tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jänönsalaatti

Jänönsalaatti ("Mycelis muralis", syn. "Lactuca muralis") on 30–90 senttimetriä korkea asterikasvi, jonka teriöt ovat keltaiset.
Ulkonäkö ja koko.
Jänönsalaatin varsi ja lehdet ovat kaljuja. Varsi on usein punavioletinsävyinen ja yläosastaan haarautuva. Kasvin lehdet ovat ohuet, pariliuskaiset ja alhaalta sinivihreät. Osa lehdistä on pitkäruotisia, ruoti siipipalteinen, palle tyveltä korvaketta muistuttavia. Lapa on pariliuskainen, matalahampainen, ohut, alta sinivihreä, alemmat liuskat pieniä, päättöliuska suuri ja kolmionmuotoinen. Ylemmät lehdet ovat korvakkeelliset.
Mykeröstö on monihaarainen, harsu huiskilomainen latvakukinto. Teriö on keltainen. Kukat muodostavat 10–15 mm leveitä, kehtosuomujen suojaamia kukkamaisia mykeröitä. Kehto on noin 10 mm, hoikka, liereä. Kehtosuomut ovat 7–10 mm, uloimmat sisempiä paljon lyhyempiä, kehtosuomuja 2 riviä, leveän kolmiomaisia–lähes tasasoukkia, ulommat sisempiä paljon lyhyempiä. Mykerön laitakukat ovat yleensä 5 kpl keltaisia, kielimäisiä, kärjestä 5-hampaisia. Heteitä 5. Emiö on yhdislehtinen, 1-vartaloinen, 2-luottinen. Kukkii heinä–elokuussa. 
Hedelmä on pähkylä, joka on 3–4 mm pitkä ja lähes musta. Pappus on hapsihaiveninen, kärjessä lyhyen varren päässä hapsihaivenia.
Levinneisyys.
Jänönsalaattia tavataan Euroopassa, mutta se puuttuu lähes kokonaan Islannista, Fennoskandian pohjoisosista ja itäisimmästä Euroopasta. Lajista on esiintymiä lisäksi Pohjois-Afrikassa ja se on levinnyt ihmisen mukana myös Pohjois-Amerikkaan.
Suomessa jänönsalaattia tavataan melko yleisenä Uudellamaalla, Varsinais-Suomessa ja Ahvenanmaalla. Se harvinaistuu nopeasti pohjoiseen tai itään päin mennessä, mutta lajista on yksittäislöytöjä vielä Keski-Suomestakin. Suomessa jänönsalaatti on esiintymisalueensa pohjoisrajoilla ja se suosii mereistä, lauhankosteaa ilmastoa. Laji kasvaa Suomessa jokseenkin samalla alueella, jolla jalot lehtipuutkin menestyvät.
Elinympäristö.
Jänönsalaatti on eteläboreaalisen vyöhykkeen Suomen-osion lounaisosien lehdoissa, lehtokorvissa, lähteiköissä, rehevissä kuusikoissa, purolaaksoissa, vyörysorarinteillä, avohakkuilla, puutarhoissa, tienvarsilla, jalkakäytävillä. Jänönsalaatti on viime vuosina runsastunut ja vallannut uusia kasvupaikkoja. Lajin ilmaantuminen uusiin lehtoihin on seurausta metsälaidunnuksen loppumisesta.
Nils Ahrbom

Nils Ahrbom (1905–1997) oli ruotsalainen arkkitehti.
Ahrbom piti arkkitehtitoimistoa yhdessä toisen ruotsalaisen arkkitehdin, Helge Zimdalin kanssa vuosina 1927–1951. Kungliga tekniska högskolanissa Tukholmassa hän toimi arkkitehtuurin professorina vuosina 1942–1963. Hän toimi myös linnanarkkitehtina Vadstenan linnassa.
Kaiheorvokki

Kaiheorvokki ("Viola selkirkii") on matala, vain 5–8 cm korkea tummanvihreä kasvi, jonka terälehdet ovat vaaleansiniset tai sinipunaiset. Kaiheorvokki kuuluu orvokkien sukuun. Se kukkii touko-kesäkuussa. Kaiheorvokki on varjoisten lehtojen pohjakerroksen kasvi. Se muistuttaa lähilajiaan lehto-orvokkia.
Kaiheorvokkia tavataan Suomen leveyspiireillä myös Pohjoismaissa, Venäjällä, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa.
Wojciech Kilar

Wojciech Kilar (17. heinäkuuta 1932 Lwów, Puola – 29. joulukuuta 2013 Katowice, Puola) oli puolalainen säveltäjä.
Kilar syntyi Lwówissa (nykyään Lviv Ukrainassa). Hän opiskeli Katowicessa ja sittemmin Nadia Boulangerin johdolla Pariisissa. Hänen tunnetuimpiin sävellyksiinsä kuuluu orkesteriteos "Krzesany" (1974). Lisäksi hän sävelsi useita muita orkesteriteoksia ja kamarimusiikkia.
Kilar sävelsi myös runsaasti elokuvamusiikkia. Teoksiin kuuluvat "Luvattu maa" (1974), "Kuningas ja satakieli" (1980), "Bram Stokerin Dracula" (1992), "Yö ei tunne armoa" (1994), "Naisen muotokuva" (1996), "Yhdeksäs portti" (1999) ja "Pianisti" (2002).
Kevätlinnunsilmä

Kevätlinnunsilmä ("Chrysosplenium alternifolium") on monivuotinen, kosteiden kasvupaikkojen pienikokoinen kevätkasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Kevätlinnunsilmä kasvaa 10–15 cm korkeaksi. Lehdet ovat ruodillisia, muodoltaan munuaismaisia ja ehyt- tai nyhälaitaisia. Aluslehdet ovat 2–3 cm leveitä ja harvakarvaisia. Kukkien tukilehdet ovat hertta- tai tylppätyvisiä. Kukinto on päätteinen huiskilo, jonka ylälehdet ovat tavallisesti kellanvihreitä. Kukat ovat pienikokoisia ja väriltään kellanvihreitä. Kukasta puuttuu teriö. Kukan verhiö on nelilehtinen, lukuun ottamatta keskimmäistä kukkaa, jossa verhiö on viisilehtinen. Kevätlinnunsilmä kukkii Suomessa touko-kesäkuussa.
Levinneisyys.
Kevätlinnunsilmää tavataan Euroopassa Ranskasta, Pohjois-Italiasta ja Pohjois-Balkanilta Isoon-Britanniaan, Fennoskandian keskiosiin sekä Länsi- ja Keski-Venäjälle ulottuvalla alueella. Lajin toista alalajia tavataan myös Siperiassa ja Pohjois-Aasiassa. Suomessa kevätlinnunsilmää kasvaa paikoin yleisenä maan etelä- ja keskiosissa Jyväskylän korkeudelle saakka. Satunnaisesti lajia on tavattu Oulun korkeudelle asti.
Elinympäristö.
Kevätlinnunsilmä on kosteitten paikkojen laji. Sitä kasvaa lähteikköjen ympäristössä, puron- ja ojanvarsilla, tihkuisilla jokiahteilla, kosteissa lehdoissa, lehtokorvissa ja järvenrantojen kosteikoissa. Kasvupaikat ovat viljavia, usein savipohjaisia maita. Suomessa laji on harvinaistunut purojen perkauksista, kasvupaikkojen ojituksista ja myös metsänhoidosta.
Käyttö.
Varsinaista käyttöä kevätlinnunsilmälle ei tiedetä olevan, mutta sen avulla on entisaikaan etsitty vesisuonia.
Miina (nimi)

Miina on suomalainen ja virolainen naisen etunimi.
Miina on lyhennelmä nimestä Vilhelmiina,
joka puolestaan juontaa germaanisesta miehen nimestä Wilhelm. Wilhelm on yhdistelmä saksan "halua" ja "suojelua" tai "kypärää" merkitsevistä sanoista.
Toukokuuhun 2025 mennessä Suomessa on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan rekisteröity 4 051 Miina-nimen saanutta naista ja alle 15 miestä.
Lehtomatara

