Islamia koskevien länsimaisten mielikuvien historia

Islamia koskevien länsimaisten mielikuvien historia kertoo vaihtelevista tavoista, joilla islaminuskoa on tulkittu kristillisessä maailmassa. 
Arabien valtakunnan uskontoa ei vielä 700-luvulla kutsuttu islamiksi. 800-luvulta lähtien läpi koko keskiajan islam nähtiin Euroopassa kerettiläisyytenä ja harhaoppina eikä sitä mielletty omaksi uskonnokseen. Keskiajalla eurooppalainen islamin arvostelu oli yleensä pilkallista ja vääristelevää.
Ensimmäinen eurooppalainen modernin moraalikritiikin esittäjä oli Bysantin keisari Manuel II Palaiologos, joka vuonna 1391 arvosteli islamia sen väkivaltaisuudesta. Uskonpuhdistaja Martti Luther kiinnitti paljon huomiota islamiin ja arvosteli sitä sekä teologisesti että moraalisesti. Islamin arvostelu eettisin perustein yleistyi uudella ajalla (esim. David Hume). 1800-luvulla arvostelu laajeni koskemaan islamin yhteiskunnallisia vaikutuksia (esim. Winston Churchill), ja historiatieteellinen kritiikki kohdistui islamilaisen perimätiedon luonteeseen (esim. Ignaz Goldziher).
Muslimien lukumäärän kasvu länsimaissa on muuttanut islamia koskevaa keskustelua ja mielikuvia islamista. Ibn Warraq on sitä mieltä, että avointa keskustelua ovat tulleet estämään kunnioitus muslimien tunteita kohtaan sekä poliittinen korrektisuus. Samuel Huntingtonin mielestä monikulttuurisuuden kannatus on heikentämässä läntistä kulttuuriperintöä, jota etenkin siirtolaismuslimit nykyään haastavat. Euroopan neuvoston rasismin ja suvaitsemattomuuden vastainen komissio ECRI katsoo, että islamin arvostelu on toisaalta lisääntynyt niissä maissa, joissa islam on vähemmistöuskonto. 
Islamin herättämiä läntisiä mielikuvia ovat tutkineet historioitsijat Norman Daniel ja John V. Tolan. Kokoomateoksia aiheesta ovat toimittaneet Avinoam Shalem sekä Tareq Y. Ismael ja Andrew Rippin. 
Islamin kritiikkiä.
700-luku: ”ismailiittien taikausko”.
Islamista ei puhuta vielä 600-luvun historiallisissa lähteissä. Varhaisimmat arabiuskontoa koskevat kristilliset kirjoitukset ovat 700-luvun puolivälistä tai sen jälkeen, eikä niissäkään vielä puhuta islamista.
Johannes Damaskolainen.
Varhaisin ”ismailiittien taikauskoa” koskeva kristillinen teksti sisältyy teoksen "Tiedon lähde" lukuun ”Harhaopeista”. Kirjoitus on peräisin 740-luvulta tai pian sen jälkeen. Sen kirjoittaja on mahdollisesti Johannes Damaskolainen, varhainen kirkkoisä, joka toimi virkamiehenä kalifihovissa Damaskoksessa. Kirjoittaja tunsi arabien perinteitä, mutta ei Koraania valmiina kirjana, sillä suurat 2-5 mainitaan itsenäisinä teoksina. Kirjoitus kertoo, että Muhammed oli keskustellut areiolaisen munkin kanssa ja tutustunut Vanhaan ja Uuteen testamenttiin. Kirjoittaja arvostelee Muhammedia neljän vaimon ja ”tuhannen jalkavaimon” ottamisesta ja kertoo ottopoika Zaidiin liittyneen vaimon anastuksen, joka kerrotaan myös Koraanissa.
Leo III.
Bysantin keisarin Leo III:n (717–741) ja kalifi Umar II:n (717–720) kirjeenvaihdossa on kohta, jossa keisari pilkkaa arabeja siitä, että Persian kuvernööri Hajjaj olisi väärentänyt osia heidän pyhästä kirjastaan. Kirje väittää, että arabien pyhiä kirjoituksia toimitettiin tai jopa kirjoitettiin uusiksi raakuudestaan tunnetun kuvernöörin johdolla. Arabilähteissä tämän kuvernöörin kehutaan olleen vastuussa yli 100 000:n vääräuskoisen tappamisesta. Arabilähteiden mukaan hän oli vastuussa myös Kaaban hävityksestä vuonna 692, jolloin Kaaban temppeli palautettiin alkuperäiseen abrahamilaiseen asuun.
