Vesa Haapala

Vesa Haapala (s. 1971 Keuruu) on suomalainen kirjailija ja kotimaisen kirjallisuuden yliopistonlehtori Helsingin yliopistossa.
Elämä ja ura.
Haapala väitteli tohtoriksi vuonna 2005 Edith Södergranin lyriikkaa käsittelevällä väitöskirjalla. Haapalan runoja, kritiikkejä ja esseitä on julkaistu kirjallisuuslehdissä (Avain, Lumooja, Nuori Voima, Tuli &amp; Savu) ja Helsingin Sanomissa. Hän on julkaissut tutkimusta suomalaisesta runoudesta (Aleksis Kivi, Julius Krohn l. Suonio, August Ahlqvist l. A. Oksanen, Otto Manninen, Katri Vala, Pentti Saarikoski, nykyrunous), proosasta (Antti Hyry, Ulla-Lena Lundberg) ja lyhytproosasta (Juhani Ahon lastut). Teoreettinen lähtökohta on ollut runousopillisissa kysymyksissä mutta uusimmissa julkaisuissa myös ekokritiikissä. 
Haapala on toimittanut yhdessä Juhani Sipilän kanssa suomalaista romaania käsittelevän teoksen "Kiviaholinna" (2013). Haapala on myös ollut mukana laatimassa Otavan äidinkielen ja kirjallisuuden oppikirjaa "Särmää" (LOPS 2010, 2016 ja 2021) ja sen opetusmateriaaleja.
Haapalan modernia paikallisrunoutta edustava esikoisrunokokoelma "Vantaa" ilmestyi vuonna 2007. Se oli Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoehdokkaana, Runeberg-palkintoehdokkaana sekä Einari Vuorela -runopalkintoehdokkaana. Haapala sai teoksesta Kalevi Jäntin palkinnon. Vantaa on Haapalan runotuotannon leimallisesti määrittävä paikka, sanoo Virpi Alanen kirjoituksesssaan "Parnassossa". Haapala sanoo, että paikka ja sen historiallisuus on usein se kehys, josta kirjoittaminen lähtee liikkeelle, tai se voi olla tilasommitelma tai jokin muu aisteihin vetoava mutta ei kuitenkaan teema eli runotekstejä merkitystasolla yhdistävä tekijä. Hän tarvitsee kehyksen, ilman kehystä ei synny mitään.
Haapalan toinen runokokoelma "Termini" ilmestyi keväällä 2009. Teos keskittyy muutamaan Roomassa vietettyyn kesäviikkoon, joista avautuu laaja sukellus eurooppalaisen runouden ja politiikan historiaan. Teoksessa on kerronnallinen, elokuvamainen leikkaus.
Keväällä 2012 julkaistiin Haapalan kolmas teos "Kuka ampui Ötzin?". Kokeellinen teos on tehty yhteistyössä graafikko Markus Pyörälän kanssa, ja se sai Kirjataiteen kaunis kirja 2012 -palkinnon graafisesta suunnittelusta ja oli Einari Vuorela -runopalkintoehdokkaana 2014. Tommi Melenderin mukaan se kritisoi länsimaista kulutuskeskeistä elämänmuotoa. Haapalan ja Pyörälän yhteistyö jatkui teoksessa ”Kela”, joka ilmestyi 2013 "Tulen &amp; Savun" Kollaboraatio-numerossa.
Haapalan esikoisromaani "Karhunkivi" ilmestyi Otavan julkaisemana helmikuussa 2016. Melenderin mukaan se on kuva ”erityislapset heitteille jättävästä hyvinvointivaltiosta”. Haapalan toinen proosateos on Otavan tammikuussa 2023 julkaisema "Alexis", ”elämänkertomus” eli romaani Aleksis Kiven elämästä vuosina 1866–1870. Romaani pureutuu Kiven mielenmaisemaan ja ammattikirjailijuuteen nälkävuosien aikana. Teoksessa kirjoittamisen, rakkauden ja luonnon teemat kietoutuvat toisiinsa.
Haapalan runokokoelma "Valekuolleet" (2017) lähtee liikkeelle viimeisen jääkauden loppuvaiheissa veden alle jäävästä Doggerlandista ja yltää nykypäivän vedenpaisumuksiin ja pakolaisaaltoihin. Siinä kuultaa vaikutteita Tomas Tranströmeriltä. Virpi Alanen pitää sitä aiempia runoteoksia pelkistetympänä ja filosofisempana. Siinä korostuu Haapalan runokielen fragmentaarisuus. Kirjan miljöö on Pohjanmereen kadonnut Doggerland, mutta Haapala käy myös Välimerellä pakolaisten epätoivoisessa tilanteessa. Teoksen sisällöllinen ydin on Juliana Norwichilaisen näky: ”Hän näki kadulla muodottoman ja ajettuneen möykyn. / Tästä mädästä saastasta livahti taivaalle / vikkelä ja eloisa lapsi.”
Haapalan runoelma "Hämärä ei tanssi enää", ilmestyi Otavan kustantamana elokuussa 2019. Teos käsittelee antroposeenin perustekijöitä ihmiskunnan kohtalonkysymyksiä, ja Melenderin mukaan se on synkkyydessään suorastaan päällekäyvä, painokasta yhteiskunnallista kirjallisuutta. Samalla se keskustelee Pentti Saarikosken "Hämärän tanssien" kanssa, ja Melenderin mukaan siinä on Göran Sonnevin äänenpainoja.
Haapalan keväällä 2025 ilmestynyt "Maallisten ilojen puutarha" on tulkinta Hieronymus Boschin kuuluisasta triptyykistä "Maallisten ilojen puutarha" (n. 1490-1500). Tässä ekfrasiksen muotoon laaditussa kokonaisuudessa Haapala tarkastelee ajan, historian lopun ja simulaation teemoja yhdistäen erilaisia kielellisiä aineksia vastaamaan Boschin omalaatuista maalaustyyliä. Teos sai Nihil Interit- ja Tanssiva karhu -runopalkintoehdokkuudet 2025.
Melender toteaa, että Haapalan runoteokset ovat nimenomaan teoksia, eivät yksittäisten runojen kokoelmia. Hänen kielessään kuuluu suurten modernistien vaikutus, ja hän ammentaa kuvastoonsa juutalaiskristillisestä perinteestä..
Haapalan runoja on käännetty englanniksi, italiaksi, ruotsiksi, slovakiaksi ja unkariksi.