykyisin esillä Savonlinnan museossa Riihisaaren laiturissa. Alus on entisöity mahdollisimman tarkasti. Aluksen ruuman oikeassa kyljessä on umpeen levytettynä "Ilmarin" törmäyksen tekemä reikä vääntyneine levyineen. 
S/S "Salaman" pituus on 31,42 metriä, leveys 6,7 metriä ja syväys 2,44 metriä. Höyrykoneen teho oli 39 hevosvoimaa. S/S "Salaman" suurin nopeus oli 7,5 solmua.
Samppalinnan palloiluhalli

Samppalinnan palloiluhalli on vuosina 1970–1972 rakennettu urheiluhalli, joka sijaitsee Turussa. Hallin lattiamateriaali oli ennen vuonna 2003 tapahtunutta remontointia parkettia, mutta remontin yhteydessä se muovitettiin.
"Samppikseksi" kutsuttu palloiluhalli sijaitsee Samppalinnan koulun takana osoitteessa Itäinen Pitkäkatu 45.
Samppalinnan palloiluhallissa pelasi koripalloa 1970–1980-luvuilla Turun NMKY, lukuun ottamatta loppuotteluja, jotka pidettiin Samppalinnan pienen katsomon vuoksi Kupittaan urheiluhallissa tai jäähallissa. TuNMKY:n miesten edustusjoukkue pelasi viimeiset ottelunsa Samppiksessa 1990-luvun loppupuolella. Muita hallia käyttäneitä koripalloseuroja ovat Aura Basket ja Turun Riento.
Hallissa on pelattu myös käsipalloa (Åbo IFK ja HC Dennis), ja futsalia. Sitä käytetään myös voimisteluun.
Huomattava määrä harjoitus- ja kilpailutoimintaa siirtyi Samppalinnan palloiluhallista vuoden 2018 alussa uuteen Kupittaan palloiluhalliin.
Tatjana Pavlovskaja

Tatjana Pavlovskaja () on venäläinen sopraano. Hän syntyi Murmanskissa ja valmistui Pietarin Rimski-Korsakovin valtionkonservatoriosta. Hän esiintyi Mariinski-teatterissa ensimmäistä kertaa vuonna 1995 Tatjanan roolissa "Eugene Oneginissa". Hän on lisäksi esiintynyt muun muassa Metropolitan-oopperassa ja La Scalassa. Hänellä on Venäjän kunniataiteilijan arvonimi.
Kapellimestareihin, joiden kanssa Pavlovskaja on työskennellyt, lukeutuvat Valeri Gergijev, Vladimir Spivakov, Juri Temirkanov, Semjon Bytškov, Mihail Pletnjov, Heinz Fricke, Esa-Pekka Salonen, Ion Marin ja James Conlon.
Karl Fredrik Eneberg

Karl Fredrik Eneberg (19. maaliskuuta 1841 Närpiö – 24. toukokuuta 1876 Mosul, Osmanien valtakunta) oli suomalainen orientalisti ja assyriologi, joka kirjoitti myös runoja ruotsin kielellä.
Enebergin vanhemmat olivat Närpiön kappalainen Isak Reinhold Eneberg ja Fredrika Lovisa von Knorring. Perheessä oli 13 lasta joista Karl Fredrik oli kahdeksas. Hän kävi Turun lukiota ja pääsi ylioppilaaksi 1860. Eneberg valmistui filosofian kandidaatiksi 1868, maisteriksi 1869 sekä lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1873. Hän opiskeli itämaisia kieliä Pietarissa, Leipzigissa ja Kielissä 1870–1871 sekä Pariisissa ja Lontoossa 1874–1876.
Eneberg toimi Helsingin Normaalikoulun kreikan ja ruotsin opettajana 1868–1869 sekä 1871–1874 ja Viipurin lukion kreikan kielen lehtorina 1875–1876. Hän oli Helsingin yliopiston itämaisten kielten dosenttina 1875–1876. 
Vuonna 1876 Eneberg liittyi englantilaisen assyriologi George Smithin retkikuntaan, joka lähti arkeologisiin tutkimuksiin Assyrian alueelle Lähi-itään. Enebergin tarkoituksena oli osallistua kaivauksiin ja tutkia myös nuolenpääkirjoituksia. Hän kuoli kuitenkin hämärissä olosuhteissa Mesopotamian Mosulissa, jonne hän oli saapunut yksin 20. huhtikuuta 1876 Smithin jäätyä Bagdadiin. Mosulin seuduilla raivosi tuolloin rutto ja Eneberg sairastui johtaessaan alueella kaivauksia.
Jörn Donnerin kirjan "Minetten rakkaus" (Otava 2002) rungon muodostaa Enebergin ja Donnerin isoäidin Vilhelmina Sofia Charlotta eli Minette Munckin (1848–1922) kirjeenvaihto. Minette Munck oli Erkylän kartanon omistajan vapaaherra, kenraali, sijaiskansleri Johan Reinhold Munckin (1795–1865) tytär. Hän meni naimisiin 1887 professori Otto Donnerin kanssa, joka oli taloudellisesti tukenut Enebergin tutkimuksia.
Karl Fredrik Enebergin veli Waldemar Eneberg (1840–1904) oli vanhasuomalaisiin kuulunut senaattori, valtiopäivämies ja Suomen Pankin johtokunnan jäsen.
Nižni Odes

Nižni Odes (, ) on kaupunkimainen taajama Komin tasavallan Sosnogorskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Nižni Odes -joen yläjuoksulla noin 50 kilometriä Sosnogorskista itään. Taajaman kautta kulkee Uhtan ja Vuktylin välinen maantie. Asukkaita on 11 100 henkeä (vuonna 2009).
Taajama on perustettu vuonna 1964 öljyesiintymän yhteyteen. Nykyään siellä toimii Lukoilin öljyn- ja kaasuntuotantoyhtiö. Palveluihin kuuluu kaksi keskikoulua, musiikki- ja taidekoulut, lasten luomistyön keskus, kulttuuritalo ja poliklinikka.
Parma (Komi)