800- ja 900-luvut.
800-luvulla sanat islam, Koraani ja muslimi ilmestyivät kirjallisuuteen. Islamilainen kirjallisuus kasvoi pian jättimäisiin mittoihin, mitä Kiinasta tullut paperin valmistamistaito auttoi. 800-luvulta lähtien alkoi löytyä islamin kristillistä kritiikkiä, joista löytyvät sanat Koraani ja Muhammed.
Al-Kindi.
Varhaisin kritiikki, jossa Koraani mainitaan nimeltä, on vuodelta 830. Kristitty munkki al-Kindi kirjoitti, että Koraanin sekavuus osoittaa tekstin kulkeneen monien käsien kautta ja ihmetteli, voiko taivaasta tullut ilmoitus mitenkään näyttää sellaiselta.
Pyhä Eulogius.
Pyhä Eulogius löysi (ainakin väitti löytäneensä) vuonna 848 navarralaisesta Leiren luostarista käsikirjoituksen ”Muhammedin elämä”. Se on hävytön ivamukaelma profeetan elämästä. Eulogius teloitettiin lopulta Córdobassa. Eulogiuksen tekstit ovat ensimmäisiä, jotka kertovat islamin saapumisesta al-Andalusiin.
1000–1200-luvut.
Ristiretkien alkaessa 1000-luvulla eurooppalaiset eivät käyttäneet käsitteitä islam tai muslimit. Vastustajat olivat pakanoita, joiden katsottiin palvovan jumaliaan, joita olivat Jupiter, Apollo, Mahomet ja eräät muut. Tällaisina he esiintyivät myös keskiajan uskonnollisissa näytelmissä. Joissakin yksityiskohdissa kuitenkin tunnettiin muslimien tapoja. Esimerkiksi 1100-luvulla tehdyssä ranskalaisessa "Rolandin laulussa" Mahumetin ruumis heitetään kuoppaan, missä koirat ja siat - kaksi muslimien inhoamaa lajia - purevat ja polkevat sitä.
Vähitellen opittiin, että saraseenit eivät olleet epäjumalanpalvojia vaan monoteisteja. Tämän jälkeen heitä alettiin pitää harhaoppisina, ja Muhammed muuttui huijariksi ja vääräksi profeetaksi. Toisen vuosituhannen alussa Euroopassa ilmestyi useita Muhammed-elämäkertoja, jotka perustuivat tähän ajatukseen. John V. Tolanin mukaan ne kuvasivat kohdettaan räikeän pilkallisesti ja vääristellen.
Pedro Pascual.
Jaénin piispa Pedro Pascual kirjoitti Muhammedista pilkallisen elämäkerran vuoden 1298 jälkeen jouduttuaan muslimien vangiksi. Se oli tarkoitettu rohkaisuksi uskonveljille, joita vankeudessa kääntyi muslimeiksi. Kun Eulogius oli väittänyt, että koirat söivät Muhammedin ruumiin, joka oli jätetty kolmeksi päiväksi odottamaan ylösnousemusta, Pascual kirjoitti, että Muhammed kuoli juutalaisnaisen vuoteeseen tämän sukulaisten surmaamana. Ruumis syötettiin sioille, mutta Muhammedin opetuslapsille väitettiin, että enkelit kiskoivat hänet elävänä taivaaseen samalla, kun juutalaisnainen veti Muhammedia jaloista takaisin.
1300-luku.
Dante Alighieri.
Dante sijoitti "Jumalaisessa näytelmässä" Muhammedin helvettiin, vieläpä sen toiseksi alimpaan piiriin, missä ikuista rangaistusta joutuivat kärsimään riidankylväjät ja harhaoppiset ("seminator di scandalo e di scisma"). Muhammedin maha oli leikattu auki niin, että sisälmykset roikkuivat ulkona. Hän kertoo Vergiliukselle, että haavojen umpeutuessa piru leikkaa miekalla ruumiin uudelleen auki. Muhammedin edellä kävelee Ali (šiialaisten ensimmäinen imaami), jonka kasvot on vastaavasti halkaistu miekalla. Danten tulkinta seuraa keskiajalla vallinnutta käsitystä, joka ei nähnyt islamia eri uskontona vaan harhaoppina ja kerettiläisyytenä.
