Noël Coward

Noël Peirce Coward (16. joulukuuta 1899 – 26. maaliskuuta 1973) oli englantilainen näytelmäkirjailija, näyttelijä ja usealla muullakin alalla ansioitunut taiteilija. Hän tuli tunnetuksi myös terävästä älystään ja asemastaan tyyli-ikonina.
Näytelmäkirjailija.
Noël Coward kirjoitti vuodesta 1917 lähtien useita kymmeniä näytelmiä. Ensimmäinen taiteellinen ja taloudellinen menestys oli "The Vortex" (1923).
Hänen tuotantonsa koostuu sekä komedioista, kuten mustan huumorin kyllästämä "Vaimoni kummittelee" ("Blithe Spirit", 1941), että vakavammista näytelmistä, kuten mahdotonta rakkautta kuvaava "Lyhyt onni" ("Still Life", 1935).
Näytelmiä on sovitettu valkokankaalle runsaasti, ensimmäisen kerran jo vuonna 1927. Esimerkiksi "Vaimoni kummittelee" on filmattu ainakin kuusi kertaa, tunnetuimpana David Leanin ohjaustyö (1945), jossa päärooleissa ovat Rex Harrison sekä Constance Cummings ja Kay Hammond hänen kahtena vaimonaan, elävänä ja kuolleena. Suomalaiseen televisioteatteriin näytelmän ohjasi Esko Elstelä vuonna 1968.
Monilahjakkuus.
Näytelmätuotannon lisäksi Noël Coward teki uran monella muulla taiteen alalla. Hänen esiintymisensä näyttämöllä alkoivat jo ennen teini-ikää, ja myöhemmin hän näytteli teatterin lisäksi myös useissa elokuvissa. Esimerkiksi Carol Reedin Graham Greene -filmatisoinnissa "Miehemme Havannassa" (1959) hän näyttelee peribrittiläisen yläluokkaisen herrasmiehen ruumiillistumaa, agentti Hawthornea. Coward myös kieltäytyi joistain hänelle tarjotuista elokuvarooleista, kuten tohtori No’n osasta ensimmäisessä James Bond -elokuvassa "Salainen agentti 007 ja tohtori No" (1962), vaikka hänen ystävänsä Ian Fleming häntä siihen suostutteli.
Noël Coward myös ohjasi, sävelsi ja esiintyi kabareelaulajana. Hänen ainoa valkokangaselokuvaohjauksensa on sotaelokuva "Meri on kohtalomme" ("In Which We Serve", 1942), ja toisena ohjaajana mainittu David Lean sai tuotannossa vastuun ainoastaan toimintakohtauksista. Coward vastasi myös käsikirjoituksesta, sävellyksestä ja näytteli vielän pääroolinkin hävittäjälaivan kapteenina. "Meri on kohtalomme" kohosi parhaan elokuvan Oscar-ehdokkaaksi vuonna 1943. Samassa palkintojenjakotilaisuudessa Noël Coward sai henkilökohtaisen Oscar-kunniapalkinnon.
Laulajana Noël Coward muistetaan erityisesti kappaleestaan ”"Mad Dogs and Englishmen"”, jonka hän sävelsi ja sanoitti 1930-luvun alussa. Myöhempinä vuosina laulusta tuli hänen tavaramerkkinsä. Esimerkiksi hänen esittäessään sitä 1950-luvun puolivälissä amerikkalaisissa televisio-ohjelmissa suuri yleisö otti hänet omakseen.
Yksityishenkilö Noël Coward.
Jo nuorella iällä Coward työsti itselleen persoonallisen yläluokkaisen tyylin, johon kuuluivat muun muassa tarkoin valikoitu, huoliteltu pukeutuminen ja savukkeen polttaminen pitkän pidikkeen päässä. Monet nokkelat lausahdukset ovat jääneet elämään: ”Minut on ennalta määrätty matkustamaan elämän läpi ensimmäisessä luokassa.” Coward oli hyvin tietoinen julkisuuden merkityksestä, ja hän myös nautti saamastaan huomiosta.
Noël Coward kuoli Jamaikalla sydänkohtaukseen 73-vuotiaana. 
Henkilökuvia Cowardista.
Noël Coward tunsi useita aikansa kulttuurihenkilöitä, ja siksi hän on esiintynyt roolihahmona useissa elämäkertaelokuvissa. Musikaalielokuvassa "Star! – tähti" (1968), joka perustuu Cowardin hyvän ystävän, näyttelijä Gertrude Lawrencen elämään, roolissa oli Daniel Massey, Cowardin kummipoika tosielämässä. Myöhemmin häntä ovat esittäneet televisiotuotannoissa muun muassa Julian Fellowes ("Hänen nimensä oli Fleming, Ian Fleming", 1989), Pip Torrens ja tuoreimpana Malcolm Sinclair Daphne du Maurierin elämään perustuvassa "Daphnessa" (2007).
Elämäkerran Noël Cowardista on kirjoittanut Clive Fisher vuonna 1992.
Suomennettuja näytelmiä.
Cowardin näytelmää "Blithe Spirit" on esitetty Suomessa nimillä "Vaimoni kummittelee, Vaimoja ja kummituksia" ja "Hullutteleva henki". Suomeksi hänen näytelmistään on toteutettu myös "Langenneet enkelit" (Fallen Angels, Intimiteatterissa 1960 ja Vaasan kaupunginteatterissa 1970), "Heinäkuume" (Hay Fever, Intimiteatteri 1963), "Lordin rakkaus" (Relative Values, Suomen Kansallisteatteri 1956) ja "Markiisitar" (The Marquise, useilla näyttämöillä mm. Helsingin Kansanteatteri 1940–1950-luvulla).