tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Uusiutuva energia Yhdysvalloissa

Uusiutuva energia Yhdysvalloissa kertoo uusiutuvan energiaan liittyvistä seikoista Yhdysvalloissa. Vuonna 2007 Yhdysvaltojen uusiutuvasta energiasta sähköntuotantoa oli 51 % ja loput 49 % pääasiassa biomassaa. Biomassaan sisältyi lämmöntuotanto paperinvalmistuksessa, bioetanoli liikennepolttoaineissa ja tilanlämmitys.&lt;ref name="eia4/2009"&gt;How much renewable energy do we use? Yhdysvaltain energiatilastokeskus EIA 22.4.2009&lt;/ref&gt;
Investointi.
Uusiutuvaan energiaan investoitiin Yhdysvalloissa 24 mrd. $ vuonna 2008 ja enemmän kuin perinteisiin sähkölähteisiin. Investointitavoite uusiutuvaan energiaan on 150 mrd. $ 10 vuodessa. Viranomaiset nostivat veroedun 1,6 mrd $:iin vuonna 2009 verrattuna vuoden 2006 0,8 mrd. $ veroetuun. 30 % veroedun vuoteen 2016 sisältyy pieni tuulivoima, aurinkokennot, keskittävä aurinkovoima, aurinkolämmitys ja geoterminen voima. Lisäksi on osavaltiokohtaisia edistysohjelmia.
Sähkö.
Uusiutuva energiaa sähköntuotannossa vuonna 2007 jakautui seuraavasti: vesivoima 71 %, biomassa 16 %, tuulivoima 9 %, Geoterminen energia 4 % ja aurinkovoima 0,2 %. Uusiutuvaa energiaa edistetään liittovaltion verovähennyksin (”federal tax credits”) ja lainatakauksin (”loan guarantee program 2/2009”).
Tuulivoima.
Yhdysvalloissa tuulivoimakapasiteetti oli määrällisesti maista suurin vuonna 2008: 25 170 MW. Vuonna 2007 tuulivoiman osuus sähköasennuksista oli 35 %. AWEAn mukaan tuulivoima on merkittävä talouskasvun lähde. Tuulivoima on kohtuuhintaista, laskee sähkökustannuksia, vakauttaa hintoja, lisää energiaturvallisuutta ja luo uusia työpaikkoja. Vuoden 2007 lopussa asennetun tuulivoimakapasiteettiin arvioitiin tuottavan sähköä 48 TWh vuonna 2008, mikä on 1 % Yhdysvaltojen sähkönkulutuksesta.
EU:ssa oli vuonna 2008 tuulivoimaa 65 GW ja se tuotti sähköä 123 TWh. Vuoden 2007 lopussa EU:n tuulivoima oli 56 GW vastaten 3,7 % EU:n sähköstä ja työllistäen 154 000 ihmistä. Asukasta kohti EU:ssa oli vuonna 2008 tuulivoimaa 131 W/asukas.
Yhdysvaltojen tuulivoiman ennusteet ovat merkittävästi konservatiivisempia kuin Euroopassa tai kansainvälisten yhdistysten ennusteet: Yhdysvaltojen energiaviraston mukaan tuulivoimapotentiaali on vähintään 20 % sähköstä vuoteen 2030 mennessä. Yhdysvaltain energiatilastokeskus (EIA) ennustaa uusiutuvan sähkön osuudeksi 16 % vuonna 2030. Osassa Euroopan maista tuotettiin jo vuonna 2008 noin 10 % sähköstä tuulivoimalla. Tuulivoima oli eniten lisätty sähkömuoto vuonna 2008 sekä Yhdysvalloissa että Euroopassa.
Aurinkovoima.
Vuonna 2008 käynnistyi 5 MW aurinkosähkön koevoimala Kaliforniassa. Aurinkolämmitystä oli 1,7 GW vuonna 2007. Havaijilla aurinkolämmitys on uusissa omakotitaloissa pakollinen rakentamisen alkaessa vuodesta 2010.
Biopolttoaineet.
Yhdysvallat tuotti eniten 34 mrd. litraa bioetanolia vuonna 2008 ylittäen Brasilian tuotannon. Biodieseliä tuotettiin 2 mrd. litraa. Selluloosasta etanolia tuotettiin 12 miljoonaa litraa vuonna 2008 ja 80 miljoonaa litraa oli rakenteilla. Lisäksi 26 tehdasta oli kehitteillä.
Geoterminen energia.
Geoterminen energiaa kehitetään 120 projektissa vuonna 2009 vastaten 5 GW.
Kalevi Tuominen

Kalevi Vilho Tapio ”Kallu” Tuominen (9. elokuuta 1927 Vesilahti – 23. tammikuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen koripalloilija, koripallovalmentaja ja -tuomari, valmennuspäällikkö ja keskeinen urheiluvaikuttaja.
Tuomisen kasvattajaseura koripallossa oli Tampereen Pyrintö, jossa hän pelasi koko uransa ja jota hän myös valmensi SM-sarjassa. Tuominen valmensi myös Suomen miesten ja naisten maajoukkueita yhteensä yhdeksässä arvokisojen lopputurnauksessa, muun muassa Tokion olympiakisoissa 1964 ja koti-EM-kilpailuissa 1967. Hän oli pelaajana koripallon ja käsipallon SM-mitalisti, ja näiden kahden lisäksi jalkapallon pääsarjapelaaja. Vuosina 1969–1992 Tuominen toimi Suomen olympiakomitean valmennuspäällikkönä.
Elämä ja urheilu-ura.
Koripallo.
Tuominen pelasi SM-sarjassa vuodet 1952–1963. Vuodet 1955–1969 hän toimi Suomen koripallomaajoukkueen valmentajana ja johti sitä muun muassa Tokion kesäolympialaisissa 1964. Vuonna 2009 Tuominen valittiin ensimmäisten joukossa Suomen koripallon Hall of Fameen. Vuonna 1967 Tuominen valmensi Suomen EM-kisojen kuudenneksi, joka on edelleen maajoukkueen paras arvokisasaavutus. 1950-luvun lopulla Tuominen valmensi myös kolmena vuotena Suomen naisten maajoukkuetta, joka sijoittui Tuomisen johdolla vuoden 1956 EM-kilpailuissa 11:nneksi. Vuonna 1960 Tuominen vietti kolme kuukautta Yhdysvalloissa, Big Ten -konferenssin yliopistoissa, varsinkin Ohio Statessa, mistä hän sai Suomen maajoukkueen menestyksen kannalta oleellista tietoutta.
Muut lajit.
Tuominen kilpaili koripallon lisäksi useissa muissakin lajeissa. Käsipallossa hän saavutti SM-hopean, cup-mestaruuden ja edusti maajoukkuetta yhdessä maaottelussa. Jalkapalloa hän pelasi vuoden Mestaruussarjassa. Lisäksi hän kilpaili lentopallossa, jääkiekossa, suunnistuksessa, nyrkkeilyssä ja bridgessä.
Urheiluvaikuttajana.
Tuominen toimi 1950–1990-luvuilla suomalaisen urheilun keskeisenä vaikuttajana. Hän toimi Suomen olympiakomitean valmennuspäällikkönä vuosina 1969–1992. Tässä työssään Tuominen kehitti, yhtenäisti ja vahvisti koko suomalaista urheilun valmennusjärjestelmää luoden Olympiakomitean koulutusjärjestelmän palvelemaan huippu-urheilusta vastaavien liittojen valmennusta.
Tuominen oli naimisissa näyttelijä Aila Arajuuri-Tuomisen kanssa vuodesta 1976.
Huomionosoituksia.
Tuomiselle myönnettiin Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuri ansioristi vuonna 2003. Vuonna 2009 hänet nimettiin ensimmäisten joukossa Suomen koripallon Hall of Fameen (alussa nimellä Legendat-ohjelma). Vuoden 2014 Suomen Urheilugaalassa hänet palkittiin elämäntyöstään. Helmikuussa 2014 Tampereen Pyrintö nosti Tuomisen pelipaidan kattoon tämän pelinumerolla 15, joka pysyy joukkueen käytössä. Marraskuussa 2019 Tuomiselle myönnettiin historian toisena suomalaisena Euroopan Olympiakomiteoiden yhdistyksen EOC:n elämäntyöpalkinto.
Joseph di Mambro