Parma (komiksi ja venäjäksi Парма) on kaupunkimainen taajama Komin tasavallan Usinskin kaupunkipiirikunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Usa-joen rannalla 12 kilometriä Usinskista lounaaseen. Asukkaita on 1 300 henkeä (vuonna 2009).
Taajama on perustettu vuonna 1978. Sen nimi perustuu komin sanaan "parma" ’korkealla paikalla kasvava kuusikko, aarniometsä, harjanne’.
Loving vastaan Virginia

Loving vastaan Virginia () oli Yhdysvaltain korkeimman oikeuden vuonna 1967 antama yksimielinen päätös, jonka mukaan Virginian osavaltion rotujen välisen avioliiton kieltävä laki (Racial Integrity Act of 1924) oli perustuslain vastainen. Loving vastaan Virginia kumosi aiemman korkeimman oikeuden ennakkopäätöksen Pace vastaan Alabama vuodelta 1883. Päätöksestä huolimatta useissa osavaltioissa oli voimassa vielä pitkään vastaavia lakeja, vaikkakaan niitä ei tuomion jälkeen enää noudatettu. Alabama kumosi vuonna 2000 rotujen välisen avioliiton kieltävän lain viimeisenä osavaltiona.
Taustaa.
Kantajista Mildred Loving (1939–2008) oli taustaltaan afroamerikkalainen ja Rappahannock-intiaani, kun taas Richard Perry Loving (1933-1975) oli valkoinen. Lovingit olivat avioituneet Washingtonssa kesäkuussa 1958 ja palanneet kotiin Virginiaan. Virginian osavaltiolaki kielsi avioliitot valkoisten ja ei-valkoisten välillä sekä rotujen välisen avioliiton osavaltion ulkopuolella solmineiden virginialaisten palaamisen Virginiaan. Poliisit tunkeutuivat pariskunnan kotiin ja löysivät heidät nukkumasta. Seinälle ripustetusta avioliittotodistuksesta tuli keskeinen todistuskappale.
Teosta oli määrätty vähintään vuoden ja enintään viiden vuoden vankeusrangaistus. Virginian osavaltion tuomioistuin tuomitsi Lovingit vuonna 1959 vuodeksi vankeuteen, mutta tuomion täytäntöönpanoa lykättiin kahdellakymmenelläviidellä vuodella sillä ehdolla, että pari muuttaa Virginiasta. Lovingit muuttivat pääkaupunkiin Washingtoniin, mutta haluttuaan palata Virginiaan nostivat vuonna 1963 osavaltiota vastaan kanteen, joka päätyi Yhdysvaltain korkeimpaan oikeuteen.
Korkein oikeus päätti 12. kesäkuuta 1967 yksimielisesti, että Virginian osavaltion laki on tältä osin Yhdysvaltain perustuslain neljännentoista lisäyksen vastainen. Päätöksessä todettiin muun muassa että "avioliitto on yksi ihmisen perustavista kansalaisoikeuksista, välttämätön koko olemassaolollemme ja selviytymisellemme". 
Tapauksesta kertova Jeff Nicholsin elokuva "Loving" sai ensi-iltansa vuonna 2016.
Avustava erotuomari

Avustava erotuomari (”linjatuomari”, ”linjamies”, ”rajamies”) avustaa jalkapallo-ottelussa erotuomaria. Avustava erotuomari tarvitsee ottelua avustaessaan lipun, joka on yleensä punakeltainen. Avustavalla erotuomarilla ei ole täyttä valtaa soveltaa jalkapallon sääntöjä, vaan erotuomarin ja avustavan erotuomarin välisessä erimielisyydessä erotuomarin sana voittaa.
Velvollisuudet.
Jalkapallon sääntöjen mukaan avustavan erotuomarin on näytettävä lipulla merkki, jos
Näitä toimenpiteitä kutsutaan erotuomarin merkeiksi.
Apuvälineet.
Suomessa Veikkausliigassa ja Kansainvälisissä jalkapallo-otteluissa avustavilla erotuomareilla on käytössään signaaliliput, joilla he voivat nappia painamalla herättää erotuomarin huomion. Avustavan erotuomarin painaessa nappiin, erotuomari saa signaalin (piip-äänen tai värinän) olkavarteensa kiinnitettyyn vastaanottimeen. Tästä on usein hyötyä erotuomareille, kun rike tapahtuu erotuomarin näkökentän ulkopuolella.
Veikkausliigassa ja kansainvälisissä otteluissa erotuomarit kommunikoivat pelin aikana radiopuhelimilla.
Shodō

