tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Venäjänsalonkikoira

Venäjänsalonkikoira () on venäläinen koirarotu. Sillä ei ole FCI:n hyväksyntää, mutta se on tunnustettu roduksi Venäjän Kennelfederaatiossa (RKF).
Ulkonäkö.
Silmät ovat keskikokoiset, soikeat ja kirkkaat; niiden toivotuin väri on tumma tai karvapeitteen kanssa yhteen sopiva; merle-värisillä yksilöillä voi olla täysin tai osittain siniset silmät. Korvat ovat lähes tulkoon tasakylkisen kolmion muotoiset ja korkealle asettuneet; kärjet eivät ole pyöristyneet. Karvapeite on pehmeä, kiiltävä, mahdollisimman pitkä, joko suora tai lähes suora; selkärangan kohdalta se jakautuu kahtia ja roikkuu molempien kylkien päällä. Väritys voi olla punainen (kaikissa sävyissään kermasta ja fawnista soopeliin ja syvänpunaiseen), ruskea, brindle (kaikissa sävyissään), isabella, merle (kaikissa sävyissään), sininen tai musta. Säkäkorkeus vaihtelee 18-28 cm ja paino 1,8-4 kg välillä; 0,5 kg:n poikkeus suuntaan tai toiseen sallitaan. Kaikissa väreissä sallitaan pienemmät tai suuremmat valkoiset merkit; toisinaan lähes koko karvapeite voi olla valkoinen.
Alkuperä.
Venäläinen kynologi Ju. Lakatoš jalosti venäjänsalonkikoiran Moskovassa 2000-luvun alussa risteyttämällä keskenään erilaisia kääpiökoiria. Sitä tavattiin alun perin vain punaisena, kunnes myös muita värejä alettiin hyväksyä. RKF julkaisi ensimmäisen rotumääritelmän vuonna 2013.
Nukkajuoru

Nukkajuoru ("Tradescantia sillamontana") on monivuotinen, matalakasvuinen koristekasvi. Se tunnetaan hopeanhohtoisista, nukkamaisista ja mehevistä lehdistään. Kukkiessaan nukkajuoru tekee pieniä, vaaleanpunaisia kukkia..
Nukkajuoru on alkuperältään Meksikosta. Se viihtyy lämpimässä ilmastossa ja kasvaa parhaiten valoisalla paikalla, mutta se voi myös sietää osittaista varjoa. Se kasvaa hyvin monenlaisissa maaperissä, kunhan maaperä läpäisee vettä.
Huonekasvina.
Nukkajuoru on helppohoitoinen kasvi ja se sopii hyvin sisätiloihin ja ruukkupuutarhoihin. Se tarvitsee kohtalaisesti valoa ja säännöllistä kastelua. Kasvia pystyy lisäämään helposti pistokkaista, jotka voi istuttaa kosteaan multaan.
Nordstern

Nordstern (), myöhemmin Neu-Drontheim () oli toisen maailmansodan aikana natsi-Saksan diktaattorin Adolf Hitlerin suunnitelma uudesta kaupungista saksalaisten miehittämään Norjaan. Suunnitelmia ei ehditty toteuttaa. 
Strateginen sijainti.
Kaupunki oli määrä rakentaa Trondheimin lähistölle Øysandiin 15 kilometriä Trondheimistä lounaaseen. Alueen koko oli 300 hehtaaria, johon piti rakentaa 55 000 asuntoa. Trondheimin vuono oli valmiiksi Saksan laivaston Kriegsmarinen tärkeimpiä tukialueita. Trondheimista tehtäisiin jättiläismäinen telakka-alue ja laivastotukikohta, natsi-Saksan Pohjois-Atlantin meriherruuden symboli. Hitler oli sitä mieltä että suuri merisatama edellytti sen välittömään läheisyyteen 250-300 000 asukkaan kaupunkia. Tämä saisi jopa brittien Singaporen näyttämään "lastenleikiltä" (). Hitler määräsi hankkeen suunnittelun aloitettavaksi heinäkuussa 1940. Hän oli henkilökohtaisesti kiinnostunut hankkeesta, ja määräsi 1. toukokuuta 1941 suunnittelun johtoon suosikkinsa Albert Speerin. Speer esittelikin suuramiraali Erich Raederin kanssa suunnitelmansa Hitlerlla jo 21. kesäkuuta.
Sataman sijainti olisi taannut laivastolle erinomaiset mahdollisuudet operointiin Atlantilla ja samanaikaisesti tukikohta olisi suojannut esimerkiksi raaka-ainekuljetuksia Narvikista etelään. Laivaston johdon suunnitelmissa satamasta olisi tehty tulevaisuudessa Saksan suurin sotasatama.
Saksalainen kaupunki.
Nordsternistä oli määrä tulla kaunis kaupunki. Houkuttelevuutta lisäisi valtava germaanisen taiteen museo, jossa esiteltäisiin natsien hyväksymien taiteilijoiden klassisia töitä. Lisäksi kaupunkiin oli määrä rakentaa kirjastoja, ooppera ja museoita. Moottoritie yhdstäisi kaupungin Saksan valtakunnan liikenneverkostoon. Asukkaat olisivat saksalaisia,ja alue liitettäisiin Saksan valtakuntaan..
Hanke pysähtyi Saksan sodankäynnin vaikeuksiin. Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien pommttajien upotettua taistelulaiva Tirpitzin marraskuussa 1944 Saksan laivaston ylin johto vaihdettiin. Valmiiksi saatiin ainoastaan sukellusvenevarikko Dora I.
Andra Teede

Andra Teede (s. 23. syyskuuta 1988 Tallinna) on virolainen runoilija, näytelmäkirjailija ja käsikirjoittaja.
Ura.
Vuosina 2007–2010 Teede opiskeli kirjallisuutta ja viron kieltä Tarton yliopistossa. Sittemmin hän opiskeli Viron musiikki- ja teatteriakatemian esittävien taiteiden korkeakoulussa, josta hän valmistui dramaturgiksi vuonna 2014.
Teeden tuotantoa on julkaistu vuodesta 2006 lähtien. Siihen kuuluu runokirjoja, näytelmiä ja libretto sekä kirjallisuus-, elokuva- ja näytelmäarvosteluita. Hän on lisäksi käsikirjoittanut "Õnne 13" -televisiosarjaa vuodesta 2014 lähtien. Hänen runojaan ja näytelmiään on käännetty muun muassa suomeksi, arabiaksi, ranskaksi, venäjäksi ja englanniksi, ja hän on voittanut näytelmillään Viron teatterialan palkintoja.
Teede on Viron kirjailijaliiton jäsen.
Aiheesta muualla.
Koreanvaahtera

Koreanvaahtera ("Acer pseudosieboldianum") on keskikokoinen lehtipuu, joka kuuluu vaahteroiden ("Acer") sukuun. Se on peräisin Korean niemimaalta ja Pohjois-Kiinasta. Koreanvaahtera tunnetaan kauniista, syvänvihreistä lehdistään ja herkästä lehtien muodosta, jotka muistuttavat japaninvaahteran lehtiä. Lajin erottaminen lähisukulaisestaan sirovaahterasta onnistuu parhaiten kukkien avulla, koreanvaahterralla on punaiset ja sirovaahteralla vihreän keltaiset kukat.
Koreanvaahtera kasvaa luontaisesti Korean niemimaalla ja Pohjois-Kiinan vuoristoalueilla. Koreanvaahtera kasvaa yleensä noin 6–9 metrin korkeuteen, mutta se voi saavuttaa jopa 12 metrin korkeuden optimaalisissa kasvuolosuhteissa.
Kasvatus.
Koreanvaahtera pärjää kasvuvyöhykkeillä I–III (–V riippuen alkuperästä). Se viihtyy kosteassa ja hyvin vettä läpäisevässä maassa sekä puolivarjoisilla tai aurinkoisilla paikoilla. Koreanvaahtera on yleensä kestävä pakkaselle ja se sopii hyvin monenlaisiin ilmasto-olosuhteisiin.
Koreanvaahtera on suhteellisen helppo kasvattaa puutarhoissa ja puistoissa. Se tarvitsee säännöllistä kastelua ja vettä läpäisevän maaperän, mutta se sietää myös kuivempia jaksoja. Puu kehittää kauniin, pyöreän kruunun (latvuksen) ja se on yleensä kohtalaisen hitaasti kasvava..
Hirvas (Marttila)

