Calais’n piiritys (1346–1347)

Calais'n piiritys (4. syyskuuta 1346 – 3. elokuuta 1347) oli piiritys satavuotisessa sodassa, joka tapahtui Crécyn sotaretken päättyessä, kun Englannin kuninkaan Edvard III:n johtama englantilainen armeija piiritti onnistuneesti ranskalaista Calais'n kaupunkia.
Englannin noin 10 000 miehen armeija rantautui Pohjois-Normandiaan 12. heinäkuuta 1346. He aloittivat laajamittaisen hyökkäyksen, tai "", joka tuhosi suuren osan Pohjois-Ranskasta. 26. elokuuta 1346 englantilaiset taistelivat Crécyn taistelussa, kukistaen ranskalaisten joukot, joita johti kuningas Filip VI. Viikkoa myöhemmin englantilaiset piirittivät hyvin linnoitetun Calais'n satamaan, jossa oli vahva Jean de Viennen komentama armeija. Edvard yritti useita kertoja murtaa muurit tai vallata kaupunki hyökkäyksellä joko maalta tai meren puolelta. Talvella ja keväällä ranskalaiset pystyivät hankkimaan tarvikkeita ja vahvistuksia meriteitse, mutta huhtikuun lopulla englantilaiset perustivat linnoituksen, jonka ansiosta he pystyivät ohjaamaan sataman sisäänkäyntiä ja katkaisemaan tarvikkeiden virran.
Jean de Vienne kirjoitti Filipille 25. kesäkuuta ja ilmoitti, että heidän ruokansa oli lopussa. Filip marssi 17. heinäkuuta pohjoiseen arviolta 15 000–20 000 miehen armeijan kanssa. Hän vetäytyi joutuessaan kohtaamaan yli 50 000 hengen englantilaisten ja flaamilaisten joukon. 3. elokuuta Calais antautui. Se tarjosi englantilaisille tärkeän strategisen tukikohdan satavuotisen sodan lopun ajaksi ja sen jälkeen. Ranskalaiset valtasivat sataman takaisin vasta vuonna 1558.
Tausta.
Normannien Englannin valloituksesta vuonna 1066 lähtien englantilaisilla hallitsijoilla oli Ranskassa titteleitä ja maita, joiden hallussapito teki heistä Ranskan kuninkaiden vasalleja. Englannin kuninkaan Ranskan läänien asema oli merkittävä syy konflikteille Englannin ja Ranskan välillä läpi keskiajan. Ranskalaisen Filip VI:n ja englantilaisen Edvard III:n välisten erimielisyyksien jälkeen Filip IV:n kuninkaallinen raati päätti 24. toukokuuta 1337 Pariisissa, että Akvitanian herttuakunta, käytännössä Gascogne, otetaan takaisin Filip VI:n omistukseen sillä perusteella, että Edvard III rikkoi velvollisuuksiaan vasallina. Tämä merkitsi satavuotisen sodan alkua, joka kesti 116 vuotta.
Piiritys.
Edvard III päätti aloittaa Calais'n valtauksen sen strategisen sijainnin vuoksi rannikkokaupunkina ja koska se oli lähellä Englannin flaamilaisia liittolaisia ja Flanderin rajaa. Englantilaiset saapuivat kaupungin ulkopuolelle 4. syyskuuta ja piirittivät sen. 
Calais oli vahvasti linnoitettu: siinä oli kaksinkertainen vallihauta, korkeat muurit, ja sen luoteiskulmassa sijaitsevalla linnoituksella oli oma vallihauta ja lisälinnoitukset. Sitä ympäröivät laajat suot, joista osassa oli vuorovesi, mikä vaikeutti vakaan alustan löytämistä trebucheteille ja muille piirityskoneille. Se oli riittävästi varusteltu, ja sitä johti kokenut Jean de Vienne. Sitä voitaisiin helposti vahvistaa ja sinne voi kuljettaa tarvikkeita meriteitse. Piirityksen alkamisen jälkeisenä päivänä englantilaiset alukset saapuivat rannikolle ja täydensivät, varustivat ja vahvistivat Englannin armeijaa. Englantilaiset majoittuivat pitkäksi aikaa ja perustivat leirin länteen. Suuri muonitusoperaatio hyödynsi lähteitä kaikkialta Englannista ja Walesista piirittäjien varustamiseksi sekä maalta läheisestä Flanderista. Yhteensä 853 alusta, joiden miehistössä oli 24 000 merimiestä, osallistui piiritykseen, joka oli ennennäkemätön ponnistus. Edvard julisti aikovansa jatkaa piiritystä, kunnes kaupunki kaatuu. Kaksi paavi Klemens VI:n lähettämää kardinaalia, jotka olivat epäonnistuneet neuvottelemaan vihamielisyyden lopettamisesta heinäkuusta 1346 lähtien, matkasi kummankin puolen armeijoiden välillä, mutta kumpikaan kuningas ei puhunut heille.