Lehtomatara ("Galium triflorum") on kumariinintuoksuinen lehtokasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Lehtomataran rento varsi kasvaa 25–70 senttimetriä pitkäksi. Se takertuu itseensä ja muihin kasveihin. Soikeat lehdet kasvavat ruusukkeina. Kasvi kukkii heinä-elokuussa vihertävin kukin; kukkavarret kasvavat lehtiruusukkeisiin ja niissä on vain muutama kukka kussakin. Kasvi tuoksuu kumariinilta kuivuessaan. 
Levinneisyys.
Lehtomataraa tavataan Pohjoismaiden eteläosissa, paikoin Venäjällä ja laajasti Pohjois-Amerikassa. 
Kasvupaikat.
Lehtomataraa esiintyy kallioiden läheisyydessä sijaitsevissa laehdoissa, lehtokorvissa ja puronvarsissa.
Lehto-orvokki

Lehto-orvokki ("Viola mirabilis") on lehtometsissä kasvava isolehtinen orvokkilaji. Se kasvaa 15–30 senttimetriä korkeaksi ja kukkii Suomessa toukokuussa. Lehto-orvokin kevätkukkien teriöt ovat vaaleanvioletit ja kooltaan noin kaksi senttimetriä. Kesällä kasvi tekee avautumattomia umpisiittoisia kukkia, joista kehittyy siemeniä kevätkukkia useammin. Lehtiruoti on toispuoleisesti karvainen ja juurakko ruskeasuomuinen, mistä lehto-orvokin erottaa metsäorvokista.
Lehto-orvokki suosii kalkkipitoista kasvualustaa.
Jan Ekier

Jan Stanisław Ekier (29. elokuuta 1913 – 15. elokuuta 2014) oli puolalainen pianisti ja säveltäjä.
Ekier syntyi Krakovassa ja aloitti lapsena esiintymisen pianoduona siskonsa Halinan kanssa. Hän osallistui vuonna 1937 Kansainväliseen Frédéric Chopin -pianokilpailuun Varsovassa ja käynnisti ensimmäisen Puolan-kiertueensa.
Ekier esiintyi pianistina useissa maissa ja maanosissa. Hänet tunnetaan muun muassa Chopinin, Szymanowskin, Prokofjevin ja J. S. Bachin tulkinnoistaan. Hän menestyi sekä solistina että orkesterin kanssa. Hän oli tuomarina useissa perättäisissä Chopin-pianokilpailuissa ja myös useissa kansainvälisissä kilpailuissa. Hän toimi pitkään musiikin opettajana ja sai vuonna 1995 Chopin-akatemian kunniatohtorinarvon.
Ekierin omat sävellykset olivat monesti puolalaisen kansanmusiikin innoittamia. Tuotantoon kuuluu runsaasti pianomusiikkia, mutta myös baletti-, laulu-, orkesteri-, kamari- ja elokuvamusiikkia. Säveltäjä oli naimisissa näyttelijä Danuta Szaflarskan kanssa.
Lehtoängelmä

Lehtoängelmä ("Thalictrum aquilegiifolium") on Keski- ja Itä-Euroopassa tavattava monivuotinen lehtokasvi. Suomessa se on luonnonvaraisena alkuperäislajina erittäin harvinainen ja on rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksella.
Ulkonäkö ja koko.
Lehtoängelmä on lyhytjuurakkoinen ja kasvaa 50–150 cm korkeaksi. Varsi on kalju. Kasvin lehdet ovat korvakkeellisia, lehtilapa on 10–25 cm pitkä ja kaksi tai kolme kertaa parilehdykkäinen. Lehdykän lapa on enintään senttimetrin levyinen, muodoltaan tavallisesti melkein pyöreä sekä pyöreä- ja isohampainen. Lehdyköitten ruodeissa on kookkaat, pitkään säilyvät korvakkeet. Lehtoängelmän violetinpunainen kukinto on tiheä kerrannaishuiskilo. Kukat ovat pieniä. Niissä on varhain varisevia, vastapuikeita kehälehtiä 4 tai 5 kappaletta. Kehälehtien väri vaihtelee sinipunaisesta vihreään. 5–8 mm pitkiä heteitä on runsaasti. Heteiden palhot ovat paljon ponsia pitempiä, nuijamaisia ja väriltään vaalean sinipunaisia. Lehtoängelmä kukkii Suomessa heinäkuussa. Hedelmä on riippuva, noin senttimetrin pituinen pähkylä. Vastapuikeissa, neliharjuisissa pähkylöissä on 5–10 mm pitkä perä, ja niiden ota sekä luottipinta ovat molemmat 0,5–1 mm pitkiä. Lehtoängelmä on myrkyllinen kasvi.
Levinneisyys.
Lehtoängelmän levinneisyysalue ulottuu Keski-Euroopan vuoristoista ja Italiasta ja Balkanilta Keski-Venäjälle. Pohjois-Euroopassa sen esiintymisalue rajoittuu Etelä-Ruotsiin, Baltiaan, Karjalankannakselle ja Laatokan Karjalaan. Suomessa lehtoängelmä kasvaa levinneisyysalueensa äärirajoilla. Sitä on tavattu alkuperäisenä vain muutamasta paikasta Kiteeltä. Satunnaisena viljelykarkulaisena lehtoängelmää on tavattu eri puolilta Suomea.
Elinympäristö.
Tyypillisiä kasvupaikkoja lehtoängelmälle ovat kosteat, puolivarjoiset lehdot ja lehtokorvet sekä lehtoniityt. Aikaisemmin lehtoängelmän kasvupaikkoja ovat tuhonneet pellonraivaus. Nykyään niitä uhkaavat kuusettuminen ja lehtojen umpeenkasvu.
Käyttö.
Lehtoängelmää on jonkun verran viljelty ja käytetty myös koristekasvina.
Metsämaarianheinä

Metsämaarianheinä ("Hierochloë australis") on 20–60 cm korkea heinäkasvi, joka kukkii touko-kesäkuussa, eli aikaisemmin kuin Suomen kolme muuta maarianheinälajia. Niiden tapaan se tuoksuu kumariinilta. Metsämaarianheinä on luonteeltaan mätästävä. Sen röyhy on 3–7 cm pitkä, ja röyhyn haarat ovat karvaiset. Tyvituppien väri vaihtelee ruskeasta punaiseen. Röyhyn haarat ovat karvaisia ja kaleiden väri vaihtelee vihreästä violettiin. Metsämaarianheinää esiintyy lehtomaisissa harjumetsissä etelärinteiden puolella sekä lehdoissa mättäillä ja kallioilla.
Metsäruusu