Hirvas (ruots. Hirvax) on kylä Marttilassa Ollilan postinumeroalueella Varsinais-Suomen maakunnassa Paimionjoen pohjoispuolella. Kylän läpi kulkee valtatie 10 ja Suomen vanhin tie Härkätie. Entisestä vuonna 1827 palaneesta kyläkeskuksesta Paimionjoen rannalta on lähtenyt Hirvaksentie pohjoiseen Hirvasojan yli. Vuonna 1939 Hirvaksen kylästä rakennettiin silta etelään joen yli Maunulan kylään ja sillalle menevä tie tehtiin entisen kyläkeskuksen yli yhdistyen vanhaan Hirvaksentiehen. Vuonna 2000 silta jäi käytöstä ja vuonna 2010 puusilta piti purkaa sen arkun kaaduttua. Jäljellä on vielä sillan betonirauniot kummallakin puolella jokea ja kaksi kaatunutta betoniarkkua joen pohjassa.
Maunulan entisen kyläkeskuksen kohdalla on ollut kesäaikaan käytössä kevytrakenteisempi lautta Maunulasta joen yli Hirvakselle ja Härkätielle 1970-luvulle asti. Paimionjoessa on myös Markulankoski ja siihen kuuluvia saaria Hirvaksen, Simalan ja Ollilan kylien välissä. Paimionjokeen laskevassa Hirvasojassa on myös koskia, joista yhdessä on ollut mylly. Paimionjoen ja Härkätien lähellä on peltoaukeita ja pohjoisempana enimmäkseen metsää, jossa on Marttilan Eräveikkojen kota. Mielenkiintoinen geologinen muodostuma on kylän savipeltojen halki kaakosta luoteeseen kulkeva n. 50 metriä leveä hiekkainen alue, joka ulottuu myös joen toiselle puolelle Maunulan kylään. Se on muodostunut kohtaan, jossa vetäytyvä jää oli paikoillaan pitempään jääkauden lopulla. Markulankosken saaria, Paimionjoen rantoja ja Hirvasojan rinteitä on laidunnettu 1960-1970-luvuille asti. Kyläläisten vuonna 2015 perustama Hirvasojan luontopolku kulkee Härkätieltä ensin Markulankoskeen ja sen jälkeen Hirvasojaa seuraten Paltanpääntielle. Luontopolun varrelle on rakennettu kaksi kävelysiltaa kahden entisen peltotien siltojen tilalle sekä perustettu vuonna 2023 lammaslaidun vanhojen laidunniittyjen ennallistamiseksi. 
Hirvaksen kylä oli olemassa jo keskiajalla ja siellä kuten muualla Marttilassa käytiin Härkätien varrella Kaarle-herttuan ja Klaus Kurjen johtaman Sigismundin armeijoiden välisiä sisällissodan lopputaisteluita vuonna 1599. Vuoden 1926 maakuntajuhlan laulu-, soitto- ja urheilujuhlan pääjuhlapaikka oli lähellä tulevaa Hirvaksen koulua Hirvasojan rinteellä. Hirvaksen koulu toimi vuodesta 1936 vuoteen 2000 ja kyläkauppa 1930-luvulta vuoteen 1968. Vuonna 1944 kesällä Hirvakselle tuli evakkoja Miehikkälästä ja muualta Karjalasta, mutta saman vuoden syksyllä Miehikkälän evakot pääsivät takaisin Miehikkälään, kun Miehikkälä jäikin rajan sisäpuolelle. Vuonna 2023 Hirvaksen entisestä kyläkeskuksesta löytyi vanhoja ruotsalaisia, venäläisiä ja suomalaisia kolikoita ja muita metalliesineitä, jotka annettiin Kansallismuseoon omaksi kokoelmakseen. Vanhimmat kolikoista ovat 1500-luvulta . 
Hirvaksen kylässä on yksi autokorjaamo, yksi kyläpaja sekä osa Verhonkulman tuulipuistosta. Hirvaksen kaupassa on nykyään kirpputori ja siellä voivat myös matkailijat yöpyä.
Punahupputurpiaali

Punahupputurpiaali ("Amblyramphus holosericeus") on turpiaaleihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö.
Punahupputurpiaali kasvaa noin 24 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin pää, rinta ja jalat ovat punaoranssit. Muutoin linnun höyhenpuku on musta. Punahupputurpiaalin nokka on pitkähkö, kapea ja kärjestään litteä.
Levinneisyys ja elintavat.
Punahupputurpiaalia tavataan Boliviasta ja Brasilian eteläosista Argentiinaan ja Uruguayhin ulottuvalta alueelta. Lajin elinympäristöä ovat soiden ruovikot. Punahupputurpiaali liikkuu useimmiten pareittain, mutta pesimäajan ulkopuolella myös parvina, joissa on muutamasta muutamaan kymmeneen lintua. Lintu rakentaa kuppimaisen pesän ruovikkoon ja naaras munii kolme tai neljä munaa.
Skikdan maakunta

Skikdan maakunta () eli wilaya on hallintoalue Algerian koillisosassa. Sen keskus on Skikdan kaupunki. Maakunnan pinta-ala on 4 118 neliökilometriä. Asukkaita on 1 115 400 henkeä (vuonna 2020, arvio).
Skikdan maakunta rajoittuu idässä Annaban, kaakossa Guelman, etelässä Constantinen, lounaassa Milan ja lännessä Jijelin maakuntiin sekä pohjoisessa Välimereen. Maisemaa leimaavat Tell-Atlaksen vuoret laaksoineen ja pienine tasankoineen. Vuotuinen sademäärä on 1 000–1 500 millimetriä. Keskilämpötila rannikolla on 11 astetta tammikuussa ja 24 elokuussa. Sisämaassa talvet ovat muutaman asteen viileämpiä talvella ja kuumempia kesällä.
Maakunta jakautuu hallinnollisesti 13 piirikuntaan eli daïraan, joihin kuuluu 38 kuntaa. Piirikuntien keskukset ovat Aïn Kechera, Azzaba, Ben Azzouz, Collo, El Hadaiek, El Harrouch, Ouled Attia, Oum Toub, Ramdane Djamel, Sidi Mezghiche, Skikda, Tamalous ja Zitouna.
Maakunnan läpi kulkee Algerista Tunisian rajalle johtava valtatie A2. Ramande Djamelista on rautatieyhteydet Skikdaan, Constantineen, Jijeliin ja Tunisiaan. Skikdassa on suuri kauppa- ja öljysatama. Lisäksi on neljä kalastussatamaa. Lähimmät lentokentät sijaitsevat Constantinessa ja Annabassa.
Maakunnan pääelinkeinot ovat maatalous sekä öljyn ja kaasun jalostukseen keskittynyt teollisuus. Lisäksi harjoitetaan muun muassa kalastusta. 
Skikdassa toimii yliopisto. Matkailijoita houkuttelevat Välimeren rannikko, vuoret, metsät ja kuumat lähteet.
Project Playtime

Project: Playtime on Mob Entertainmentin kehittämä ja julkaisema toimintapeli. Se julkaistiin Steamiin 12. joulukuuta 2022. Se on spin-off "Poppy Playtime" -pelille ja sijoittuu kronologisesti aikaan ennen pelin tapahtumia. Pelissä monta pelaajaa yrittää rakentaa ison lelun, saada sen junaan ja selviytyä, samalla kun yksi pelaaja Huggy Wuggyna, Mommy Longlegsinä, CatNapina tai ennen julkaisemattomalla Boxy Boolla yrittää tappaa heidät ennen kuin he onnistuvat. Project: Playtimen traileri julkaistiin 25. marraskuuta 2022.
Bah’mutjoki

Bah’mutjoki eli Bah’mutka () on Donetsin sivujoki Ukrainassa. 86 kilometriä pitkä joki saa alkunsa Horlivkan pohjoispuolella olevista suoalueista ja virtaa Bah’mutin ja Siverskin läpi laskien Donetsiin. Joen valuma-alue on 1 680 neliökilometriä.
Bah’mutjokea käytetään vesivarantoina ja viljelysten kasteluvetenä. Joessa on neljä pientä patoallasta tätä varten.
Jijelin maakunta