Joseph Léonce di Mambro (19. elokuuta 1924 – 5. lokakuuta 1994) oli ranskalainen kelloseppä ja Auringon temppelin lahkojohtaja. 
Lokakuussa 1994 Kanadassa tapettiin kolmen kuukauden ikäinen lapsi, Emmanuel Dutoit. Uskotaan, että di Mambro tilasi murhan, koska oli tunnistanut pojan Antikristukseksi. Pian alkoivat joukkoitsemurhat/-murhat, joissa myös di Mambro kuoli. Di Mambro kärsi ennen itsemurhaansa Sveitsissä ainakin diabeteksesta sekä munuaisvauriosta ja sen aiheuttamasta virtsan pidätyskyvyttömyydestä.
Di Mambro väitti aikoinaan olevansa muun muassa Osiriksen ja Mooseksen reinkarnaatio. Oman lahkon perustamista oli edeltänyt kiinnostus esoteriaan ja jäsenyys ruusuristiläisessä veljeskunnassa. 
Myös Luc Jouret toimi johtajana Auringon temppelissä.
Lounès Gaouaoui

Lounès Gaouaoui (, s. 28. syyskuuta 1977 Tizi Ouzou, Algeria) on algerialainen jalkapallovalmentaja ja uransa lopettanut jalkapallomaalivahti. Hän pelasi Algerian maajoukkueen maalivahtina vuosina 2001–2010.
Ura.
Gaouaoui aloitti jalkapalloilun 13-vuotiaana USM Drâa Ben Khedan junioreissa, josta hänet myöhemmin nostettiin joukkueen edustukseen kaudella 1997–1998. Gaouaouin ura sai kuitenkin nostetta, kun hän siirtyi kaudella 1999–2000 synnyinkaupunkinsa seuraan JS Kabylieen. Gaouaoui saavutti heti ensimmäisestä kaudesta lähtien menestystä joukkueen voitettua muun muassa CAF Cupin kolme kertaa peräkkäin vuosina 2000, 2001 ja 2002. Lisäksi se voitti kahdesti Algerian-mestaruuden vuosina 2004 ja 2006.
Menestysvuosien jälkeen Gaouaoui jätti seuran kesken kauden 2006–2007 ja siirtyi WA Tlemceniin. Gaouaoui nousi seuran ykkösvahdiksi, mutta siirtyi jo puolentoista kauden jälkeen USM Annabaan, jossa yhden kauden päätteeksi hän siirtyi vuonna 2009 ASO Chlefiin. Kauden päätteeksi Gaouaoui siirtyi kahden vuoden sopimuksella USM Blidaan.
Maajoukkueura.
Gaouaoui pelasi ensimmäisen maaottelunsa Algerian paidassa 30. joulukuuta 2001 Senegalia vastaan. Peli päättyi Algerian 1–0-tappioon. Kuukautta myöhemmin hänet valittiin vuoden 2002 Afrikan kisoihin, joissa Gaouaoui pelasi maansa kaikki kolme ottelua, kun joukkue jäi alkulohkoon. Kaksi vuotta myöhemmin Gaouaoui valittiin uudelleen Algerian miehistöön vuoden 2004 Afrikan kisoihin, joissa hän toimi toistamiseen maansa ykkösvahtina. Tällä kertaa Algeria selvisi puolivälieriin asti, joissa se hävisi Marokolle 3–1.
Seuraavan kerran Algeria pääsi vuoden 2010 Afrikan kisoihin, jolloin Gaouaouin oli tarkoitus toimia kolmannen kerran maansa ykkösvahtina, mutta hän joutui juuri ennen kisoja leikkaukseen eikä voinut osallistua turnaukseen. Myöhemmin kesällä Gaouaoui valittiin myös Algerian MM-kisajoukkueeseen, mutta hän joutui tyytymään kisojen aikana kolmosvahdin rooliin.
Saavutukset.
Henkilökohtaiset
Clitheroe

Clitheroe on noin asukkaan kaupunki ja kunta "(civil parish)" Lancashiren kreivikunnassa Luoteis-Englannissa. Kaupunki sijaitsee maaseudulla Ribble Valleyssä ja perustettiin 1000-luvulla. Sen muinaisenglannista johdettu nimi tarkoittaa ’kallionnyppylää’ ja viittaa sen keskellä kohoavaan kalkkikivikukkulaan.
Kaupungin merkittävin nähtävyys on vuonna 1186 rakennettu normannilinnoitus. Sen on sanottu olevan Englannin toiseksi pienin normannilinna.
Faustina nuorempi

Annia Galeria Faustina Minor, myös Faustina Minor tai Faustina nuorempi (16. helmikuuta noin 130 – kesä 175 tai 176) oli roomalainen keisarinna ja keisari Marcus Aureliuksen vaimo.
Elämäkerta.
Faustina syntyi noin vuonna 130. Hänen vanhempansa olivat keisari Antoninus Pius ja Faustina vanhempi. Nuori Faustina naitettiin jo varhain Antoninuksen adoptiopojalle Lucius Verukselle 25. helmikuuta 138, mutta se purettiin heinäkuussa. Vuonna 145, mahdollisesti 13. toukokuuta, Faustina meni naimisiin toisen adoptiopojan, Marcus Aureliuksen kanssa. He saivat yhteensä 14 lasta:
Lapset.
Domitia Faustinan syntymän jälkeen, vuonna 147, Antoninus Pius myönsi Faustina nuoremmalle Augustan arvonimen. Hänen uskollisuuttaan Marcus Aureliukselle kuitenkin epäiltiin ja hänellä kerrottiin olleen useita rakastajia. Faustina kuoli kesän alussa vuonna 175 tai 176 Halalassa, Taurusvuoristossa. Marcus Aurelius suri häntä kovasti, julisti hänet jumalaksi ja hautasi hänet Hadrianuksen mausoleumiin.
Volskit

Volskit () olivat muinainen itaalinen kansa. Volskit puhuivat volskin kieltä, joka oli sukua umbrille, oskille ja latinalle. Volskien tärkeimpiä keskuksia olivat Antium, Tarracina (volskiksi "Anxur"), Circeji, Satricum, Velitrae, Sora, Arpinum ja Atina.
Volskit olivat roomalaisten sitkeimpiä vastustajia Italian niemimaalla. He asuivat aluksi Apenniinien niemimaan keskiosassa, mutta hyökkäsivät 400-luvun eaa. alussa mäkiselle ja soiselle Etelä-Latiumin alueelle ja asettuivat sinne asumaan. 400-luvun eaa. alussa volskit sotivat usein yhdessä eekvien kanssa roomalaisia vastaan, mutta heidät voitettiin vuonna 431 eaa. Myöhemmin 300-luvulla eaa. roomalaiset kukistivat volskit uudelleen ja valloittivat heidän alueensa. Sen jälkeen valloitetulle alueella perustettiin useita roomalaisia kolonioita, joilla oli latinalaisoikeudet, ja volskit roomalaistuivat. Roomalainen sotapäällikkö Marcus Furius Camillus kukisti volskit vuonna 367 eaa.
Pesäpallon SM-sarja 1933

Pesäpallon SM-sarja 1933 oli SM-sarjan 12. kausi. Mestaruuden voitti Riihimäen Pallonlyöjät .
Suursarja.
Suursarjan taulukot ja pelatut ottelut.
Länsilohko.
Enson Kisailijat ja Helsingin Pallo-Toverit putosivat sarjasta. Joukkuemäärää kasvatettiin kuitenkin 8:sta 12:een ja joukkueet pääsivät keväällä karsimaan takaisin Suursarjaan. Molemmat myös onnistuivat paikkansa lunastamaan.
Salo-Uskelan suojeluskunta (B-sarjan mestari) ja Sortavalan Palloseura nousivat suoraan vuoden 1934 Suursarjaan.
Naisten SM.
Kilpailuun osallistui kaikkiaan 23 seuraa, jotka jaettiin kahteentoista alkulohkoon hyvin epätasaisesti. Ottelut 3.kierroksesta eteenpäin:
Mestarit: Aino Liimatainen, Liisa Salmi, Laina Lahtinen, Suoma Kaipola, Tarja Vahlman, Valma Hakala, Eeva Peltonen, Majlis Arasalo (Ahlfors), Marjatta Lindstedt, Greta Keintola (o.s. Helminen), Marjatta Lietsamo.
Kimmo Kuu