Metsäruusu ("Rosa majalis" tai "Rosa cinnamomea") on Euraasiassa kasvava metsien punakukkainen ruusulaji. Suomessa laji on yleinen lähes koko maassa.
Metsäruusun tieteellisenä nimenä on Suomessa alettu käyttää Carl von Linnén antamaa, aiemmin hylättyä nimeä "cinnamomea", mutta muualla se tunnetaan yleensä edelleen lajinimellä "majalis". Linné kuvasi "Rosa cinnamomea"-lajin "Species Plantarumissa" vuonna 1753. Alkuperäistä lajikuvausta on pidetty liian geneerisenä yhdistettäväksi mihinkään yksittäiseen ruusuun. Vuonna 2006 on kuitenkin hyväksytty ehdotus, jonka mukaan "R. cinnamomea" konservoidaan juuri metsäruusun tieteelliseksi nimeksi.
Ulkonäkö ja koko.
Metsäruusu kasvaa 20–200 senttimetriä korkeaksi. Sen varsi on kanelinruskea ja se muodostaa juurivesoja. Nuorissa varsissa ja vanhojen varsien alaosissa piikit ovat neulamaisia ja tavallisesti tiheässä. Muualla kasvissa piikit ovat käyriä ja sijaitsevat harvakseltaan. Kukkivan haaran piikit ovat pareittain nivelissä. Lehden korvakkeet ovat leveäkärkisiä. Lehti on kerrannaislehti. Pitkulaiset lehdykät ovat 1,5–4,5 cm pitkiä, tavallisesti päältä harmaakarvaisia ja harmahtavanvihreitä, alta vaaleanvihreitä ja tiheäkarvaisia. Lehdyköiden laidat ovat kapea- ja suippohampaisia, mutta tyviosa on tavallisesti hampaaton. Kukat ovat punaisia ja ovat yksittäin. Kukkaperä on 1–2 cm pitkä ja nystykarvaton. Metsäruusu kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa. Hedelmä on punainen, 1 cm pitkä, pallomainen tai naurismainen kiulukka.
Suomessa tavattavista ruusuista metsäruusu muistuttaa eniten karjalanruusua ("R. acicularis"). Metsäruusu risteytyy helposti kurtturuusun kanssa kantalajien kasvaessa lähekkäin. Tätä monimuotoista risteymää kutsutaan pietarinruusuksi ("R." × "majorugosa").
Levinneisyys.
Metsäruusua tavataan laajalla alueella Euraasian keskiosissa Norjasta, Ruotsista ja Puolasta itään läpi Venäjän Keski-Siperiaan saakka. Euroopassa lajia tavataan lisäksi Alpeilta. Metsäruusu on levinnyt ihmisen mukana myös Pohjois-Amerikkaan. Suomessa metsäruusua tavataan koko maassa aivan pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Muualla Suomessa laji on yleinen keskistä Suomea lukuun ottamatta. Metsäruusu on ainoa lähes koko Suomessa kasvava alkuperäinen ruusulaji.
Elinympäristö.
Metsäruusu kasvaa lehdoissa, lehtokallioilla, valoisissa ja rehevissä rantametsissä ja tienvarsilla. Laji esiintyy joskus myös villiintyneenä viljelykarkulaisena ja -jäänteenä.
Käyttö.
Metsäruusua kasvatetaan toisinaan jalostettuna koristepensaana. Sen lajikkeita ovat esimerkiksi arnonruusu ('Arno'), mökinruusu ('Foecundissima'), malvaruusu ('Malvankukka') ja tornionlaaksonruusu ('Tornedal').
Olavi Vuorisalo

Paavo Olavi Vuorisalo (5. huhtikuuta 1933 Kuusisto – 11. joulukuuta 2024 Naantali) oli suomalainen keskimatkojen juoksija. Hän alitti ensimmäisenä suomalaisena neljän minuutin rajan mailin juoksussa. Vuorisalo kuului 1950-luvulla kuuluisaan suomalaiseen keskimatkojen Olavi-trioon Salonen, Salsola, Vuorisalo.
Urheilu-ura.
Vuorisalon uralla Melbournen olympialaisista rannalle jääminen oli kova pala. Olympialaiset olivat poikkeukselliseen myöhään marraskuun lopulla ja joulukuun alussa 1956. Syksy Vuorisalolla meni aiempaan nähden alavireisesti. Lisäksi suhde sen aikaiseen SUL:n päävalmentajaan Armas Valsteeseen sisälsi molemmin puolin jännitteitä. Niinpä Valste SUL:n edustajana ei puoltanut Vuorisalon valintaa olympiajoukkueeseen.
Olympiavuosi 1956 oli Vuorisalolle pettymys, mutta seuraavasta vuodesta 1957 tuli urheilullisesti menestyksellinen useine henkilökohtaisine ennätyksineen. Turun urheilupuistossa 11. heinäkuuta 1957 suomalaiset keskimatkat juoksijat tekivät historiaa. Vuorisalo sijoittui kolmanneksi 1 500 metrin juoksussa, jossa Olavi Salsola ja Olavi Salonen juoksivat maailmanennätyksen 3.40,2 – Vuorisalon aika oli 3.40,3. Kuparivuoren urheilukentällä Naantalissa 7. elokuuta 1957 järjestetyissä kilpailuissa Vuorisalo juoksi ensimmäisenä suomalaisena ja koko maailman 16:ntena juoksijana mailin juoksun alle neljässä minuutissa eli niin sanotun haamumailin ajalla 3.59,1. Aikaisemmin maailmanennätyksen tehnyt Derek Ibbotson juoksi myös kisoissa ja voitti kilpailun Vuorisalon jäädessä toiseksi. Yleisöä oli yli 6 000, heidän joukossaan presidentti Urho Kekkonen..
Olavi Vuorisalo sijoittui Tukholman EM-kisoissa 1958 viidenneksi 1 500 metrin juoksussa. Odotukset paremmasta menestyksestä olivat silloin olemassa, koska Vuorisalo voitti oman alkueränsä kaikkeaan yrittämättä. Rooman olympiakisoissa 1960 hän jäi alkuerässään kymmenenneksi.
Olavi Vuorisalo edusti Naantalin Löylyä. Rooman vuoden 1960 olympiaedustuksen ja Tukholman vuoden 1958 EM-kisaedustuksen lisäksi Vuorisalo edusti Suomea kaikkiaan 28 maaottelussa vuosina 1953–1964. Vuorisalo voitti SM-kultaa 1 500 metrillä viidesti ja maastojuoksussa kerran. Kaikkiaan Vuorisalo alitti 4 minuuttia 1 500 metrillä 16 perättäisenä kesänä 1952–1967. Vuorisalo valittiin Suomessa vuoden urheilijaksi 1957. Samana vuonna hänet valittiin voittajaksi Viikkosanomat-lehden vuosittaisessa ”Suosituin suomalainen” -lukijaäänestyksessä. Uransa jälkeen Vuorisalo oli tekemisissä yleisurheilun kanssa muun muassa 1980-luvun puolivälissä Suomen mestaruuksia voittaneen Raision Kuulan 4 × 1 500 metrin viestijoukkueen taustavaikuttajana. Joukkueessa juoksivat muun muassa Raimo Karsikas, Lars Sörensen ja Ilpo Kuusela.
Hänet valittiin uransa jälkeen Naantalissa vuoden unikeoksi 1996. Hänen veljensä Tauno Vuorisalo voitti nuorten SM-kultaa 3 000 metrin ja miesten SM-hopeaa 4 × 1 500 metrin juoksussa.
Työuran Vuorisalo teki Naantalissa. Hän toimi Naantalin yhteiskoulun vahtimestarina vuoteen 1962 ja sen jälkeen 26 vuotta Naantalin palolaitoksen palveluksessa ja jäi eläkkeelle 55-vuotiaana vuonna 1988.
Metsävirvilä

Metsävirvilä eli metsävirna ("Vicia sylvatica", syn. "Ervilia sylvatica") on monivuotinen hernekasvi, joka kuuluu terttuvirnojen tai sieponvirvilöiden sukuun.
Ulkonäkö.
Metsävirvilä on rentovartinen köynneliäs ruoho, joka kasvaa 50–200 senttimetriä pitkäksi. Sen lehdissä on 5–12 paria lehdyköitä, lehtien kärjissä kasvaa kärhet. Lehdykät ovat soikeita. Korvakkeet ovat hampaisia. Kukinto on pitkäperäinen harsu terttu, joka koostuu 5–20 kukasta. Kukan teriö on 12–18 millimetriä pitkä, valkoinen mutta suonista sininen tai violetti. Palko on 2,5–3 cm pitkä, karvaton, musta, sisällä neljästä viiteen siementä. Suomessa metsävirvilä kukkii heinä–elokuussa.
Metsävirvilä on myrkyllinen.
Levinneisyys.
Metsävirvilää tavataan Keski- ja Itä-Euroopassa, Britteinsaarilla, Pohjoismaissa ja paikoin Venäjän länsiosassa.
Suomessa metsävirvilä on maan etelä- ja keskiosassa yleisenä kasvava lehtokasvi. Harvinaisena lajia kasvaa Koillismaan korkeudelle asti.
Gotan Project