Jijelin maakunta () eli wilaya on hallintoalue Algerian koillisosassa. Sen keskus on Jijelin kaupunki. Maakunnan pinta-ala on 2 398 neliökilometriä. Asukkaita on 765 200 henkeä (vuonna 2018, arvio).
Jijelin maakunta rajoittuu idässä Skikdan, etelässä Milan ja Sétifin ja lännessä Béjaïan maakuntiin sekä pohjoisessa Välimereen. Maisemaa leimaavat vuoret, laaksot ja rannikkovyöhykkeen pienet tasangot. Tärkeimmät joet ovat El Kebir ja Djendjen. Seudulla vallitsee välimerenilmasto. Vuotuinen sademäärä on 800–1 200 millimetriä. Talvet ovat kosteita ja leutoja (5–15 astetta) ja kesät kuivia ja kuumia (20–35 astetta).
Maakunta jakautuu hallinnollisesti 11 piirikuntaan eli daïraan, joihin kuuluu 28 kuntaa. Piirikuntien keskukset ovat Chekfa, Djimla, El Ancer, El Aouana, El Milia, Jijel, Settara, Sidi Maarouf, Taher, Texenna ja Ziama Mansouriah.
Jijelistä on hyvät maantieyhteydet naapurimaakuntiin. Kaupunkiin johtaa rautatie Ramdane Djamelista. Djendjenissä toimii kauppasatama, ja lisäksi on kolme kalastussatamaa. Jijelin lähellä sijaitsee Ferhat Abbasin kansainvälinen lentoasema.
Paikallisia elinkeinoja ovat maa- ja metsätalous, kalastus, teollisuus ja matkailu. Jijelin yliopisto toimii Jijelissä ja Tassoustissa. Nähtävyyksiin kuuluvat Välimeren rannikko hiekkarantoineen ja saarineen, vuoret, metsät ja tippukiviluolat, Ras El Afian majakka, Tazan kansallispuisto, Beni Belaïd -järven luonnonsuojelualue ja Kissirin eläinpuisto.
Lännentie (tiehanke)

Lännentie oli 1950-luvun loppupuolelta 1970-luvun alkuun vireillä ollut suunnitelma Manner-Suomen ja Ahvenanmaan yhdistävästä maantieyhteydestä Ahvenanmaan saariston halki. Jatkotoiveena oli autoyhteyden ulottaminen myös Ahvenanmaalta Ruotsiin. Hanke kariutui erityisesti ympäristönsuojelijoiden vastustukseen, mutta toteutui tavallaan pieneltä osin 1990-luvulla Saariston rengastienä. Päävastuu ajoneuvoliikenteen yhteyksistä mantereelta Ahvenanmaalle ja edelleen Ruotsiin jäi ruotsinlaivoille, jotka olivat kehittyneet voimakkaasti 1950-luvulta alkaen.
Historiaa.
Jäätilanteen salliessa Manner-Suomen ja Ahvenanmaan välillä on joinakin talvina onnistuttu pitämään epävirallista jäätietä. Lännentie-suunnitelman ensimmäinen versio esiteltiin "Valtakunnansuunnittelu"-lehdessä 1957. Tie olisi vienyt Ahvenanmaan Lumparlandista Vårdöhön, sitten Teilin selän yli Kumlingeen ja jakautunut Lappon saarella kahteen reittiin kohti Turkua. Pohjoinen reitti olisi kulkenut Kustavin ja Naantalin kautta, eteläinen Houtskarin, Korppoon, Nauvon ja Paraisten kautta. Lounais-Suomen seutukaavaliitto julkaisi vuonna 1966 tarkemman suunnitelman, jossa reitti Kustavista Ahvenanmaalle olisi ollut noin 95 tiekilometriä. Siitä olisi ollut meripenkereitä 24 kilometriä, siltoja 2 kilometriä ja tunneleita 8 kilometriä. Hanketta piti yllä aluepolitiikasta vastannut valtakunnansuunnittelutoimisto ja sitä kannattivat muun muassa alueen kunnat ja Turun ja Porin läänin silloinen maaherra Esko Kulovaara. Tiekokonaisuuden suunniteltiin valmistuvan 1990-luvulle mennessä. Sille kaavailtiin jatkoa Ruotsin puolelle autolauttayhteydellä esimerkiksi Eckeröstä Grisslehamniin, jota väliä Eckerö Linjen ajaa nykyisinkin. Tien arveltiin tuovan saaristoon satoja tuhansia autokuntia vuodessa ja jopa 80 000 uutta kesämökkiä.
Hanketta kritisoitiin 1970-luvun taitteessa muun muassa demokraattisen päätöksentekoprosessin puutteesta, myönteisten seikkojen liioittelusta ja kielteisten seikkojen kuten kustannusten ja ympäristövaikutusten unohtamisesta. Yhteys olisi ollut vain pari tuntia kokonaan meritse kulkevia ruotsinlaivayhteyksiä nopeampi.
Lännentietä pidetään ensimmäisenä suomalaisena tiesuunnitelmana, jota on laajemmin vastustettu juuri ympäristösyin. Hankkeen näkyvimmäksi vastustajaksi nousi nuori arkkitehtiylioppilas Osmo Kivivuori mielipidekirjoituksineen. Tasavallan presidentti Urho Kekkonen kertoi vaihtaneensa kantaansa kannatuksesta vastustukseksi Kivivuoren kirjoitusten perusteella. Kivivuorta kehuivat myös pääministeri ja Suomen Pankin pääjohtaja Mauno Koivisto sekä tie- ja vesirakennushallituksen pääjohtaja Martti Niskala. Kivivuori toimi myöhemmin ympäristönsuojelun virkamiehenä ja vihreiden kaupunginvaltuutettuna Turussa.
Tarhatulppaani

Tarhatulppaanit ovat sipulikasveja, jotka kuuluvat tulppaanien ("Tulipa") sukuun. Ne ovat tunnettuja kauniista, suurista ja värikkäistä kukistaan. Tarhatulppaanit ovat monivuotisia kasveja, jotka kukkivat keväällä ja niiden kukat ovat usein terälehdiltään eri sävyisijä, kuten punaisia, keltaisia, valkoisia,oransseja ja pinkkejä.
Tarhatulppaanit ovat alun perin peräisin Keski-Aasiasta ja ne ovat levinneet laajalti eri puolille maailmaa. Ne viihtyvät parhaiten aurinkoisilla ja hyvin vettä läpäisevillä paikoilla, mutta ne sietävät myös osittaista varjoa. Tarhatulppaanit ovat yleensä kylmänkestäviä ja ne pärjäävät hyvin viileämmässä ilmastossa.
Kasvatus.
Tarhatulppaanien sipulit istutetaan yleensä syksyllä ennen maan pakkasten alkua 10–15 cm syvyyteen minkä jäljeen ne peitetään mullalla.
Vettä läpäisevä ja ravinteikas maaperä on tärkeää tarhatulppaanien menestyksen kannalta. Maaperän tulisi olla kohtalaisen kosteaa, mutta ei märkää. Valoisuuden suhteen mielellään. 
Tarhatulpaanit hyötyvät kevyestä lannoituksesta kasvukaudella ja kastelusta kuivina kausina. Lakastuneet kukat kannataa poistaa innostaakseen kasvia kukkimaan lisää.
Harry Granberg

Harry Granberg (31. lokakuuta 1928 Porvoo – 22. tammikuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen toimittaja. Hän toimi "Borgåbladetin" päätoimittajana vuosina 1970–1974. Sitä ennen hän oli ruotsinkielisen uutistoimituksen toimituspäällikkö. Hän oli 1980-luvulla Suomenruotsalaisten kansankäräjien puheenjohtaja.
Holešovice