Kimmo Kuu () on yhdysvaltalais-kanadalainen stop motion -animaatiotekniikalla luotu lasten televisiosarja. Sarja perustuu Alexander Barin ideaan. (Bar osallistui sarjan käsikirjoittamiseen vuosina 2006–2007, jolloin 11 minuutin episodeja tehtiin 92.) Se on kanadalaisen mediayhtiö Halifax Film Companyin, Alliance Atlantisin ja Discovery Channelin yhteistuotanto. Levitystä hoitaa Discovery Channel.
Sarjan kohderyhmä ovat 3–6-vuotiaat lapset. Tuottajien mukaan sarjan tavoitteena on ”edistää hauskan seikkailun ja tutkimisen avulla tiettyjen elämässä tärkeiden taitojen aktiivista oppimista, kuten periksiantamattomuus, luovuus ja yhteistyö painottaen ’esitieteellisiä’ taitoja”. 
Sarjan ensiesitys oli Kanada 2. tammikuuta 2006. Kukin jakso kestää noin 22 minuuttia, ja jokainen niistä sisältää kaksi erillistä episodia. Suomessa sarjaa on näytetty Yle TV2 -kanavalla arki-iltapäivien Pikku Kinossa. Ensiesitys oli 23. joulukuuta 2006. Suomessa on näytetty kaksi tuotantokautta. 
Sarjan tapahtumapaikka on Linnunradan reunan viimeistä edellinen kuu nimeltä Sininen Kuu L22 (engl. "Blue Moon L22") ja sen kuuasema Kuutamola (engl. "Moona Luna").
Bedford (Yhdistynyt kuningaskunta)

Bedford on noin asukkaan kaupunki ja asukkaan itsenäinen yhtenäishallintopiiri Bedfordshiren muodollisessa kreivikunnassa eteläisessä Keski-Englannissa. Hallintopiiriin kuuluu sen keskuskaupungin Bedfordin lisäksi Kempstonin kaupunki ja kymmeniä pieniä maaseutukyliä. Osa sen alueesta sijaitsee Great Ousen leveässä ja mutkaisessa jokilaaksossa.
Bedfordin kaupunki sijaitsee A6-päätien varressa, ja suuret tiet A1 ja M1 ohittavat sen itä- ja länsipuolelta. Lähimmät suuret kaupungit ovat Northampton, Cambridge, Milton Keynes ja Luton.
Siellä on huomattavan suuri italialaisperäinen väestönosa.
Adgilis deda

Adgilis deda (), kirjaimellisesti "paikan äiti", oli jumaluus esikristillisessä georgialaisessa uskonnossa. Sitä palvoivat erityisesti Georgian koillisosan vuoristolaiset, kuten khevsurit, paikan suojeluhenkenä ("genius loci") tai ihmisen ja karjan hedelmällisyyden jumalattarena. 
Muinaiset georgialaiset uskoivat, että jokaisella paikalla – vuorella, kukkulalla ja rotkolla – oli "äiti", jota he kutsuivat "paikan äidiksi". Hänet kuvattiin kauniiksi, hopeakoruin puetuksi naiseksi, joka suojeli paitsi paikkaa myös alueella matkaavia henkilöitä. Kun maa kääntyi kristinuskoon, Adgilis dedan kultti liitettiin tiiviisti Neitsyt Marian (Jumalan äidin) kulttiin. Kulteilla on joitakin yhteisiä piirteitä ja rituaaleja, ja georgialaiset ylämaalaiset palvovatkin edelleen "Adgilis ghvtismšobelia" ("paikan jumalan äitiä") yhteisönsä suojelijana.
Kesällä kello 5

Kesällä kello 5 on Erkko Kivikosken vuonna 1963 julkaistu pitkä esikoisohjaus. Se on uuden aallon hengessä tehty elokuva ja kuvaa 1960-luvun nuorten helsinkiläisten arkea ja ihmissuhteita.
Tuotanto.
Kivikoski teki käsikirjoituksen itse, ytimenä omat kokemukset, joista tarina alkoi kehittyä. Vuorosanojen teossa avustivat Marja-Leena Mikkola ja Juha Tanttu, jonka keksintöä on elokuvan nimi. Meneillään olleen näyttelijälakon vuoksi pääosia näyttelevät harrastajanäyttelijät. Elokuva leikattiin mykkänä ja jälkiäänitettiin Fennada-Filmin äänittämössä.
Arviot.
Aikalaisarvioissa elokuva otettiin myönteisesti vastaan. "Uuden Suomen" Heikki Eteläpää kirjoitti: "Tämän esikoisen jälkeen on Erkko Kivikoskelta lupa odottaa hyvin paljon." Useassa arviossa kiitettiin sen yksinkertaisuutta ja vaatimattomuutta. "Helsingin Sanomien" Paula Talaskivi kiitti Kivikosken henkilöohjausta, jolla tämä osaa käsitellä ensikertalaisia.
Myöhemmin televisioesitysten yhteydessä arviot muuttuivat osin pidättyvämmiksi. "Katso"-lehden Markku Tuuli piti sitä kevyenlaisena ihmistutkielmana, mutta kuitenkin tärkeänä virstanpylväänä 1960-luvun suomalaisessa elokuvassa. Eräs kriitikko luonnehti elokuvaa kepeän sympaattiseksi kuvaukseksi nuoresta pariskunnasta, jonka suhde kaipaa tuuletusta. Tarina kulkee sujuvasti, ja parin sielunmaisemat heijastuvat siinä hienosti arkitunnelmien kautta. "Video-oppaassa" vuodelta 1995 Olavi Similä antoi elokuvan Suomessa julkaistulle VHS-kasettiversiolle kolme tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”hyvä”. Hän piti elokuvaa kepeän onnistuneena, leimallisesti 1960-luvun työnä, jossa on mukana myös ripaus huumoria.
Pentti Helin (näyttelijä)

Pentti Juhani Helin (s. 20. huhtikuuta 1962 Tampere) on suomalainen näyttelijä.
Ura.
Helin on koulutukseltaan teatteritaiteen maisteri. Hän opiskeli näyttelemistä Tampereen yliopiston näyttelijäntyön laitoksella ja valmistui vuonna 1985. Vuosina 1985–1987 Helin näytteli Vaasan kaupunginteatterissa. Hänellä on ollut vuodesta 1988 kiinnitys Tampereen Työväen Teatteriin, jossa hänen rooleihinsa ovat lukeutuneet muun muassa Edmund "Kuningas Learissa", Gary "Gagarin Wayssä", Lauri Viita "Putoavissa enkeleissä" ja Sakari Koskinen "Komisario Koskisessa".
Helin on näytellyt myös elokuvissa ja televisiossa. Hän on muun muassa näytellyt Ilmari Salmista Rauni Mollbergin elokuvassa "Paratiisin lapset" (1994), Rami Rantaa televisiosarjassa "Ota ja omista" (1997), Pertti Härköstä televisiosarjassa "Lehmän vuosi" (2006–2010) ja trukkikuski Marmista televisiosarjassa "Tehdas" (esitetty vuodesta 2012).
Tunnustuksia.
Vuonna 2007 Helin palkittiin Veikko Sinisalo -palkinnolla. Palkinnon jakaa Kansan Sivistysrahaston Jenny Matinahon rahasto.
Yksityiselämä.
Helin on ollut vuodesta 1988 naimisissa näyttelijä Jaana Oraviston kanssa. Heillä on kolme lasta, vuonna 1988 syntynyt poika ja vuosina 1994 ja 1997 syntyneet tyttäret.
Freaks – kummajaiset

Freaks – kummajaiset ("Freaks") on Tod Browningin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1932. Se perustuu Tod Robbinsin sanomalehtiartikkeliin ”Spurs”. Elokuvan pääosia näyttelivät aidot ”kummajaiset” sirkuksen ja karnevaalien maailmasta: lyhytkasvuiset Harry ja Daisy Earles, siamilaiset kaksoset Daisy ja Violet Hilton, jalaton Johnny Eck, jalaton ja kädetön Randian, androgyyni Josephine-Joseph ja monet muut.
"Freaksin" ensi-ilta oli katastrofi – yleisö suhtautui siihen sellaisella vastenmielisyydellä, että tuottajayhtiö MGM kulutti seuraavat 30 vuotta yrittäessään unohtaa koko elokuvan. Se oli pitkään saatavilla vain lyhennettynä nimellä "Nature’s Mistakes" (suom. ”Luonnon erehdykset”) ennen kuin alkuperäinen teatteriversio tuotiin jälleen tarjolle. 
"Freaks" myös käytännössä lopetti Tod Browningin ohjaajauran. Se oli aikakautensa julkein ja suorasukaisin elokuva, jonka näyttelijät eivät oikeastaan näytelleet vaan olivat omia itseään, mikä vain lisäsi elokuvan realistisuutta.
Gigli – rajua rakkautta

