tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
GM-1

GM-1, tunnettu myös nimellä Haha-Gerät, tarkoittaa Saksan moottoriteollisuuden toisen maailmansodan aikana kehittämää lentokonemoottorien tehonlisäysjärjestelmää, jossa moottorin tehoa parannettiin lyhytaikaisesti typpioksiduulin avulla.
Periaate.
GM-1 -menetelmässä -90 Celsiusasteen lämpötilassa oleva typpioksiduuli eli ilokaasu suihkutetaan lentokonemoottorin ahtimen ilmanottoaukkoon paineilman avulla. Typpioksiduuli (N2O) hajoaa termisesti ja lisää happea palamiseen, minkä seurauksena myös polttoaineen määrää voidaan lisätä, jolloin moottorin teho nousee. Typpioksiduuli vähensi nakutusvaaraa ja jäähdytti moottoria. Käytetty typpoksiduuli sisälsi 36,4 % happea ja 63,6 % typpeä.
Tausta.
Saksassa oli toisen maailmansodan aikana pulaa erityisesti korkeaoktaanisesta lentobensiinistä. Maalla oli niukasti lyijyvaroja käytettäväksi bensiinin puristuskestävyyttä tehokkaasti nostavan tetraetyylilyijyn valmistamiseen ja toinen tärkeä puristuksenkestävyyden parantajan, bentseenin, tärkeä raaka-aine tolueeni pyrittiin nitraamaan trotyyliksi eli TNT-räjähdysaineeksi. Tämän vuoksi lentopolttoaineesta pääosa oli 89-oktaanista B4-bensiiniä ja pieni osa (10 % vuonna 1941 ja 25 % vuonna 1943) oli 91/130-oktaanista C3-bensiiniä. Lyijyttämätön saksalainen bensiini oli 73-oktaanista ja valmistettu hiilestä ja hiilitervasta hydratointilaitoksissa Fischer–Tropsch -menetelmällä.
Korkeaoktaanisen lentobensiinin puute esti saksalaisia lisäämästä moottorien puristussuhdetta ja/tai ahtopainetta nakutusvaaran takia. Ongelman ratkaisuksi löytyi - paitsi korkeaoktaanisen bensiinin tuotannon lisäminen - kaksi tehonlisäysjärjestelmää, GM-1 ja MW-50.
Käyttö.
Saksalaiset käyttivät GM-1-menetelmää ensimmäisen kerran Messerschmitt Bf 109 E-3:ssa. Keväällä 1941 se oli jo vakiovarusteena E-7/Z:ssä. Laitteisto oli yksinkertainen ja sen kehitystyö nopeaa. GM-1:tä sai käyttää vain ahtimen määräkorkeuden yläpuolella, jolloin se tuotti 100 g/s annosteltuna 250-300 hevosvoimaa lisätehoa, mikä nosti koneen nopeutta jopa 100 km/h. Samalla polttoaineen kulutus kasvoi 300 l/h. Ahtimen määräkorkeuden alapuolella laite oli pelkkä painonlisä. Moottorin tuli käydä GM-1:tä käytettäessä täydellä teholla. Järjestelmää käytettiin lyhyitä aikoja kerrallaan.
Saksalaiset käyttivät GM-1 -tehonlisäysmenetelmää Daimler-Benz DB 601- ja DB 605 -V-moottorien sekä BMW 801 -tähtimoottoreiden yhteydessä Messerschmitt Bf 109E-, F-, G- ja K-koneissa sekä Focke-Wulf Fw 190 -koneissa vuosina 1941–1945.
Messerschmitt Bf 109G:ssä GM-1 järjestelmään kuului kahdeksan ilmapulloa, jotka oli sijoitettu siipien etureunaan kaarien kuusi ja kahdeksan välille. Itse typpioksiduuli oli 115 litran lämpöeristetyssä säiliössä. GM-1-järjestelmän lisäpaino oli tuntuva ja hyöty saatiin vain korkealla, yleensä 6–9 km:n korkeudessa lennettäessä. Järjestelmän käyttö rasitti moottoria ja lyhensi moottorien muutoinkin lyhyttä elinikää entisestään.
Savunmuodostus käytettäessä oli voimakasta, mikä saattoi aiheuttaa liittoutuneiden lentäjille vaikutelman pudotuksesta koneen syöksyessä pois tulituksesta.
Olli-Pekka Silfverhuth

Olli-Pekka "Olsa" Silfverhuth (s. 1970) on ollut vuodesta 2023 lähtien Tampereen tuomiorovasti ja Tampereen tuomiokirkkoseurakunnan kirkkoherra. Hän oli aiemmin pitkään Pirkkalan seurakunnan kirkkoherrana (2009-2023). Olli-Pekka Silfverhuth on oppiarvoltaan teologian maisteri.
Silfverhuth vihittiin papiksi 1998. Hän on ollut uskonnonopettajana Espoossa, pappina Vantaankosken seurakunnassa, Kirkon ulkomaanavun palveluksessa sekä vuodesta 2004 vuoteen 2009 Hampurin suomalaisen merimieskirkon pappina ja johtajana. Olli-Pekka Silfverhuth oli kirkolliskokousedustajana vuosina 2012-2024. .Hänellä on ollut myös muita kirkollisia luottamustehtäviä esimerkiksi Kirkon ulkomaanavun säätiössä. 
Silfverhuth hoitaa osatoimisesti vammaisurheilun kisapapin tehtäviä ensimmäisen vammaisurheilijoiden kisapapin Mauri Vihkon jälkeen. Silfverhuth on ollut paralympiajoukkueen kisapappina kuudesti kesäkisoissa ja kolmesti talvikisoissa. 
Silfverhuthilla on vaimonsa Outi Lehtipuun kanssa kolme lasta.
Einar Marttinen

Einar Iisakki Marttinen () oli suomalainen jääkärivänrikki ja Viron armeijan luutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka osallistui myöhemmin Suomen sisällissotaan ja Viron vapaussotaan. 
Perhetaustat ja koulutus.
Marttisen vanhemmat olivat junailija Albin Marttinen ja Lovisa Kuitunen. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Oulun suomalaisessa lyseosta vuonna 1915 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa ja suoritti teologisen alkututkinnon vuonna 1916. Hänen veljiään
ovat eversti Alpo Marttinen ja kirkkoherra Olli Marttinen.
Jääkärikausi.
Marttinen työskenteli kirkkoherran apulaisena Kurussa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 18. kesäkuuta 1917, josta hänet siirrettiin 7. elokuuta 1917 pataljoonan 2. komppaniaan.
Suomen sisällissota.
Marttinen astui Suomen armeijan palvelukseen 7. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä. Hän saapui takaisin Suomeen 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin aluksi Ouluun, missä hän koulutti värvättyjä joukkoja. Myöhemmin hänet siirrettiin päälliköksi 2. Krenatöörirykmentin II Savon pataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Vilppulassa, Lylyssä, Korkeakoskella, Lempäälässä (Moisio), Kuljussa, Tampereella ja Vesilahdella, missä hän haavoittui 19. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Marttinen palveli sisällissodan jälkeen 2. Krenatöörirykmentistä muodostetussa Viipurin vartiopataljoonassa, josta hänet siirrettiin 17. lokakuuta 1918 pataljoonan lakkauttamisen jälkeen Karjalan kaartin rykmenttiin. Armeijasta hän erosi 28. joulukuuta 1918 vain voidakseen osallistui Viron vapaussotaan. 
Marttinen liittyi 12. tammikuuta 1919 Viron vapaaehtoiseen apuretkikuntaan, missä hän toimi aluksi vapaaehtoisten värvääjänä ja kerääjänä Viipurin alueella. Myöhemmin hän liittyi Pohjan Poikain rykmenttiin, missä hänet sijoitettiin päälliköksi I pataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui Viron vapaussodassa taisteluihin Luhde-Grosshoffissa, Valkissa, Koikylässä ja Marienburgissa, missä hänen kohtalokseen tuli kaatua taistelussa 21. helmikuuta 1919. Hänet haudattiin Tornion sankarihautaan.
Jesús Gámez