Holešovice on Tšekin pääkaupungissa Prahassa sijaitseva kaupunginosa ja maarekisterialue. Vuonna 2021 siellä asui 37 664 asukasta. 
Sijainti ja luonne.
Holešovice sijaitsee Vltavan länsirannalla Bubenečin itäpuolella kävelymatkan päästä Prahan keskustasta. Sen vanhat teollisuusalueet ovat nykyään pääosin asumis- tai toimistokäytössä. Alue tunnetaan myös yhtenä Prahan moderneista taidekeskuksista. 
Hallinto.
Holešovice kuuluu lähes täysin Praha 7:n kaupunginosaan lukuun ottamatta muutamaa hyvin pientä Praha 1:en kuuluvaa osaa.
Historia.
Holešovice mainitaan ensimmäistä kertaa kirjallaisissa lähteissä nimeltä vuonna 1228, jolloin se oli listattu Böömin kuninkaan omaisuudeksi. Vuosisatojen saatossa kylä vaihtoi omistajaa useaan kertaan. Se koki kovia vahinkoja kolmikymmenvuotisen sodan sekä Itävallan perimyssodan aikoina. Hallinnollisesti itsenäinen kunta perustettiin vuonna 1850 nimellä Holešovice-Bubny kun Holešovice yhdistyi sen viereisen Bubnyn kylän kanssa. Tätä edeltäneeltä ajalta ei ole säilynyt juurikaan rakennuksia, sillä alue teollistui voimakkaasti 1800-luvun viimeisinä vuosikymmeninä. Sekä Holešovicen, että Bubnyn historialliset keskustat uudelleenrakennettiin tänä aikana lähes täysin. 
Vuonna 1884 Holešovice oli ensimmäinen kunta, joka liitettiin sen vieressä sijainneeseen Prahaan sen historiallisen keskustan ulkopuolelta. Uuden kaupunginosan nimeksi tuli Praha VII. Vuonna 1949 sille myönnettiin itsehallinto, ja 1960 sen nimi lyhennettiin nykyiseen muotoonsa. Samettivallankumouksen aikana aluella järjestettiin laajoja mielenosoituksia. Vuoden 2002 suurtulvat aiheuttivat yli miljardin Tšekin korunan vahingot, ja tuhansia holešoviceläisiä jouduttiin evakuoimaan. 
Väestö.
Lähteet:
Nähtävyydet.
Holešovicen torialue on yksi koko Prahan suurimmista. Myös Stromovkan suuri kaupunkipuisto sijaitsee lähellä Holešoviceä.
Liikenne.
Prahan Metrolina C kulkee Holešovicen läpi. Vltavskán ja Nádraží Holešovicen asemat sijaitsevat sen alueella. Nádraží Holešovicen yhteydessä on myös saman niminen rautatieasema. Kaupunginosan läpi kulkevat myös raitiovaunulinjat 1, 6, 12, 14, 17 sekä yölinjat 93 ja 94.
Souk Ahrasin maakunta

Souk Ahrasin maakunta () eli wilaya on hallintoalue Algerian koillisosassa. Sen keskus on Souk Ahrasin kaupunki. Maakunnan pinta-ala on 4 359,65 neliökilometriä. Asukkaita on 514 400 henkeä (vuonna 2017, arvio).
Souk Ahrasin maakunta rajoittuu etelässä Tébessan, lännessä Oum El Bouaghin ja pohjoisessa Guelman ja El Tarfin maakuntiin sekä idässä Tunisiaan. Maisemaa leimaavat metsäiset vuoret pohjoisessa ja ylätasankojen arot etelässä. Vuotuinen sademäärä on 350–650 millimetriä. Kesä on kuiva ja kuuma (25–32 astetta heinä-elokuussa) ja talvi kostea ja kylmä (1–15 astetta tammikuussa).
Maakunta jakautuu hallinnollisesti kymmeneen piirikuntaan eli daïraan, joihin kuuluu 26 kuntaa. Piirikuntien keskukset ovat Bir Bou Haouch, Heddada, M’daourouch, Mechroha, Merahna, Ouled Driss, Oum El Adhaim, Sedrata, Souk Ahras ja Taoura.
Souk Ahrasista on maantieyhteydet naapurimaakuntiin ja Tunisiaan sekä rautatieyhteydet Annabaan, Tunisian rajalle ja Tébessan maakunnan El Kouifiin. Maakunnan pääelinkeino on maatalous, joka tuottaa viljaa, maitoa, lihaa ja vihanneksia. Lisäksi on muun muassa elintarvike-, tekstiili- ja kemian teollisuutta. Nähtävyyksiä ovat roomalais- ja bysanttilaisajan rauniot kuten Madaure, Khemissa ja Thagaste, Sidi Messaoudin mausoleumi, luontokohteet ja kuumat lähteet.
Senden (Baijeri)

Senden on kaupunki Baijerin osavaltiossa Saksassa. Se sai nykyisen muotonsa 1970-luvun kuntaliitosten yhteydessä ja kaupunkioikeudet sille myönnettiin 1975. Senden kuuluu historialliseen Svaabiaan.
Maantiede.
Senden sijaitsee osavaltionsa länsiosassa Ulmin kaakkoispuolella. Etäisyys Ulmin keskustasta on noin 10 kilometriä. Münchenistä etäisyys noin 115 kilometriä länteen. Sendenin ja Ulmin välissä sijaitsee Neu-Ulm. Sendenin halki virtaa Iller, joka on Tonavan 147-kilometrinen sivujoki. Kaupungin aluetta on jonkin verran myös joen länsipuolella. Sendenin länsipuolella sijaitsee Baden-Württembergin osavaltioon kuuluva Illerkirchbergin kunta.
Historia.
Fuggerin suku hallitsi Sendeniä yli 300 vuotta alkaen vuodesta 1507. Nykyinen Senden muodostettiin 1970-luvulla liittämällä maalaiskunnat Ay, Aufheim, Hittistetten, Witzighausen ja Wullenstetten Sendenin kaupunkiin. Ay mainitaan asiakirjassa ensi kerran 1246 muodossa Oy situm apud Kirchberg.
Sendenin arkkitehtuuriin kuuluu lukuisia kirkkoja, kuten Mariä Geburt (1733–1740) Witzighausenissa. Sendenin keskustassa sijaitsee kirkko St. Josef der Arbeiter (1958–1960).
Talous ja liikenne.
Sendenissä toimii muun muassa suuri huonekalujen jälleenmyyjä Möbel Inhofer. Sendenin rautatieasema Bahnhof Senden sijaitsee rataosuudella Kempten (Allgäu) – Neu-Ulm. Maantie Bundesstraße 28 yhdistää Sendenin katuverkon moottoritiehen BAB 7.
Utopia (Travis Scottin albumi)

Utopia on yhdysvaltalaisen rap-artistin Travis Scottin neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 28. heinäkuuta 2023 Epic Recordsin ja Cactus Jack Recordsin kautta. Albumilla vierailevat Teezo Touchdown, Drake, Playboi Carti, Beyoncé, Rob49, 21 Savage, The Weeknd, Swae Lee, Yung Lean, Dave Chappelle, Young Thug, Westside Gunn, Kid Cudi, Bad Bunny, SZA, Future ja James Blake. Albumin tuotannosta vastaavat useat musiikkituottajat, joihin lukeutuvat muun muassa The Alchemist, Metro Boomin, Kanye West, James Blake, Guy-Manuel de Homem-Christo ja Justin Vernon.
Noin viikko albumin julkaisun jälkeen julkaistiin myös albumiin perustuva musikaali- ja episodielokuva "Circus Maximus", jonka Scott ohjasi itse yhdessä Nicolas Winding Refnin, Harmony Korinen, Gaspar Noén, Valdimar Jóhannssonin ja Kahlil Josephin kanssa.
"Utopia" sai ilmestyessään pääosin positiivisia arvosteluja kriitikoilta, jotka kehuivat eritysesti albumin tuotantoa ja kokeellisuutta, mutta kritisoivat sen kappaleiden yhteenkuuluvuutta sekä liiallista samankaltaisuutta Kanye Westin töiden kanssa. Albumin jokainen kappale debytoi Yhdysvaltain "Billboardin" Hot 100 -listalla. Se oli myös ehdolla parhaan rap-albumin Grammy-palkintoon vuoden 2024 gaalassa.
Ruokojärvi (Puumala, Kietävälä)