Gigli – rajua rakkautta () on vuonna 2003 ensi-iltansa saanut Martin Brestin käsikirjoittama ja ohjaama yhdysvaltalainen elokuva. Romanttisen rikosdraaman pääosissa ovat Ben Affleck, Jennifer Lopez, Al Pacino, Christopher Walken ja Lainie Kazan.
Vastaanotto.
Yhden arvion mukaan "Gigli" voisi olla 2000-luvun kehnoin elokuva.
Tom Sukanen

Tom Sukanen, oik. Tomi Jaanus Alankola (23. syyskuuta 1878 Virrat – 23. huhtikuuta 1943 North Battleford, Saskatchewan, Kanada) oli suomalainen laivanrakentaja. Hän muutti Suomesta Yhdysvaltoihin ja myöhemmin Kanadaan, jossa hän yritti rakentaa merikelpoista höyrylaivaa palatakseen takaisin Suomeen.
Tomi Jaanus Alankola syntyi 23. syyskuuta 1878, joidenkin lähteiden mukaan 1888, tällöin Koroon kuuluneessa Kurjenkylässä, Vaasan läänissä, Virroilla. Hän oppi taitavaksi merenkävijäksi. Hän oppi myös taitavaksi laivanrakentajaksi aikana, jolloin uudet höyrylaivat syrjäyttivät purjeveneet. Kaksikymmentä vuotta täytettyään hän matkusti Yhdysvaltoihin ja päätyi siellä monien pohjoismaalaisten suosimaan Minnesotaan. Minnesotassa hän tapasi tulevan suomalaisen vaimonsa, joka isänsä kuoltua yritti hoitaa perheen maatilaa. Yhdessä he viljelivät maata, ja heille syntyi yksi poika ja kolme tytärtä.
Vuonna 1911 Tom päätti lähteä Kanadaan tapaamaan veljeään, joka asui Macroriessä Saskatchewanissa (Reginan ja Saskatoonin kaupunkien puolimatkassa). Hän matkusti koko matkan, noin 940 km, Minnesotasta Kanadaan jalkaisin. Hän suunnitteli hankkivansa Kanadasta maatilan ja tuovansa perheensä perustamalleen tilalle. Vuonna 1916 hän onnistui vihdoin saamaan nimiinsa maa-alueen ja oli pystynyt säästämään 9 000 dollarin pesämunan. Hän ei pitänyt minkäänlaista yhteyttää perheeseensä Minnesotassa, ja vuonna 1918 hän päätti palata takaisin tuodakseen perheensä Kanadaan. Hän matkasi takaisin Minnesotaan jälleen jalkaisin. Saavuttuaan kotitilalle, hän löysi sen hylättynä. Myöhemmin hän kuuli vaimonsa kuolleen espanjantautiin ja lasten joutuneen huostaanotetuiksi ja heidät oli sijoitettu uusiin perheisiin. Menetettyään perheensä hän palasi takaisin Kanadaan, jossa hän alkoi suunnitella valtamerikelpoisen laivan rakentamista palatakseen takaisin Suomeen.
Sukasen suunnitelmissaan oli rakentaa laiva osissa ja kuljettaa osat Saskatchewanjokea pitkin Winnipegjärvelle ja sieltä edelleen Hayesjokea pitkin Hudsoninlahdelle, jossa hän olisi koonnut laivan merikelpoiseksi. Hän nimesi laivansa "Sontiaiseksi". Hänen naapurinsa pitivät häntä mielipuolena ja toistuvasti vandalisoivat hänen laivanrakennusprojektiaan. Lopulta vuonna 1940 Tom lähetettiin mielisairaalaan, jossa hän kolme vuotta myöhemmin kuoli.
Museo ja näytelmät.
Nykyisin Sontiaisesta jäljellä olevat osat ovat nähtävillä Moose Jawin kaupungin lähellä sijaitsevassa "Sukanen Ship Pioneer Village and Museum" museossa.
Vuonna 2009 ilmestyi "Sisu: The Death of Tom Sukanen" -dokumenttielokuva, jonka on ohjannut Chrystene R. Ells ja osissa nähdään mm. Don Wood Tom Sukasena.
Helmikuussa 2020 sai ensi-iltansa Avoimet Ovet -teatterin "Sontiainen ‒ balladi koti-ikävästä" -näytelmä, joka perustuu Tom Sukasen ja Sontiainen-laivan tarinaan.
De Baarsjes

De Baarsjes () on kaupunginosa Amsterdamin läntisellä puolella, Alankomaissa. Alueella asuu noin 33000 ihmistä ja sen pinta-ala on 1,64 km² josta vettä 0,10 km². 
De Baarsjesin kaupunginosavaltuusto.
Valtuusto koostuu 17 jäsenestä.
Turun Riento

Turun Riento on turkulainen urheiluseura, joka perustettiin vuonna 1906. Riennon edelläkävijänä pidetään Raittiusyhdistys Toivo II:a ja sen alajaostona toiminutta voimisteluseura "Ponnistusta". Turun Riennossa on harrastettu voimistelua, painia, hiihtoa, jää- ja jalkapalloa, kori- ja lentopalloa, taito- ja pikaluistelua, pesäpalloa, keilailua sekä yleisurheilua. Nykypäivänä rientolaista urheilutoimintaa johdetaan suurilta osin jaostojen välityksellä.
Koripallo.
Turun Riento pelasi kaudelle 2014-2015 saakka naisten Korisliigaa. Kauden päätteeksi seura putosi sarjatasoa alemmas I-divisioonaan. Riento on voittanut naisten Suomen mestaruuden vuonna 1990 ja cup-mestaruuden 1992.
ATC (keräilykortti)

ATC (engl. "Artist Trading Card") on keräilykorttien taiteilijaversio, jonka alkuperämaana pidetään Sveitsiä. Kortin koko on 64 × 89 mm. Kokorajoituksen lisäksi aloittelijan tulee ottaa huomioon, että ATC-kortteja ei saa myydä, vaan niitä vaihdellaan harrastajien kesken. 
Kortit ovat nykymuodossaan osa ns. "mail art" -liikettä, jossa kaikentasoiset taiteilijat vaihtavat valmistamiaan teoksia joko postitse tai henkilökohtaisesti. Kortit ovat joko uniikkeja tai samaa korttia on valmistettu hyvin pieni määrä. Maalaukset, piirrokset, valokuvat, leimatut kuvat, digitaaliset kollaasit, sekatekniikka yms. esiintyvät korteissa yleisesti. ATC-kortit eivät yleensä ole laminoituja tai muovitettuja, vaan niitä vaihdetaan keräilykorteille tarkoitetuissa muovitaskuissa tai sellaisenaan. 
Kortin kääntöpuolelle ohjeistetaan yleensä laittamaan teoksen nimi, signeeraus, päivämäärä ja numero, mikäli kortti on osa sarjaa. ATC-korttien vaihdon lähtökohtana on aina kortin vaihtaminen toiseen korttiin. Kuka tahansa voi myös organisoida korttien vaihdon, jolloin useat ihmiset lähettävät kortteja samalle henkilölle; tämä sekoittaa kortit ja jakaa ne takaisin osallistujille. Kortteja vaihdellaan Internetissä mm. kansainvälisten Yahoo-postituslistojen ja askartelu- tai taidefoorumeiden kautta.
HMS Glorious (1782)

