Lulu White

Lulu White, tunnetaan myös nimellä Lulu Hendley (1868 – 20. elokuuta 1931) oli yhdysvaltalainen rikollinen, bordellinjohtaja ja yrittäjä New Orleansissa, Louisianassa. Hän vaikutti erityisesti New Orleansin pahamaineisella Storyvillen punaisten lyhtyjen alueella 1900-luvun alussa. Storyville-korttelissa prostituutio kukoisti erityisesti vuosina 1898–1917. 
Lulu White oli yksi aikansa tunnetuimpia ja menestyneimpiä bordellinomistajia. Lulu White tunnettiin rakkaudestaan koruihin ja pitkästä rikosrekisteristä, joka ulottui New Orleansissa niinkin varhaiselle ajalle kuin vuoteen 1880. 
Vuosien saatossa hänestä on tullut myyttinen hahmo myös populaarikulttuurissa. Hänen elämästä on kirjoitettu lukuisia kirjoja, Hänet mainitaan myös useissa elokuvissa. Hänen kuuluisa Mahogany Hall bordellinsa mainitaan myös useissa blues ja jazz kappaleissa, kuten Louis Armstrongin kappaleessa "Mahogany Hall Stomp".
Elämä.
Lulu White syntyi Alabamassa vuonna 1868, vaikka hän väitti syntyneensä eri aikoina myös Jamaikalla, Kuubassa ja Alabamassa. Lulu Whiten tarkkaa syntymäaikaa ei tiedetä. Hänen uskotaan syntyneen maatilalla lähellä Selmaa, Alabamassa, mutta hän väitti olevansa Länsi-Intiasta kotoisin oleva siirtolainen. Tämän vuoksi hänen kreolitaustastaan on kiistelty. Hänen alkuperäinen sukunimensä oli Hendley, mutta hänen varhaisvuosistaan tiedetään hyvin vähän. Hän ilmestyy ensimmäistä kertaa New Orleansin kaupungin osoitehakemistoon vuonna 1888, alueella, jossa asui värillisiä naisia ja jossa sijaitsi naisten asuntoloita ja bordelleja.
Storyville.
Vuonna 1897 New Orleansiin, Yhdysvaltoihin perustettu Storyville oli punaisten lyhtyjen alue, jossa prostituutio ja muut paheet sallittiin – vaikkei niitä virallisesti laillistettu. 1800-luvun loppupuolella New Orleansissa toimi yli 1 500 prostituoitua ja noin 40 ilotaloa eri puolilla kaupunkia. Arvioiden mukaan seksikaupan bruttotulot New Orleansissa tuohon aikaan olivat noin 15 miljoonaa dollaria vuodessa. Liikemiehet ja poliitikot hyötyivät valtavasti seksikaupasta, ja kun 1890-luvulla alettiin vaatia prostituution lopettamista New Orleansissa, se oli uhka kaupungin taloudelle. 
Kun New Orleansin kaupungin prostituutiota pyrittiin rajoittamaan ja kontrolloimaan, jätettiin kaupungin valtuutetun Sidney Storyn ehdotuksesta kaupunkiin yksi alue, jossa prostituutiota sai laillisesti harjoittaa. Näin syntyi alue, joka sai nimekseen Storyville. Tästä tuli alue, jossa Lulu White hallitsi. 
Julkisuuskuva ja rasismi.
1900-luvun alku oli myös kulutuskulttuurin nousun ja modernin mainonnan alku. Lulu White rakensi itselleen julkisen roolin hyödyntäen vanhoja New Orleansissa kiertäneitä tarinoita – hän paketoi ne uudelleen luodakseen sen, mitä nykyään kutsuisimme brändiksi. Kutsuen itseään nimellä "Timanttien kuningatar", Lulu White markkinoi itseään ja Basin Streetillä sijainneen bordellinsa, Mahogany Hallin prostituoituja. Hän nautti hetkellisesti suuresta vauraudesta, joka oli tuohon aikaan harvinaista värillisille naisille. Hän esitteli avoimesti varallisuuttaan kaikille. Hän oli pramea ja pahamaineinen, ja lehdistö antoi hänelle lempinimen "kuuluisa negressi" Lulu Whitea eivät haitanneet pilkkaavat sanomalehtijutut, – päinvastoin, huono maine lisäsi hänen bordellin vetovoimaa.