Shodō () on japanilaista kalligrafiaa. Japanissa harjoitettiin aluksi kiinalaista kalligrafiaa, mutta japanilaisten omien tavukirjoitusmerkkien kehittämisen jälkeen japanilainen kalligrafia kehittyi itsenäiseksi kalligrafian suunnaksi. Kalligrafia "shodō" eroaa japanin kielen koulukirjoittamisesta "shūji".
Nykyinen jaottelu.
Japanilainen kalligrafia jaetaan nykyisin kahteen lohkoon: kanjikalligrafiaan, joka perustuu kiinalaiseen perinteeseen, sekä kana-kalligrafiaan, joka on aitojapanilaista. Kanjikalligrafiassa käytetään kiinalaisia kirjoitusmerkkejä ("kanjeja"); kana-kalligrafiassa on kanjien lisäksi myös hiragana-kirjoitusmerkkejä. Kolmas japanin kielessä käytettävä merkistö, katakana, ei kalligrafiaan kuulu. Perinteinen kalligrafia elää edelleen, mutta toisen maailmansodan jälkeen on kehittynyt myös avant garde -kalligrafia, joka lähestyy abstraktia taidetta.
Kanjikalligrafia voi olla mitä tahansa kiinalaista kirjoituslajia, mutta yleisimmät ovat normaalikirjoitus, sujuva kirjoitus ja ruohokirjoitus. Kana-kalligrafiassa yleinen aihe ovat tanka- ja haikurunot. Paperi on vähemmän imukykyistä kuin kanjikalligrafiassa, jotta siveltimen kosketus olisi herkempi. Kirjoitus on myös epäsäännöllisempää. Hiraganamerkkien ohella käytetään samankaltaista "hentaiganaa", "variantti-kanoja", jotka yleensä periytyvät eri kanjeista kuin hiraganat.
Syntyvaiheet.
Kiinalainen kalligrafia oli jo pääpiirteiltään kehittynyt, kun Japani alkoi saada Kiinasta vaikutteita Korean kautta ja kiinalaiset kirjoitusmerkit saapuivat Japaniin 400-luvulla. Aluksi Japanissa käytettiin Kiinan Sui- ja Tang-dynastioiden aikaisia kirjoitustyylejä. Asuka-kaudelta alkaen maassa alkoi lisääntyä buddhalaisten klassikkotekstien jäljentäminen, ja syntyi buddhalaisten oppineiden joukko, joka hallitsi myös kiinalaisten kirjoitusmerkkien käytön. Japanin kieltä alettiin kirjoittaa kiinalaisin kirjoitusmerkein, tosin hiukan eri tavalla kuin kiinan kieltä. Pikku hiljaa myös maan kalligrafiassa alkoi syntyä omaperäisiä tyylejä. Keisari Saga, hovimies Tachibana no Hayanari sekä japanilaisen shingonin perustajahahmo Kūkai tunnetaan "kolmena siveltimenä", joiden työt edustavat kiinalaisperäistä "karayō"-tyyliä kauneimmillaan.
Varhaisella Heian-kaudella (794–1185) syntyivät japanilaiset tavumerkistöt hiragana ja katakana. Kursiivista hiraganasta tuli etenkin naisten käyttämä proosan ja runouden kieli, ja katakana yleistyi etenkin miesten laatimissa virallisissa asiakirjoissa. Ajan myötä syntyi kiinalaisten kirjoitusmerkkien ja kana-merkkien sekakirjoitusmuoto, ja sen myötä myös kana-kalligrafia. Tyylin mallina käytetään usein Kokinshūta, keisarillista runoantologiaa 900-luvun alkupuolelta. Kana-kalligrafialla kirjoitettiin Heian-kaudella usein waka-runoutta tai monogatari-tarinoita. "Kolme mustejälkeä" eli Ono no Tofu, Fujiwara no Sukemasa ja Fujiwara no Yukinari olivat aitojapanilaisen "wayō"-tyylin mestarit. Kiinalaisista kalligrafeista suurin vaikutus Japanin varhaiseen kalligrafiaan oli Wang Xizhilla ja hänen sujuvalla kirjoituksellaan.
Borovoi (Komi)

Borovoi () on kaupunkimainen taajama Komin tasavallan Uhtan kaupunkipiirikunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Kotlasin ja Vorkutan välisen rautatien varrella 62 kilometriä Uhtasta lounaaseen. Asukkaita on 1 800 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt 1950-luvulla. Vuonna 1975 se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen.
Vodnyi

Vodnyi (, ) on kaupunkimainen taajama Komin tasavallan Uhtan kaupunkipiirikunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Uhta-joen varrella 25 kilometriä Uhtan kaupungista lounaaseen. Asukkaita on 6 600 henkeä (vuonna 2009). 
Paikkakunta on syntynyt 1920–1930-lukujen vaihteessa öljyntuotantoalueen yhteyteen. Vuonna 1944 se sai taajaman statuksen. Nimitys perustuu taajamassa harjoitettuun radioaktiivisen veden tuotantoon ja tutkimukseen.
Christer Sarlin

Christer Sarlin (s. 1951) on suomalainen Yleisradiossa työskentelevä urheilutoimittaja. Sarlin selostaa Ylellä muun muassa ammuntaa, nyrkkeilyä, pikaluistelua, tennistä ja pöytätennistä. Sarlin aloitti työskentelyn Ylen radiourheilussa vuonna 1982 ja siirtyi television puolelle 1990-luvulla.
Suomen luisteluliitto valitsi hänet vuoden 2015 parhaaksi luistelutoimittajaksi. Sarlin on perehtynyt myös nyrkkeilyn saloihin: hänen toimittajanuransa yksi kohokohdista on Muhammad Alin tapaaminen Sydneyn vuoden 2000 kesäolympialaisissa.
Vuonna 2022 julkaistiin Sarlinin 511-sivuinen tietokirja "Mitalisadetta ja mustia silmiä — Suomen nyrkkeilyn olympiahistoria" (Docendo).
Uhta (joki)

Uhta (, ) on Petšoran vesistöön kuuluvan Ižman sivujoki Komin tasavallassa Venäjällä. Sen pituus on 199 kilometriä, valuma-alueen laajuus 4 510 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaus 13 kilometrin päässä joen suusta 48,9 kuutiometriä sekunnissa.
Joki saa alkunsa Timanin selänteeltä. Sen varrella sijaitsee Uhtan kaupunki sekä Vodnyin ja Šudajagin kaupunkimaiset taajamat.
Ižma (kylä)

Ižma (, ) on kylä, maalaiskunta ja Ižman piirin hallinnollinen keskus Komin tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Ižma-joen rannalla 544 kilometriä tasavallan pääkaupungista Syktyvkarista pohjoiseen. Asukkaita on 3 800 henkeä (vuonna 2002).
Ižman kirkonkylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1576. Sen ovat perustaneet Vymin seudulta ja Mezenin yläjuoksulta muuttaneet komit. Komien lisäksi kylässä asui venäläisiä ja nenetsejä. Ižmalaiset harjoittivat metsästystä, kalastusta, maanviljelyä ja 1700-luvulta lähtien poronhoitoa. Vuonna 1920 kylästä tuli Ižman–Petšoran kihlakunnan ja vuonna 1929 Ižman piirin keskus. Vuonna 1989 kylän asukkaista 79 % oli komeja.
Stefanos Byzantionlainen