HMS Glorious tai HMS Glorieux oli Britannian kuninkaallisen laivaston 74-tykkinen kolmannen luokan alus.
Hankinta.
Alus oli alun perin François-Guillaume Clairin-Deslaurierin suunnittelema Ranskan laivaston 74-tykkinen linjalaiva "Le Glorieux". Se oli valmistettu heinäkuusta 1753 marraskuuhun 1756 Rochefortissa ja laskettu vesille 10. elokuuta 1756.
Palvelus.
Amiraali Rodneyn laivasto-osasto valtasi 12. huhtikuuta 1782 "Le Glorieuxin" Saintesin taistelussa. Alus rekisteröitiin laivaston alusluetteloon 29. tammikuuta 1783 eli vasta sen tuhouduttua. Se liitettiin laivastoon 13. huhtikuuta 1782 Rodneyn määräyksellä päällikkönään Thomas Cadogan.
Alus oli purjehtimassa Englantiin 25. heinäkuuta 1782 Gravesin osaston kanssa, mutta se upposi 18. syyskuuta miehistöineen pyörremyrskyssä Newfoundlandin matalikolla
Arthur Lagerlöf

Johan Arthur Lagerlöf (20. toukokuuta 1860 Raahe – 23. elokuuta 1930 Helsinki) oli suomalainen Raahessa vaikuttanut vuorineuvos ja Raahen Puutavara Oy:n (myöhemmin "Raahe Oy") perustaja. Hän toimi myös Suomalaisen puolueen ja kokoomuksen kansanedustajana.
Lagerlöfin vanhemmat olivat tullinhoitaja Johan Isak Lagerlöf ja Catharina Sofia Fellman. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1876 ja opiskeli sitten Helsingin yliopistossa valmistuen ensin filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1882 sekä molempain oikeuksien kandidaatiksi 1887. Lagerlöf sai varatuomarin arvon 1889.
Raahelainen ja vaasalainen virkamies.
Lagerlöf oli aluksi tullin palveluksessa Raahessa ensin ylimääräisenä virkamiehenä 1879–1880 ja sitten tullinhoitajana 1880–1885. Tämän jälkeen hän oli Vaasan hovioikeuden ja senaatin palveluksessa sekä tuomarintehtävissä vuosina 1887–1894. Lagerlöf toimi Raahen Porvari- ja Kauppakoulussa apulaisopettajana 1894–1896 ja kauppaoikeuden opettajana 1896–1900.
Raahe Oy:n perustaja ja johtaja.
Lagerlöf perusti "Raahen Puutavara Oy":n ("Raahe Oy" vuodesta 1917) vuonna 1900 ja hän oli yrityksen toimitusjohtajana aina vuoteen 1924 saakka. Yhtiö rakensi ensimmäisen Raahen sahansa 1901 Siikajoen varteen ja se omisti Raahen seudulla myös Virpiperän sahan ja Salon Rojuniemen sahan. 
Lagerlöf perusti 1909 Ruotsiin "Aktiebolaget Granviks Sågverk"-nimisen tytäryhtiön joka rakennutti sahan Haaparannan Gransvikiin sekä "Seittenkarin Puutavara Oy":n jolla oli saha Haaparannan Seittenkarissa. Samana vuonna Lagerlöf osti "Aktiebolaget Finska Kolaffären" yhtiön joka tuotti puuhiiltä ruotsalaisen rautateollisuuden tarpeisiin sekä vei ulkomailla kaivos- ja paperipuuta. Talousvaikeuksissa ollut Raahen Puutavara Osakeyhtiö siirtyi jo 1914 Lagerlöfin yritysten rahoittajana toimineen Kansallis-Osake-Pankin hallintaan ja 1921 kaikki Lagerlöfin yritykset siirtyivät pankin valvontaan. 
Yhtiö lopetti 1920-luvulla kaikki Raahen seudulla sijainneet sahansa ja keskitti sahaustoimintansa Haukiputaan Martinniemeen. Raahe Osakeyhtiö yhdistettiin 1942 Rauma Osakeyhtiöön (entinen Rauma Wood Ltd), ja ne muodostivat uuden yhtiön nimeltä "Rauma-Raahe Osakeyhtiö". Vuonna 1952 ne liitettiin osaksi Rauma-Repola Oy:tä.
Valtiopäivämiehenä ja tunnustuksia.
Lagerlöf sai vuorineuvoksen arvon 1912 ja vuodesta 1921 hän oli Ranskan kunnialegioonan upseeri.
Lagerlöf oli porvarissäädyssä Raahen edustaja valtiopäivillä 1900. Hän oli sittemmin kansanedustaja 1907–1911 ja 1917–1919, edustaen Oulun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän kuului kokoomuksen eduskuntaryhmään 9. joulukuuta 1918 lähtien. 
Lagerlöf oli eduskunnan pankkivaliokunnan puheenjohtajana 1917 ja 1918 sekä sotilasasiainvaliokunnan puheenjohtajana 1918. Lagerlöf toimi pankkivaliokunnan sihteerinä vuoden 1900 valtiopäivillä ja hän oli vielä eduskunnan pankkivaliokunnan sihteerinä vuosina 1926 ja 1928. Lagerlöf oli myös Raahen kaupunginvaltuuston jäsen.
Arthur Lagerlöf oli naimisissa raahelaisen kauppaneuvos Fredrik Soveliuksen lesken Ebba Katinka Ljunggrenin (ent. Sovelius) kanssa vuodesta 1898.
Lensovetin asuintalo

Lensovetin asuintalo () on Pietarissa Venäjällä sijaitseva konstruktivistisen arkkitehtuurin muistomerkki.
Jevgeni Levinsonin ja Igor Fominin suunnittelema Leningradin kaupunkineuvoston asuintalo rakennettiin Korpisaarelle Korpijoen (ven. "Karpovka") rantaan vuosina 1931–1935. Sisäänpäin kaartuvaan, etelään suunnattuun päärakennukseen liittyy kaksi neliskulmaista siipeä. Nevan tulvilta suojaavan jalustan läpäisee sisäpihalle johtava leveä porttikäytävä. Neuvostoeliitille tarkoitetussa, aikansa parasta rakentamista edustavassa talossa on kolmen–kuuden huoneen asuntoja, joista osa sijaitsee kahdessa kerroksessa. Pylväskäytävän reunustamassa keskisiiven toisessa kerroksessa toimi lastentarha ja muita palveluja. Ilmeikkyyttä rakennukselle antavat sen terävät kulmat, leveät parvekesyvennykset sekä sisäpihan ilmassa roikkuvat teräsbetoniset portaikot. Konstruktivismin myöhäisvaihetta edustavassa rakennuksessa voidaan havaita klassismin ja art decon piirteitä.
Talossa ovat asuneet näyttelijä Juri Jurjev sekä kaupungin toimeenpanevan komitean puheenjohtaja Pjotr Lazutin, joka ammuttiin ns. Leningradin jutun yhteydessä vuonna 1950.
Nykyään rakennus kaipaa kipeästi remonttia. Sen osoite on Karpovkan rantakatu 13. Lähin metroasema on Petrogradskaja.
Juuso Runtti

Joseph (Juuso) Runtti (sukunimi aik. "Runttila" ja "Manninen"; 2. maaliskuuta 1854 Kiiminki – 16. huhtikuuta 1927 Oulu) oli suomalainen maanviljelijä ja vanhoillislestadiolainen maallikkosaarnaaja. Hän toimi Suomalaisen puolueen ja kokoomuksen kansanedustajana 1900-luvun alkupuolella.
Runtin vanhemmat olivat maanviljelijä Paavali Runttila ja Liisa Huttu. Hän toimi maanviljelijänä Kiimingissä ja oli myös maallikkosaarnaajana vuodesta 1877 alkaen. Runtti oli Kiimingissä kunnallisten ja kirkollisten kassojen hoitaja, ja hän toimi palo- ja eläinvakuutusyhtiöiden asiamiehenä. Juuso Runtti oli naimisissa vuodesta 1875 Maria Holman kanssa.
Runtti oli kansanedustajana 1907–1908 ja 1917–1919 edustaen Oulun läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän kuului kokoomuksen eduskuntaryhmään 9. joulukuuta 1918 alkaen. Runtti oli myös presidentin valitsijamiehenä vuoden 1925 presidentinvaaleissa. Hän oli Kiimingin kuntakokouksen puheenjohtajana ja oli lisäksi kirkolliskokouksen jäsenenä.
Pesäpallon miesten Suomen Cup 1974