Hän loi oman julkisuuskuvansa, joka perustui osittain salaperäiseen alkuperään ja epäselvään rodulliseen taustaan. Hän hämärsi tietoisesti omaa identiteettiään. Lulu White julkaisi oman kirjan nimeltä “Blue Book” hallitakseen julkisuuskuvaansa ja houkutellakseen enemmän asiakkaita Mahogany Halliin. Hän ymmärsi strategisen markkinoinnin tuomat hyödyt—tätä osoittaa sekin, että hänen bordellin mainoksen valokuva ei todellisuudessa ollut kuva hänestä, vaan toisen naisen kuva. Mainoskuvissa on todennäköisesti prostituoitu nimeltä Victoria Hall. 
Vaikka hän oli syntynyt Alabamassa, hän väitti usein olevansa Länsi-Intiasta. Kun häneltä evättiin pääsy raviradalle, lehti kertoi hänen vastalauseestaan: “Jotkut luulevat häntä värilliseksi, mutta hän sanoo, ettei hänen suonissaan virtaa tippaakaan neekeriverta. Hän sanoo olevansa länsi-intialainen ja syntyneensä siellä.” Hän väitti olevansa yhtä aikaa valkoisten mieskreolien ja heidän rakastajattariensa perillinen. Tämä sekoittuminen oli keskeinen osa hänen brändiään. Näin White kontrolloi omaa julkista kuvaansa hyödyntämällä rotukäsitteiden epäselvyyttä New Orleansissa. 
Vuodelta 1906 peräisin oleva bordellin mainonta väitti hänen olevan 31-vuotias; hän saattoi kuitenkin olla todellisuudessa vanhempi. Lulu Whitella oli myös sekä mustia, että valkoisia seksityön tekijöitä. White uhmasi tuolloin voimassa olleita rotuerottelulakeja. Hän tarjosi värillisiä prostituoituja rikkaiden valkoisten miesten nautinnoksi aikana, joka oli yksi Yhdysvaltain rasismin väkivaltaisimmista kausista. Mahogany Hall oli tästä huolimatta kallis ja rotusyrjivä, sillä vain varakkailla valkoisilla miehillä oli mahdollisuus ostaa häneltä palveluja.
Bordelli.
1880- tai 1890-luvuilla hän Lulu tilasi sarjan pornografisia valokuvia, mahdollisesti taloudellisen hyödyn tai julkisuuden vuoksi. Vuonna 1894 hän muutti Customhouse Streetille ja myöhemmin osoitteeseen 235 N. Basin Street, eli Mahogany Halliin, kun kaupungin määräys Storyvillen perustamisesta punaisten lyhtyjen alueeksi astui voimaan. 
Uransa huipulla White'lla oli monia vaikutusvaltaisia tuttavia, pankkiireja ja poliitikkoja liiketoimintansa tukena ja asiakkaana. Hänen bordellissaan oli sali, jonka seinät ja katto oli tehty peileistä; pianistit soittivat jazzia; ja naiset esittivät asiakkaille "alastontanssia", samalla kun juotiin samppanjaa. Aikakauden mainosten mukaan Mahogany Hallissa työskenteli noin 40 naista. Mainosten perusteella tunnettuja Mahogany Hallin naisia olivat Emma Sears ("Värillinen Carmencita"), Clara Miller, Estelle Russell, Sadie Reed ja Sadie Levy. Pianisteina talossa esiintyivät muun muassa Kid Ross ja kuuluisa Jelly Roll Morton. 