Ruokojärvi on rannoiltaan polveileva metsäjärvi Puumalan keskustan koillispuolella Etelä-Savon maakunnassa. Sen pinta-ala on 1,3 neliökilometriä. Etäisyys Mikkelistä on 59 kilometriä itään.
Maantiede.
Ruokojärven mutkaisen rantaviivan pituus on 12 853,8 metriä. Suuri osa järven pinta-alasta koostuu lahdista (Haudanlahti, Lehmilahti, Losalahti, Nälkämäenlahti). Järven pohja kumpuilee. Runsas puolet Ruokojärvestä on enintään neljä metriä syvä ja noin kymmenesosa on vähintään kymmenen metriä syvä. Syvin kohta, noin 24 metriä, sijaitsee järven pohjoisosassa Kunnansaarten ja Nimetönsaaren välissä.
Ruokojärven saariluku on yhdeksän. Saarista kaksi on alle aarin laajuisia luotoja ja kaksi yli hehtaarin laajuisia. Järveä ympäröivä maasto on mäkistä metsämaata. Korkein kohta on koillisrannan Rajamäki, jonka laki on yli 140 metriä merenpinnan yläpuolella.
Ruokojärveen laskee useita nimettömiä suo-ojia. Järven lasku-uoma on noin sadan metrin pituinen Sulunoja. Se sijaitsee luoteisrannalla ja laskee Pieneen Ruokojärveen, joka laskee Kulkemus-järven (78,4 metriä mpy) Pitkäpohjaan.
Ruokojärven vesitilavuus on 6 078 000 kuutiometriä.
Ruokojärvi (04.121.1.152) kuuluu Pihlajaveden alueeseen (04.121), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Pihlajaveden-Kokonselän alue ja ensimmäinen on Suur-Saimaan alue. Pihlajaveden alueeseen kuuluu 420 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista selkeästi laajin on Suur-Saimaaseen luettava Pihlajavesi. Toiseksi laajin on Kulkemus.
Giuseppe Colla

Giuseppe Colla (4. elokuuta 1731 Parma – 16. maaliskuuta 1806 Parma) oli italialainen säveltäjä.
Colla oli "maestro di cappella" Parman Ferdinand I:n hovissa vuodesta 1766 ja toimi siellä myös opettajana. Hän sävelsi lukuisia oopperoita ja kirkkomusiikkia. Colla meni vuonna 1780 naimisiin oopperalaulaja Lucrezia Aguiarin kanssa. Aguiari tulkitsi rooleja miehensä säveltämissä oopperoissa Italiassa, Ranskassa ja Englannissa.
Kynäsjärvi

Kynäsjärvi on matala ja runsashumuksinen järvi Kankaanpään ja Pomarkun rajalla Satakunnan maakunnassa. Sen pinta-ala on 2,6 neliökilometriä ja keskisyvyys vain 81 senttimetriä. Etäisyys Porista on 31 kilometriä koilliseen.
Maantiede.
Kynäsjärvi on lyhytviipymäinen, peltojen reunustama läpivirtausjärvi. Altaan pituus pohjoisesta etelään on runsaat kolme kilometriä. Kynäsjärven epämääräinen rantaviiva on merkitty karttaan suurelta osin katkoviivoin. Järven syvin piste, 3,5 metriä, sijaitsee Järviwikin mukaan aivan järven eteläosassa.
Kynäsjärven saariluku on seitsemän. Yhden saaren pinta-ala on yli hehtaarin.
Kynäsjärvi saa vetensä pohjoisesta virtaavasta Karvianjoesta ja laskee vetensä Kynäsjokea pitkin etelään Inhottujärveen (43,0 metriä mpy).
Kynäsjärven vesitilavuus on 2 091 000 kuutiometriä. Vedessä on merkittävän paljon fosforia ja typpeä.
Kynäsjärvi (36.021.1.002) kuuluu Inhottujärven-Kynäsjoen alue (36.021), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Karvianjoen vesistössä (36). Toinen jakovaihe on Inhottujärven-Ala-Honkajoen alue (36.02). Inhottujärven-Kynäsjoen alueeseen kuuluu viisi vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista laajin on Inhottujärvi. Kynäsjärvi on toiseksi laajin. Kolmanneksi laajin on noin kuusihehtaarinen Häähköönjärvi ja neljäntenä on noin kaksihehtaarinen Lammistonlammi. Viidenneksi laajin on nimetön, noin puolitoistahehtaarinen vesialue.
Salvatore Auteri Manzocchi

Salvatore Auteri Manzocchi (24. tai 26. joulukuuta 1845 Palermo – 21. helmikuuta 1924 Parma) oli italialainen säveltäjä.
Auteri Manzocchi syntyi laulaja Almerinda Manzocchin pojaksi ja sai tältä varhaisimman musiikkikasvatuksensa. Hän opiskeli oikeustiedettä Pisassa ennen kuin kiinnostui musiikista vakavammin. Auteri Manzocchin opettajia olivat Palermossa Pietro Platania ja Firenzessä Teodulo Mabellini. Auteri Manzocchi työskenteli lauluopettajana Parman konservatoriossa vuoteen 1910 saakka.
Auteri Manzocchin ensimmäinen ooppera "Marcellina" jäi esittämättömäksi, mutta vuonna 1875 esitettiin Firenzessä hänen oopperoistaan ensimmäisenä "Dolores". Sitä seurasi "Negriero", joka esitettiin Barcelonassa Roberto Stagnon tulkitessa pääroolin. Lukuisista muista oopperoista menestyneimpiin kuului "Stella" (1880). Auteri Manzocchi sävelsi lisäksi muun muassa baletin "Alessandro il Magnanimo" ja kamarimusiikkia. Auteri Manzocchi oli sokea.
Lapinjärvi (Ruokolahti)

Lapinjärvi on valtaosin metsäalueiden reunustama järvi Ruokolahdella Etelä-Karjalan maakunnassa. Sen pinta-ala on 66 hehtaaria. Etäisyys Imatralta on 21 kilometriä pohjoiseen.
Maantiede.
Lapinjärven lahdet ovat leveitä lukuun ottamatta eteläistä Jokilahtea. Niemistä karttanimi on annettu vain luoteisrannan Eliisanniemelle. Sen eteläpuolella sijaitsee järven ainoa saari, noin 25-aarinen Verkkosaari. Noin kuudesosa Lapinjärvestä on vähintään kymmenen metriä syvä. Syvin kohta, noin 15 metriä, sijaitsee järven pohjoispuoliskolla. Lahdet ovat matalia ja järven koillinen osa on kauttaaltaan matalaa vesialuetta.
Lapinjärven rannoilla on pientaloja ja pohjoisrannalla sijaitsee pieni peltoalue. Järven länsirantaa viistää paikallistie 14882. Lapinjärvi kääntyy alavirtaan Jokilahden eteläkolkasta, josta alkaa etelään virtaava lasku-uoma.
Lapinjärven vesitilavuus on 3 422 000 kuutiometriä.
Lapinjärvi (04.112.1.020) kuuluu Ala-Saimaan lähialueeseen (04.112), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Ala-Saimaan alue (04.11) ja ensimmäinen on Suur-Saimaan alue (04.1). Ala-Saimaan lähialueeseen kuuluu 612 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista selkeästi laajin on Saimaa. Toiseksi laajin on Paljavesi, jota seuraa Oininki ja Niinivesi.
Antonio Rolla

Giuseppe Antonio Rolla (18. huhtikuuta 1798 Parma – 19. toukokuuta 1837 Dresden) oli italialainen säveltäjä ja viulisti. Hänen isänsä oli säveltäjä Alessandro Rolla.
Rolla sai opetusta isältään. Hän työskenteli Dresdenin italialaisen oopperan orkesterin konserttimestarina vuosina 1823–1835. Rollan tuotantoon kuuluu muun muassa viulukonsertto sekä viulu- ja alttoviulukappaleita.
Giuseppe Matteo Alberti