Manuel II Palaiologos.
Bysantin keisari Manuel II Palaiologos. Bysantin keisarin keskustelu vuonna 1391 persialaisen oppineen kanssa tuli kuuluisaksi vuonna 2006, kun Paavi Benedictus XVI lainasi keisarin sanoja vuonna 2006 Regensburgin puheessaan:
1500-luku.
Turkkilaiset uhkasivat Eurooppaa ja heidän sotaretkensä ulottui piirittämään Wieniä vuonna 1529. Nämä tapahtumat vaikuttivat eurooppalaisen sivistyneistön näkemyksiin islamista. 
Martti Luther.
Martti Luther (1484-1546) näki Wienin piirityksen takia islamin ja turkkilaiset apokalyptisena uhkana ja enteenä lopun ajoista. Vuonna 1542 Luther käänsi saksaksi vuonna 1300 kirjoitetun latinankielisen kiistakirjoituksen Koraanista, "jotta myös meillä Saksassa tiedettäisiin, miten alhainen usko Mahometin usko on". Seuraavana vuonna hän kirjoitti esipuheen Biblianderin latinankieliseen Koraanin käännöksen. Luther laati useita muhamettilaisuutta jyrkästi arvostelevia kirjoituksia. Hän piti muslimien uskoa paholaisen aseena ja nimitti Muhammedia ”piruksi ja Saatanan esikoiseksi”. Lutherin mukaan tämä "tappoi sielut valheillaan ja murhasi ruumiit miekallaan." Hän ei kuitenkaan saarnannut sotaa osmanivaltiota vastaan, vaan totesi: ”Annettakoon turkkilaisen uskoa ja elää kuten tahtoo, aivan kuten paaviuden ja valekristittyjen annetaan elää.” Uskonpuhdistaja kannatti Koraanin julkaisemista latinaksi, sillä hän halusi sen olevan saatavilla esimerkkinä siitä, miten "tyhmä ja häpeällinen" teos se oli.
1600-luku.
Michel Baudier (1589 – 1645), ranskalainen historioitsija, julkaisi 1625 kirjan "Histoire général de la religion des Turcs." Se sisältää arvokkaasti tehdyn piirroskuvan Muhammedista, mutta tekstissä Muhammed esiintyy huijarina ja vääränä profeettana.
1700-luku.
Valistuksen vuosisadalla katolisen kirkon ohella myös islam joutui ryöpytyksen kohteeksi Euroopassa. David Hume arvosteli islaminuskossa sekä moraalin sisältöä että universaalisen moraalin puuttumista.
David Hume.
David Hume (1711–1776) luonnehti Koraania "villiksi ja mielettömäksi" teokseksi, ja kysyi, puuttuuko Koraanin kirjoittajalta ”oikeudenmukainen moraalitunto” ()? Hume kehotti lukijoita kiinnittämään huomiota Koraanin kirjoitustapaan, "jolloin huomataan pian, että kirjoittaja ylistää sellaisia petollisuuden, epäinhimillisyyden, julmuuden, koston tai kiihkoilun ilmentymiä, jotka ovat täysin yhteensopimattomia sivistyneen yhteiskunnan kanssa". - - "Mitään oikeudenmukaisuuden periaatetta ei näytetä noudatettavan, vaan jokainen teko on moitittava tai kiitettävä vain sillä perusteella onko se hyödyllinen vai haitallinen uskoville".
Alain-René Lesage.
Alain-René Lesage (1668–1747) huipensi Muhammedin esittämisen koomisena teatterihahmona näytelmässä "Arlequin Mahomet" (1714)"." Näytelmässä esiintyy Muhammediksi naamioitunut huijari, joka hämää uskovaisia muslimeja erilaisilla tempuillaan. Voltaire (1694–1778) kirjoitti näytelmän "Mahomet" vuonna 1742.
Voltaire.
Voltaire löysi islamista yksinkertaisen uskon, jossa on yksi Jumala ja hänen profeettansa ilman pappeja, ihmeitä tai mysteereitä. Islam oli myös suvaitsevainen muita uskontoja kohtaan toisin kuin kristinusko. Näiden islamin puolien kiittäminen oli epäsuoraa arvostelua katolista kirkoa kohtaan. Voltaire piti silti Muhammedia petturina, roistona ja huijarina ().
1800-luku.