Stefanos Byzantionlainen (; 500-luku) oli bysanttilainen grammaatikko ja leksikografi, joka kirjoitti merkittävän maantieteellisen sanakirjan "Ethnika" (). Teoksesta itsestään on säilynyt vain katkelmia, mutta siitä tunnetaan myös erään Hermolaoksen tekemä tiivistelmä.
Elämä.
Stefanoksen elämästä ei tiedetä muuta kuin se, että hän eli Arcadiuksen ja Honoriuksen ajan jälkeen ja ennen Justinianus II:ta ja että hän toimi grammaatikkona Konstantinopolissa. Myöhemmät kirjailijat eivät tarjoa lisätietoa Stefanoksesta, mutta he mainitsevat, että eräs Hermolaos lyhensi tämän teoksen tiivistelmäksi. Hermolaos omisti tiivistelmänsä Justinianukselle, mutta ei ole tietoa, viitataanko tällä Justinianus I:een vai II:een. On kuitenkin todennäköistä, että Stefanos vaikutti Konstantinopolissa Justinianus I:n aikana, 500-luvulla jaa.
"Ethnika".
Lyhennelmänäkin "Ethnika" on arvokas maantieteellisen, mytologisen ja uskonnollisen tiedon lähde antiikin Kreikkaa koskien. Lähes jokainen artikkeli teoksessa sisältää viittauksia johonkin antiikin aikaiseen kirjailijaan auktoriteettina paikan nimeä koskien. Säilyneistä katkelmista voidaan nähdä, että alkuperäinen teos sisälsi paljon lainauksia eri kirjailijoilta, sekä paljon mielenkiintoisia topografisia, historiallisia, mytologisia yms. yksityiskohtia.
Alkuperäisen teoksen merkittävimmät katkelmat ovat peräisin Konstantinos Porfyrogennitoksen teoksista "De administrando imperio", luku 23 (artikkeli "") ja "De thematibus", II.10 (Sisilian kuvaus). Jälkimmäinen sisältää katkelman komediakirjailija Aleksikseltä. Kolmas merkittävä katkelma, joka alkaa artikkelista "" ja päättyy -kirjaimen loppuun, sisältyy erääseen Pierre Séguierin kokoaman Fonds Coislin -kirjaston käsikirjoitukseen.
Teoksen ensimmäinen nykyaikainen laitos oli Aldus Manutiuksen vuonna 1502 toimittama. Teoksen standardilaitos on puolestaan Augustus Meineken vuonna 1849 toimittama. Teokseen viitataan yleensä Meineken sivunumeroilla. Uusin laitos on Margarethe Billerbeckin saksaksi toimittama (osa I: A-G, 2006).
Štšeljajur

Štšeljajur (komiksi ja venäjäksi Щельяю́р) on maaseututaajama ja maalaiskunta Komin tasavallan Ižman piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Petšora-joen rannalla 54 kilometriä Ižman piirikeskuksesta luoteeseen. Asukkaita on 3 600 henkeä (vuonna 2002).
Šeljajurin kylä syntyi 1700-luvun puolivälissä. Sen nimi perustuu venäläislainaan "šelja" ’rantatörmä’ ja komin sanaan "jur" ’pää, yläosa’. Komien lisäksi kylässä asui nenetsejä. Neuvostoaikana perustettiin jokilaivojen korjaustelakka ja Šeljajurista tuli Petšoran laivaliikenteen keskus. Vuosina 1962–1992 sillä oli kaupunkimaisen taajaman status.
Fredrik Ahlqvist

Fredrik Ahlqvist (21. heinäkuuta 1829 Kuopio – 17. maaliskuuta 1876 Kuopio) oli suomalainen kirjanpainaja ja kirjallisuuden suomentaja. Hän käytti muun muassa nimimerkkejä "F. A.", "F. A-n", "F. A-st" ja "Fr. A-st".
Elämäkerta.
Ahlqvistin äiti oli palvelijatar Maria Augusta Ahlqvist (Kinnunen) ja isä vänrikki Alexander Jakob Wendt. Hänen velipuolensa oli suomen kielen professori ja runoilija August Ahlqvist. Fredrik Ahlqvist oli oppilaana kuopiolaisen Johan Anton Karstenin kirjapainossa vuosina 1844–1849, hankki sen jälkeen lisäoppia Helsingissä ja palasi Karstenin painon faktoriksi vuonna 1853. Vuonna 1855 Ahlqvist sai opettaja ja kirjakauppias Adolf Edvard Rongainin kanssa luvan Kuopion toisen kirjapainon perustamiseen, mutta luovutti pian osuutensa maisteri Carl Johan Mareliukselle. Sen jälkeen hän työskenteli faktorina Petter Adolf Aschanin johtaman yrityksen Karstenilta ostamassa painossa. Vuonna 1863 se myytiin Ahlqvistille ja maatalouskoulun johtajalle Antti Manniselle. Mannisen kuoltua vuonna 1866 Ahlqvist ei yksin kyennyt vastaamaan yrityksen hoidosta. Kirjapaino myytiin seuraavana vuonna huutokaupalla kauppias Isak Inkiselle, minkä jälkeen sen taakse perustettiin Aschanin isännöitsemä Kuopion Kirjapaino-osakeyhtiö. Ahlqvist siirtyi sen jälkeen työpaikasta toiseen, menetti otteen elämästä ja kuoli vain 46-vuotiaana.
Ahlqvist oli innokas kirjallisuuden harrastaja, joka käänsi, toimitti ja kustansi useita pieniä kirjasia. Hän suomensi ruotsin kielestä erityisesti uskonnollissävyistä kirjallisuutta. Ahlqvist toimi vuodesta 1853 lähtien "Maamiehen Ystävän" toimittajana ja julkaisi vuosina 1858–1860 Kuopiossa ilmestynyttä ruotsinkielistä "Annons-Bladetia" ja sen seuraajaa "Ilmoitus-Lehteä". Mannisen kanssa vuodesta 1863 lähtien julkaisemassaan "Tapiossa" Ahlqvist hoiteli varsinkin kuulutuksia ja ilmoituksia.
Mangroveriippuja