Giuseppe Matteo Alberti (20. syyskuuta 1685 Bologna – 18. helmikuuta 1751 Bologna) oli italialainen säveltäjä ja viulisti.
Alberti opiskeli viulunsoittoa Carlo Manzolinin ja Pietro Maria Minellin johdolla, minkä lisäksi hän sai kontrapunktissa opetusta Floriano Arrestilta. Alberti työskenteli vuodesta 1709 viulistina Bolognan San Petronio -basilikan orkesterissa. Hänet valittiin vuonna 1705 Accademia Filarmonica di Bolognan jäseneksi. Alberti valittiin sen johtajaksi vuosina 1721, 1724, 1728, 1733, 1740 ja 1746. Lisäksi hän oli vuodesta 1726 San Giovanni in Monten "maestro di cappella".
Albertin sävellystuotannon joukossa on viulukonserttoja, sonaatteja, sinfonioita ja vokaaliteoksia.
Da’Vine Joy Randolph

Da’Vine Joy Randolph (s. 21. toukokuuta 1986 Philadelphia, Pennsylvania, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka aloitti uransa 2010-luvun alussa teatterista ja on siirtynyt sitten myös elokuviin ja televisioon. Hän oli 2012 Tony-ehdokkaana heti ensimmäisestä Broadway-roolistaan. Randolphin elokuvia ovat muun muassa "Dolemite Is My Name" ja "The Holdovers", josta hän on voittanut Golden Globen, Baftan, SAG-palkinnon ja Oscar-palkinnon.
Opiskelu.
Randolph aloitti korkeakouluopintonsa Temple-yliopistossa. Hän opiskeli klassista laulua ja haaveili ooperalaulajan urasta. Randolph sai ensimmäisenä opiskeluvuonna pääosan "Aida"-oopperan yliopistotuotannosta. Hän hakeutui näyttelijäntyön opettajan luo roolia varten, mutta hänet erotettiin tämän jälkeen oopperalinjalta, koska tämän epäilytiin haluavan salaa näyttelijäksi. Randolph vaihtoi tämän jäljeen suuntautumisalaa musikaaliteatteriin. Alemman korkeakoulututkinnon jälkeen Randolph jatkoi Yalen yliopiston draamakouluun, mistä hän valmistui 2011 maisteriksi.
Ura.
Randolph sai marraskuussa 2011 roolin Broadwayllä elokuvan "Ghost – näkymätön rakkaus" musikaalisovituksesta. Roolia ei oltu vielä julkistettu, kun hänet kutsuttiin Lontooseen näyttelemään sama osa Sharon D. Clarken loukkaannuttua. "Ghostin" ensi-ilta Broadwaylla oli huhtikuussa 2012. Randolph oli osastaan ehdolla parhaasta naissivuosasta musikaalissa.
Randolphin ensimmäinen elokuvarooli oli vuonna 2013 elokuvasta "Mother of George". Samana vuonna hän debytoi myös televisiossa, "Good Wife" -sarjan jaksossa. Randolph on sen jälkeen tehnyt muun muassa elokuvat "Firman pikkujoulut" (2016), "Dolemite Is My Name" (2019) ja "The Lost City" (2022) sekä ääninäytellyt elokuvissa ' (2020) ja ' (2022).
Randolph sai nimeä teatterimaailman ulkopuolella elokuvasta "Dolemite Is My Name", jossa hän varasti monia kohtauksia, vaikka hänen vastanäyttelijöinään olivat muun muassa Eddie Murphy ja Wesley Snipes. Hän on saanut sen jälkeen huomattavia rooleja televisiosarjoista "High Fidelity" ja "Only Murders in the Building".
Randolph näytteli vuoden 2023 elokuvassa "The Holdovers" sisäoppilaitoksen kokkia Mary Lambia, joka joutuu viettämään joulun happaman opettajan ja kapinallisen oppilaan kanssa. Marylle joulu on ensimmäinen, jonka hän on ilman Vietnamin sodassa kuollutta poikaansa. Randolph sai elokuvasta valtavasti tunnustusta, ja hän voitti muun muassa Golden Globen, Baftan, SAG-palkinnon ja Oscar-palkinnon.
Jane Cobden Unwin

Jane Cobden Unwin (1851–1947) oli brittiläinen liberaali poliitikko. Hän oli enimmäinen nainen joka valittiin Lontoon kaupunginvaltuustoon, missä hän edusti Bromleyn ja Bown vaalipiiriä.
Cobdenin isä Richard Cobden oli tunnettu liberaalipoliitikko, joka ajoi aktiivisesti vapaakauppaa. Jane ja hänen sisarensa tiedostivat varhain monien ihmisten kokemaa epäoikeudenmukaisuutta. 1870-luvun alusta alkaen Jane Cobden oli mukana suffragettiliikkeessä edistämässä naisten äänioikeutta.
Cobdenin mielenkiinto ulottui hänen oman maansa ulkopuolelle. Hän matkusteli laajalti ja tuki Irlannin itsenäisyyttä, Kongon uudistuksia ja Venäjän vapautusliikettä. Hän vastusti orjuutta ja buurisotaa ja edisti siirtomaiden asukkaiden oikeuksia. Matkallaan Irlannissa vuonna 1887 hän näki miten irlantilaisia maanvuokraajia kohdeltiin huonosti, ja kirjoitti tästä englantilaisiin sanomalehtiin. Levottomuuksien aikana hän hankki apua lakkolaisten lapsille ja vaimoille, ja Irlannin vapaussodan aikana tuki sodan uhreja.
Vuonna 1892 41-vuotias Jane Cobden meni naimisiin kustantaja Thomas James Fisher Unwinin kanssa, ja otti käyttöön nimen Cobden-Unwin. Puolisoilla oli yhteinen näkemys edistyksellisestä politiikasta. Unwin julkaisi modernien kirjailijoiden kuten Ibsenin, Yeatsin ja H. G. Wellsin teoksia, ja pariskunta seurusteli aikansa taiteilijoiden kanssa.
Alkmaion (alkmaionidit)

Alkmaion (, ) oli kolmen eri henkilön nimi ateenalaisessa alkmaionidien ylimyssuvussa. Heidät erotetaan nykytutkimuksessa toisistaan roomalaisilla numeroilla.
Alkmaion I.
Alkmaion I oli alkmaionidien kantaisä, joka oli antiikin aikaisen käsityksen mukaan Nestorin pojanpojan poika ja taustaltaan Pyloksesta Ateenaan tulleita neleidejä ("Neleidai") eli Neleuksen jälkeläisiä.
Alkmaion II.
Alkmaion II (700-luku eaa.) oli Megakles I:n poika ja Alkmaion I:n pojanpoika. Hän toimi ateenalaisen perimätiedon mukaan kaupungin viimeisenä elinikäisenä arkonttina noin vuoteen 753 eaa.
Alkmaion III.
Alkaion III (600/500-luku eaa.) oli Megakles II:n poika ja Alkmaion II:n pojanpoika. Plutarkhoksen mukaan hän komensi Ateenan joukkoja 500-luvun eaa. alkuun sijoitetussa ensimmäisessä pyhässä sodassa Kirrhaa vastaan. Nykyisin sodan historiallisuus on kuitenkin kyseenalaistettu. Alkmaion kasvatti hevosia valjakkoajoihin ja voitti Olympian kisojen nelivaljakkoajot vuonna 592 eaa.
Herodotos kertoo, että Kroisos kutsui Alkmaionin Sardeeseen kiitoksena palveluksista, jotka hän oli tehnyt Kroisoksen lähetystölle, jonka tämä oli lähettänyt Delfoin oraakkelin luokse. Sardeessa Kroisos lupasi antaa Alkmaionille niin paljon kultaa kuin hän pystyisi itse kantamaan pois aarrekammiosta. Alkmaion pukeutui väljimpään vaatteeseensa ja täytti sen laskokset kullalla, ja jalkoihinsa hän oli laittanut tarkoituksella liian isot saappaat, joihin mahtui lisää kultaa. Lopuksi hän vielä täytti suunsa kultapölyllä ja laittoi sitä myös hiuksiinsa. Kroisos nauroi tempulle ja antoi hänelle vielä lisää kultaa saman verran. Tämä lisäsi huomattavasti alkmaionidien myöhempää vaurautta. Tapahtuma ajoittuu noin vuoteen 590 eaa.
Joskus, kun mukaan ei lueta varhaisempia sukupolvia, häneen viitataan numerolla Alkmaion I.
Alkmaion

Alkmaion (, ) voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Pietro Rovelli

