Didakhe

Didakhe (, ; ”Opetus”) eli Kahdentoista apostolin opetus (, ; myös "Apostolien opetus") on nimitys varhaiskristilliselle tutkielmalle, joka sisältää ohjeita kristillisille yhteisöille. Se on kirjoitettu arviolta ensimmäisen vuosisadan lopulla.
"Didakhe" on varhaisin tunnettu kirkkojärjestys. Se koostuu kolmesta pääosasta, jotka käsittelevät kristillisiä oppeja, toimituksia, kuten kastetta ja ehtoollista, sekä kirkon organisaatiota. Jotkut kirkkoisät lukivat kirjoituksen "Uuden testamentin" kirjojen kaanoniin, kun taas jotkut hylkäsivät sen alkuperältään epäselvänä. Nykyisin "Didakhe" luetaan apostolisten isien kirjoituksiin.
Historia.
"Didakhen" kirjoittajaa ei tunneta. Se sijoitettiin aiemmin usein 100-luvulle, mutta nykyisin katsotaan yleisimmin, että se on kirjoitettu jo ensimmäisen vuosisadan lopulla. Teos on koottu eri lähteistä, ja sen arvellaan syntyneen Syyriassa. Kirjoittaja on selvästi tietoinen siitä kristillisestä opista, joka tulee ilmi "Uuden testamentin" evankeliumeista. Lyhyttä nimeä "Didakhe" käytetään teoksesta tutkimuksessa, mutta käsikirjoituksessa esiintyy sen pidempi nimi.
Varhaiset viittaukset.
Klemens Aleksandrialainen vaikuttaa lukeneen "Didakhen" osaksi "Uutta testamenttia", sillä hän lainaa sitä samanlaisen arvovallan omaavana. Eusebios Kesarealainen mainitsee "Didakhen" noin vuonna 324 nimellä "Apostolien opetus" kanonisina tunnustettujen kirjojen jälkeen kaanoniin kuulumattomien teosten joukossa yhdessä "Paavalin tekojen", "Hermaan Paimenen", "Pietarin ilmestyksen", "Barnabaan kirjeen" ja "Johanneksen ilmestyksen" ohella.
Athanasios Aleksandrialainen (367) ja Rufinus (n. 380) lukivat "Didakhen" apokryfeihin. Rufinus mainitsee kirjoitukselle mielenkiintoisen toisen nimen "Judicium Petri", ”Pietarin tuomio”. Patriarkka Nikeforos (n. 810) sekä Pseudo-Anastasios ja Pseudo-Athanasios hylkäsivät "Didakhen", Johannes Damaskolainen ja Etiopian ortodoksinen kirkko taas ovat hyväksyneet sen. Pseudo-Cyprianus siteerasi sitä nimeltä teoksessaan "Adversus aleatores". Lähdettä mainitsemattomat lainaukset ovat hyvin yleisiä, joskin epävarmempia.
"Didakhen" osa ”Kahden tien” opista muistuttaa tekstiltään hyvin paljon "Barnabaan kirjettä" (luvut 18–20), joskus sanasta sanaan, joskus muutettuna. Nykyisin katsotaan, että tältä osin teoksilla on ollut yhteinen, todennäköisesti juutalainen lähde. "Barnabaan kirjeen" jae 4:9 on joko johdettu "Didakhen" jakeista 16:2–3 tai päinvastoin.
Myös "Hermaan Paimen" vaikuttaa heijastelevan "Didakhen" vaikutusta. Irenaeus, Klemens I ja Origenes vaikuttavat hyödyntävän "Didakhea", samoin Optatus ja "Gesta apud Zenophilum". "Didascalia apostolorum" perustuu "Didakheen", "Apostolinen kirkkojärjestys" ("Canones apostolorum") on käyttänyt siitä osaa, ja "Apostoliset konstituutiot" ("Constitutiones apostolorum") sisältää puolestaan "Didascalian". Kirjoituksesta on kaikuja myös Justinus Marttyyrin, Tatianoksen, Theofilos Antiokialaisen, Cyprianuksen ja Lactantiuksen kirjoituksissa.
Löytäminen.
"Didakhesta" tunnettiin pitkään vain sen joidenkin osien latinan-, koptin- ja etiopiankielisiä käännöksiä. Teoksen kreikankielisen tekstin uskottiin kadonneen. Sen löysi uudelleen vuonna 1873 Nikomedeian metropoliitta Filotheos Bryennios (Filótheos Vryénnios) kreikankielisestä "Codex Hierosolymitanuksesta" vuodelta 1056. Se oli peräisin Konstantinopolista Jerusalemin patriarkan alaisesta kirjastosta. Vryénnios oli aiemmin julkaissut samasta koodeksista "Ensimmäisen Klemensin kirjeen" koko tekstin vuonna 1875. "Didakhen" hän julkaisi vuonna 1883.