Marmoririippuja ("Kryptolebias marmoratus") on uudenmaailmankilleihin kuuluva kalalaji. Se elää Pohjois-, Väli- ja Etelä-Amerikan itärannikolla Floridasta Brasiliaan asti. Kala on alle 5 cm:n pituinen.
Elinympäristö.
Kalalla on tapana oleskella vedenpinnan yläpuolella kosteissa maataskurapujen kaivamissa onkaloissa. Tutkijat ovat myös hiljattain havainneet, että kala voi viettää jopa 66 päivää yhtäjaksoisesti kuivilla kaatuneiden puiden koloissa hengittäen ihonsa kautta. Se tunkeutuu hyönteisten luomiin puunkoloihin, missä se hallitsee aluetta aggressivisella käytöksellään.
Tänä aikana se muuttaa kiduksiaan niin, että se voi säilyttää niissä vettä ja ravinteita. Typpipohjaiset kuona-aineet poistuvat ihon läpi. Muutos on päinvastainen kalan palatessa takaisin veteen. Toisin kuin esimerkiksi keuhkokaloilla, lajin aineenvaihdunta säilyy normaalilla tasolla, eikä se vaivu lepotilaan.
Lisääntyminen.
Mangroveriippuja on yksi harvoista selkärankaisista, joka kykenee lisääntymään ilman kumppania itsehedelmöityksen avulla. Urospuoliset yksilöt ovat luonnossa harvinaisia.
Jääkiekon Euroopan-mestaruuskilpailut 1932

Jääkiekon Euroopan-mestaruuskilpailut 1932 järjestettiin Berliinissä 14.–20. maaliskuuta. Kisat olivat viimeiset erilliset miesten Euroopan-mestaruuskilpailut. Myöhemmin mestaruus ratkaistiin maailmanmestaruus- ja olympiakilpailuiden yhteydessä vuoteen 1991 saakka. Tuolloin Euroopan-mestaruudesta pelattiin viimeisen kerran. Viimeisen erillisen Euroopan-mestaruusturnauksen voitti Ruotsi.
Grass River Provincial Park

Grass River Provincial Park on Manitobassa Kanadassa sijaitseva pinta-alaltaan 2 279 neliökilometrin luonnonpuisto, joka on perustettu vuonna 1963. Puisto sijaitsee noin 75 kilometriä pohjoiseen The Pas’n kaupungista, ja se on keskittynyt Grass River -joen ympäristöön. Puisto on perustettu suojelemaan Churchilljoen yläjuoksulla sijaitsevan alueen boreaalisten metsien luontoa.
Aluetta käytetään myös virkistyskäytössä, ja se käsittää on lukuisia järviä, joista suurimpia ovat Reed Lake, Simonhouse Lake sekä Elbow Lake. Alueella on lisäksi useita melontareittejä.
Puiston eteläiseen osaan kuuluu alueita dolomiittiperäisestä Manitoba Lowlandsin alueesta, ja pohjoinen osa käsittää graniittiperäisiä Kanadan kilven alueita. Koko puiston alueella on nähtävillä jälkiä jääkausien vaikutuksesta.
Alueella toimi 1900-luvun aikana useita kaivoksia. Näistä viimeiset suljettiin 1993.
Janne Ukonmaanaho

Janne Juhani Ukonmaanaho (s. 13. maaliskuuta 1984 Ylikiiminki) on suomalainen juoksuvalmentaja ja entinen maasto- ja estejuoksija. Hän edusti Ylikiimingin Nuijamiehiä ja häntä valmensi Tuomo Lehtinen. Hänen ennätyksensä 3 000 metrin esteissä on 8.27,08 (2011). 
Vuoteen 2009 Ukonmaanahoa valmensi hänen isänsä Juhani Ukonmaanaho. Vuonna 2009 hän valmensi itse itseään, ja hänen neuvonantajanaan ja hierojanaan toimi Olavi Koskinen. Koskinen valmensi Ukonmaanahoa vuosina 2010–2012 ja vuodesta 2012 valmentajana oli Tuomo Lehtinen.
Aktiiviuransa jälkeen Ukonmaanaho on toiminut valmentajana. Hänen menestynein valmennettavansa on 2022 Münchenissä Euroopan mestariksi estejuoksussa juossut Topi Raitanen.
Ura.
SM-kisat.
Päämatkallaan 3 000 metrin esteissä Ukonmaanaho on voittanut neljästi SM-kultaa vuosina 2010, 2011, 2014 ja 2015. SM-hopeaa hän saavutti esteistä vuonna 2009 ja SM-pronssia vuonna 2013. Maastojuoksun SM-kilpailuissa Ukonmaanaho on voittanut lyhyen matkan (4 km) vuosina 2011 ja 2015. SM-hopeaa hän on samalta matkalta saavuttanut vuonna 2010 ja SM-pronssia vuosina 2007, 2009 ja 2014.
Arvokisat.
Ukonmaanaho sijoittui neljänneksi 19-vuotiaiden EM-kilpailuiden 3000m estejuoksussa Tampereella heinäkuussa 2003.
Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 Ukonmaanaho karsiutui estejuoksun alkuerissä ennätyksellään 8.33,48. 
Zürichin EM-kilpailuissa 2014 Ukonmaanaho eteni alkueristä loppukilpailuun ajalla 8.36,44. Loppukilpailussa Ukonmaanaho sijoittui 11:nneksi ajalla 8.42,45.
Hän on edustanut Suomea 3 000 metrin estejuoksussa myös Suomi–Ruotsi-maaottelussa 2006, 2007, 2010, 2013 ja 2014.
Yksityiselämä.
Ukonmaanaho toimii Ylellä yleisurheiluasiantuntijana ja on siiviliammatiltaan hammaslääkäri. Hän seurustelee urheilutoimittaja Petra Mannerin kanssa.
Saavutuksia.
Lähde: Tilastopaja
Kloroosi