Gotan Project on ranskalainen trio, joka sekoittaa musiikissaan perinteiseen argentiinalaiseen tangoon dub-vaikutteita, elektroa ja satunnaisia ambient-sävyjä. Yhtyeen perustivat vuonna 1999 Philippe Cohen Solal, Eduardo Makaroff ja Christoph H. Müller, jotka kaikki ovat laaja-alaisia musiikin ammattilaisia.
Trio on uudistanut radikaalisti käsitystä tangosta ja sen musiikki rikkoo niin maantieteellisiä kuin myös musiikkigenrejen välisiä raja-aitoja. Gotan Project on valittu vuoden 2003 tulokkaaksi BBC:n Awards for World Music -kilpailussa. Yhtyeen ensimmäistä levyä "La Revancha Del Tango" on myyty maailmanlaajuisesti yli puolimiljoonaa kappaletta.
Mäkiluste

Mäkiluste eli mäkilehtoluste ("Brachypodium pinnatum") on 40–100 cm korkea heinäkasvi. Pitkien rönsyjensä avulla se muodostaa laajoja kasvustoja, jotka kukkivat usein niukasti. Se suosii kalkkipitoista maata kasvualustanaan.
Mäkilustetta tavataan alueella, joka ulottuu Espanjan pohjoisosista pitkälle Itä-Venäjälle ja Etelä-Suomesta Italiaan.
Mäkilustetta käytetään myös puutarhoissa monivuotisena koristeheinänä.
Magali Amadei

Magali Amadei (s. 30. marraskuuta 1973 Nizza) on ranskalaissyntyinen malli ja näyttelijä. Hän esiintyi 1990-luvulla säännöllisesti muun muassa "Voguen", "Ellen", "Cosmopolitanin" ja "Marie Clairen" kansissa. 
Amadei opiskeli balettia synnyinseudullaan Nizzassa. Hän aloitti mallinuransa nuorena ja siirtyi työnsä vuoksi New Yorkiin, Yhdysvaltoihin. 
Amadei on nähty muun muassa elokuvissa "Häät mielessä" ("The Wedding Planner", 2001), "Taxi" (2004) ja "House of D" (2004). Hän on kärsinyt bulimiasta ja puhunut julkisuudessa syömishäiriöihin liittyvistä aiheista.
Pohjansinivalvatti

Pohjansinivalvatti ("Cicerbita alpina", synon. "Lactuca alpina") on asterikasveihin kuuluva harvinainen Pohjois-Suomen lehtokorpien kasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Pohjansinivalvatti on 50–200 cm korkea kasvi, joka kukkii heinä-elokuussa. Sen varsi on haaraton ja kukat vaaleansiniset.
Levinneisyys.
Pohjansinivalvattia tavataan Lapissa, Norjan vuorilla ja Alpeilla. Suomessa se esiintyy Lapissa, Pohjois-Pohjanmaan koillisosassa ja Kainuussa paikallisesti melko yleisenäkin, mutta puuttuu kuitenkin laajoilta alueilta.
Purolitukka

Purolitukka ("Cardamine amara") on lähinnä Euroopassa tavattava, ristikukkaisiin kuuluva kasvilaji.
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotinen, rönsyilevä purolitukka kasvaa 20–40 cm korkeaksi. Varsi on särmikäs ja monilehtinen. Lehdet ovat parilehdykkäisiä ja väriltään puhtaanvihreitä. Lehdykät ovat soikeahkoja ja niiden reunan muoto vaihtelee isohampaisista mutkalaitaisiin. Kukan terälehdet ovat valkoiset ja pituudeltaan 7–9 mm, ponnet ovat tumman sinipunaisia. Purolitukka kukkii Suomessa touko-kesäkuussa. Siemenet kypsyvät 2–3 cm pitkissä, hoikissa ja litteissä liduissa.
Muista Suomessa tavattavista litukkalajeista purolitukka muistuttaa eniten luhtalitukkaa ("C. pratensis").
Levinneisyys.
Purolitukkaa tavataan suurimmassa osassa Eurooppaa Pohjois-Espanjasta ja Britteinsaarilta itään aina Keski-Venäjälle saakka. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Keski-Italiaan ja Pohjois-Kreikkaan, pohjoisessa Fennoskandian keskiosiin asti. Euroopan ulkopuolella lajia kasvaa vain muutamin paikoin Länsi-Siperiassa. Suomessa purolitukkaa tavataan paikoitellen Etelä- ja Keski-Suomessa. Yksittäisiä havaintoja on Oulun korkeudelta saakka. Yleisin laji on Etelä-Suomessa Uudellamaalla, Etelä-Hämeessä, Kokemäenjoen varsilla ja Etelä-Karjalassa.
Elinympäristö.
Purolitukka on kosteiden kasvupaikkojen laji. Sitä kasvaa lähdehetteiköissä, erilaisten purojen varsilla, rehevissä korvissa, rantapensaikoissa ja ojissa. Toisinaan purolitukka voi kasvaa myös veden alla upoksissa.
Käyttö.
Ruotsissa purolitukkaa on aikaisemmin käytetty salaatin tapaan ravintona.
Pikkuvelholehti

Pikkuvelholehti eli velholehti ("Circaea alpina") on pienikokoinen, medetön ja itsepölytteinen monivuotinen ruoho.
Ulkonäkö ja koko.
Pikkuvelholehti kasvaa 5–20 cm korkeaksi. Varsi on ohut, hauras, veltohko ja kalju. Vastakkain olevien lehtien ruoti on litteähkö. Lehtilapa on herttamainen, nirhalaitainen, ohut, kiiltävä ja laidoilta kaarikarvainen. Kukintoranka on nystykarvainen. Kukat ovat pieniä, ja sekä verhiö että teriö ovat kaksilehtisiä. Terälehdet ovat valkoisia tai vaaleanpunertavia. Pikkuvelholehti kukkii Suomessa heinäkuussa. Siemenet kypsyvät päärynämäisissä ja kaarikarvaisissa pähkylöissä. Kasvi talvehtii rönsyjensä avulla.
Pikkuvelholehti risteytyy helposti lähisukulaisensa isovelholehden ("C. lutetiana") kanssa. Suomessa isovelholehteä ei kuitenkaan kasva.
Levinneisyys.
Pikkuvelholehteä tavataan Euroopassa Britteinsaarilta ja Etelä-Ranskasta itään Uralille saakka. Eteläisimmät esiintymät ovat Keski-Italiassa, Albaniassa, Romaniassa ja Kaukasuksella. Pohjoisessa lajin levinneisyysalue ulottuu Norjan, Ruotsin ja Suomen pohjoisosiin, Baltiaan ja Pohjois-Venäjälle. Euroopasta levinneisyysalue jatkuu samoilla leveysasteilla läpi Siperian Venäjän kaukoitään ja Pohjois-Japaniin asti. Pohjois-Amerikassa lajia tavataan Alaskassa, Kanadan etelä- ja keskiosissa ja Yhdysvaltain pohjoisosissa. Suomessa pikkuvelholehteä kasvaa koko maassa pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Tavanomainen laji on maan etelä-, keski- ja itäosissa, muualla se on varsin satunnainen ja harvinainen laji.
Elinympäristö.
Pikkuvelholehti on varjokasvi. Sen kasvupaikkoja ovat kosteat lehdot, lehtokorvet, lähteiköt ja purolaaksot.
Muuta.
Englanniksi kasvin nimi on "small enchanter's nightshade", lumoojan yövarjo.
Tesmayrtti