1800-luvulla länsimaissa alkoi tieteellinen orientalistinen islamin tutkimus, jonka tunnettuja nimiä olivat Gustav Weil ja Ignaz Goldziher. Tutkimus kohdistui Koraaniin ja keskiaikaiseen "hadith-"kirjallisuuteen.
Karl Marx.
Karl Marx kirjoitti islamista vain vähän. Lehtiartikkelissa "itämaisesta kysymyksestä" (1854) hän esitti harvinaisen kommentin islamista:"Koraani ja siihen perustuva muslimien lainsäädäntö supistavat eri kansojen maantieteen ja etnografian yksinkertaiseksi ja käteväksi jaoksi uskoviin ja uskottomiin. Uskoton on ”harby” eli vihollinen. Islam karsastaa uskottomia ja pystyttää jatkuvan vihamielisyyden tilan muslimien ja uskottomien välille. Tässä mielessä berberivaltioiden merirosvolaivat olivat islamin pyhä laivasto."
Ernest Renan.
Ranskalainen Ernest Renan (1823–1892) kirjoitti esseen "Islam ja tieteet" (")", jossa hän väitti, että islamilaisen maailman sivistyksellinen ja tiedollinen alennustila johtui islamista. Renanin mukaan keskiajan islamilaisen kulttuurin kukoistus ei johtunut islamista, vaan tapahtui siitä huolimatta ja oli olennaisesti islamille vastaisten kulttuurivirtausten tulosta. Islamilaiset valloitukset merkitsivät sassanidi-imperiumin romahtamista, mutta abbasidit onnistuivat palauttamaan imperiumin kukoistuksen. Renan kutsui tätä "islamin kultakautena" tunnettua ajanjaksoa persialaiseksi renessanssiksi ja näki sen olennaisesti epäislamilaisena paluuna sassanidi-imperiumin Khosrau I: aikaiseen tilaan:Renan katsoi, että juuri islam oli ollut syy kukoistuksen päättymisen. Islam suvaitsi filosofiaa ja tiedettä vain, koska se oli liian heikko ja hajanainen ja "huonosti varustautunut terroriin" tehdäkseen niistä lopun, missä se onnistui abbasidi-imperiumin kukistuttua. Renanin mukaan:Renanin mukaan islamille on leimallista viha tiedettä kohtaan ja kaiken tutkimuksen pitäminen "jonninjoutavana ja lähestulkoon jumalattomana". Luonnontiede on islamin näkökulmasta kilpailua Jumalan kanssa, ja historia, kun sitä sovelletaan islamia edeltävään aikaan, arveluttavaa, koska se palauttaisi mieliin muinaiset virhekäsitykset.
Winston Churchill.
Winston Churchill arvosteli islamia vuonna 1899 ilmestyneessä kirjassaan The River War. Usein siteerattu kohta teoksessa on seuraava:
1900-luku.
Perinteinen käsitys islamin varhaishistoriasta joutui 1970-luvulla historiatieteellisen kritiikin kohteeksi. Poleeminen islamin kritisointi oli varsinkin kylmän sodan aikakautena harvinaista, ja varsinkin Lähi-idän muslimimaat olivat noina aikoina myös maallistuneempia kuin 2000-luvun alussa. Turkissa vallitsi atatürkiläinen sekulaari autoritarismi ja arabimaissa elettiin arabisosialismin aikakautta. Fundamentalismi pidettiin Nasserin tapaisten konservatiivisten ja autoritaaristen hallitsijoiden toimesta kurissa, eikä sille ollut kansan keskuudessakaan suurta kaikupohjaa. Jihadismi tai poliittinen islam eivät olleet laajasti tunnettuja ilmiöitä. Ajatollah Khomeinin hallinnon Iranissa vieraillut uuden vasemmiston johtohahmo Michel Foucault kirjoitti, että kukaan Iranissa ei ymmärrä "islamilaisella hallituksella" papiston teokraattista valtaa; hän näki päinvastoin liikkeelle ominaiseksi epäluottamuksen legalismiin. Reaganin hallinnon aseistamista Afganistanin "mujahideen"-taistelijoista (ideologialtaan saudi-salafismia edustavat talibanit) taas puhuttiin länsimedioissa vain "vapaustaistelijoina" ("freedom fighters").
V.S. Naipaul.
