Harlekiinipeippo

Harlekiinipeippo ("Chloebia gouldiae") on erittäin värikäs Australian pohjoisosissa luonnonvaraisena elävä loistopeippoihin kuuluva varpuslintu. Lajia pidetään myös lemmikkinä. Lajia on joskus kutsuttu nimellä keltavatsapeippo.
Koko ja ulkonäkö.
Kooltaan harlekiinipeippo on noin 11–12,5 cm nokasta pyrstön kärkeen. Molemmat sukupuolet ovat aikuisina hyvin värikkäitä ja höyhenpuvun väritys voi vaihdella suurestikin. Aikuisen linnun selkä ja siivet ovat kirkkaan vihreät. Pyrstö on musta ja perä on väriltään vaaleansininen. Vatsa on keltainen ja rinta koiraalla säihkyvän violetti ja naaraalla hieman vaaleampi. 
Harlekiinipeippo on luonnonvaraisten eläinten selkeässä vähemmistössä värityksensä suhteen: siitä esiintyy luonnossa kolmea erilaista värimuotoa, joissa pään väri on erilainen: musta, punainen ja keltainen. Väreistä selkeästi yleisin on musta. Noin 20 prosentilla harlekiinipeipoista pää on väriltään punainen. Joiltakin yksilöiltä puuttuu päästä sekä musta että punainen pigmentti ja pää on keltainen. Keltapäiset yksilöt ovat kuitenkin harvinaisia. Nokka on valkoinen ja punakärkinen. Nuoret linnut ovat huomattavasti värittömämpiä kuin aikuiset. Niiden yleisväritys on harmaa, oliivinvihreä ja valkoinen.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Harlekiinipeipon levinneisyys on laikuttaista. Lajia tavataan Länsi-Australian osavaltion pohjoisosissa ja Queenslandissa lähellä Carpentarianlahtea. Lajin elinympäristöä ovat trooppiset ja avoimet metsäseudut. Laji poistuu harvoin kovin kauaksi vesialueiden lähettyviltä, koska niiden täytyy juoda vettä useita kertoja päivässä. Pesimäajan ulkopuolella harlekiinipeipot liikkuvat eri aikoina hieman erilaisissa metsäympäristöissä.
Ravinto.
Harlekiinipeipot syövät pääasiassa siemeniä. Siemenkasvit vaihtelevat kuivien ja sadekausien aikana. Kuivina kausina suurimman osan ravinnosta muodostavat durrien ("Sorghum") siemenet. Sadekaudella lintu käyttää ravintonaan muun muassa "Alloteropisis"-, "Chysopogon"- ja "Triodia"-heinäsukujen kasvien siemeniä. Pesimäkaudella harlekiinipeipon ravinto koostuu lähes täysin hyönteisistä ja niillä linnut ruokkivat myös poikasensa. Laji voi etsiä ravintonsa joko maasta tai pyydystää hyönteisiä ilmasta.
Elintavat ja lisääntyminen.
Luonnossa harlekiinipeipot elävät pienissä ryhmissä. Tämän vuoksi ne eivät lemmikkeinä viihdy yksinään, vaan aina tulisi olla vähintään kaksi lintua yhdessä. Erityisesti samaa sukupuolta olevat linnut tulevat hyvin toimeen keskenään. Jos pitää lemmikkeinä kumpaakin sukupuolta, tulisi sekä koiraita että naaraita olla saman verran, koska pariutuneet koiras ja naaras voivat ahdistella pariutumattomia yksilöitä.
Harlekiinipeippojen pesimäkausi kestää tammikuusta huhtikuulle. Pesä sijaitsee useista muista loistopeipoista poiketen puunkoloissa. Samassa kolossa saattaa pesiä useita harlekiinipeippopareja. Pesimäaikana yhdellä parilla voi olla kolme pesintää. Naaras munii neljästä kahdeksaan munaa. Molemmat vanhemmat hautovat munia ja ruokkivat poikasia. Poikaset kuoriutuvat noin kahden viikon haudonnan jälkeen ja poistuvat pesästään noin kolmen viikon kuluttua kuoriutumisestaan. Koska laji pesii puunkoloihin, on poikasille kehittynyt suupieliin suuret, läpikuultavat siniset ja vihreät kyhmyt. Ne heijastavat kolon suuaukosta tulevaa valoa, ja näyttävät suorastaan hohtavan. Harlekiinipeipot ovat heimonsa värikkäimpiä, ja luultavasti niillä on kehittynyt väriaisti. Linnun väriaisti ja poikasten värikkäät kyhmyt auttavat emoja ruokkimaan poikasia.
Lajitasolla luonnossa harlekiinipeipoilla esiintyvät erilaiset populaation sisäiset värimuodot ovat harvinaisia. Puna- ja mustapäisten ominaisuudet selvitä luonnossa ovat jostain syystä hieman erilaiset: Punapäiset linnut ovat naaraille mieluisampia ja sosiaalisesti dominoivia. Haittapuolena niiden stressihormonitasot ovat korkeat ja hedelmällisyys heikompi kuin mustapäisten peippojen, joten mustapäisetkään eivät katoa kokonaan. Tutkijat eivät ole ihan varmoja, mikä on keltapäisten harlekiinipeippojen asema tässä asetelmassa. Harlekiinipeipponaaraat pariutuvat mieluiten sellaisen koiraan kanssa, jonka pään väritys on samankaltainen kuin naaraalla. Tällöin myös koiraiden osuus jälkeläisistä on suurempi. On myös havaittu, että punapäiset naaraat munivat suurikokoisempia munia pariutuessaan punapäisten koiraiden kanssa, kun silloin kuin koiraan pään väri on musta. 
Kanta ja uhat.
Harlekiinipeippo luokitellaan elinvoimaiseksi. Luonnossa elävän harlekiinipeippokannan kooksi arvioidaan noin 2 000–10 000 yksilöä. Suurimmat uhat ovat lajin elinympäristöjen metsien tuhoutuminen laidunnuksen ja metsäpalojen seurauksena. Lemmikkilinnuiksi pyydystämisellä on myös voinut olla merkitystä kannan pienenemiseen. Myös "Sternostoma tracheacolum"-punkin levittämän taudilla saattaa olla osuutta kannan vähenemiseen.
Lemmikkinä.
Harlekiinipeippoja pidetään Suomessakin lemmikkinä, ja siitä on jalostettu lukuisia erilaisia värimuotoja.
Harlekiinipeipon hoito ei eroa juuri lemmikkilintujen perushoidosta. Hyvinvoidakseen se tarvitsee lintuseuraa, runsaasti tilaa, lajityypillisiä tarpeita tyydyttävän ruokavalion, riittävästi virikkeitä, lintulähtöiset käsittelytavat sekä päivittäistä vapaanaoloa häkistä turvalliseksi tehdyssä sisätilassa. Harlekiinipeippo on lemmikkinä hieman tutumpia seeprapeippoa ja kanarialintua alttiimpi lämpötilan ja ilmankosteuden vaihtelun tuomille terveysongelmille sekä se on alttiimpi ilmapussipunkeille.
Laji ei kuulu CITES-liitteisiin, joten Suomen sisällä lajilla saa käydä kauppaa ilman alkuperätodistuksia ja tunnistemerkintöjä. EU-alueelta harlekiinipeippoja Suomeen tuodessa niillä pitää kuitenkin olla umpirenkaat ja terveystodistus.