Tesmayrtti eli lehtotesmayrtti ("Adoxa moschatellina") on 5–15 senttimetriä korkea kasvi, joka kukkii touko-kesäkuussa. Sen varsi on suomuinen ja suikertava. Kukat ovat 6–8 mm halkaisijaltaan. Kukat ovat vihertävän keltaiset ja ne tuoksuvat myskiltä.
Tesmayrttiä tavataan Euroopassa sekä paikoin myös Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Suomessa se on hemiboreaalisen vyöhykkeen laji, jota tavataan myös Hämeen lehtokeskuksessa.
Crédit Agricole

Crédit Agricole SA suuri ranskalainen pankki- ja finanssiryhmittymä. Yritysryhmän osake noteerataan Euronextin Pariisin pörssissä. Crédit Agricolen pääkonttori sijaitsee Montrougen kunnassa Pariisin eteläpuolella.
Taseella mitaten (1 845,18 mrd. USD) pankki luokiteltiin vuonna 2016 maailman 10. suurimmaksi julkisesti noteeratuksi pankiksi (edellisvuonna sijalla 12).
Talousjulkaisu Forbesin maailman suurimpien julkisesti noteerattujen yritysten Forbes Global 2000 -listalla Crédit Agricole oli vuonna 2016 sijalla 110 ja oli samalla Ranskan 6. suurin julkisesti noteerattu yritys. Tässä vertailussa Crédit Agricolea suuremmaksi ranskalaiseksi pankiksi luokiteltiin BNP Paribas.
Yrityksen markkina-arvon Forbes kertoo olevan 29,9 miljardia Yhdysvaltain dollaria (toukokuussa 2016) ja liikevaihdon 38,18 miljardia USD. Maailmanlaajuisten rahoitusmarkkinoiden vakautta seuraavan Financial Stability Boardin loppuvuoden 2015 listalla pankki luetellaan yhtenä maailman 30 keskeisimmistä pankista (G-SIBs, maailmanlaajuisesti systemaattisesti tärkeät pankit).
Ureyn–Millerin koe

Ureyn–Millerin koe (myös "Millerin–Ureyn koe" tai vain "Millerin koe") on kuuluisa laboratoriokoe, jolla tutkittiin orgaanisten yhdisteiden syntyä kuvitelluissa varhaisen Maan olosuhteissa. Kokeen suorittivat Stanley Miller ja Harold Clayton Urey Chicagon yliopistossa vuonna 1953. Ureyn–Millerin koetta on jäljitelty useita kertoja myöhemmin erilaisilla lähtöaineilla. Nämä kokeet ovat tuottaneet samankaltaisia tuloksia. Nykyään Ureyn–Millerin kokeen tyyppisillä kokeilla pyritään monesti jäljittelemään syvänmeren vulkaanista ympäristöä, jossa on korkea lämpötila ja suuri paine.
Koejärjestely.
Kokeessa käytettiin steriiliä, kahdesta lasiastiasta muodostuvaa kammiota, joka sisälsi vettä (H2O), ammoniakkia (NH3), metaania (CH4) sekä vetyä (H2). Vesi sijaitsi alemmassa astiassa ja ylemmässä astiassa oli elektrodipari, jonka avulla kaasuun aiheutettiin sähköpurkauksia ("salamaniskuja"). Vety, ammoniakki ja metaani muodostivat kaasuseoksen, jonka arveltiin (silloisen tiedon mukaan) muistuttavan varhaisen maapallon ilmakehää.
Kun koe oli kestänyt viikon, havaittiin, että 10–15 % hiilestä oli sitoutunut orgaanisiin yhdisteisiin. Erityisesti 2 % hiilestä oli muodostanut proteiinien rakennusosina toimivia aminohappoja. Kaikkiaan koe tuotti 13 elämän tarvitsemista 22 aminohaposta ja viittä erilaista amiinia. Lisäksi astiaan kertyi sokereita, lipidejä ja DNA:n ja RNA:n sisältämiä nukleotidiemäksiä. Proteiineja, DNA:ta tai RNA:ta itsessään kokeessa ei muodostunut.
”Vulkaaninen Millerin koe”.
Vuonna 2008 kävi ilmi, että Miller oli suorittanut vuonna 1972 myös muita alkuperäisen kaltaisia kokeita, mutta jättänyt näiden tulokset julkaisematta. Julkaisemattomuus johtuu luultavasti siitä, ettei tuolloin ollut teknisiä edellytyksiä reaktiotuotteiden analysointiin. Eräässä julkaisemattomista kokeista vesihöyryä ja muita kaasuja johdettiin suippenevan kaulan läpi elektrodille, jolloin ilmavirran nopeus kasvoi. Tämä koejärjestely vastaa alkuperäistä koejärjestelyä mutta vulkaanisesti aktiivisissa olosuhteissa, esimerkiksi laavavirran valuessa mereen. Kokeesta talletettujen näytteiden analysointi osoitti, että Miller oli näin onnistunut tuottamaan viiden amiinin lisäksi 22 aminohappoa.
Lopputulos.
Kokeen lopputulos on raseeminen seos. Seoksen raseemisuus tarkoittaa sitä, että seoksessa on yhtä paljon toistensa peilikuvia olevia L- ja D-muotoja. Elämän tarvitsemat aminohapot ovat seriiniä lukuun ottamatta L-muotoa. Monesti D-yhdisteet ovat L-yhdisteitä käyttäville eliöille käyttökelvottomia tai myrkyllisiä. Tunnetaan kuitenkin reaktioita, joissa toisen peilikuvaisomeerin pienikin ylimäärä aiheuttaa kyseisen isomeerin rikastumisen, jolloin lopputuloksena on vain toista isomeeria.
Vuoriloikko

Vuoriloikko ("Cystopteris montana") on pienikokoinen, vuoristoissa ja arktisilla alueilla tavattava saniainen.
Ulkonäkö ja koko.
Vuoriloikon maavarsi on pitkä ja musta. Yksittäin maavarresta nousevat lehdet kasvavat 10–40 cm korkeiksi. Lehden ruoti on 1–2 kertaa lehtilavan pituinen, väriltään vihreä tai oljenkeltainen. Lehtilapa on 7–12 cm pitkä, kolmiomainen tai leveänpuikea ja kolme kertaa parilehdykkäinen. Lehdykät ovat kolmiomaisen puikeita ja suippoja, alin lehdykkäpari on selvästi muita isompi. Pikkulehdykät ovat suippotyvisiä. Lehtien alla sijaitsevat itiöpesäkeryhmät ovat pyöreitä. Suomessa vuoriloikon itiöt kypsyvät heinä-elokuussa. Itiöpesäkkeiden kypsyessä niiden katesuomut varisevat pois. Vuoriloikon murskatut lehdet tuoksuvat karvasmantelilta.
Vuoriloikko muistuttaa läheisesti vaalealoikkoa ("C. sudetica"), jota ei kuitenkaan tavata Suomesta.
Levinneisyys.
Nimensä mukaisesti vuoriloikkoa tavataan erityisesti vuoristoalueilla sekä myös arktisilla alueilla. Euroopassa sitä kasvaa Pyreneillä, Alpeilla, Apenniineilla, Karpaateilla, Balkanin niemimaalla, Skotlannissa, Kaukasuksen alueella ja Fennoskandian vuoristo- ja tunturialueilla Ruotsissa, Norjassa sekä Suomessa, josta levinneisyysalue jatkuu laikuttaisena Pohjois-Venäjälle ja edelleen Siperiaan. Pohjois-Amerikassa vuoriloikkoa kasvaa Alaskassa, Kalliovuorten pohjoisosissa ja mantereen koillisosassa. Lisäksi sitä esiintyy muun muassa Turkissa, Kiinassa ja Grönlannissa.
Suomessa vuoriloikkoa kasvaa ainoastaan Pohjois-Suomessa, ja sielläkin levinneisyysalue on hajanainen. Eteläisimmät havainnot ovat Kainuusta. Pohjoisempana lajin runsaimpia keskittymiä on Kuusamossa ja Kittilässä.
Elinympäristö.
Vuoriloikko viihtyy kosteissa lehdoissa, ohutturpeisissa lehto- ja lettokorvissa, lähteiköissä ja tihkupinnoilla. Laji on kalkinvaatija.
James Coyne