Jesús Gámez Duarte (s. 10. huhtikuuta 1985 Fuengirola, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edusti seuratasolla pitkään Málagaa sekä vuosina 2014–2016 Atlético Madridia ja vuosina 2016–2018 englantilaista Newcastle Unitedia. Hän on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja.
Ura.
Gámez on Málagan junioriakatemian kasvatti. Kaudella 2003–2004 hän teki ensiesiintymisensä Málagan reservijoukkueessa, joka pelasi Espanjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. Kauden 2005–2006 aikana Gámez pääsi tekemään debyyttinsä Málagan edustusjoukkueessa. Samalla hän debytoi myös pääsarjassa, kun 27. marraskuuta 2005 hänet vaihdettiin kentälle Getafea vastaan viisi minuuttia ennen ottelun päätöstä.
Myöhemmin urallaan Gámez on noussut Málagan avauskokoonpanon pelaajaksi. Kaudella 2007–2008 hän pelasi yhteensä 35 ottelua ja sen päätteeksi joukkue nousi takaisin pääsarjaan. Gámez säilytti pelaavan asemansa myös kaudella 2008–2009. Kesällä 2016 Gámez siirtyi Atlético Madridista Newcastle Unitediin, jossa hän pelasi kahden kauden aikana yhteensä vain kymmenen ottelua liiga ja cupit mukaan laskien.
Aarne Manninen

Aarne Manninen ent. Thonberg () oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan komppanian päällikkönä. 
Perhetausta ja koulutus.
Mannisen vanhemmat olivat Helmi Viktoria Gustava Ahlgren ja nimismies Artturi Aleksanteri Manninen. Manninen kävi Oulun suomalaista reaalilyseota, josta hän erosi seitsemänneltä luokalta liittyäkseen jääkäriliikkeeseen. 
Jääkärikausi.
Manninen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 3. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen Manninen Libaussa vuonna 1917 järjestetyille moottoripyöräkursseille. 
Suomen sisällissota.
Manninen astui Suomen Valkoisen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 ensin vannottuaan sotilasvalan ja allekirjoitettuaan palvelusitoumuksen armeijalle. Tässä yhteydessä hänet ylennettiin vänrikiksi. Takaisin Suomeen hän palasi 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin Ouluun, missä hänen tehtävänään oli kouluttaa värvättyjä joukkoja. Koulutusvaiheen jälkeen hän sai päällikkyyden kouluttamistaan joukoista muodostetun 1. Krenatöörirykmentin III Oulun krenatööripataljoonan 2. komppaniasta. Hän osallistui tämän komppanian päällikkönä taisteluihin Luhalahdella, Viljakkalassa, Mannanmäen-Kyröskosken akselilla, Epilän-Tampereen akselilla, Mouhijärvellä (Häijään), Karkussa ja Lempäälässä sekä rykmentin etenemiseen Valkeakosken, Tuuloksen ja Lammin kantta Koskelle.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Manninen palveli sisällissodan jälkeen edelleen komppanianpäällikkönä 1. Krenatöörirykmentissä ja siitä myöhemmin muodostetussa Tampereen vartiopataljoonassa. Hänet siirrettiin 17. lokakuuta 1918 alkaen adjutantiksi Sortavalan rajavartioryhmään. Sortavalasta hänet siirrettiin 2. huhtikuuta 1919 komppanianpäälliköksi Keski-Suomen rykmenttiin. Manninen on haudattu Haapaveden Jaananmäen hautausmaalle.
Pekka Roiha

Pekka Eero Rikhard Roiha (6. kesäkuuta 1947 Parikkala – 20. maaliskuuta 2008) oli suomalainen raviohjastaja ja ravivalmentaja.
Roiha ajoi urallaan yli 11 000 lähtöä ja voitti niistä 1 271. Palkintorahoja hän ohjasti urallaan yli 1,5 miljoonaa euroa. Ensimmäiset lähtönsä urallaan hän ajoi vuonna 1962, ja hänen viimeiseksi voitokseen jäi 17.3.2008 Kouvolassa ajama voitto hevosella Juliana Hope. Vuonna 1982 hän oli mukana derby-ajoissa Puntari-hevosella. Kuninkuusraveissa Roiha ajoi muutaman kerran valmennettavallaan Ventti-Vieterillä.
Kastanjaluikka

Kastanjaluikka eli vesikastanja ("Eleocharis dulcis") on ruohomainen sarakasveihin kuuluva kosteikkokasvi, jonka mukulat ovat syötäviä. Marskimaalla kasvavan kasvin putkimaiset, lehdettömät korret kasvavat noin 1,5 metrin korkuisiksi. Vesikastanja kasvaa luonnonvaraisena Kiinassa, ja sitä viljellään laajalti eteläisen Kiinan ja Filippiinien riisipelloilla.
Vesikastanjaa ei pidä sekoittaa vesipähkinään.
Ulkonäkö ja koko.
Vesikastanja kasvattaa juurakostaan rönsymäisiä juuria joiden päässä on monesti mukula. Varret ovat pyöreitä, sylinterimäisiä ja harmaan vihreitä, 15–60 cm korkeita, 1,5–3 mm paksuja. Varsien tyvissä kellertäviä tai ruskeahkoja lehtituppia, 2–20 cm. Kukinto on tasasoukka tähkylä joka on kooltaan 1,5–4 cm pitkä, 6–7 mm paksu. 
Käyttö.
Vesikastanjan mukuloita käytetään paljon aasialaisissa keittiöissä. Kasvin pienillä, pyöreillä mukuloilla on rapea ja valkoinen malto, ja ne voidaan syödä kypsentämättömänä, keitettynä, grillattuna tai säilöttynä. Kiinassa se kuuluu esimerkiksi kantonilaiseen keittiöön kuuluviin "dim sum" -alkupaloihin, kuten vesikastanjakakkuihin. 
Vesikastanjat ovat yksiä harvoista vihanneksista, jotka säilyvät rapeina kypsentämisen ja säilönnänkin jälkeen. Tämä johtuu eräistä fenoliyhdisteistä, jotka kiinnittävät mukulan soluseinät yhteen ristisidoksilla. Sama ominaisuus on esimerkiksi maakastanjalla ja intialaisella lootuskukalla.
Mukulat sisältävät 90 % kuivapainostaan hiilihydraatteja, joista tärkkelystä on 60 %. Kasvi on myös ravintokuidun, riboflaviinin, B6-vitamiinin, kaliumin, kuparin ja mangaanin lähde.
Preeriakoirat

Preerikot eli preeriakoirat ("Cynomys") ovat pieniä maan alla asustavia Amerikan ruohoarojen jyrsijöitä, jotka kuuluvat maassa asuviin oraviin (Marmotini) ja ovat sukua maaoraville ja murmeleille. Nimensä ne ovat saaneet koiran haukuntaa muistuttavista varoitushuudoistaan. Preeriakoiria on viisi lajia. 
Täysikasvuiset preeriakoirat ovat 30–40 cm korkeita ja painavat 0,5–1,5 kg. Niitä tavataan Pohjois-Amerikassa Meksikosta Kanadaan. Yhdysvalloissa niiden alue sijaitsee lähinnä Mississippistä länteen. Ne ovat kaikkiruokaisia kasvinsyöjiä. Perheyhteisöjen rakentamat kolot ovat tärkeitä preerian ekologiselle systeemille, vaikka maanviljelijät pitivät niitä vuosikausia tuholaisina.
Tempietto