Islamia arvosteli 1900-luvulla esimerkiksi V.S. Naipaul, Nobel-palkittu kirjailija, esseissään "Among the Believers" (1981) ja "Beyond Belief: Excursions In the Lands of the Converted Peoples" (1998). Hän näki islamin arabialaisen imperialismin muotona, ja painotti sen poliittista luonnetta.
2000-luku.
Länsimainen islamin arvostelu on kohdistunut etenkin kysymyksiin ihmisoikeuksista. Islamia on kritisoitu länsimaisten arvojen kanssa ristiriitaisena oppina ja uhkana länsimaisille arvoille. Kritiikin kohteena ovat olleet naisten oikeuksien loukkaaminen, islamin pyrkimys poliittiseen valtaan sekä uskonnon väkivaltaisuus.
Islamia ovat kritisoineet eri näkökulmista reformistiset muslimit, islamista luopuneet apostaatit, ateistit, kristityt fundamentalistit, sekulaarit humanistit, konservatiivit, seksuaalivähemmistöjen puolustajat, ihmisoikeusaktivistit, marxilaiset ja äärioikeistolaiset. Syyskuun 11. päivän terrori-isku lisäsi islam-kritiikkiä ja toi sen suuren yleisön tietoisuuteen, vaikka jo Salman Rushdien tapaus nostatti islamiin kriittisesti suhtautuvia puheenvuoroja. Toisaalta julkisuutta on länsimaissa entistä selvemmin hallinnut "poliittisesti korrekti" suhtautuminen islamiin, joka on tarkoittanut myönteistä ja hyväksyvää perusasennetta.
Uusi ilmiö on kritiikin painuminen maan alle ja sen julkaiseminen salanimillä ja omakustanteina. Ilmiö muistuttaa valistusaikana yleistynyttä "klandestiinikirjallisuutta", jossa kirkkoa vastaan hyökättiin salanimen suojassa. Vuonna 2005 Otava poisti Ayaan Hirsi Alin "Neitsyhäkki"-kirjasta sivun, joka käsitteli Muhammedin avioliittoa lapsen kanssa, mutta palautti tekstin asiasta nousseen kohun jälkeen. Sittemmin Otava ei ole julkaissut Hirsi Alin kirjoja. Teoksen "Harhaoppinen" (2016) julkaisi pieni kuopiolainen kustantamo suomentajan esiintyessä salanimellä. Robert Spencerin teoksen on samoin julkaissut suomeksi toimintansa jo lopettanut pienkustantamo.
Kansalaisliikkeitä.
Muutamat eurooppalaiset epäviralliset kansalaisliikkeet ovat keskittyneet islamin vastustamiseen. Nämä liikkeet ovat olleet maineeltaan äärioikeistolaisia, ja niiden toimintamuotona ovat olleet mielenosoitukset, jotka edelleen ovat provosoineet vastamielenosoituksia. 
Myönteisiä näkemyksiä islamista.
Ensimmäiset merkit myönteisestä suhtautumisesta islamiin ilmestyivät kirjallisuuteen 1600-luvulla. Valistusaikana 1700-luvulla positiiviset puheenvuorot lisääntyivät. 1800-luvulla alkoi islamin historiallis-kriittinen akateeminen tutkimus. Sen asenne kohteeseen oli neutraali.
1900-luvulla kolonialismin romahtamisen ja maailmansotien myötä positiiviset näkemykset islamista lisääntyivät edelleen, kun länsimaiden moraalisesta ylemmyydestä ei enää oltu yhtä vakuuttuneita kuin ennen. Muutokset näkyivät eri aloilla, kuten poliitikkojen, islamin tutkijoiden, median ja kirkon edustajien puheissa ja kirjoituksissa. Suhdetta islamiin alkoi muokata myös Euroopan muslimiväestön määrän ja suhteellisen osuuden kasvu. Vaikka tieto islamista on lisääntynyt, siinä on edelleen näkynyt myös puutteita.
Myönteiset puheenvuorot ovat torjuneet islamiin kohdistuvaa arvostelua. Ne ovat tuonut esiin islamia rauhan ja suvaitsevaisuuden uskontona, jolla on ollut suuri myönteinen vaikutus myös eurooppalaisen sivistyksen nousuun. On korostettu, että eräät islamilaisiin tapoihin kohdistuneet syytökset menevät väärään osoitteeseen, sillä niissä on islamin asemesta kysymys vanhoista kansallisista perinnäistavoista.