James Elliot Coyne (17. heinäkuuta 1910 – 12. lokakuuta 2012) oli Kanadan pankin toinen kuvernööri vuosina 1955–1961.
Coyne syntyi Winnipegissä, Manitobassa. Hän valmistui Ridley Collegesta sekä Manitoban yliopistosta ja opiskeli Rhodes-stipendillä Oxfordin yliopistossa. Hän palveli toisessa maailmansodassa Kanadan kuninkaallisissa ilmavoimissa. 
Coyne toimi vuosina 1944–1949 pankin kuvernööri Graham Towersin avustajana ja vuosina 1950–1954 varakuvernöörinä. Hänet nimitettiin Kanadan pankin toiseksi kuvernööriksi vuonna 1955, mutta hän erosi vuonna 1961, jolloin häntä seurasi Louis Rasminsky.
Journalisti Andrew Coyne ja näyttelijä Susan Coyne ovat James Coynen lapsia. Coyne on lisäksi juristi Deborah Coynen setä.
Alan Stubbs

AlanStubbs (s. 6. lokakuuta 1971 Kirkby, Englanti) on englantilainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja. Kesästä 2018 lähtien hän on toiminut skotlantilaisseura St. Mirrenin päävalmentajana.
Stubbs aloitti pelaajauransa Bolton Wanderersissa, josta siirtyi toukokuussa 1996 melkein 200 liigaottelun jälkeen Celticiin. Celticin riveissä tuplamestaruudenkin voittanut Stubbs siirtyi heinäkuussa 2001 takaisin Englantiin Evertoniin. Kirkbylainen vakiinnutti nopeasti paikkansa vakiokokoonpanossa. Hieman loukkaantumisistakin kärsinyt Stubbs käväisi vuonna 2005 Sunderlandissa, mutta palasi Evertoniin jo 10 ottelun jälkeen.
Ennen St. Mirreniä Stubbs on valmentanut Hiberniania ja Rotherham Unitedia.
Luettelo steppitermeistä

Tämä on luettelo steppitermeistä. Yksiääniset askeleet lasketaan "yks". Kaksiääniset askeleet lasketaan "ja-yks". Kolmiääniset askeleet lasketaan "ja-a-yks". Neliääniset askeleet lasketaan "ja-a-a-yks".
Ball change.
Kaksi "step" askelta peräkkäin laskien "ja-yks".
Brush.
Pyyhkäisy eturaudalla lattiaan. Tehdään ulospäin (polvi ojentuu) ja sisäänpäin (polvi koukistuu). Myös nilkkanivel osallistuu liikkeeseen.
Buffalo.
"Leap" oikealla jalalla oikealle liikkuen ("yk-") - "shuffle"("si-ja")ja "leap" ("kaks") vasemmalla jalalla oikealle etuviistoon liikkuen, samalla oikea jalka vasemman nilkan edessä koukistettuna. Liike tehdään jalat aukikierrossa eli varpaat sivuille osoittaen.
Chainées.
Eteneminen pyörien askelilla.
Cramp.
"Step heel" kaksiäänisenä laskien "ja-yks".
Draw back.
"Brush taaksepäin ja"step" kaksiäänisenä laskien "ja-yks". Liikettä sivusuunnassa tehtäessä nilkan liike tapahtuu sivusuuntaisena.
Flap.
"Brush step" kaksiäänisenä ja nopeana tehtynä täysin rennosti nilkalla liikettä ohjaamatta. Sivulle tehdessä myös nilkan liike tehdään sivusuunnassa.
Heel dig.
Yksiääninen kannan napautus lattiaan ilman painonvaihtoa.
Heel drop.
Kannan napautus lattiaan päkiän ollessa lattialla.
Heel step.
Yksiääninen askel kannalle.
Hop.
Hyppy yhdellä jalalla tullen alas päkiälle.
Jug.
Painollisella jalalla tehty hypähtävä liu'utus eteenpäin, jonka päätteeksi kanta lyö lattiaan.
Jump.
Hyppy kahdella jalalla yhteydestä riippuen joko päkiöillä tai koko jalalla.
Leap.
Hyppy jalalta toiselle tullen alas päkiälle.
Maxiford break.
"Leap" ("ja") vasemmalla - "shuffle" ("yk-si") ja "leap" ("ja") kaksi kertaa oikealla - "point" ("kaks") vasemmalla taakse ristiin - "step" - vasemmalla - "clap" (käsien taputus).
Patricola.
"Hop" vasemmalla ("yks") - "shuffle step" oikealla ("ja-a-kaks") - "flap" vasemmalla - "flap" oikealla. Sama toistetaan vielä kahdesti vaihtaen aina aloittavaa jalkaa. Lopuksi "flap" vuorojaloin vasemmalla alkaen neljä kertaa.
Point.
Varpaan kärjen lyönti lattiaan.
Scuff.
Kannalla tehty "brush".
Scuffle.
Kaksiääninen, "scuff" ja "brush" sisäänpäin.
Shim sham.
Askelsarja: "Shuffle step" oikealla - "shuffle step" vasemmalla - "shuffle" ja "ball change oikealla - "shuffle step" vasemmalla.
Shuffle.
Kaksi "brush"ia peräkkäin laskien "ja-yks". Liike lähtee nivusesta ja jalka on rento. Vain hitaasti tehdyssä shufflessa ohjataan nilkalla kuten "brush"issa.
Side essence.
Kolmijakoinen askelsarja: "flap" oikealla - "draw back" vasemmalla - "step" oikealla (usein taakse ristiin astuen).
Slap.
"Brush tap". Kuten "flap" ilman painonvaihtoa.
Stamp.
Askel (painonvaihto) koko jalalle, muuten kuten "step".
Step.
Askel (painonvaihto) päkiälle. Toinen jalka nousee ilmaan. Askeleen jälkeen kanta jää ilmaan tai lasketaan äänettömästi lattiaan.
Stomp.
Koko jalka polkaisee lattiaa ilman painonvaihtoa.
Tap.
Eturaudan näpäytys lattiaan nilkan liikkeellä. Voidaan tehdä eri suuntiin.
Toe drop.
Varpaiden napautus lattiaan. Kanta on lattiassa ja polvi hieman koukussa.
Valssi.
Helpompi muoto: "step" ("yks") - "shuffle" ("kak-si") - "ball change" ("kol-me").
Vaikeampi muoto: "flap" ("yk-si") - suffle ("kak-si") - "ball change" ("kol-me").
Koiranvehnä

Koiranvehniö eli koiranvehnä ("Elymus caninus") on 50–120 cm korkea mätästävä, tuulipölytteinen, monivuotinen heinäkasvi, joka kukkii kesä-heinäkuussa. Se on yleensä vihreä, mutta voi olla myös punavioletti tai sinivihreä.
Koiranvehnää kasvaa lähes koko Euroopassa.
Koiranvehnällä on kolme muunnosta: lehtokoiranvehnä ("Elymus caninus" var. "caninus"), pahtakoiranvehnä ("Elymus caninus" var. "behmii") ja tenonkoiranvehnä ("Elymus caninus" var. "macrourus"). Koiranvehnä voi risteytyä joskus lapinvehniön ("Elymus mutabilis") ja siperianvehniön ("Elymus fibrosus") kanssa Pohjois-Suomessa.
Lehtomaitikka