Tempietto () on pieni rotundan muotoinen muistokappeli ("martyrium") Gianicolo-kukkulalla Roomassa. Huomaamaton rakennus on osa San Pietro in Montorion kirkkoa, jonka sisäpihalla se sijaitsee. Kappeli rakennettiin 1502–1510 Espanjan Isabellan ja Ferdinandin kruununperillisen syntymän kunniaksi paikalle, jossa Pyhän Pietarin uskottiin kärsineen marttyyrikuoleman. Rakennuksen suunnitteli Donato Bramante, ja se oli hänen ensimmäisiä töitään Roomassa. 
Arkkitehtuuri.
Sisähalkaisijaltaan 4,5 metriä leveän, kupoliholvatun kappelin alla on krypta, joka uudistettiin 1628. Ulkopuolta kiertää Marcelluksen teatterin mukaan piirretty toskanalaista tyyliä edustava peristyyli, jonka yllä on balustradi. Tivolin Vestan temppeliä etäisesti muistuttavaa Tempiettoa pidetään täysrenessanssin arkkitehtuurin parhaiden ihanteiden mukaisena mestariteoksena.
Pietarinkirkon tabernaakkeli.
Bernini käytti Tempiettoa esikuvanaan suunnitellessaan Pietarinkirkon Pyhän Sakramentin kappelin tabernaakkelia 1674.
Namibian lippu

Namibian lippu on Namibian tasavallan virallinen lippu, joka on hyväksytty ja otettu käyttöön 21. maaliskuuta vuonna 1990, jolloin Namibia itsenäistyi Etelä-Afrikan tasavallasta. Värit ovat SWAPOlta.
Lipussa on väreinä sinistä, joka kuvaa Namibian puhdasta taivasta ja Atlantin valtamerta, punaista, joka kuvaa ihmisten tärkeitä voimavaroja, vihreää, joka symboloi kasvillisuutta ja maataloutta ja valkoista, joka kuvaa rauhaa ja yhtenäisyyttä. Vasemmassa yläkulmassa on keltainen aurinko, joka symboloi elämää ja energiaa.
Joachim Ziesche

Joachim Ziesche (s. 3. heinäkuuta 1939, Dresden, Saksa) on entinen itäsaksalainen jääkiekkoilija. Hän esiintyi DDR:n paidassa 197 maaotelussa. Hyökkääjänä pelannut Ziesche kuului monissa turnauksissa parhaiden pistemiesten joukkoon. Pelaajana hän esiintyi kahdeksan kertaa jääkiekon MM-kisojen A-sarjassa ja kerran B-sarjassa. 1966 hän saavutti DDR:n mukana pronssia silloisessa jääkiekon EM-kilvassa. Hän pelasi 1968 talviolympialaiset Grenoblessa. 
Ziesche valittiin International Ice Hockey Federation Hall of Fameen 1999. Jo 1990 hänet oli otettu Hall of Fame Deutschland -kunniagalleriaan. Vuodesta 2004 hänen pelipaitansa on riippunut "jäädytettynä" Berliinissä Wellblechpalastes-hallin katossa.
Francesc Arnau

Francesc Arnau Grabulosa (23. maaliskuuta 1975 Les Planes d'Hostoles, Gironan maakunta, Espanja – 22. toukokuuta 2021) oli espanjalainen jalkapallomaalivahti.
Ura.
Arnau oli Barcelonan junioriakatemian kasvatti. Hän teki ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa 9. marraskuuta 1996 kotiottelussa Atlético Madridia vastaan. Viiden kauden aikana Barcelonassa Arnau toimi joukkueen varamaalivahtina, Ruud Hespin ja myöhemmin Pepe Reinan toimittua ykkösmaalivahtina.
Kaudeksi 2001–2002 Arnau siirtyi Málagaan, mutta rooli jäi hyvin pieneksi kahden ensimmäisen kauden aikana, kun hän joutui taas jäämään joukkueen varamaalivahdiksi. Vuonna 2003 Pedro Contrerasin siirryttyä Real Betisiin, Arnaulle avautui tilaisuus nousta joukkueen ykkösmaalivahdiksi. Hän toimi joukkueen kiistattomana ykkösmaalivahtina vuoteen 2007 asti, kunnes Iñaki Goitia syrjäytti hänet. Kaudella 2008–2009 Arnau pelasi alkukauden ottelut, kunnes Goitia jälleen nousi hänen ohitseen.
Casino Lisboa

Casino Lisboa sijaitsee Lissabonissa, Portugalissa. Kasino avattiin huhtikuussa 2006 Lissabonin Parque das Nações -alueella sijaitsevaan Pavilion of the Future rakennukseen, joka kuului Lissabonissa vuonna 1998 järjestetyn maailmannäyttelyn rakennuksiin. 
Toimilupa.
Portugalissa kasinotoiminta on tarkkaan lailla rajoitettua. Valtio myöntää kasinoiden toimiluvat määräajaksi korvausta vastaan. Toimilupa on aluekohtainen. Lissabonin alueella toimi jo Estorilin kasino, jonka vuoksi valtio muutti lakia ja salli toisen kasinon perustamisen Lissaboniin. Toimiluvan sai Estoril Sol yhtiö, jolla on toimilupa myös Estorilin kasinoon. 
Toimilupa maksoi 30 miljoonaa euroa ja se on voimassa vuoteen 2020. Kertakorvauksen lisäksi kasino maksaa vuosimaksua, jonka suuruus on 50% pelitoiminnan tuotosta. 
Pelitoiminta.
Kasinossa on lähes 950 peliautomaattia ja 25 pelipöytää, joissa pelataan rulettia, blacjackiä, pokeria, Baccaratia ja muita pelejä.
Kasino on auki joka päivä (paitsi jouluaattona) kello 15-03 sekä perjantaisin ja lauantaisin kello 16-04.
Muuta toimintaa.
Kasinossa on 640 istumapaikan auditorio, jossa järjestetään kokouksia ja seminaareja. Lisäksi kasinolla järjestetään taidenäyttelyitä.
Rowan &amp; Martin’s Laugh-In

Rowan &amp; Martin's Laugh-In oli yhdysvaltalainen viihdesarja, jota NBC esitti 22. tammikuuta 1968 ja 14.toukokuuta 1973 välisenä aikana. Sarjan päätähtinä olivat Dan Rowan ja Dick Martin. Ensimmäinen Laugh-In lähetettiin pisteohjelmana jo 9. syyskuuta 1967, jonka saaman suosion takia päädyttiin sarjan tuottamiseen. 
Sarjassa vieraili kymmeniä näyttelijöitä, mutta ainoina Rowanin ja Martinin ohella koko sarjan ajan mukana olleet olivat Ruth Buzzi ja Gary Owens. Näyttelijävieraina sarjassa esiintyivät muun muassa Goldie Hawn, Lily Tomlin, Judy Carne, Arte Johnson, Henny Youngman, Alan Sues, Jo Anne Worley ja John Wayne. 
Myös Richard Nixon vieraili ohjelmassa vuoden 1968 presidentinvaalikampanjansa aikana. Tämä oli ensimmäinen kerta Yhdysvalloissa, kun vaaliehdokas uskalsi asettaa itsensä naurunalaiseksi televisiossa, ja tempaus auttoi osaltaan Nixonia voittamaan vaalit. Sen jälkeen poliitikot oppivat pian käyttämään televisiota hyväkseen myös viihteellisemmän julkisuuden saamiseksi.
"Rowan &amp; Martin's Laugh-In" jäi ainoaksi televisiosarjaksi, jossa käytettiin laajamittaisesti NBC-yhtiön kehittämää, Quadruplex-videoformaattiin perustuvaa työlästä ja kallista varhaista videoeditointitekniikkaa. Siinä kuva ja ääni kopioitiin ensin filmimateriaalille, jolla tehtiin alustava offline-leikkaus. Filmikopioon liitetyt äänimerkit helpottivat sitten löytämään vastaavat leikkauskohdat videonauhasta, jonka editointi oli tehtävä ”sokkona” ilman mahdollisuutta nähdä videokuvaa. Kunkin 45-minuuttisen jakson 350–400 leikkausta kuvasta toiseen vaati noin 60 tunnin työmäärän.
Lähteet.
GhostNet