Pietro Rovelli (6. helmikuuta 1793 Bergamo – 8. syyskuuta 1838 Bergamo) oli italialainen säveltäjä ja viulisti.
Rovelli syntyi viulisti Alessandro Rovellin ja Giulia Paghinin perheeseen. Hän sai varhaisimman musiikkikasvatuksen isältään ja isoisältään, viulisti Giovanni Battista Rovellilta. Hänen veljensä Giuseppe oli sellisti. Pietro Rovelli piti 13-vuotiaana konsertteja Pohjois-Italian ja Sveitsin kaupungeissa. Hän pääsi opiskelemaan Pariisin konservatorioon. Vuonna 1811 hän lähti isänsä kanssa lyhyeksi ajaksi Weimariin. Vuonna 1812 Rovelli palasi Pariisiin, jossa hän opiskeli vuoden Rodolphe Kreutzerin johdolla. Rovellista oli jo tullut tunnettu viulisti. Hän lähti konserttikiertueelle, jonka aikana esiintyi Berliinissä, Wienissä ja Münchenissä. 1810-luvun jälkipuoliskolla Rovelli työskenteli hoviorkesterin konserttimestarina Münchenissä. Hän opetti samalla Bernhard Moliqueta ja Thomas Täglichsbeckiä. Rovelli esiintyi usein Wienissä. Hän tapasi siellä pianisti Micheline Försterin, joka oli Emanuel Aloys Försterin tytär. Pariskunta avioitui ja sai yhdessä kahdeksan lasta. Näistä Costanza oli laulaja ja Emanuele viulisti.
Rovelli palasi Bergamoon vuonna 1819. Hän työskenteli siellä Sociale- ja Riccardi-teatterien orkesterinjohtajana. Lisäksi hän oli "maestro di cappella" Santa Maria Maggioren kirkossa ja opetti Simon Mayrin johtamassa musiikki-instituutissa. Samanaikaisesti Rovelli jatkoi konsertoimista. Vuodesta 1827 hän johti Bergamon Accademia filarmonicaa. Rovelli kärsi kuitenkin terveysongelmista ja joutui vähentämään toimintojaan ennen jäämistään eläkkeelle. Hänen kuoltuaan perhe joutui taloudelliseen ahdinkoon ja Rovellin leski myi hänen Guarneri del Gesù -viulunsa Niccolò Paganinille.
Rovellia pidettiin yhtenä 1800-luvun alkupuoliskon suurimmista viuluvirtuooseista Euroopassa. Hänen teostensa joukossa ovat "Variazioni" viululle ja orkesterille sekä kaksi viulukonserttoa, joista toinen on keskeneräinen. Rovelli sävelsi viululle myös kapriiseja, jotka pysyivät pitkään pedagogisessa käytössä.
Kleinias (alkmaionidit)

Kleinias (, ) oli neljän eri henkilön nimi ateenalaisessa alkmaionidien ylimyssuvussa. Heidät erotetaan nykytutkimuksessa toisistaan roomalaisilla numeroilla.
Kleinias I.
Kleinias (500-luku eaa.) oli Alkibiades I:n poika ja Alkibiades II:n isä.
Kleinias II.
Kleinias (500/400-luku eaa.) oli Alkibiades II:n poika ja tätä kautta johti sukutaustansa Eurysakeehen, Aiaan poikaan. Kleinias nai Deinomakhen, joka oli Megakles IV:n tytär, ja heidän lapsiaan olivat Alkibiades III ja Kleinias IV. Kleinias kunnostautui vuoden 480 eaa. Artemisionin meritaistelussa varustettuaan siihen laivan ja sen 200-henkisen miehistön omalla kustannuksellaan. Hän kaatui vuoden 447 eaa. Koroneian taistelussa, jossa ateenalaiset kärsivät tappion boiotialaisille ja Euboiasta pois ajetuille.
Kleinias III.
Kleinias (400-luku eaa.) oli Aksiokhoksen poika ja Alkibiades III:n serkku. Hän esiintyy nuorena miehenä Platonin dialogissa "Euthydemos".
Kleinias IV.
Kleinias (400-luku eaa.) oli Kleinias II:n poika ja Alkibiades III:n nuorempi veli. Perikles pelkäsi, että Alkibiades turmelisi hänet, ja antoi hänet siksi veljensä Arifron II:n kasvatettavaksi. Arifron kuitenkin lähetti hänet takaisin puolen vuoden päästä sanoen, ettei voinut tehdä hänelle mitään. Platonin Alkibiades kutsuu häntä hulluksi.
Annika Åman

Annika Åman (s. 1986 Oravainen) on suomalainen kirjailija, näyttelijä ja ohjaaja, joka perusti 2012 Alexandra Mangsin kanssa Pohjanmaalle lasten ja nuorten teatteriryhmän Unga Scenkompanietin. Hän on myös näytellyt teatterissa sekä ohjannut ja käsikirjoittanut Oravaisten teatterille. Åmanin esikoisromaani "Lumpänglar" julkaistiin 2022.
Ura.
Annika Åman opiskeli Novia-ammattikorkeakoulussa esittäviä taiteita ja valmistui sieltä 2011. Hän on näytellyt Wasa-teatterissa ja Espoon Unga Teaternissa.
Åman ja Alexandra Mangs perustivat vuonna 2012 ruotsinkieliselle Pohjanmaalle lasten ja nuorten teatteriryhmän Unga Scenkompanietin. Åman toimii sen ohjaajana, dramaturgina ja taiteellisena johtajana. Teatteri toimii yhteisöteatterina, jonka esitykset pohjautuvat taustatutkimukseen ja yhteistyöhön lasten ja nuorten kanssa. Åman ja Mangs palkittiin 2022 lastenkulttuurin valtionpalkinnon ”intohimoisesta työstään lasten- ja nuortenteatterin parissa”.
Åman on toiminut näyttelijänä, ohjaajana ja käsikirjoittajana Oravaisten teatterille. Åmanin esikoisromaani "Lumpänglar" julkaistiin 2022. Kirja sijoittuu Oravaisten tekstiilitehtaalle, ja Åman oli aiemmin ohjannut ja kirjoittanut samaan Oravaisten teatterille samaan paikkaan näytelmät "Lumpänglar" (2013–2014) ja "Lumpänglars väg" (2017–2018). Esitykset saivat yhdessä teatterin ennätysyleisön.
Megakles (alkmaionidit)

Megakles (, ) oli usean eri henkilön nimi ateenalaisessa alkmaionidien ylimyssuvussa. Heidät erotetaan nykytutkimuksessa toisistaan roomalaisilla numeroilla.
Megakles I.
Megakles I oli (900/800-luku eaa.) oli Alkmaion I:n poika. Hän toimi ateenalaisen perimätiedon mukaan kaupungin kuudentena elinikäisenä arkonttina noin vuosina 922–892 eaa.
Megakles II.
Megakles II (600-luku eaa.) oli Alkmaion II:n poika ja Megakles I:n pojanpoika. Hän toimi Ateenan arkonttina Kylonin vallankaappausyrityksen aikaan noin vuonna 632/612 eaa. Hän toi alkmaioinidien suvun päälle kirouksen surmauttamalla vallankaappausyritykseen osallistuneet, vaikka nämä olivat asettuneet turvananojiksi. Joskus, kun mukaan ei lueta varhaisempia sukupolvia, häneen viitataan numerolla Megakles I.
Megakles III.
Megakles III (500-luku eaa.) oli Alkmaion III:n poika ja Megakles II:n pojanpoika. Hän osallistui Sikyonin tyranni Kleistheneen tyttären Agaristen kilpakosintaan ja sai tämän vaimokseen. Heidän poikiaan olivat Kleisthenes ja Hippokrates. Joskus, kun mukaan ei lueta varhaisempia sukupolvia, häneen viitataan numerolla Megakles II.
Megakles IV.
Megakles IV (500/400-luku eaa.) oli Hippokrateen poika ja Megakles III:n pojanpoika. Hänet karkotettiin Ateenasta ostrakismiäänestyksellä vuonna 487/486 eaa. Hänen poikansa oli Megakles V ja tyttärensä Deinomakhe, joka naitettiin Kleinias II:lle ja josta tuli Alkibiadeen äiti.
Megakles V.
Megakles V (400-luku eaa.) oli Megakles IV:n ja Koisyran poika ja Deinomakhen veli.
Megakles VI.
Megakles VI (toimi n. 440–430 eaa.) oli Megakles V:n poika.
Megakles VII.
Megakles VII (500/400-luku eaa.) oli Euryptolemos I:n poika ja Isodiken, Euryptolemos II:n ja Peisianaks II:n veli.
Megakles