Talossa oli viisi salia (joista yksi oli "Peilisalonki") ja asiakkailla oli käytössä viisitoista makuuhuonetta, joista jokaisella oli oma kylpyhuone. Kuuluisan Storyville-valokuvaaja E. J. Bellocqin säilyneet kuvat todistavat talon olleen täynnä hienoja huonekaluja, suuria kattokruunuja ja viherkasveja. Rakennuksessa oli myös useita kalliita öljymaalauksia, Tiffany-lasimaalauksia ja muuta taidetta.
Rikokset.
Lulu White pidätettiin useita kertoja vuosien varrella, useimmiten epäjärjestyksen pidosta tai alkoholin laittomasta myynnistä, mutta ajoittain myös väkivaltaisista rikoksista, mukaan lukien murhan yrityksestä. 1920-luvun aikana White sai toistuvasti rikossyytteitä ja sakkotuomioita laittomasta alkoholin myynnistä, eli "Volstead Actin" rikkomisesta. Hän ei kuitenkaan joutunut vankilaan ennen kuin Storyville virallisesti suljettiin 12. marraskuuta 1917. Vuoden kuluttua, 6. marraskuuta 1918, White pidätettiin asevelvollisuuslain rikkomisesta – laki kielsi prostituution kymmenen mailin säteellä sotilasalueesta. Lulu oli myynyt seksityöläisten palveluja sotilaille. Hänet tuomittiin vuodeksi ja päiväksi vankilaan. Noin kolmen kuukauden jälkeen hän haki armahdusta vedoten huonoon terveydentilaansa, ja Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilson lievensi hänen tuomiotaan. White palasi New Orleansiin ja jatkoi välittömästi bordellin pyörittämistä. 
Kuolema.
Vuonna 1906 hän kohtasi taloudellisia vaikeuksia, jotka ajoivat hänet vararikkoon, ja hän muutti väliaikaisesti Kaliforniaan. Hän matkusteli Kalifornian ja Louisianan välillä uransa aikana useaan otteeseen ja pysytteli näkyvillä aina Storyvillen lakkauttamiseen saakka. Jazzhistorioitsija Al Rose yritti löytää todisteita hänen kuolemastaan ja uskoi hänen kuolleen entisen madamen, Willie Piazzan, asunnossa vuonna 1931. Kuitenkin New Orleansin kansallispankin virkailija kertoi, että vuonna 1941 White teki noston pankista. Tarkkaa tietoa hänen elämästään Storyvillen jälkeen ei ole säilynyt. 
Lulu White uskotaan kuolleen 20. elokuuta 1931, mutta hänen brändinsä on elvytetty vuosien mittaan osaksi myyttistä, romantisoitua Storyvilleä. Hänen tarinansa elää yhä lukuisissa kirjoissa, elokuvissa ja musiikissa, esimerkiksi Louis Mallen ohjaama elokuva Pretty Baby perustuu historiallisiin tapahtumiin Lulu Whiten omistamassa Mahogany Hallissa, ja elokuvan pohjana on käytetty Al Rosen kirjaa "Storyville, New Orleans: Being an Authentic Account of the Notorious Redlight District". Al Rosen kirjan mukaan jo vuoden 1934 Mae Westin elokuva "Belle of the Nineties" sai inspiraationsa Lulu Whiten elämästä.
Kirjallisuutta.
Landau, Emily E. "Spectacular Wickedness: Sex, Race, and Memory in Storyville, New Orleans." Baton Rouge: Louisiana State University Press, 2013.
Long, Alecia P. "The Great Southern Babylon: Sex, Race, and Respectability in New Orleans, 1865–1920."Baton Rouge: Louisiana State University Press, 2004.
Shapiro, Nat, and Nat Hentoff, eds. "Hear Me Talkin’ to Ya: The Story of Jazz as Told by the Men Who Made It." New York: Dover Publications, Inc., 1955.