GhostNet on maaliskuussa 2009 paljastettu suuri elektroninen vakoiluverkosto, joka toimii pääasiassa Kiinasta käsin. Verkosto on tunkeutunut ainakin 1295 tietokoneeseen 103 maassa. Murrettujen järjestelmien joukossa on suurlähetystöjen, ulkoministeriöiden ja muiden virastojen sekä Tiibetin pakolaishallituksen tietokoneita.
Järjestelmä lähettää haittaohjelmia valituille vastaanottajille sähköpostin liitetiedostona. Murtautuja voi ohjailla tai tarkastella tartunnan saanutta tietokonetta. Haittaohjelma kykenee jopa käynnistämään tietokoneeseen liitetyn kameran ja mikrofonin, joilla murtautuja voi tarkkailla tapahtumia huoneessa.
Mahdollinen Kiinan hallituksen sekaantuminen.
Tutkijat uskovat löytäneensä todisteita, että Kiinan viranomaiset olisivat perustaneet joitakin toimiaan GhostNetin avulla saadulle tiedolle. Kun eräs diplomaatti oli vastaanottanut sähköpostitse kutsun vierailla 14. dalai-laman luona, Pekingin viranomaiset soittivat hänelle ja taivuttelivat häntä jättämään vierailun väliin. Kiinan tiedusteluviranomaiset pysäyttivät erään Tiibetiin matkalla olleen naisen ja näyttivät hänelle otteita tämän Internet-keskusteluista. 
Cambridgen yliopiston tutkijat uskovat, että Kiinan hallitus olisi tietomurtojen takana; Toronton yliopiston tutkijat eivät löytäneet tälle todisteita, vaan esittivät muita mahdollisuuksia – kyseessä voisi olla yksityisten kiinalaisten ajama operaatio, jolla olisi taloudellinen tai isänmaallinen motiivi, tai jonkin muun maan (kuten Venäjän tai Yhdysvaltojen) tiedustelupalvelu. Kiinan hallitus on kiistänyt kaiken osallisuutensa asiaan sanoen, että Kiina "kieltää ehdottomasti kaiken Internet-rikollisuuden".
Lähteet.
Antony and the Johnsons (albumi)

Antony and the Johnsons on yhdysvaltalaisen kokeellista musiikkia esittävän Antony and the Johnsons yhtyeen vuonna 2000 julkaisema esikoisalbumi.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Antony Hegarty.
Matti Löyhkö

Matti Löyhkö () oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana. 
Perhe ja koulutus.
Löyhkön vanhemmat olivat maanviljelijä Matti Löyhkö ja Anna Hienonen, Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Hilja Kyötikin kanssa. Hän kävi Jalkaväen kapitulanttikoulun vuosina 1924 - 1925. 
Jääkärikausi.
Löyhkö työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 15. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota.
Löyhkö astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta muodostettiin 29. maaliskuuta 1918 alkaen pataljoonan 1. komppania. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella, Aittolahdella, Lyykylässä, Mannikkalassa ja Talissa. 
Sisällissodan jälkeinen aika.
Löyhkö palveli sisällissodan jälkeen edelleen koulutusaliupseerina 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin ensin Savon jääkärirykmentti 3 ja edelleen Uudenmaan rykmentti. Armeijasta hän erosi 1. lokakuuta 1920 ja työskenteli sen jälkeen maanviljelijänä. Takaisin armeijan palvelukseen hän astui 31. maaliskuuta 1924 ja hänet sijoitettiin koulutusaliupseeriksi Karjalan kaartin rykmentin 7. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 23. marraskuuta 1925 alkaen Jalkaväen kapitulanttikouluun, missä hänet määrättiin aluksi rehumestariksi ja 30. huhtikuuta 1926 alkaen koulutusaliupseeriksi. Myöhemmin kapitulanttikoulun tultua yhdistetyksi Taistelukouluun hän jatkoi samaisessa tehtävässä. 
Talvi- ja jatkosota.
Löyhkö osallistui talvisotaan Taistelukoulussa vääpelinä. Välirauhan aikana hänet siirrettiin korjaamoiden johtajaksi 13. Kuormastonkorjauskomppaniaan, missä tehtävässä hän toimi myös jatkosodan puhjettua. Vuonna 1942 hänet siirrettiin 13. Jalkine- ja vaatetuskorjaamon johtajaksi, josta hänet siirrettiin 40. Talous komppaniaan ja vuonna 1943 edelleen kuljetusjoukkueenjohtajaksi 40. Elintarvikekomppaniaan. Viimeisenä sotavuonna hän toimi Kotijoukkojen Henkilötäydennyskeskuksessa ja Jalkaväenkoulutuskeskus 6:ssa sekä Kotijoukkojen alaisessa Pataljoona N:ssä. Hänet vapautettiin palveluksesta vuonna 1944 korkean iän perusteella. Hänet haudattiin Lohikoskelle.
Frans Martikainen

Frans Iivari Martikainen () oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. 
Perhetausta ja koulutus.
Martikaisen vanhemmat olivat työnjohtaja Jafet Martikainen ja Kristiina Kervinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1930 Lahja Helmi Johanna Ruotsalaisen kanssa.
Martikainen kävi kuusi luokkaa Kuopion klassillista lyseota. Hän kävi Jääkärialipäällystölle järjestetyn upseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1921 ja sotilaspedagogisen kurssin vuonna 1926. 
Jääkärikausi.
Martikainen työskenteli konttoristina Kuopiossa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 25. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 21. helmikuuta 1917 Altonan työosastoon, josta hänet laskettiin edelleen elokuussa vuonna 1917 siviilitöihin Saksaan.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Martikainen palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen kesäkuussa vuonna 1918 ja astui Armeijan palvelukseen 10. kesäkuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä. Hänet sijoitettiin 3. Jääkärirykmenttiin, josta muodostettiin myöhemmin ensin Savon jääkärirykmentti 3 ja sitten Uudenmaan rykmentti. Martikainen toimi rykmentissä kirjurialiupseerina I pataljoonan esikunnassa. Hän oli komennettuna 16. lokakuuta - 14. joulukuuta 1918 väliseksi ajaksi saksankielen tulkiksi Haminan taistelukouluun. Uudenmaan rykmentissä hänet siirrettiin 18. joulukuuta 1918 koulutusaliupseeriksi 1. komppaniaan. Armeijasta Martikainen erosi 14. heinäkuuta 1919 ja toimi myöhemmin 1. huhtikuuta 1920 - 1. maaliskuuta 1921 Värtsilän suojeluskunnan paikallispäällikkönä. Takaisin Armeijan palvelukseen Martikainen astui 15. kesäkuuta 1921 nuorempana upseerina ja hänet sijoitettiin Karjalan kaartin rykmenttiin, josta hänet siirrettiin 10. elokuuta 1923 alkaen Polkupyöräpataljoona 1:een, jossa hän toimi nuorempana upseerina ja aseupseerina ja hoiti satunnaisesti komppanianpäällikön tehtäviä. Polkupyöräpataljoonasta hänet siirrettiin 8. toukokuuta 1926 Santahaminan komendanttiviraston adjutantiksi, mistä hänet siirrettiin edelleen 2. tammikuuta 1927 alkaen joukkueenjohtajaksi Suomenlinnan paikalliskomppaniaan. Armeijasta hän erosi toistamiseen 30. elokuuta 1928. Hänet haudattiin Malmin hautausmaahan.
Majestic-luokka (lentotukialus)