Pesäpallon Suomen Cup 1974 oli kuudes miesten Suomen Cup. Cupin voitti Seinäjoen Maila-Jussit. Osanottoon olivat oikeutettuja kaikki liiton alaiset seurat sarjatasosta riippumatta.
Tulokset.
1.kierros, poimintoja:
2.Kierros, poimintoja:
Emmervehnä

Emmervehnä ("Triticum dicoccon") on niukkasatoinen vehnälaji, jota viljeltiin varsinkin maanviljelyn alkuaikoina. Eräillä seuduilla Etelä-Euroopassa sitä viljellään runsaasti edelleenkin. Nykyisin eniten viljelty vehnälaji, "Triticum aestivum", on syntynyt emmervehnän ja erään Keski-Aasiassa kasvavan heinälajin risteytymänä.
Viljelty emmervehnä on syntynyt Lähi-idän alueella villistä kantamuodostaan noin 10 000 vuotta sitten. Sitä on viljelty myös pohjoisemmilla alueilla. Varsinais-Suomesta Turusta ja Paimiosta on tehty emmervehnästä arkeologisia löytöjä, jotka on ajoitettu ajalle noin 500 vuotta ennen ajanlaskun alkua.
Yksijyvävehnä

Yksijyvävehnä ("Triticum monococcum") eli "einkorn"-vehnä oli varhainen Lähi-idässä ja Euroopassa viljelty vähäjyväinen, niukkatuottoinen viljalaji, jota kasvaa nykyään villinä.
Einkorn tarkoittaa joko villiä muotoa "Triticum boeoticum" tai viljeltyä, domestikoitua "Triticum monococcum". Yksijyvävehnässä proteiini on suurelta osin gliadiinia, mutta siitä huolimatta siinä on myös gluteenia, vaikka toisinaan muuta väitetäänkin.
Yksijyvävehnä jaetaan kahteen alalajiin: kantayksijyvävehnä ("T. monococcum" subsp. "aegilopoides") ja "T. monococcum" subsp. "monococcum" (tyyppialalaji).
Duncan

Duncan tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Paikkakuntia.
Kanadassa:
Yhdysvalloissa:
Charles Mackay

Charles Mackay (1814 Perth, Skotlanti – 1889) oli brittiläinen journalisti, kirjailija ja runoilija, jonka tunnetuin teos on vuonna 1841 julkaistu "Extraordinary Popular Delusions and the Madness of Crowds".
Mackay työskenteli toimittajana lontoolaisissa "The Morning Chroniclessa" ja "Illustrated London Newsissa", "Glasgow Arguksessa" ja raportoi vuosina 1862–1865 "The Timesin" kirjeenvaihtajana Yhdysvaltain sisällissodan tapahtumista. Kirjailijana hän nousi kuuluisuuteen vuonna 1846 julkaisemallaan runokokoelmalla "Voices from the Crowd". Hänen tunnetuinta teostaan "Extraordinary Popular Delusions and the Madness of Crowds" pidetään markkinapsykologian klassikkona.
Mackay parhaat runoteokset ovat runomittainen kertomus "Salamandrine, or love and immortality" (1842), lyyrisen hienot "Legends of the isles" (1845) ja oivalliset runot "Voices from the crowd" (1846). Hänen myöhempiä kaunokirjallisia julkaisujaan on romaani "Luck and what came of it" (1881).
Mackayn tytär oli kirjailija Marie Corelli.
Ei-keynesiläiset vaikutukset

Ei-keynesiläisillä vaikutuksilla viitataan sellaiseen tilanteeseen, jossa esimerkiksi finanssipolitiikkaa kiristävillä toimilla onkin yksityistä kulutusta elvyttävä vaikutus, ja valtion lisävelanotto puolestaan vähentää yksityistä kulutusta. Yleisesti voidaan todeta, että ei-keynesiläiset vaikutukset ovat sellaisia, jotka ovat ristiriidassa perinteisen keynesiläisen mallikehikon tulosten kanssa. Uraa uurtava artikkeli aiheesta on Giavazzin ja Paganon (1990) Can Severe Fiscal Contraction Be Expansionary? Tales of Two Small European Countries. Artikkelissa G &amp; P tutkivat Irlantia ja Tanskaa 1980-luvulla ja tulivat siihen johtopäätökseen, että ei-keynesiläisiä vaikutuksia on havaittavissa.
Pesäpallon SM-sarja 1934

Vuoden 1934 Suursarjaan joukkuemäärää päätettiin lisätä entisestä 8:sta 12:een. Lisäpaikkojen täyttämiseksi järjestettiin keväällä karsintaotteluja eri puolella Suomea. Sarja oli järjestyksessään 13. SM-sarja kausi ja Helsingin Pallonlyöjät palasi kultakantaan.
Esikarsinta.
Helsingissä 26.4.
Katajanokan Haukat - Helsingin Pallo-Toverit 0-3
Tampereella 6.5.
Karsinnat.
Itäisen alueen karsinnat 9.-10.5. Kuusankoskella
Kuusankosken Veto ja Enson Kisailijat selvisivät Suursarjaan.
Läntisen alueen loppukarsinta 9.-10.5. Loimaalla
Seinäjoen Maila-Jussit ja Helsingin Pallo-Toverit Suursarjaan. 
Suursarja.
Sarjassa huomio kiinnittyy vähäjuoksuisuuteen. Tähän osaltaan ovat vaikuttaneet räpylän käyttöön oton salliminen, takarajan käyttöönotto, sekä vuodelle 1934 lisätty uusi vuoronvaihtoon liittyvä ns. yhdeksän lyöjän sääntö. Vähäjuoksuisuus konkretisoitui loppuotteluissa, joissa yksi juoksu kahdessa ottelussa riitti mestaruuteen.
Länsilohko.
Hamina, Sortavala, Seinäjoki ja Toijala putosivat sarjasta. Tilalle nousivat B-sarjan mestari Keravan KooPee sekä Jyväskylän Kiri, Tampereen Pyrintö ja Viipurin Kisa-Veikot.
Loppuottelu.
Mestaruusjuoksun toi Turpeinen heti ensimmäisessä vuorossa. Tämän jälkeen pelattiinkin 20 vuoroparia juoksuitta.
Naisten SM.
Naisten Suomen mestaruus ratkaistiin Viipurissa 23. syyskuuta. Viipurin Pallonlyöjät voitti mestaruuden 4-2 voitolla Tampereen Pyrinnöstä.
Kilpailuun lähti mukaan 30 seuraa. Mitään yhtenäistä sarjaa ei ollut, vaan alueet ratkoivat jatkoonpääsijän eri tavoin. Joillakin alueilla pelattiin sarja, joissakin noudatettiin pudotuspelisysteemiä joko kerrasta poikki -periaatteella tai kaksoisotteluina.
VPL:n joukkue: Liisa Tiili,
Rakel Orava,
Aira Noroma,
Ester Parviainen,
Marjatta Sarjola,
Eeva Heinonen,
Aune Karjalainen,
Kerttu Halonen,
Tyyne Järvenpää.
John Wright (muusikko)

John Wright (s. 1962) on kanadalainen muusikko ja lauluntekijä, alun perin lähtöisin Victoriasta.
Wright on parhaiten tunnettu punk rock -yhtye NoMeansNon rumpalina ja yhtenä lauluntekijänä. NoMeansNossa hän myös laulaa joitain osuuksia ja soittaa yhtyeen kosketinosuudet. Hän perusti yhtyeen isoveljensä Rob Wrightin kanssa vuonna 1979. Molemmat soittavat myös yhtyeessä The Hanson Brothers yhdessä nykyisen NoMeansNo-kitaristin Tom Hollistonin kanssa. John on The Hanson Brothersin päälaulaja. Hän on myös esiintynyt useiden tunnettujen kanadalaisten punkyhtyeiden kanssa, kuten D.O.A., The Showbusiness Giants ja Infamous Scientists.
Wright soittaa rumpuja niin sanotulla ”traditional grip” -otteella, joka on hyvin erikoista tämän musiikkityylin rumpalille. Hänen soittonsa yhdisteleekin jazz-, rock- ja punk rock -tyylejä. Moni tunnettu rumpali kertoo saaneensa vaikutteita Wrightilta, kuten Dave Grohl (Nirvana, Foo Fighters).
Wright on myös tunnettu innokkaana kotioluen valmistajana. Hän on tehnyt suosimistaan kotipanimotekniikoista opetusvideon, joka on julkaistu DVD:llä The Hanson Brothersin live-levyn "It’s A Living" kylkiäisenä. 
John Wright on myös yksi Wrong Records -levy-yhtiön omistajista. Wrightilla on kaksi lasta.
Japaninsinisade