Lehtomaitikka ("Melampyrum nemorosum") on tuoreissa metsissä ja lehdoissa kasvava yksivuotinen maitikkalaji. Se kasvaa 20–40 senttimetriä korkeaksi ja kukkii Suomessa kesä–heinäkuussa.
Koko ja ulkonäkö.
Lehtomaitikan kukan 15–20 millimetriä pitkä teriö on kullankeltainen ja käyrätorvinen. Kukkien tukilehdet ovat väriltään violetit, harvoin kellanvalkoiset. Lehtiasento on vastakkainen ja lehtiruodit ovat lyhyitä. Lehdet ovat muodoltaan suikeita tai puikeita. Lehdet ovat yleensä ehytlaitaisia, mutta ylälehdet ovat tyvestä liuskahampaisia. Kukinto on alaosasta harsumainen ja yläosasta tiheä ja toispuoleinen. Kukan verhiössä on vaalkoista karvaa ja teriö on muodoltaan kaksihuulinen. Kodat ovat soikeita, pitkiä ja litteitä.
Esiintyminen.
Lehtomaitikkaa tavataan Keski- ja Itä-Euroopassa sekä paikoin Ruotsissa ja Etelä-Suomessa. Yleisiä kasvupaikkoja ovat lehdot, kosteat kangasmetsät ja rinteillä sijaitsevilla niityillä.
Myyränporras

Myyränporras eli taigamyyränporras ("Diplazium sibiricum", syn. "Athyrium crenatum") on lehtometsissä viihtyvä saniainen. Suomessa myyränporras on uhanalainen ja luonnonsuojelulailla rauhoitettu.
Ulkonäkö ja koko.
Myyränporras kasvattaa pitkän, suikertelevan ja haarovan maavarren, josta nousee yksittäin kasvavia, 20–70 cm korkeita lehtiä. Lehden ruoti on lehtilavan pituinen ja tyvestä tummasuomuinen. Lehtilapa on 15–30 cm pitkä, leveän kolmiomainen ja kaksi tai kolme kertaa parilehdykkäinen. Pikkulehdykät ovat tylppiä ja liuskaisia, liuskat ovat hammaslaitaisia. Pikkulehdyköiden suonet ovat alta karvaisia. Lehden alla olevat itiöpesäkeryhmät ovat soikeita, ja niiden katesuomu on vähäinen tai puuttuu kokonaan. Suomessa myyränportaan itiöt kypsyvät heinä–elokuussa.
Levinneisyys.
Myyränportaan päälevinneisyysalue kattaa suurimman osan Pohjois-Venäjän havumetsävyöhykettä Siperiaan saakka. Venäjän ulkopuolella lajia tavataan Pohjois-Japanissa, muutamin paikoin Kiinassa, sekä Euroopan puolella Suomessa ja yksittäisiä esiintymiä Ruotsissa ja Norjassa. Suomen esiintymät keskittyvät Itä-Suomeen Etelä-Savosta Inarin Lappiin. Läntisimmät esiintymät ovat Pirkanmaalla ja Hämeessä.
Elinympäristö.
Myyränporrasta tavataan lehtokorvissa, rehevissä puronvarsissa ja kallionaluslehdoissa. Suomessa laji on kärsinyt erityisesti rakentamisesta, purojen perkaamisesta sekä metsänhoidosta.
Gladbeck

Gladbeck on kaupunki Saksan Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa. Se sijaitsee Ruhrin alueen pohjoisella laidalla, osavaltionsa luoteisosassa. Se kuuluu Münsterin hallintopiiriin ja Recklinghausenin piirikuntaan. Kaupunkia rajaavat Bottropin, Dorstenin, Essenin ja Gelsenkirchenin kaupungit. Vuoden 2022 lopussa Gladbeckissa oli 75 889 asukasta.
Gladbeck jaetaan kuuteen eri kaupunginosaan, jotka ovat Brauck, Butendorf, Ellinghorst, Mitte, Rentfort ja Zweckel. Gladbeckin ystävyyskaupunkeja ovat Turkin Alanya, Englannin Enfield, Kiinan Fushun, Ranskan Marcq-en-Barœul, Itävallan Schwechat ja Puolan Wodzisław Śląski.
Yksi Gladbeckin suurimmista nähtävyyksistä on Wittringenin linna.
Tuoksumatara

Tuoksumatara ("Galium odoratum") on touko-kesäkuussa kukkiva 15–30 cm korkea monivuotinen kasvi. Se on luokiteltu Suomessa silmälläpidettäväksi lajiksi, muualla Euroopassa elinvoimaiseksi.
Ulkonäkö ja koko.
Tuoksumatara voi kasvaa 30 cm korkeaksi. Sen poikkileikkaukseltaan nelikulmaiset varret ovat pystymmät kuin muilla mataralajeilla. Esimerkiksi paimenmatara ja lehtomatara ovat varsin rentoja, lähes köynnöksiä. Vaaleanvihreät, soikeat tai puikeat otakärkiset lehdet kasvavat kuudesta kahdeksaan kappaleen tähtimäisinä ruusukkeina tai kiehkuroina. Tuoksumataran teriö on valkoinen ja halkaisijaltaan 4–6 mm pitkä. Tuoksumatara tuoksuu kumariinilta varsinkin kuivattuna. 
Käyttö.
Puutarhoissa tuoksumataraa käytetään maanpeitekasvina. Sitä on käytetty tuoksunsa vuoksi myös liinavaatekaappien hajusteena ja tuholaisten karkotteena. Keski-Euroopassa tuoksumataralla maustetaan hyytelöitä ja juomia, etenkin viiniboolia. Kasville tuoksun antava kumariini on suurina määrinä nautittuna myrkyllistä.
Muinaishollanti

Muinaishollanti () on nimitys nykyisen hollannin kielen varhaismuodolle, jota puhuttiin nykyisten Alankomaiden, Belgian, Saksan ja Pohjois-Ranskan Pohjanmereen rajoittuvilla alueilla varhaisella keskiajalla noin vuoteen 1150 saakka. Se niputetaan usein yhteen muinaisfrankonian kanssa.
Jean de Joinville

Jean de Joinville (n. 1224 – 24. joulukuuta 1317) oli ranskalainen kronikoitsija. Hän kirjoitti Filip IV:n vaimon Johanna Navarralaisen pyynnöstä Ludvig IX:n (Ludvig Pyhä) elämäkerran. Teos valmistui vasta vuonna 1309, jolloin sen tilaaja oli jo kuollut. Joinville omisti siksi työn Johannan pojalle, tulevalle Ranskan Ludvig X:lle. 
Jean de Joinville kuului champagnelaiseen aatelissukuun. Hän syntyi Simon de Joinvillen ja Beatrice d'Auxonnen pojaksi ja oppi lapsena lukemaan ja kirjoittamaan sekä latinan alkeet. Hän osallistui seitsemännelle ristiretkelle ja oli Ludvig IX:n ystävä ja tärkeä neuvonantaja. Kuningas kuoli vuonna 1270. 
Joinville kuoli yli 90 vuoden ikäisenä 24. joulukuuta 1317, miltei viisikymmentä vuotta Ludvig IX:n kuoleman jälkeen.
Joinville osallistui Ludvig Pyhän ristiretkeen 1248, joutui kuninkaan mukana vangiksi Egyptissä ja palasi hänen kanssaan Ranskaan vasta 1254. Hän oli myöhemmin Navarran prinsessan (sittemmin Ranskan kuningattaren) Johannan palveluksessa ja ryhtyi tämän kehotuksesta 80-vuotiaana kirjoittamaan kuuluisaa teosta "Histoire de Saint-Louis". Teoksen pääosan muodostavat Joinvillen muistelmat ristiretkeltä. Ludvig Pyhä esitetään siinä ihailtavana sankarina ja pyhimyksenä. Vaikka teos ei yksityiskohdissaan olekaan luotettava, se antaa havainnollisella esityksellään elävän kuvan aikansa oloista. Teos painettiin ensi kerran 1547. Joinville on kirjoittanaut myös pienen hartauskirjasen "Credo" (1250).
Ianeira