Majestic-luokka oli Britannian Kuninkaalliselle laivastolle suunniteltu ja rakennettu kevyt lentotukialusluokka, johon kuului suunnitelmien mukaan kuusi alusta. Luokan alukset sisältyivät alun perin Colossus-luokan tilaukseen, mutta kuusi viimeistä koki niin paljon muutoksia, että ne muodostivat oman luokan. "HMS Leviathanin" työt kuitenkin keskeytettiin ennen valmistumista ja alus romutettiin. Loput viisi alusta siirrettiin valmistumisen jälkeen dominioiden laivastoihin: "HMS Majestic" ja "HMS Terrible" Australiaan, "HMS Magnificent" ja "HMS Powerful" Kanadaan ja "HMS Hercules" Intiaan.
Alusten muutosten syynä oli muun muassa tarve sijoittaa aluksille uudempia ja raskaampia lentokoneita, joilla oli samalla suurempi nousu- ja laskunopeus. Muutostöiden yhteydessä jouduttiin alusten polttoainetäyttöä pienentämään uppouman kurissa pitämiseksi.
Alusten rakentaminen aloitettiin toisen maailmansodan aikana, mutta maailmansota päättyi ennen alusten valmistumista.
Karl von Frisch

Karl von Frisch (20. marraskuuta 1886 – 12. kesäkuuta 1982) oli itävaltalainen biologi, joka selvitti mehiläisten tanssimisen merkityksiä. Hän sai tunnustukseksi työstään yhdessä Konrad Lorenzin ja Nikolaas Tinbergenin kanssa vuonna 1973 Nobelin fysiologian ja lääketieteen palkinnon yksilöiden järjestäytymistä ja esille tuloa sekä eläinten sosiaalisen käyttäytymisen malleja koskevista tutkimuksistaan.
Von Frisch väitteli vuonna 1910 Münchenin yliopistossa. Hän työskenteli Rostockissa ja Breslaussa ennen paluutaan Müncheniin vuonna 1925.
Von Frischin teos "Mehiläisten elämästä" on ilmestynyt suomeksi 1968 Otavan kustantamana.
Arvo Inkilä

Arvo Verner Oskar Inkilä (sukunimi vuoteen 1906 asti "Mannelin"); (11. lokakuuta 1881 Huittinen – 8. syyskuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen edistyspuolueen poliitikko, päätoimittaja, kouluneuvos ja työväenopiston johtaja. Hän oli Kansallisen Edistyspuolueen kansanedustajana 1930-luvulla ja hän toimi pääministeri A. K. Cajanderin sihteerinä.
Inkilän vanhemmat olivat pastori Fredrik Verner Mannelin ja Alma Ingelius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1901 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1912. Inkilä oli päätoimittajana Satakunnan Sanomat-lehdessä 1907, Karjalan Lehdessä 1913–1919 sekä Karjalan Aamulehdessä 1917–1918 ja 1919–1923. Inkilä omisti myös kirjapaino Ilmarisen ja hän oli sen toimitusjohtajana 1914–1934. Inkilä oli lisäksi Nuorisoseura-lehden päätoimittajana ja toimittajana Kirjastolehdessä, Kansansivistys-lehdessä, Kotiseutu-lehdessä, Pyrkijä-lehdessä ja Työväenopisto-lehdessä.
Inkilä opetti Viipurin työväenopistossa 1919–1924 ja oli opiston johtajana 1924–1944. Hän oli "Paperiteollisuustalo Oy":n toimitusjohtajana 1924–1956 ja Kansanvalistusseurassa luentolautakunnan sihteerinä 1907–1911 ja sihteeri-toiminnanjohtajana 1945–1955. Hän opetti Viipurin reaalikoulu, maanviljelys- ja kauppalyseossa 1920-luvulla ja oli myös opettajana Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa. Inkilä sai kouluneuvoksen arvon 1951.
Inkilä oli kansanedustajana 1933–1939 edustaen Viipurin läänin läntistä vaalipiiriä. Hän oli Kansallisen Edistyspuolueen eduskuntaryhmän puheenjohtaja ja toimi puheenjohtajana eduskunnan kansanvakuutusvaliokunnassa 1936–1937 ja työväenasiainvaliokunnassa 1938. Inkilä oli pääministeri A. K. Cajanderin sihteerinä 1937−1939, ja tässä ominaisuudessa hän osallistui vuoden 1938 aikana keskusteluihin Neuvostoliiton suurlähetystön lähetystösihteerin Boris Jartsevin kanssa. Hän toimi valitsijamiehenä vuosien 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa ja hän kuului jäsenenä Viipurin kaupunginvaltuustoon, valtion kansansivistyslautakuntaan, valtion kirjastotoimikuntaan, Vapaamielisten liiton valtuuskuntaan, Kansanvalistusseuran valtuuskuntaan ja työväenopistojen liiton johtokuntaan. 
Arvo Inkilä oli naimisissa vuodesta 1940 Kaino Rinteen kanssa.
Vuosina 1978–1979 TV2:ssa esitetyssä "Sodan ja rauhan miehet" -dokumenttisarjassa Arvo Inkilää esitti Tauno Lehtihalmes.
Gunnar Henriksson