Pian Vryénnioksen julkaistua teoksen tutkija Otto von Gebhardt tunnisti, että Melkin luostarissa Itävallassa säilytetty latinankielinen käsikirjoitus sisälsi käännöksen "Didakhen" ensimmäisestä osasta. Nykyisin tutkijat katsovat tämän olevan itsenäinen todistus ”Kahden tien” opille. Tohtori J. Schlecht löysi vuonna 1900 toisen latinankielisen käännöksen luvuista 1–5 otsikolla "De doctrina apostolorum", ”Apostolien opetus”. Vryénnioksen löydön jälkeen on löydetty myös koptin- ja etiopiankieliset käännökset kirjoituksesta.
Sisältö.
"Didakhen" alaotsikkona on ”Herran opetus pakanoille kahdentoista apostolin välittämänä” (). Kirjoitus koostuu kuudestatoista luvusta. Sen sisältö voidaan jakaa neljään osaan, jotka myöhempi toimittaja on tutkijoiden mukaan koonnut useista lähteistä. Ensimmäinen osa on ”Kaksi tietä”, elämän tie ja kuoleman tie (luvut 1–6); toinen osa käsittelee rituaaleja: kastetta, paastoa ja ehtoollista (luvut 7–10); kolmas osa puhuu pappeudesta ja siitä, kuinka tulee menetellä kuljeskelevien profeettojen kanssa (luvut 11–15); ja viimeinen osa (luku 16) on lyhyt apokalypsi eli ilmestys.
Luvuittain teoksen sisältö on:
Kaksi tietä.
Ensimmäinen osa (luvut 1–6) alkaa: ”On kaksi tietä. Toinen on elämän tie ja toinen on kuoleman tie. Ne eroavat paljon toisistaan.” Monet tutkijat pitävät sen lähteenä samannimistä juutalaista tutkielmaa, johon on tehty huomattavia muutoksia.
Osa lainaa "Vanhaa testamenttia" usein. Lainaukset ovat yhteneviä evankeliumeissa olevien kanssa ja niissä on teologisia yhtäläisyyksiä, mutta Jeesusta ei mainita koskaan nimeltä. Elämän tielle annetaan ohjeeksi suuri käsky ”rakasta Jumalaa, joka on sinut luonut, ja toiseksi lähimmäistäsi kuten itseäsi”, sekä kultainen sääntö negatiivisessa muodossa: ”Älä tee toiselle mitään sellaista, mitä et haluaisi itsellesi tehtävän”. Tämän jälkeen seuraa lyhyitä katkelmia vuorisaarnasta. Luku 3 pyrkii selittämään, kuinka yksi pahe johtaa toiseen: vihasta seuraa murha, himosta huoruus, ja niin edelleen.
Rituaalit.
Toinen osa (luvut 7–10) alkaa kastetta koskevilla ohjeilla. Kaste on toimitettava ”Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen” virtaavassa vedessä, mieluiten upottamalla. Jos virtaavaa vettä ei ole käytettävissä, tulee kastaa muuhun veteen, ja jos ei ole saatavilla kylmää vettä, voidaan kastaa myös lämpimään veteen. Jos vesi ei riitä upotuskasteeseen, sitä voidaan valella kolme kertaa päähän. Kasteen ottavan ja kastajan sekä mahdollisuuksien mukaan kaikkien tilaisuuteen osallistuvien tulee paastota päivä tai kaksi ennen kastetta.
Paastoa ei sopinut pitää maanantaisin ja torstaisin ”ulkokultaisten” kanssa. Sen sijaan sopivia paastopäiviä olivat keskiviikko ja perjantai (luku 8). Kristittyjen ei tullut rukoilla "ulkokultaisten" kanssa, vaan lukea Isä meidän -rukous kolme kertaa päivässä. Kirjoituksen antamassa Isä meidän -rukouksen versiossa on joitakin eroja "Matteuksen evankeliumissa" olevaan rukoukseen verrattuna. Ehtoollisen viettoon liittyen kirjoitus antaa opetuksen kiitosrukouksesta ehtoollisen jälkeen.
Virat.
"Didakhessa" kirkon virkahierarkia ei ole vielä kovin pitkälle kehittynyt. Teos on omalaatuinen varhaiskristillisten kirjoitusten joukossa siinä, että se painottaa kiertelevää pappeutta, jossa yhdistyvät apostolin- ja profeetanvirat. Tällaiset papit voivat myös jakaa ehtoollista. Vaikka kirjoitus puhuu myös paikallisista piispan- ja diakoninviroista, niitä kuvataan laajemmin muissa teksteissä, kuten Ignatioksen ja Klemens Roomalaisen kirjoituksissa. Vaikuttaa siltä, että "Didakhen" kirjoitusaikaan pappien ja diakonien virat ovat olleet vasta muotoutumassa.
Kirjoitus varoittaa kiertelevien pappien moraalista: jos he opettavat yllä mainittuja oppeja ja niin, että ”oikeudenmukaisuus ja Herran tuntemus lisääntyy”, heidät tulee ottaa vastaan kuin Herra itse. Mutta vaikka jokainen apostoli otetaan vastaan Herrana, hän voi viipyä vain päivän tai kaksi; jos hän viipyy kolme päivää, hän on huijari tai väärä profeetta. Samoin lähtiessään hän saa ottaa mukaansa vain leipää; jos hän pyytää rahaa, hän on väärä profeetta.