Sinä päivänä, jona Calais'n piiritys alkoi, Ranskan kuningas Filip VI hajotti suurimman osan armeijastaan ​​säästääkseen rahaa vakuuttuneena siitä, että Edvard III oli lopettanut hyökkäyksensä ja jatkaisi Flanderiin ja lähettäisi armeijansa kotiin. Syyskuun 7. päivänä tai pian sen jälkeen herttua John otti yhteyttä Filipiin, koska hän oli jo hajottanut oman armeijansa. Syyskuun 9. päivänä Filip ilmoitti, että armeija kokoontuisi Compiègneen 1. lokakuuta, mahdottoman lyhyellä aikavälillä, ja marssi sitten auttamaan Calaisia. Muiden seurausten ohella tämä epäselvyys mahdollisti Englannin joukkojen aloittaa hyökkäykset Quercyyn ja Bazadaisiin; ja käynnistää suuren hyökkäyksen 260 km pohjoiseen Saintongen, Aunisin ja Poitoun läpi valloittamalla lukuisia kaupunkeja, linnoja ja pienempiä linnoitettuja paikkoja ja ryntäämällä rikkaaseen Poitiers'n kaupunkiin. Nämä hyökkäykset häiritsivät Ranskan puolustusta täysin ja siirsivät taistelujen painopisteen Gascognen sydämestä vähintään 97 kilometriä sen rajojen ulkopuolelle. Harvat ranskalaiset joukot olivat saapuneet Compiègneen 1. lokakuuta mennessä, ja kun Philip ja hänen hovinsa odottivat lukujen paisumista, tuli uutisia Lancasterin valloituksista. Lancasterin uskottiin olevan matkalla Pariisiin, ja estääkseen tämän ranskalaiset muuttivat kaikkien Compiègneen sitoutumattomien miesten kokoontumispaikan Orléansiin. Lancaster kääntyi etelään suunnatakseen takaisin Gascogneen. Ne ranskalaiset, jotka olivat jo Orléansissa tai olivat matkalla kohti Orléansia, ohjattiin Compiègneen; Ranskalainen suunnittelu muuttui kaoottiseksi.
Talvella 1346–1347 Englannin armeija kutistui, joissain kohdin arviolta jopa 5 000 mieheen. Tämä johtui monien sotilaiden palvelussuhteen päättymisestä, taloudellisista syistä ja punatautiepidemiasta sotilaiden keskuudessa. Huolimatta sotilaiden vähentyneestä määrästä, marraskuun puolivälin ja helmikuun lopun välisenä aikana Edvard yritti useita kertoja murtaa muurit trebucheteilla tai tykeillä ja valloittaa kaupunkia hyökkäyksellä joko maalta tai meren puolelta; kaikki epäonnistuivat. Talven aikana ranskalaiset tekivät suuria ponnisteluja vahvistaakseen laivastoresurssejaan palkkasotureilla Italiasta ja kauppa-aluksilla, joista monet oli sovitettu sotilaskäyttöön. Filip yritti päästä kentälle armeijansa kanssa huhtikuun lopulla, mutta ranskalaisten kyky kokoontua oikeaan aikaan ei ollut parantunut syksyn jälkeen, eikä se ollut heinäkuussa vieläkään täysin koossa. Verojen kantaminen osoittautui yhä vaikeammaksi, kun monet kaupungit käyttivät kaikkia käytettävissä olevia varoja muuriensa vahvistamiseen tai miliisinsä varustamiseen, ja suuri osa aatelistoista oli hukkunut velkaan edellisten yhdeksän sotavuoden aikana. Epäselviä taisteluita käytiin huhti- ja toukokuussa: ranskalaiset yrittivät katkaista Englannin reitin Flanderiin, mutta eivät onnistuneet, kun taas englantilaiset yrittivät valloittaa Saint-Omerin ja Lillen, mutta epäonnistuivat. Kesäkuussa ranskalaiset yrittivät epäonnistuneesti hyökätä flaamilaisten kimppuun.
Vuoden 1347 alussa Edvard ryhtyi toimiin kasvattaakseen merkittävästi armeijansa kokoa; suurelta osin hän pystyi tekemään tämän, koska Skotlannin armeijan uhka Pohjois-Englannissa ja Ranskan laivaston uhka etelään väheni huomattavasti. Tiedetään esimerkiksi, että hän värväsi 7 200 jousiampujaa. Huhtikuun lopulla englantilaiset perustivat linnoituksen Calais'n pohjoispuolelle, minkä ansiosta he pystyivät ohjaamaan sisäänkäyntiä satamaan ja estämään lisätarvikkeiden pääsyn kaupunkiin. Touko-, kesä- ja heinäkuussa ranskalaiset yrittivät pakottaa saattueita läpi, mutta tuloksetta. 25. kesäkuuta Calais'n varuskunnan komentaja kirjoitti Filipille, että heidän ruokansa oli loppunut, ja ehdotti, että heidän on ehkä turvauduttava kannibalismiin. Kasvavista taloudellisista vaikeuksista huolimatta englantilaiset vahvistivat tasaisesti armeijaansa vuoteen 1347 asti saavuttaen huippuvahvuuden 32 000; suurin Englannin armeija, joka on sijoitettu ulkomaille ennen vuotta 1600. 20 000 flaamia kerättiin Calais'n ympärille. Kesäkuussa englantilaset laivat toivat mukanaan tarvikkeita, varusteita ja vahvistuksia.