Megakles (, ) voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Artem Hrebenyk

Artem Serhijovytš Hrebenyk (; s. 4. heinäkuuta 2002 Kiova, Ukraina) on ukrainalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Ranskan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla FFHG Division 1:n Yétis du Mont-Blancissa.
Ura.
Seuraura.
Hrebenyk on H’K Sokil Kiovan kasvatti. Hän pelasi juniorina sittemmin myös Venäjällä Kometa Samarassa, josta Hrebenyk palasi kaudeksi 2017–2018 kotimaahansa ja siirtyi Bilyi Bars Bila Tserkvan U16-joukkueeseen. Hän voitti kauden päätteeksi Ukrainan U16-sarjan pronssia. Kaudella 2018–2019 Hrebenyk nousi Bilyi Barsin miesten joukkueeseen, jossa hän pelasi Ukrainan liigassa 35 runkosarjaottelua tehopistein 1+5=6 ja seitsemän playoff-ottelua tehopistein 2+1=3. Hrebenyk teki miesten pääsarjadebyyttinsä vain 16-vuotiaana 16. syyskuuta 2018 Dynamo Harkovaa vastaan. Ensimmäisen pääsarjamaalinsa hän teki 29. joulukuuta 2018 Dynamo Harkovaa vastaan. Hrebenyk pelasi osan kaudestaan vielä myös Bilyi Barsin U19-joukkueessa, jossa hän voitti Ukrainan U19-sarjan mestaruuden.
Hrebenyk pelasi Bilyi Barsissa Ukrainan liigaa neljänä kautena, mutta kaudella 2021–2022 hän pelasi myös BSFK Brovaryn riveissä. Kaudeksi 2022–2023 Hrebenyk siirtyi Dnipro H’ersoniin. Hän voitti koko Ukrainan liigan puolustajien piste- ja maalipörssin tehoilla 14+14=28. Hrebenyk edusti kauden aikana myös HK Krementšukin joukkuetta Continental Cupissa.
Kaudeksi 2023–2024 Hrebenyk siirtyi 1+1-vuotisella sopimuksella Mestis-joukkue Imatran Ketterään. Hän teki runkosarjassa 41 ottelussa tehot 2+9=11 ja pudotuspeleissä yhdeksässä ottelussa tehot 2+1=3. Hrebenyk teki molemmat pudotuspelimaalinsa toisessa välieräottelussa 29. maaliskuuta 2024 vieraissa Kiekko-Espoota vastaan, joista toinen jäi Ketterän 2–3-voittoon päättyneen ottelun voittomaaliksi ja vei joukkueen ottelusarjassa 2–0-johtoon. Hrebenyk voitti kauden päätteeksi Mestis-hopeaa. Ketterä ei käyttänyt kauden päätteeksi hänen sopimuksessaan ollutta optiota.
Syyskuussa 2024 Hrebenyk siirtyi kauden 2024–2025 kattavalla sopimuksella Ranskan toiseksi korkeimmalle sarjatasolle FFHG Division 1:n Yétis du Mont-Blanciin.
Maajoukkueura.
Hrebenyk edusti Ukrainaa IB-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2022 ja 2023, joista jälkimmäinen turnaus päättyi hopeaan ja ensimmäinen pronssiin. Hän pelasi myös Milanon olympiakisojen 2026 karsinnoissa. Yhteensä Hrebenyk on pelannut 35 A-maaottelua tehden viisi syöttöpistettä. Hän teki A-maajoukkudebyyttinsä Beat Covid-19-turnauksessa 16. toukokuuta 2021 Slovenian Ljubljanassa Puolaa vastaan.
Hrebenyk pelasi myös alle 20-vuotiaiden IB-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2022, jolloin hän toimi Ukrainan kapteenina ja voitti hopeaa. Hrebenyk pelasi myös talviuniversiadeissa vuonna 2023.
Giovanni Battista Polledro

Giovanni Battista Polledro (10. kesäkuuta 1781 Piovà – 15. elokuuta 1853 Piovà tai Asti) oli italialainen viulisti ja säveltäjä.
Polledro opiskeli Astissa ja 15-vuotiaasta lähtien Gaetano Pugnanin johdolla Torinossa, jossa hänestä tuli kuninkaallisen orkesterin viulisti. Hän teki ensimmäisen julkisen esiintymisensä vuonna 1797. Polledro kiersi Pohjois-Italiassa vuodesta 1798 ja asettui Milanoon vuonna 1801. Vuonna 1804 hänestä tuli Bergamon teatterin orkesterin konserttimestari. Polledro työskenteli viiden vuoden ajan muusikkona Moskovassa. Hän konsertoi lisäksi Pietarissa, Varsovassa, Berliinissä, Lontoossa, Alankomaissa ja Ranskassa. Vuodesta 1811 lähtien Polledro teki menestyksekkäitä kiertueita Saksassa. Vuonna 1812 hän esiintyi Ludwig van Beethovenin kanssa Karlsbadissa. Vuosina 1814–1823/1824 Polledro oli Dresdenin hoviorkesterin konserttimestari. Tämän jälkeen hän oli vuoteen 1844 saakka "maestro di cappella" Torinon hovissa.
Polledro tuurasi Niccolò Paganinia tämän suunnittelemalla esiintymismatkalla Englannissa vuonna 1829. Hän sai Paganinilta luvan esittäytyä tämän oppilaaksi. Polledro sävelsi lukuisia viulukonserttoja, hengellisiä teoksia ja kamarimusiikkia.
Merike Ilves

Rita Merike Ilves (ent. Kaira, ent. Kilpi, o.s. "Ilves", 14. heinäkuuta 1925 Helsinki – 2. maaliskuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja kääntäjä. 
Ilves työskenteli Yleisradiossa televisio-ohjelmien freelancerkääntäjänä vuosina 1963–1987. Uransa loppuvuosina hän oli Ylen suomentajien esihenkilö.
Yksityiselämä.
Ilveksen isä oli pankinjohtaja Eero Ilves (1887–1953), ja äitinsä säveltäjä Jean Sibeliuksen tytär Katarina Sibelius (1903–1984). Hänen veljensä Jan Ilves oli ekonomi ja diplomipianisti.
Ilveksen ensimmäinen aviopuoliso oli Yleisradion toimittaja ja kansanedustaja Kalevi Kilpi.
Hiidenkirnu Festival

Hiidenkirnu Festival on Vihdin Nummelassa järjestettävä järjestettävä musiikkifestivaali. Tapahtuma järjestetään kesäisin Nummelan pesäpallostadionilla. Tapahtuma on järjestetty ensimmäisen kerran vuonna 2022. Festivaalin tuotannosta vastaa United Festivals Oy.
Hiidenkirnu Festival järjestettiin ensimmäisen kerran 15.–16. heinäkuuta 2022 Nummelan pesäpallostadionilla. Ensimmäisen vuoden tapahtuma keräsi 6 000 kävijää.
Vihdin Uutiset

Vihdin Uutiset on keskiviikkoisin Vihdissä, Veikkolassa ja Nummelassa ilmestyvä kaupunkilehti. Lehden lukijamäärä on noin 24 700, joista noin 1 000 tapahtuu noutopistejakelun kautta. Lehden julkaisija on Keskisuomalainen. Lehdellä on myös "vihdinuutiset.fi" -verkkopalvelu. Lehden vt. päätoimittaja on Päivi Kallo.
Vihdin Uutiset on perustettu vuonna 1979. Lehdellä oli yhteistoimitus "Luoteis-Uusimaan" kanssa toukokuusta 2021 lähtien vuoden 2022 loppuun. Vihdin Uutiset tekee tiivistä yhteistyötä samaan konserniin kuuluvan "Karkkilan Tienoon" ja "Länsi-Uusimaan" kanssa.