Kloroosi tarkoittaa kasveissa esiintyvää viherkatoa, kun lehtivihreää ei pääse kehittymään tai se alkaa hajota. Kloroosi aiheuttaa kasvin lehtien vaalenemista tai kellastumista. 
Lehtien väri muuttuu, koska lehtivihreän hajotessa lehden keltaiset värit tulevat esiin. Kloroosin vakavampi muoto on nekroosi, jossa lehden solukko alkaa kuolla.
Kloroosi voi johtua esimerkiksi maaperän liiallisesta kosteudesta, juurivaurioista, juurien pakkautumisesta liian lähelle toisiaan, korkeasta alkaliteetistä tai maaperän ravinnevajauksesta.
Keijo Nevaranta

Keijo Nevaranta (s. 18. marraskuuta 1957 Nurmijärvi) on suomalainen runoilija ja kuvataiteilija. 
Nevaranta opiskeli Oriveden opiston kirjoittajalinjalla vuonna 1986 ja taiteilija Leea Tiihonen-Pellegrinon yksityisessä Kemin taidekoulussa 1993–1997. Hän työskenteli 1980–1990-luvuilla myös toimittajana "Pohjanmaan Kansassa" ja freelancerina "Pohjolan Työssä". Nevarannan esikoisteos on vuonna 1982 omakustanteena julkaistu runokokoelma "Lintujen silmissä kivien kylmyys". 
Vuonna 1998 valmistui Kemiin Nevarannan suunnittelema veiston "StoneAge", joka on punagraniitista tehty Stonehengen nykyisten pääkivien toisinto mittakaavassa 1:2. Nevarannan teoksia on myös Kemin taidemuseon kokoelmissa. Hän on saanut Kemin kaupungin taidepalkinnon vuonna 1998 ja toisen palkinnon tv-käsikirjoituskilpailussa 1994. Sevettijärven kolttia käsittelevä ohjelma esitettiin MTV3-kanavalla vuotta myöhemmin.
Vuonna 2016 Nevaranta perusti silloiselle asuinpaikkakunnalleen Ylistaroon yhden miehen katupartion rasismia ja suvaitsemattomuutta vastaan äärioikeistolaisen Soldiers of Odin -ryhmän innoittamana.
Vuonna 2023 Nevaranta asuu Kajaanissa.
Alkaliteetti

Alkaliteetti (AT) (myös Alkaliniteetti) eli veden puskurikyky tai hapon sitomiskyky tarkoittaa vesiliuoksen emästen kykyä neutraloida siihen lisätyt hapot. Alkaliteetti ilmaistaan yksikkönä "mmol/l" (millimoolia/litra). Asiditeetti ilmaisee liuoksen happojen kykyä neutraloida siihen liuenneet emäkset.
Mittaaminen.
Liuoksen puskurointikyky happamoitumista vastaan voidaan mitata titraamalla liuosta vahvalla yksiarvoisella hapolla. Siihen valitaan aina suolahappo, joka on helposti saatavilla. Liuoksen sisältämät emäkset määrittävät sen happamuustason rajat, joiden välissä puskurointia on olemassa. Tuntemattomalle erilaisia emäksiä sisältävälle liuokselle nuo rajat voidaan määrittää titrausmenetelmällä. Liuoksen happamuustaso mitataan pH-mittarilla eli potentiometrillä. Näyte titrataan suolahapolla samalla seuraten pH-arvoja. Liuosta tulee sekoittaa jatkuvasti, sillä ekvivalenssipisteessä kaksikin pisaraa ylittää se arvon helposti ja liuos muuttuu nopeasti happamaksi. Kun puskurointikyvyn alarajan pH-arvo ylittyy, määritetään suolahapon menekki ja sovitetaan se litran suuruiseen liuosmäärään. Tulos ilmoitetaan yksikössä mmol/l.
Sovelluksia.
Kemialliset puskuriliuokset.
Kemialliset puskuriliuokset muodostetaan sellaisista vesiliukoisista joko heikon hapon ja sen suolan tai heikon emäksen ja sen suolan seoksesta. Heikot hapot ja emäkset liukenevat ioneina liuokseen ja reaktion tasapaino pyrkii ylläpitämään saman happamuustason vaikka siihen lisättäisiin happoa tai emästä.
Lääketiede.
Ihmisen kehon nesteet kuten esimerkiksi veri tulee säilyttää tietyn happamuustason eli sen pH tulee olla 7,4. Veri onkin eräänlainen puskuriliuos, jossa sen kemialliset muutokset eivät aiheuta useinkaan happamuustasoon muutoksia. Veren alkaliteettia seurataankin tarvittaessa verikokein muutoksien havaitsemiseksi. Liian suuri happamuustaso (yli pH 7,45) aiheuttaa alkaloosin ja liian pieni taso (alle pH 7,35) asidoosin.
Biokemialliset prosessit.
Yhteiskunnalliset toiminnot huolehtivat jätevesistä, jätteistä ja talousveden saannista. Toimintojen hallinnassa tulee ymmärtää biologisten prosessien kemialliset reunaehdot tuottaa talousvettä raakavedestä ja puhdistaa jätevettä päästökriteerit täyttäväksi. Myös maatalouden ja elintarviketeollisuuden tuotantomenetelmät vaativat nykyaikana korkeatasoista prosessointia, missä hävikit jäävät pieniksi ja laatu pysyy aiempaa korkeammalla. Tuotteiden pitkät myynti- ja käyttöajan ovat seurausta tuotekehityksestä, missä esimerkiksi happamuudensäätöaineet tasaavat ympäristön rasitusvaikutuksia tuotteen säilytyksessä, kuljetuksessa ja nauttimisessa.
Luonnonsuojelu.
Luonnonvesien happamoituminen on noussut varteenotettavaksi ympäristöongelmaksi. Vesistöjen tilaa seurataan mittauksin, joilla seurataan esimerkiksi sen ravintotilannetta, happamuutta, ja biodiversiteettiä. Vesistöjen happamuutta seurataan tiiviisti, mutta sen antama informaatio tulee liian myöhään. Tärkeämpää on seurata vesistön alkaliteettia, koska se ilmaisee liukumista kohti happamoitumista aikaisemmin.
Juan Vicente Herrera Campo