Gunnar Vilhelm Henriksson (22. elokuuta 1905 Helsinki – 13. helmikuuta 1974 Tuusula) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1948–1966. Henriksson oli aikansa merkittävimpiä suomenruotsalaisia sosialidemokraatteja. Hän työskenteli Finlands Svenska Arbetarförbundin (FSA) sihteerinä 1940–1948 sekä "Arbetarbladetin" päätoimittajana 1941–1944 ja 1947–1969.
Elämä.
Nuoruusvuodet.
Gunnar Henrikssonin vanhemmat olivat sekatyömies August Vilhelm Henriksson ja Maria Vilhelmina Klinga. Henriksson siirtyi työelämään heti kansakoulun jälkeen 13-vuotiaana. Hän oli aluksi juoksupoikana ja myöhemmin konttoriapulaisena Helsingin kaupungin kaasulaitoksella. Henriksson kävi työnsä ohessa oppikoulun ja kauppakoulun. Vuodesta 1937 lähtien hän työskenteli kaasulaitoksella varastopäällikkönä.
Päätoimittajana.
Henriksson oli Helsingfors Svenska Arbetarföreningin jäsen. Suoritettuaan opintoja Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa hänet valittiin 1938 SDP:n ruotsinkielisen nuorisojärjestön Finlands Svenska Unga Socialdemokraterin keskuskomitean puheenjohtajaksi. Vuonna 1940 Henriksson palkattiin FSA sihteeriksi ja 1941 hän aloitti myös "Arbetarbladetin" päätoimittajana. 
Jatkosodan aikana Henriksson kuului niin sanottuun rauhanoppositioon. Hän oli yksi presidentti Risto Rytille toimitetun "Kolmenkymmenenkolmen kirjelmän" allekirjoittajista. Henriksson jätti päätoimittajan tehtävät 1944 ajauduttuaan erimielisyyksiin lehdessä työskennelleen vasemmistososialistin Atos Wirtasen kanssa. Vuonna 1947 Wirtanen erotettiin puoluetta vastaan suunnattujen kirjoitustensa johdosta ja Henrikssonista tuli jälleen päätoimittaja. 
Valtakunnanpolitiikassa.
Henriksson valittiin eduskuntaan vuonna 1948. Samalla hän luopui FSA:n liittosihteerin toimestaan, mutta jatkoi edelleen "Arbetarbladetin" päätoimittajana. Henriksson oli sosialidemokraattisen eduskuntaryhmän puheenjohtaja 1954-1962. Hän toimi valitsijamiehenä vuosien 1950 ja 1956 presidentinvaaleissa. Vuonna 1961 Henriksson oli mukana presidentti Urho Kekkosen uudelleenvalinnan estämiseksi perustetussa Honka-liitossa. Henriksson, Kaarlo Pitsinki ja Väinö Tanner kävivät esittämässä Olavi Hongalle virallisen pyynnön ehdokkaaksi lähtemisestä.
Henriksson oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1941-1944 ja Espoon kunnanvaltuuston jäsen 1948-1952. Hän toimi myös Espoon kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Henriksson toimi Pohjoismaiden neuvoston Suomen valtuuskunnan varapuheenjohtajana, Parlamenttienvälisen liiton Suomen ryhmän johtokunnan puheenjohtajana sekä Suomenruotsalaisten kansainkäräjöitten varapuheenjohtajana. Työväenliikkeessä hän oli muun muassa Suomen Sosialidemokraattisen Sanomalehtimiesliiton varapuheenjohtaja, SAK:n työvaliokunnan jäsen sekä KK:n johtokunnan ja Elannon hallintoneuvoston jäsen.
Henriksson asui myös Keravalla ja Järvenpäässä. Hän kuoli pitkäaikaisen sairauden jälkeen 68-vuotiaana helmikuussa 1974.
Perhe.
Gunnar Henrikssonin puoliso oli Marja-Terttu Taipaleenmäki, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1940. Perheessä oli kaksi lasta.
Isoloisnokkeli

Isoloisnokkeli, aikaisemmalta nimeltään keltanokkeli ("Buphagus africanus") on Saharan eteläpuolisessa Afrikassa elävä loisnokkeleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Kooltaan isoloisnokkeli on noin 19–21 senttiä. Lajin selkä ja pää ovat väriltään harmahtavan ruskeat. Alaselkä ja perä ovat väritykseltään vaalean kellertävän ruskeat. Vatsa on vaalean ruskea. Nokka on keltainen ja punakärkinen. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Nuoret linnut ovat väritykseltään vaaleampia kuin aikuiset. Isoloisnokkeli muistuttaa ulkonäöltään lähisukulaistaan loisnokkelia ("Buphagus erythrorhynchus") mutta on vaaleampi, ja loisnokkelin nokka on täysin punainen.
Elinympäristö ja kanta.
Isoloisnokkelit elävät laajalti Saharan eteläpuolisessa Afrikassa ja erityisesti sen itäosissa. Laji elää savannimailla, joilla pidetään karjaa ja liikkuu luonnostaankin nisäkkäitä kuten muita sorkkaeläimiä, jotka tarjoavat linnuille ravintoa.
Isoloisnokkelikanta on pienentynyt viime aikoina. Yksi syy on karjan desinfioinnin lisääntyminen, mikä tappaa karjan loiset, joita isoloisnokkelit syövät. Desinfektioaineet saatavat tappaa myös lintuja, jotka syövät myrkyllisiksi tulleita loisia kuten punkkeja. Isoloisnokkelit ovat hävinneet muutamilta alkuperäisiltä levinneisyysalueiltaan.
Elintavat ja lisääntyminen.
Isoloisnokkelit saattavat kerääntyvät erityisesti karjan, sarvikuonojen ja virtahepojen selkiin ruokailemaan. Yhdessä eläimessä voi näitä lintuja olla jopa kymmenittäin.
Isoloisnokkelien pesimäaika vaihtelee sadekausien ja ruokapöytinä toimivien eläinten liikkeiden mukaan. Yksi isoloisnokkelipari voi pesiä vuodessa jopa kolme kertaa. Pesä rakennetaan puun tai kiven koloon. Materiaalina on kuiva ruohoja nisäkkäiden selästä kiskotut karvatupot. Naaras munii pesään kahdesta kolmeen munaa. Hautominen kestää noin kahden viikon ajan ja poikaset poistuvat pesästään kuukauden kuluttua kuoriutumisestaan. Sekä naaras että koiras huolehtivat hautomisesta ja poikasten ruokkimisesta. Tosin vain naaras hautoo munia yöllä. Pesivällä parilla on kahdesta kolmeen muuta lintua auttajinaan.
Isoloisnokkeli ja eläimet.
Isoloisnokkeleista on sekä hyötyä että haittaa karjalle, sarvikuonoille ja virtahevoille. Linnut varoittavat nisäkkäitä äänillään ja lentelemällä niiden ympärillä.
Isoloisnokkelit syövät nisäkkäiden loisia. Suurimmaksi osaksi ravinto koostuu punkeista ja kärpäsistä, mutta myös täitä ja kirppuja syödään. Syödessään isoloisnokkelit voivat kuitenkin vahingoittaa eläimiä, koska ne syövät myös nisäkkäiden verta ja lihaa. Näin ne suurentavat loisten tekemiä haavoja ja haittaavat niiden parantumista. Tästä huolimatta eläimet antavat isoloisnokkeleiden olla selässään.
Nikollë Kaçorri

Dom Nikollë Kaçorri (1862–1917) oli Albanian kansallisen heräämisen päähahmoja. Albanian itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajana, Dom Kaçorri toimi itsenäistymisen jälkeen Albanian varapääministerinä. Hän syntyi Lurëssa, Matin piirikunnassa vuonna 1862 ja tuli katoliseksi papiksi vuonna 1878. Vuonna 1902 hänestä tuli Durrësin arkkipiispa, jossa virassa hän toimi Albanian itsenäisyysjulistukseen saakka. Hän otti myös osaa Manastirin kongressiin, jossa tehtiin albanian aakkoset.
Dom Nikollë Kaçorri kuoli vuonna 1917 Wienissä, 55-vuotiaana, syöpään.
Sonia Sabri

Sonia Sabri on brittiläinen, juuriltaan intialainen tanssija, joka on erikoistunut pohjoisintialaiseen kathak-tanssiin. Hän on saanut useita palkintoja sillä perusteella, että hän on vienyt kathakin uudelle vuosituhannelle.
Sabri on vieraillut Suomessa keväällä 2009. Hänellä oli mukanaan seurueensa, johon kuuluu hänen miehensä Ustar Sarvar Sabrin johtama yhtye. Yhtyeessä on tablan ja sitarin soittajia ja laulajia. Tanssiseurue on perustettu 2002. Sabri asuu Birminghamissa.
Sabri on käynyt Suomessa opettamassa 1999, esiintymässä 2000. Hän on myös laulanut, ja hän on vieraillut levyllä Hossam Ramzy &amp; Rafa el Tachuela: Flamenco Arabe (ARC).
BC Kalev/Cramo