Japaninsinisade eli ryöppysinisade ("Wisteria floribunda", ) on liaanikasvi. Sitä käytetään myös usein bonsaina, samoin kuin kiinansinisadetta ("Wisteria sinensis").
Japaninsinisateella on sinisateista pisimmät tertut; ne voivat kasvaa jopa puolen metrin mittaisiksi. Tertut puhkeavat alku- ja keskikeväällä muhkeiksi kukkaryöpyiksi. Kukat ovat väriltään valkoisia, sinipunaisia tai sinisiä. Niissä on omintakeinen, viinirypäleitä muistuttava tuoksu. Japaninsinisateen kukinnan aikaisuus voi aiheuttaa ongelmia lauhkealla vyöhykkeellä, missä halla voi tuhota tulevan kukinnan. Kasvi myös kukkii ainoastaan täysikasvuisena, jollaiseksi kasvaminen voi viedä montakin vuotta. 
Japaninsinisateen myötäpäivään kiertyvät varret voivat kasvaa monien tukien varassa ja saavuttaa jopa yli 30 metrin pituuden. Lehdet ovat kiiltävät, tummanvihreät, parilehdykkäiset ja 10–30 cm pitkät. Kussakin lehdessä on 9–13 kappaletta 2–6 cm pitkää, pitkänomaista lehdykkää. Kasvi tuottaa paljon myrkyllisiä, ruskeita, samettisia, papumaisia palkoja, jotka ovat 5–10 cm pitkiä, kypsyvät kesällä ja pysyvät kasvissa talveen asti. Japaninsinisade menestyy parhaiten kosteassa maassa ja suorassa auringonpaisteessa. Kasvi elää usein jopa yli 50-vuotiaaksi.
Paljakkakylmänperhonen

Paljakkakylmänperhonen ("Oeneis bore") on täpläperhosten heimoon ja heinäperhosten alaheimoon kuuluva keskikokoinen päiväperhonen.
Koko ja ulkonäkö.
Paljakkakylmänperhosen siipien kärkiväli on noin 37–48 mm ja naaraat ovat keskimäärin koiraita kookkaampia. Siipisuomut irtoavat helposti ja siivet muuttuvat varsin pian läpikuultaviksi. Siipien yläpinnan pääväri on tasaisen kellanharmaa. Silmätäplät puuttuvat, mutta joskus harvoin etusiiven yläpuolella, viidennessä siipisarassa erottuu pieni valkoteräinen silmätäplä. Siipien postdiskaalialassa on heikko kellertävä juova, joka erottuu naarailla selvemmin, koirailla on erityisesti etusiivissä tällä alueella vain heikkoja läiskiä. Takasiiven alapinnalla on tiheämmästä kuvioinnista muodostuva epäselvä ruskea keskijuova, jossa on ainakin ulkopuolella erottuva valkoinen reuna. Takasiiven ulkoreunassa on tumma juova, joka jakaantuu vaihtelevissa määrin täpliksi.
Levinneisyys ja lentoaika.
Paljakkakylmänperhonen esiintyy sirkumpolaarisesti Euraasian ja Pohjois-Amerikan pohjoisosissa. Fennoskandiassa se esiintyy 67° leveyspiirin pohjoispuolisilla vuoristo- ja tunturialueilla. Suomessa lajia tavataan lähinnä vain Tunturi-Lapissa, eteläisimmät havainnot ovat Muonion, Kittilän, Sodankylän ja Savukosken alueelta. Lentoaika on kesä–heinäkuussa riippuen esiintymisalueesta ja säistä. Suomessa paras lentoaika on yleensä kesäkuun lopulta heinäkuun puoliväliin.
Elinympäristö ja elintavat.
Paljakkakylmänperhosen elinympäristöä ovat tundra, vuoristojen kiviset rinteet, tunturimaastossa lakiosien kuivat niittymäiset alueet ja kivikot sekä koivuvyöhykkeessä kuiva kangasmaasto. Laji talvehtii kahdesti toukkana, ensimmäinen talvehtiminen tapahtuu keskenkasvuisena ja toinen täysikasvuisena.
Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi (NT).
Ravintokasvi.
Toukan ravintokasveja ovat erilaiset heinälajit ("Poaceae"), esimerkiksi lampaannata ("Festuca ovina").
Isuzu Trooper

Isuzu Trooper on General Motorsin omistaman Isuzun vuosina 1983–2002 valmistama nelivetoinen maastoauto. Sen ensimmäistä sukupolvea tuotiin Suomeen vuosina 1983–1989. Auton toista sukupolvea myytiin Euroopassa 1990-luvulla nimellä Opel Monterey, ja sitä tuotiin Suomeenkin vuoden 1992 paikkeilla. Australiassa Trooperia markkinoitiin Holden-merkkisenä. Lisäksi mallia markkinoitiin Yhdysvalloissa ainakin Hondana ja Acurana. Kaukoidässä malli tunnettiin myös Chevrolet-merkillä.
Vuonna 1985 yhdysvaltalainen "4x4 &amp; Offroad" -maasturilehti valitsi Trooperin nelivetoluokassa vuoden parhaaksi.
Trooper Suomessa.
GM toi Isuzu Trooperin ensimmäistä sukupolvea Suomeen vuodesta 1983 vuoteen 1989 ja toista sukupolvea jonkin aikaa vuoden 1992 syksystä alkaen nimellä "Opel Monterey". Trooper ei yltänyt Suomessa samanlaiseen suosioon kuin kilpailijansa Toyota Land Cruiser, Nissan Patrol tai Mitsubishi Pajero.
Ensimmäiset tuontimallit.
Trooperien tuonnin alkaessa 1983 Suomessa oli juuri tullut voimaan uusi maastoautojen 30 prosentin vero, ja maasturimarkkinat olivat sen myötä hiljenemässä. Ensimmäinen malli oli pitkäkorinen farmariversio, mutta autoa valmistettiin myös 35 cm lyhyemmällä korilla. Autossa oli 61 hevosvoiman dieselmoottori, jota "Helsingin Sanomien" Matti Jansson piti koriin pienenlaisena. Hän kehui hyviä sisätiloja, jossa takapenkillekin mahtuu vaivatta kolme matkustajaa. Huonossa kelissä tehdyssä koeajossa auton keskikulutus jäi niukasti alle 10 litran sadalla kilometrillä. Muutenkin autoa pidettiin hintaluokassaan paljon etuja tarjoavana ja nähtiin sille tilaa Suomen markkinoilla uudesta verosta huolimatta.
Facelift-mallit.
Vuonna 1983 esitelty Trooper sai vuonna 1987 paremman jousituksen, nelikulmaiset ajovalot, muodikkaat maasturipyörät sekä mukavamman ja paremmin varustellun sisustuksen. Auton paino kasvoi 70 kiloa 1 710 kiloon. Molemmissa Suomeen tuolloin tuoduissa malleissa (De Luxe ja Luxury Sport) oli 2,2 litran ja 75 hevosvoiman turbodieselmoottori.
1980-luvun lopun mallit.
Vuonna 1989 esitelty Isuzu Trooperin uusi malli tarjosi ensin 2,8-litraisen ja 100-hevosvoimaisen turbodieselin, joka pian tehostui ahtoilman jäähdytyksellä vielä 106 hevosvoimaan ja sai lisänimen Magic. 1 785 kiloa painava auto kulutti kuitenkin varsin vähän polttoainetta ja oli ensimmäinen nelivetodiesel, joka alitti Länsi-Saksan pakokaasuvaatimukset.
1990-luvun Opel Monterey.
Trooperin tuonti Suomeen loppui 1989. Vuosina 1991–2002 Japanissa valmistettiin Trooperin toista sukupolvea, jota tuotiin jonkin aikaa Suomeen syksystä 1992 alkaen nimellä Opel Monterey. Ylempään maasturiluokkaan suunnatussa autossa korimalleja oli kaksi, 3-ovinen RS (pituus 4,11 m) ja 5-ovinen LTD (4,54 m). Tavaratilaa mallit tarjosivat 1,3 ja 1,5 kuutiometriä, takaselkänojat taitettuina 2 ja 2,5 kuutiometriä. LTD-mallia oli saatavana 3,2-litraisen V6-moottorin (177 hv) lisäksi 3,1-litraisella turbodieselmoottorilla (114 hv).
Yanina Wickmayer