Juan Vicente Herrera Campo (s. 23. tammikuuta 1956 Burgos, Espanja) on espanjalainen kansanpuolueen poliitikko. Hän toimi Kastilia ja Leónin aluehallituksen puheenjohtajana 2001–2019. 
Herrera on suorittanut lakitieteen tutkinnon Navarran yliopistossa.
Jassanat

Jassanat (Jacanidae) on isojalkaisten kahlaajalintujen heimo. Sen jäseniä elää trooppisilla alueilla ympäri maailmaa. Jassanat voivat suurten jalkojensa avulla kävellä lumpeenlehtien päällä. Niillä on terävä nokka ja pyöreäpäiset siivet. Useimmat linnut ovat 15–30 cm pitkiä, naaras on yleensä selvästi isompi kuin koiras.
Anson Mount

Anson Adams Mount IV (s. 25. helmikuuta 1973 White Bluff, Tennessee) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on näytellyt televisiosarja- ja elokuvarooleissa.
Adams on perheensä ainoa lapsi. Hänen vanhempansa ovat ammattilaisgolfaaja Nancy Smith ja urheilukirjoittaja Anson Adams Mount III.
De Toppers

De Toppers on hollantilainen yhtye. Sen muodostivat Gordon Heuckeroth, René Froger ja Gerard Joling vuonna 2005. Vuonna 2008 Gerard Joling jätti yhtyeen ja hänen tilalleen tuli Jeroen van der Boom.
Yhtye edusti Alankomaita Eurovision laulukilpailussa 2009 kappaleella "Shine", joka sai 11 pistettä ja sijoittui 17. sijalle toisessa semifinaalissa, mutta ei päässyt finaaliin.
Anwar Ibrahim

Anwar Ibrahim (s. 10. elokuuta 1947) on malesialainen poliitikko ja maan kymmenes pääministeri. Hän toimi Malesian varapääministerinä vuosina 1993–1998.
Poliitikkoperheen poika Anwar aloitti poliittisen uransa 1960-luvun lopulla islamistisessa opiskelijaliikkeessä Malayan yliopistossa Kuala Lumpurissa. Vuonna 1971 hän perusti Malesian muslimien nuorisoliikkeen ja toimi sen puheenjohtajana vuoteen 1982 asti. Vuonna 1982 hän liittyi pääministeri Mahathir bin Mohamadin hallitukseen ja samalla tämän johtamaan UMNO-puoueeseen. Hän toimi kulttuuri-, nuoriso- ja urheiluministerinä (1983), maatalousministerinä (1984) ja koulutusministerinä (1986–1991) ennen kuin hänet nimitettiin valtiovarainministeriksi (1991–1998) ja varapääministeriksi (1993–1998). Malesian talous kukoisti ja Anwaria arvostettiin laajasti. Vuoden 1997 Aasian talouskriisin aikana hän kuitenkin riiteli Mahathirin kanssa talouden elvytystoimien toteuttamisesta. Anwar erotettiin vuonna 1998 korruptiosta syytettynä.
Sodomiasyytökset.
Anwaria on syytetty useamman kerran sodomiasta. Homoseksuaaliset aktit ovat laittomia Malesiassa, ja niistä voi saada jopa 20 vuoden vankilatuomion. Syyttäjän mukaan Anwar sodomisoi miesapulaistaan, mutta tämä kielsi kaikki syytteet ja sanoi niiden olevan osa häntä kohtaan suunnattua poliittista salaliittoa. Anwar oli kuuden vuoden ajan, 1998–2004, vankilassa saatuaan tuomion sodomiasta, mutta sai lopulta anottua itsensä vapaaksi. Vapautumisensa jälkeen hän johdatti opposition vaalivoittoon vuonna 2008. Vuoden 2010 helmikuussa häntä vastaan aloitettiin uusi oikeudenkäynti. Anwar kielsi syyllisyytensä ja kutsui syytöksiä poliittisiksi.
Mahathir Mohamad vannoi virkavalansa uutena pääministerinä 10. toukokuuta 2018, johon saakka entinen hallituskoalitio Barisan National oli ollut vallassa siitä lähtien, kun Malesia itsenäistyi Britanniasta vuonna 1957. Kuningas lupasi armahtaa oppositiojohtaja Anwar Ibrahimin, jolle uusi pääministeri Mahathir oli vaalikampanjassaan luvannut järjestää armahduksen. Mahathirin ja Anwarin keskinäinen poliittinen kamppailu oli leimannut Malesian politiikkaa parin vuosikymmenen ajan. Entiset kilpakumppanit kuitenkin liittoutuivat korruptioskandaalissa ryvettyneen pitkäaikaisen pääministeri Najib Razakin kaataakseen. Anwar oli tuomittu homoseksuaalisuudesta, mutta Anwar itse on kiistänyt miessuhteet ja tuomiota on pidetty poliittisesti värittyneenä.
Armahdus ja paluu politiikkaan.
Toukokuussa 2018 Anwar vapautettiin kuninkaan armahduksella.
Anwar valittiin parlamenttiin lokakuussa 2018. Vuoden 2022 vaaleissa mikään puolue ei saanut selvää enemmistöä, ja 24. marraskuuta 2022 kuningas nimitti Anwarin Malesian 10. pääministeriksi.
Klaipėdan lääni

Klaipėdan lääni () on yksi Liettuan kymmenestä läänistä. Lääni sijaitsee maan länsiosassa ja se on Liettuan ainoa lääni, jolla on merenrantaa. Läänin keskus on Klaipėda, Liettuan tärkein satamakaupunki. Klaipėdan läänissä on arviolta 324 618 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 5 209 neliökilometriä.
Liettua joutui luovuttamaan Klaipedan Saksan valtakunnalle 22. maaliskuuta 1939 kello 5. Toisen maailmansodan jälkeen Klaipėda seutuineen palautui Liettualle, Liettuan sosialistiselle neuvostotasavallalle.
Kunta- ja kunnallispiirijako.
Klaipėdan lääni jakautuu seitsemään kunnallishallinnolliseen yksikköön:
Parviaranen