BC Kalev/Cramo on virolainen koripalloseura, joka sijaitsee Tallinnassa. Nimi vaihdettiin nykyiseen ensimmäisen mestaruuden jälkeen. Joukkueen nimi tulee Cramo-nimisestä yrityksestä.
Historia.
Vuonna 1998 perustetun seuran alku Viron liigassa ei ollut paras mahdollinen. Joukkueen tilastot vuosilta 1999 ja 2000 olivat masentavat: molempina vuosina sarjan viimeinen sekä kahtena vuotena ainoastaan 2 voittoa yhteensä. Seura ei kuitenkaan luovuttanut, vaan jatkoi kitumistaan vuoteen 2003 saakka. Kaudella 2004-2005 joukkue löi itsensä läpi valmentajansa Allan Dorbekon avulla ja voitti ensimmäisen Viron mestaruutensa. Samana kautena joukkue osallistui ensi kertaa Baltic Basketball Leagueen ollen yhdeksäs. Joukkue jatkoi voittokulkuaan ottaen toisen mestaruutensa peräkkäin ja voittaen ensi kertaa myös Viron Cupin. Kaudesta 2005-2006 lähtien Kalev on voittanut kaikki Viron Cupit. Viime vuosina joukkueesta on tullut yhdessä Tartu Ülikool/Rockin kanssa Viron kaksi suurinta joukkuetta.
Eleanor Columbus

Eleanor Patricia Columbus (s. 12. lokakuuta 1989) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on elokuvaohjaaja Chris Columbuksen tytär ja on esiintynyt isänsä ohjaamissa elokuvissa. Hän on esittänyt mm. Susan Bonesia elokuvissa "Harry Potter ja viisasten kivi" (2001) ja "Harry Potter ja salaisuuksien kammio" (2002).
Mimosat

Mimosat ("Mimosa") on hernekasvisuku, johon kuuluu pääasiassa trooppisessa Amerikassa tavattavia ruohoja, varpuja ja pieniä puita. Muutamia lajeja tavataan myös Afrikassa ja Aasiassa. Mimosoiden lehdet ovat toistuvasti parilehdykällisiä, ja kukat tiiviissä pallomaisessa mykerössä. Suvun tunnetuin laji on tuntomimosa ("Mimosa pudica"), joka on tullut tunnetuksi siitä, että sen lehtiä kosketettaessa lehdykät painuvat nopeasti vastakkain ja lehtiruoti taipuu alaspäin. Liikkeen mekanismia ei tarkkaan tunneta, eikä tiedetä, miksi kasvilla on tällainen ominaisuus.
Tuntokasvi on levinnyt rikkaruohona ympäri tropiikin. Se on myös varsin suosittu ja helppohoitoinen huonekasvi.
Käyttö lääkkeenä.
Tuntomimosan ("Mimosa pudica") lehtiä tai siemeniä käytetään perinteisessä Ayurveda-lääkinnässä mm. "Strongyloides stercoralis" -loismatoinfektiossa. Tuntokasviuute samoin kuin leipäpuu-uute hävitti tutkimuksessa kyseisiä matoja tehokkaammin kuin kaupalliset matolääkkeet. Kasvista käytetään lääketarkoituksessa siemeniä tai lehtiä teenä taikka jauheena.
Torgny Segerstedt

Torgny Karl Segerstedt (1. marraskuuta 1876 Karlstad – 31. maaliskuuta 1945 Göteborg) oli ruotsalainen lehtimies ja uskonnonhistorian tutkija.
Segerstedt oli Tukholman korkeakoulun professori 1913–1917. Hän muutti Göteborgiin ja ryhtyi "Göteborgs Handels- och Sjöfartstidningenin" päätoimittajaksi. Hänestä tuli kaupungin tärkein sanomalehti- ja kulttuurivaikuttaja sekä yksi Ruotsin vaikutusvaltaisimmista henkilöistä. Hän loi lehteen oman persoonallisen, tyylillisen ja poliittisen (liberaalin) leimansa. Hän oli yksi Göteborgin liberalismin aatesuunnan tunnetuimmista äänenkannattajista. Vuodesta 1933 hän edusti jyrkkää kansallissosialismin vastaista asennetta.
Vuonna 1918 Segerstedt kannatti Ruotsin hallituksen puolueettomuutta Suomen valkoista hallitusta kohtaan. Hän hyökkäsi jatkosodan aikana Suomen ja natsi-Saksan aseveljeyttä vastaan ja arvosteli Ruotsin hallitusta kallistumisesta Saksan puolelle. 
Muistomerkki Segerstedtin kannanotolle natsismia vastaan on pystytetty Göteborgin Vasaplatsenille. Hänet on haudattu Kvibergin hautausmaalle samaan kaupunkiin.
Uuden-Seelannin kuninkaallinen laivasto

Uuden-Seelannin kuninkaallinen laivasto ( ja maoriksi "Te Taua Moana o Actearoa") on Uuden-Seelannin puolustusvoimien () meripuolustuksesta vastaava puolustushaara. Laivaston muodostaa 11 alusta, joista ainoastaan kaksi oli varsinaisia sotalaivoja (fregatteja).
Organisaatio.
Laivasto on jaettu viiteen pääosaan. Taisteluosastossa ovat Anzac-luokan fregatit "HMNZS Te Kaha" ja "HMNZS Te Mana". Valvontaosaston muodostavat Otago-luokan ulkovartiolaivat ja neljä Rotoiti-luokan vartiolaivaa. Tukiosastoon kuuluvat laivaston tankkeri ja monitoimialus. Rannikkopuolustuksentuen muodostavat emäalukseltaan operoivat taistelusukeltajat sekä miinanraivaus- ja tutkimusosastot, joilla on käytössään kaksi kevyttä alumiinirunkoista venettä. Kaikki alukset on sijoitettu Aucklandin pohjoispuolelle Devonportin laivastotukikohtaan, jossa ovat koulutus-, varasto- ja hallintotilat sekä sairaala.
Kalusto.
Näiden lisäksi on pienempiä aluksia kuten alumiinirunkoiset vesisuihkumoottorein varustetut 9,2-metriset "HMNZ Takapu" ja "HMNZ Tarapunga", jotka on suunniteltu rannikkovalvontaan.
Laivastoon on liitetty myös Uuden-Seelannin ilmavoimien Aucklandiin Whenuapain lentotukikohtaan sijoitettu 6. laivue, jossa on viisi Kaman SH-2G -helikopteria. Ne palvelevat laivaston kahdella fregatilla, kahdella ulkovartiolaivalla sekä monitoimialuksella.
Historia.
Uuden-Seelannin tallennettu merenkulun historia alkaa 1642, kun hollantilaisen Abel Tasmanin kevyesti aseistetut kauppa-alukset vierailivat alueella. Kapteeni James Cookin matkat alueelle ja siitä seurannut siirtomaakausi aloitti sotalaivojen sijoittamisen alueen suojaamiseksi. Samalla lisättiin joukkoja Australian asemalla. Vuoden 1913 laivastolaki () johti Uuden-Seelannin merivoimien perustamiseen, vaikka se olikin vain Britannian kuninkaalliseen laivastoon liitetty erillinen divisioona. Uuden-Seelannin kuninkaallinen laivasto perustettiin virallisesti 1. lokakuuta 1941 eli keskellä toista maailmansotaa. Sodan päätyttyä laivasto oli ja muodostettiin perinteisen fregattien tukeman risteilijäosaston mukaisena, missä oli selkeä yhteys Britannian kuninkaallisen laivaston organisaatioon.
Vuoden 2000 puolustuspoliittinen selonteko () lisäsi valvonta- ja kuljetuskapasiteetin tarvetta erityisesti alueellisen vakauden lisäämiseksi. Tämän seurauksena budjetoitiin 500 miljoonaa Uuden-Seelannin dollaria projektiin Ptotector, mikä johti kuuden varusmiehille soveltuvan vartiolaivan ja monitoimialuksen hankintaan. Selonteko myös määritti laivaston vakinaisen henkilöstön määräksi alle 2 000, mikä aiheutti miehistövajetta aluksilla. Tämän seurauksena osa aluksista pitää olla poissa aktiivikäytöstä ajoittain. Selonteon tueksi tehtiin 2011 suunnitelma (), joka määritti tarpeet ja tavoitteet vuoteen 2020.
5. lokakuuta 2024 Uuden-Seellannin laivasto menetti ensimmäisen aluksensa sitten toisen maailmansodan, kun HMNZS "Manawanui" ajoi karille, syttyi tuleen ja upposi koralliriutalla lähellä Upolun saarta Samoassa.
Roger Pratt