17. heinäkuuta Filip johti Ranskan armeijaa pohjoiseen. Tästä hälytettynä Edvard kutsui flaamit Calaisiin. Ranskalaiset saapuivat 27. heinäkuuta 10 kilometrin päässä sijaitsevaan kaupunkiin. Heidän armeijansa koko oli 15 000 ja 20 000 välillä; kolmasosa englantilaisten ja heidän liittolaistensa koosta. Englannin asema oli selvästi vastustamaton. Yrittäessään pelastaa kasvonsa Filip hyväksyi nyt paavin lähettiläät yleisölle. He puolestaan ​​järjestivät keskusteluja, mutta neljän päivän kiistelyn jälkeen niistä ei tullut mitään. Elokuun 1. päivänä Calais'n varuskunta ilmoitti, että he olivat antautumisen partaalla. Sinä yönä Ranskan armeija vetäytyi. 3. elokuuta 1347 Calais antautui. Kaupungin ranskalainen väestö karkotettiin. Kaupungista löydettiin valtava määrä saalista ja Edvard asutti kaupungin uudelleen englantilaisilla uudisasukkailla.
Seuraukset.
Heti kun Calais antautui, Edward maksoi suurelle osalle armeijastaan ​​ja vapautti flaamilaiset liittolaisensa. Hän aloitti välittömästi voimakkaat hyökkäykset jopa 48 kilometrin päähän Ranskan alueelle. Filip yritti kutsua takaisin armeijansa ja asetti päivämääräksi 1. syyskuuta, mutta koki vakavia vaikeuksia. Hänen kassansa oli lopussa ja sodan lisäveroja jouduttiin keräämään. Näistä tarpeista huolimatta tarpeellisia rahoja ei saatu. Ranskan armeijalla oli vähän halua uusiin konflikteihin, ja Filip uhkasi takavarikoida aatelisten omaisuutta niiltä, jotka kieltäytyivät kokoontumasta. Hän siirsi armeijansa kokoontumispäivää kuukaudella. Edvardilla oli myös vaikeuksia kerätä rahaa, osittain johtuen tarpeen odottamattomasta ajoituksesta; hän käytti ankaria toimenpiteitä, jotka olivat erittäin epäsuosittuja. Englantilaiset kärsivät myös sotilaallisia takaiskua: Ranskan Saint-Omerin varuskunta torjui suuren hyökkäyksen ja ranskalaiset ratsastajat vangitsivat Boulognesta saapuneen huoltosaattueen matkalla Calaisiin.
Molempien osapuolten sotilaallisten tappioiden ja taloudellisen uupumuksen seurauksena paavin lähettiläät löysivät nyt halukkaita kuuntelijoita. Neuvottelut aloitettiin 4. syyskuuta ja 28. päivään mennessä oli sovittu aseleposta. Sopimus suosi voimakkaasti englantilaisia ​​ja vahvisti heille kaikki heidän aluevaltauksensa. Calais'n rauhan sovittiin kestävän yhdeksän kuukautta 7. heinäkuuta 1348 asti, mutta sitä jatkettiin toistuvasti vuosien varrella, kunnes se muodollisesti kumottiin vuonna 1355. Aselepo ei pysäyttänyt meneillään olevia maiden välisiä merivoimien yhteenottoja eikä Gascagnen ja Bretagnen taisteluita. Kun täysimittainen sota jatkui vuonna 1355, se jatkui vuoteen 1360, jolloin se päättyi Englannin voittoon Brétignyn sopimuksella. Aika Normandian maihinnoususta Calais'n kukistumiseen tunnettiin Edvard III:n "annus mirabilisina".
Calais oli elintärkeä Englannin ponnisteluille ranskalaisia ​​vastaan ​​koko loppu sodan ajan, koska oli täysin mahdotonta saada maihin suuria joukkoja muualla kuin ystävällisessä satamassa. Se salli myös tarvikkeiden ja materiaalien keräämisen ennen sotaretkeä. Calaisia puolustava linnoitusten rengas rakennettiin nopeasti. Kaupungilla oli äärimmäisen suuri 1 400 miehen varuskunta, käytännössä pieni armeija, jota johti Calais'n kapteeni, jolla oli lukuisia alaisia ​​ja erikoistuneita aliupseereja. Edward myönsi Calais'lle lukuisia kaupallisia myönnytyksiä tai etuoikeuksia, ja siitä tuli Englannin mantereelle suuntautuvan viennin pääsatama, joka se on edelleenkin. Englannin hallitsija Maria I menetti lopulta Calais'n vuoden 1558 Calais'n piirityksen jälkeen.