Parviaranen ("Forpus passerinus"), aiemmalta nimeltään tarha-aranen on eteläamerikkalainen papukaija. Sen elinympäristö on Amazonin alueella Pohjois-Brasiliassa sekä mantereen pohjoisreunassa Kolumbiassa, Venezuelassa, Guyanassa, Surinamessa ja Ranskan Guyanassa. Lajista tunnetaan viisi alalajia. Sen holotyypin kuvaili Carl von Linné Surinamesta 1758.
Ulkonäkö.
Parviaranen on pieni papukaijalintu, se on lyhyen pyrstönsä kanssa vain 12cm pitkä ja painaa noin 40-50 grammaa. Sen höynenpuku on suurimmaksi osaksi vihreä. Aikuisella koiraalla on sinisiä merkintöjä siivissään.
Alalajeja on viisi: "F.p. passerinus, F.p. viridissimus, F.p. cyanophanes, F.p. cyanochlorus, F.p. deliciosus"
Käyttäytyminen.
Parviarasten käyttäytymistä etenkin pesintään liittyen on tutkittu melko paljon. Arasten elämää on seurattu ja tutkittu vuodesta 1988 asti Kalifornian yliopiston (Berkeley) toimesta Venezuelassa sijaitsevalla karjatilalla.
Luonnonvaraisilla parviarasilla tehdyssä tutkimuksessa tallennettiin pesäpoikasten puuhia pesäkameran avulla. Arasen poikaset jokeltelivat ja opettelivat äänenkäyttöä samoin tavoin kuin ihmislapset: yksinään, sen kummemmin yrittämättä kommunikoida sisarustensa tai vanhempiensa kanssa. Nauhoitteilta tunnistettiin 27 erilaista ääntelytapaa. Araset aloittivat jokeltelun 21 päivän iässä ja niiden taidot kehittyivät vähitellen. Parviarasten pesintää tutkiessa havaittiin myös, että poikasilla voi olla yksilölliset "nimet".
Eräässä tutkimuksessa havaittiin, että jos alkuperäinen koiras kuolee ja naaras alkaa pariutua uudestaan poikasten ollessa yhä pesässä, on suunnilleen yhtä todennäköistä, että uusi koiras joko tappaa poikaset, tai alkaa niiden isäpuoleksi. Molemmilla on puolensa: isäpuoli ei pääse levittämään geenejään välittömästi, mutta se saa puolison ja pesäpaikan rauhanomaisin keinoin.
Kloropreeni

Kloropreeni eli 2-klooributadieeni eli "2-klooributa-1,3-dieeni" eli "beta-kloropreeni" (C4H5Cl) on helposti polymeroituva normaalioloissa nestemäinen monomeeri, jota käytetään erityisesti neopreeni-nimisen synteettisen kumin valmistukseen.
Valmistus ja käyttö.
Ensimmäinen kaupallinen kloropreenisynteesi käytti lähtöaineena etyyniä. Prosessin ensimmäisessä vaiheessa muodostuu kupari(I)kloridin katalysoimana monovinyyliasetyleeniä, joka hajotetaan suolahapon ja kupari(I)kloridin avulla kloropreeniksi. 1960-luvulta alkaen kloropreenin pääasiallinen valmistusmenetelmä on perustunut butadieenin klooraukseen. Tämän prosessin ensimmäisessä vaiheessa kloori reagoi butadieenin kanssa, jolloin muodostuu 3,4-dikloori-1-buteenin ja 1,4-dikloori-2-buteenin seos. Näistä 1,4-dikloori-2-buteeni isomeroidaan katalyyttisesti 3,4-dikloori-1-buteeniksi ja viimeisessä vaiheessa 3,4-dikloori-1-buteeni reagoi emäksen, kuten natriumhydroksidin kanssa muodostaen kloropreenia.
Kloropreeni polymeroituu helposti ja se muun muassa muodostaa syklisiä oligomeerejä. Yhdistettä käytetään polykloropreenin eli neopreenin valmistuksessa ja katalyytteinä käytetään vapaaradikaali-initiaattoreita.
Perunaranen

Perunaranen ("Forpus xanthops"), entiseltä suomenkieliseltä lajinimeltään keltanaama-aranen, on Perun kotoperäinen papukaija, joka elää Marañónin laaksossa. Sen holotyypin kuvaili Osbert Salvin Viñasta Huamachucosta 1895.
Perunaranen kasvaa 15 cm pitkäksi ja painaa 23 grammaa. Molemmat sukupuolet ovat aikuisena pohjaväriltään vihreät ja niillä on keltainen naama. Koiraaalla on tummansinisiä ja violettejä kuvioita höyhenpeitteesssään, naaraalla kuviot ovat vaaleammat.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on arvioinut perunarasen vaarantuneeksi lajiksi. Pyydystäminen häkkilinnuksi oli suurin syy sen kannan kutistumiseen 1900-luvun lopulla. Se oli aiemmin runsaslukuinen, mutta sen kanta väheni merkittävästi, luultavasti 1980-luvulla. Vuonna 1988 laskettiin vain 168 yksilöä. Se näyttää elpyvän jonkin verran kauppakiellon jälkeen.
Knittelisäe

Knittelisäe (myös kalikkasäe tai ketjusäe) on saksalainen runomitta, jonka säkeet ovat nelipolvisia ja loppusoinnullisia. Painottomien tavujen määrä säkeissä voi vaihdella.
Mikael Agricola käytti knittelisäettä kirjojensa esipuheissa ja kirjoitustapa oli hänen aikanaan muutenkin laajalti käytössä erityisesti saksankielisessä kirjallisuudessa. Seuraava knittelisäe-esimerkki on Agricolan rukouskirjan esipuheesta, joka perustelee kirjan suomentamista:
"Kyllä se kuulee suomen kielen," 
"joka ymmärtää kaikkien mielen."