Roger Pratt (27. helmikuuta 1947 Leicester, Englanti, Iso-Britannia – 31. joulukuuta 2024) oli brittiläinen elokuvaaja. Hän oli ehdolla parhaan kuvauksen Oscar-palkinnon saajaksi elokuvasta "Jutun loppu".
Niclas Jonasson

Niclas Jonasson (s. 14. kesäkuuta 1976) on ruotsalainen suunnistaja ja maailmanmestari. Hän edustaa nykyisin Leksands OK:ta. Aikaisemmin hän on edustanut Södertälje Nykvarn Orienteria.
Ainoan henkilökohtaisen MM-kultansa Jonasson voitti Västeråsissa 2004 sprintistä. Lisäksi hän on voittanut viestisuunnistuksessa yhden MM-kullan, kaksi MM-pronssia ja yhden EM-kullan.
Suunnistuksen maailmancupin kokonaiskilpailussa Jonasson on parhaimmillaan sijoittunut kuudenneksi. Hän on voittanut kaksi maailmancupin osakilpailua.
Nikolai Abramov

Nikolai Viktorovitš Abramov (); 24. tammikuuta 1961 Leningradin alueen Podporožjen piirin Ladvan kylä – 23. tammikuuta 2016 Petroskoi) oli vepsäläinen runoilija.
Keskikoulun jälkeen Nikolai Abramov opiskeli Leningradissa ja Karjalan pedagogisessa instituutissa Petroskoissa. Elämänsä loppuun asti hän työskenteli petroskoilaisessa Periodika-kustantamossa vepsäläisen "Kodima"-lehden toimittajana.
Abramovin vepsän- ja venäjänkielisiä runoja on julkaistu säännöllisesti vuodesta 1980 lähtien. Vuonna 1994 ilmestynyt runokokoelma "Koumekümne koume" (”Kolmekymmentäkolme”) oli ensimmäinen vepsänkielinen kaunokirja. Teosten aiheet on yleensä ammennettu maaseudun elämästä. Abramov on toiminut myös kääntäjänä ja hänen teoksiaan on käännetty useille kielille.
S/S Walo-Apu

S/S Walo-Apu oli vuonna 1892 rakennettu suomalainen tankkilaiva, joka liikennöi aluksi Saimaalla ja myöhemmin Suomenlahdella ja viimeksi Pohjanlahdella. "Walo-Apu" oli ensimmäinen suomalainen säiliölaiva.
S/S "Walo-Apu" rakennettiin Albert Krankin Lehtoniemen telakalla Varkaudessa. Sen pituus oli 27,32 metriä, leveys 6,12 metriä ja höyrykoneen teho 60 hevosvoimaa. Laivan ruumassa olleen säiliön tilavuus oli noin 200 kuutiometriä, ja säiliön mahtui noin 1 000 tynnyriä valopetrolia. Laivan alkuperäinen tilaaja oli kuopiolainen M. Savolainen, ja laiva kuljettikin aluksi petrolia Pietarista Kuopion Likolahdessa sijainneeseen 170 kuutiometrin rautasäiliöön, josta petroli edelleen toimitettiin lähiympäristön kauppoihin. Pietariin petroli tuli Bakusta joko rautateitse tai jokialusten kuljettamana. Vuosisadan vaihteessa "Walo-Apu"-laivan osti viipurilainen kauppahuone W. Dippel. Kun kauppahuone lopetti toimintansa vuonna 1904, Dippelin leski myi laivan Nobel-Standardille.
Nobel-Standardin ostettua aluksen vuonna 1921 alus alkoi liikennöidä avomerikelpoisena myös Viroon ja Tukholmaankin saakka. Viimeksi "Walo-Apu" liikennöi Pohjanlahdella. Alus romutettiin vuonna 1951.
Työnositus

Työnositus () on menetelmä projektissa tehtävän työn jakamiseksi pienempiin osiin, jotta nämä osat voitaisiin tunnistaa ja luokitella paremmin. Työ jaetaan hierarkkisesti pienempiin, hallittavissa oleviin elementteihin, joilla on selkeät suoritusoikeudet ja -vastuut. Nämä tehtäväelementit ovat itsenäisiä, eivätkä riipu toisistaan. Tehtäväelementeistä muodostuu koko projektin kokonaisuus.
Työnosituksen lopputuloksena saadaan matalimman tason osituksia, joita kutsutaan työpaketeiksi (). Ne ovat projektin tuotosten tarkentuneita kuvauksia. Työpakettien aikataulua sekä kustannuksia voidaan arvioida sekä valvoa.
Johdanto.
Projektit voivat epäonnistua useista eri syistä, kuten siitä, että unohdetaan tehdä kaikki projektin vaatima työ, ei osata arvioida työn kestoa tai että työn kustannusten arvioinnissa tulee virheitä. Ratkaisuna näihin ongelmiin voidaan käyttää työnositusta, jolloin työt voidaan jakaa niin pieniin osiin, että niiden tarvitsema aika ja kustannus voidaan arvioida helpommin. Ositetut työt voidaan tehdä myös missä järjestyksessä tahansa, sillä työnositus ei ota kantaa töiden suoritusjärjestykseen.
Liiallista projektin osittamista tulee kuitenkin välttää, koska työn osittaminen ja osituksen arviointi on kallista. Tämän takia osituksen tulisikin olla joustavaa. Työn osituksen tarkkuus voi myös vaihdella projektiryhmän jäsenten välillä, sillä kokeneet projektiryhmän jäsenet eivät välttämättä tarvitse kaikkein yksityiskohtaisinta ositusta. Työnositus voikin tämän takia heijastaa projektin johtajan luottamusta projektin jäseniin.
Työn ositus katselmoidaan ennen sen hyväksymistä. Osituksen seurauksena projektin sisältöön, aikatauluun tai kustannuksiin voi tulla muutoksia.
Hyvän työnosituksen piirteitä.
Työ voidaan osittaa sekä projektin tuotosten että ohjelmistotuotannon vaiheiden perusteella tai näiden yhdistelmänä.
Hyvin ositetun työn paketit täyttävät seuraavat piirteet:
Esimerkki.
Tehtävänäsi on siivota huone. Tämä tehtävä voidaan jakaa seuraaviin alitehtäviin:
Nämä kaikki alitehtävät voidaan jakaa vielä pienempiin alitehtäviin. Esimerkiksi imuroi matot -alitehtävän alitehtäviä voivat olla:
Daytona 500

Daytona 500 (tunnetaan myös nimellä The Great American Race) on 500 mailin pituinen NASCAR-kilpailu, joka ajetaan legendaarisella Daytona International Speedway -radalla. Daytona 500 avaa NASCAR-kauden joka vuosi. Daytonassa ajetaan myös toinen kuuluisa NASCAR-kilpailu Coke Zero 400. Nykyään Daytona 500 on Yhdysvaltain tunnetuin kisa Indianapolis 500:n ohella. Joka vuosi kymmeniä tuhansia innokkaita faneja tulee seuraamaan kisaa.
Dale Earnhardt kuoli kisan viimeisellä kierroksella vuonna 2001.