Yanina Wickmayer (s. 20. lokakuuta 1989 Lier) on belgialainen tennispelaaja. Hän aloitti ammattilaisuransa vuonna 2004. Hänen parhaat sijoituksensa WTA:n maailmanlistalla ovat toistaiseksi olleet kaksinpelissä 12:s huhtikuussa 2010 ja nelinpelissä 71:s helmikuussa 2010.
Wickmayer on voittanut urallaan kolme kaksinpelin WTA-turnausta. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti Estorilissa toukokuussa 2009, kun hän voitti loppuottelussa Jekaterina Makarovan lukemin 7–5, 6–2. Lokakuussa 2009 hän voitti Linzin turnauksen loppuottelussa Petra Kvitován luvuin 6–3, 6–4. Kolmannen turnausvoittonsa hän saavutti Aucklandin turnauksessa tammikuussa 2010 voitettuaan loppuottelussa Flavia Pennettan luvuin 6–3, 6–2.
Suurimmat menestyshetkensä Wickmayer on kokenut Yhdysvaltain avoimissa 2009, joissa hän selviytyi välieriin. Hän voitti ensimmäisellä kierroksella 16:nneksi sijoitetun Virginie Razzanon lukemin 6–4, 6–3, toisella kierroksella Peng Shuain 2–6, 6–1, 6–4, kolmannella kierroksella Sara Erranin 6–3, 6–4, neljännellä kierroksella Petra Kvitován 4–6, 6–4, 7–5 sekä puolivälierissä Kateryna Bondarenkon luvuin 7–5, 6–4. Välierissä hän hävisi yhdeksänneksi sijoitetulle Caroline Wozniackille lukemin 3–6, 3–6.
Vuonna 2010 Wickmayer sai villin kortin kauden ensimmäiseen turnaukseen Aucklandiin. Hän voitti finaalissa Flavia Pennettan, ja voitti koko turnauksen häviämättä erääkään. Tämä oli hänen kolmas WTA-turnausvoitto. Australian avoimissa Wickmayer voitti ensimmäisellä kierroksella Alexandra Dulgherun, toisella kierroksella Flavia Pennettan ja kolmannella kierroksella Sara Erranin. Neljännellä kierroksella Wickmayer kohtasi entinen maailmanlistan ykkösen, maannaisensa Justine Heninin. Kolmieräisen ottelun voitti Henin. Wimbledonissa Wickmayer pääsi kolmannelle kierrokselle asti ensimmäistä kertaa Wimbledonissa. Kolmannella kierroksella hän hävisi Vera Zvonarjovalle.
It’s That Man Again

It's That Man Again, usein lyhennettynä ITMA, oli BBC:n radiokomediasarja, jota esitettiin 1939–1949. Sarjan nimi viittaa Adolf Hitleriin, johon sanomalehdistö usein viittasi uutisoinnissaan sanonnalla "taas sama mies". 
Sarjasta lähetettiin ensin neljä pilottijaksoa, alkaen 12. heinäkuuta 1939. Sarjan tapahtumat sijoittuivat kaupalliselle piraattiradioasemalle. Pääosaa esitti liverpoolilainen koomikko Tommy Handley, ja lisäksi sarjassa esiintyivät Cecilia Eddy ja Eric Egan. ITMAn vastaanotto yleisön keskuudessa ei ollut hyvä, ja sarja aiottiin lopettaa, mutta toisen maailmansodan syttyminen muutti tilanteen. Piraattiradioasemaa ei enää kuitenkaan pidetty sopivana tapahtumaympäristönä, ja sarjan tapahtumat siirrettiin kuvitteelliseen "Office of Twerps" -ministeriöön, ja sivuosanäyttelijät vaihdettiin. Tommy Handley esitti ministeriä, Vera Lennox hänen sihteeriään, Maurice Denham esitti venäläistä keksijää Vodkinia ja Jack Trainin roolihahmon nimi oli Funf.
Vuonna 1941 sarja sai uudeksi nimekseen "It's That Sand Again", ja tapahtumapaikaksi tuli merenrannalla sijaitseva lomakaupunki Foaming at the Mouth, ja Handley esitti kaupungin pormestaria. Huhtikuussa 1942 näyttelijät esiintyivät Windsorin linnassa tulevan kuningatar Elisabet II:n 16-vuotissyntymäpäivillä. Vuonna 1945 sarja palasi vanhalle nimelleen aluksi vaihtelevin tapahtumapaikoin, kunnes Tommy Handleyn rooliksi tuli olla vakioasukas Henry Hall -matkustajakodissa. Sarjan viimeinen jakso lähetettiin 6. tammikuuta 1949. Tommy Handley kuoli aivoverenvuotoon kolme vuorokautta myöhemmin. Radio Timesin ohjelmatietojen mukaan sarjan oli ollut tarkoitus jatkua 13. päivä, mutta sen sijaan lähetettiin muisto-ohjelma.
BBC Audiobooks on julkaissut sarjan jaksoja CD:llä.
Justus-Liebig-Universität Gießen

Justus-Liebig-Universität on yliopisto Gießenissä Saksassa. Se perustettiin vuonna 1607.
Kuolematon rakkaus

Kuolematon rakkaus ("To Each His Own") on yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1946. Se kertoo naisesta, joka rakastuu ilmavoimien lentäjään ja saa tälle lapsen, mutta pitää asian salassa. Olivia de Havilland sai naispääosasta Oscarin, ja myös käsikirjoitus oli Oscar-ehdokkaana.
Yöllä on 1000 silmää

Yöllä on 1000 silmää ("Night Has a Thousand Eyes") on yhdysvaltalainen film noir -elokuva vuodelta 1947. Se perustuu Cornell Woolrichin saman nimiseen romaaniin. Elokuvan keskeinen henkilö on entinen ammattimainen ajatusten lukija, joka huomaa kykyjensä olevan aidot. Hän pelastaa toverinsa tyttären oman henkensä kaupalla.
Naamiohohtokaija

Naamiohohtokaija ("Prosopeia personata") on kotoperäinen fidžiläinen kaija.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on noin 47 cm ja paino noin 322 g. Sen höyhenpuku on pääosin vihreä, otsa ja naama ovat mustat, rinta on keskeltä keltainen ja alaosasta oranssi, käsisulien reunat sinikiiltoiset ja pyrstö päältä vihreä, sinihohtoinen. Nokka on tummanharmaa, koivet tummanharmaat ja iiris oranssi. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori lintu on kuten aikuinen, iiris on kuitenkin ruskea ja nokka vaaleampi. 
Esiintyminen.
Naamiohohtokaijat elävät Fidžillä Viti Levun saarella ja mahdollisesti läheisellä Ovalaun saarella. Populaation koko on noin 88 000 yksilöä. Lajin kanta on taantunut ja suurimpana uhkana ovat metsien hakkuut ja järeiden pesäpuiden kaataminen.
Elinympäristö.
Laji elää sekä vanhoissa, luonnontilaisissa metsissä, että nuoremmissa kasvatusmetsissä ja myös mangrovemetsiköissä ja puutarhoissa. Pesintä tapahtuu ehkä vain vanhoissa metsissä.
Lisääntyminen.
Pesä on korkealla puunkolossa tai -onkalossa, joskus korkean kannon päässä.
Ravinto.
Ruokavalio koostuu pääosin hedelmistä mutta myös marjoista, siemenistä, kukinnoista ja hyönteisistä.
Viking Tamm

Viking Sebastian Henricsson Tamm (21. heinäkuuta 1896 – 1975) oli ruotsalainen sotilas.
Tamm oli pankinjohtajan poika Tukholmasta. Hän oli kapteeni Svean henkivartiostossa, kun hän sai tehtäväkseen johtaa ruotsalaisten upseerien ryhmää, joka lähti Etiopiaan perustamaan kadettikoulua. Ryhmää kutsuttiin Grupp Tammiksi. 
Viking Tamm oli myös ryhmänjohtajana Svenska frivilligkårenissa talvisodan aikana. Sodan jälkeen hänestä tuli sotakorkeakoulun johtaja.