Ianeira oli kreikkalaisessa mytologiassa kahden eri hahmon nimi.
Okeanidi.
Ianeira oli yksi okeanideista, Okeanoksen ja Tethyksen tytär. Sukuluettelojen lisäksi hänet mainitaan nimeltä antiikin kirjoituksissa ainoastaan kerrottaessa hänen olleen Persefonen seurassa sisariensa kanssa kisailemassa ja keräämässä kedon kukkia.
Nereidi.
Ianeira oli yksi nereideistä, Nereuksen ja Doriksen tytär.
Abdulsalami Abubakar

Kenraalimajuri Abdulsalami Alhaji Abubakar (s. 13. kesäkuuta 1942, Minna) on nigerialainen kenraali (evp), joka nimitettiin maan presidentiksi kesäkuussa 1998 kenraali Sani Abachan kuoleman jälkeen. 
Abdulsalami Abubakar ei ollut ikinä ollut julkisessa virassa ja ilmoitti maan palauttamisesta siviilivaltaan. Nigeriassa hyväksyttiin uusi perustuslaki ja järjestettiin monipuoluevaalit. Niissä voittanut Olusegun Obasanjo astui virkaansa 29. toukokuuta 1999, samana päivänä kuin uusi perustuslaki tuli voimaan. 
Hänen puolisonsa on tuomari Fati Lami Abubakar.
Jacques Barzun

Jacques Martin Barzun (30. marraskuuta 1907 Créteil, Ranska – 25. lokakuuta 2012 San Antonio, Texas, Yhdysvallat) oli ranskalaissyntyinen yhdysvaltalainen kulttuurihistorioitsija. Hänelle myönnettiin vuonna 2003 "Presidential Medal of Freedom".
Barzun syntyi Henri-Martin ja Anna-Rose Barzunin pojaksi Créteilissä. Hän vietti lapsuutensa Pariisissa ja Grenoblessa ennen kuin muutti 12-vuotiaana Yhdysvaltoihin. Hän valmistui vuonna 1932 Columbiasta, jossa hän opetti pitkään historiaa. 
Barzun sai Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1933 ja asui vuodesta 1996 kuolemaansa asti San Antoniossa, Texasissa. Hänen lukuisiin tietokirjajulkaisuihinsa kuuluu "A Catalogue of Crime: Being a Reader’s Guide to the Literature of Mystery, Detection, &amp; Related Genres", jolla hän ja Wendell Hertig Taylor voittivat vuonna 1972 erikois-Edgarin. Hän teki lisäksi merkittävää työtä muun muassa säveltäjä Hector Berlioziin liittyen. 
Barzun valmistui Columbian yliopistosta, jonka opettajana ja professorina hän itse myöhemmin toimi. Kaikkiaan Barzunin teosluetteloon kuuluu kymmeniä kirjoja eri aihealueista. Hän jatkoi kirjoittamista 2000-luvulle asti. Hän valmisteli vuoteen 2008 asti kirjaa nimeltä "Janus", jota ei koskaan julkaistu. Eräs hänen viimeisistä teoksistaan on "From Dawn to Decadence: 500 Years of Western Cultural Life, 1500 to the Present" (2000). 
Vuonna 2002 Barzun kirjoitti esipuheen Mortimer H. Frankin kirjaan "Arturo Toscanini: the NBC years". 
Barzun oli naimisissa kolmesti. Vuonna 1931 alkanut liitto Lucretia Muellerin kanssa päättyi eroon vuonna 1936, jona vuonna hän avioitui Mariana Lowellin kanssa. Barzunilla ja Lowellilla oli kolme yhteistä lasta, kaksi poikaa ja tytär. Liitto päättyi Lowellin kuolemaan vuonna 1979. Vuodesta 1980 Barzun oli naimisissa Marguerite Davenportin kanssa.
Kuusiot

Kuusiot ("Pedicularis") on 350–600 lajia kattava kasvisuku, jonka lajit ovat yksi-, kaksi- tai monivuotisia ruohoja. Kaikki lajit ovat puoliloisia; ne imevät muiden kasvien juuristosta itselleen ravinteita. Kukat, jotka puhkeavat kasvin latvassa olevaan terttuun, ovat yleensä kirkasväriset: punaiset, keltaiset tai harvoin valkoiset, joskus kaksiväriset. Lehdet ovat yleensä liuskoittuneet.
Lajeja.
Suomessa esiintyviä kuusiolajeja ovat:
Muualla kasvavia kuusiolajeja:
Ranskan Grand Prix 1996

Ranskan Grand Prix 1996 oli Formula 1 -sarjan historian 590. osakilpailu. Se ajettiin 30. kesäkuuta 1996 Magny-Coursin moottoriradalla. 
Kilpailun kärkikolmikko tuli maaliin samassa järjestyksessä kuin kaksi viikkoa sitten ajetussa Kanadan GP:ssa.
Hongkongin dollari

Hongkongin dollari (, , ISO 4217 -koodi: "HKD") on Kiinan kansantasavallan erityishallintoalueella Hongkongissa käytettävä rahayksikkö. Hongkongin dollari on sidottu Yhdysvaltain dollariin vuodesta 1983 lähtien ja Macaon pataca on taas sidottu Hongkongin dollariin. Nimi lyhentyy yleensä HK$. Yksi dollari jakautuu 100 senttiin (cent). Yleisimpiä seteleitä ovat $10, $20, $50, $100, $500 ja $1000. Kolikoista käytetyimpiä ovat 10¢, 20¢, 50¢, $1, $2, $5, $10. 
Hong Kong Monetary Authority (HKMA) toimii keskuspankkina. Keskuspankki laskee liikkeelle kaikki viralliset metallirahat, mutta useimmista keskuspankeista poiketen Hongkongin setelit ovat liikepankkien liikkeellelaskemia. HKMA laskee liikkeelle kymmenen dollarin setelit, muista seteleistä se vain valvoo liikkeellä olevien setelien määrää. Setelipankkeja ovat mm. HSBC, Bank of China ja Standard Chartered Bank.
Kymmenen dollarin setelillä tehtiin kahden vuoden kestänyt kokeilu vuonna 2007, jonka aikana se painettiin tavallisen setelipaperin sijasta polymeerisubstraatille eli eräänlaiselle muoville. Polymeerisetelit ovat perinteistä seteliä kestävämpiä, koska ne eivät ime vettä tai likaa ja niihin ei synny arkikäytössä niin teräviä taitoksia, että ne alkaisivat helposti repeillä paperiseteleiden tapaan.
Lettosiemenkotilo

Lettosiemenkotilo ("Vertigo geyeri") on nilviäislaji, jota tavataan Länsi- ja Pohjois-Euroopassa. Suomessa se on rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksella.
Koko ja ulkonäkö.
Lettosiemenkotilo muistuttaa etenkin kalkkisiemenkotiloa ("Vertigo genesii"), josta se erotettiin omaksi lajikseen vasta 1966. Kotilo on muiden siemenkotiloiden tapaan pieni: 1,8–2,0 mm korkea ja 1,1 mm leveä. Kuori on hieman munanmuotoinen, kiiltävä, väriltään vaalean punaruskea, ja sen pinnassa on säännöllisesti heikkoja uurteita. Kierteet ovat pulleita, ja niitä on viisi. Kierteiden väliset saumat ovat syvät. Kuoren suuaukkoa ympäröivä huuli ei yleensä ole paksuuntunut, ja suuaukolla on neljä (joskus harvoin vähemmän) hammasmaista uloketta, jotka ovat muodoltaan tappimaiset, eikä niiden tyvellä ole paksunnosta. Kotilo näyttää tummalta, jos itse eläin on vielä sen sisällä.
Levinneisyys.
Lettosiemenkotiloa tavataan Euroopassa Britteinsaarilta Venäjälle. Esiintymät keskittyvät kuitenkin vuoristoihin ja Fennoskandiaan. Suomessa laji on harvinainen. Sitä tavataan Ahvenanmaalla, Lounais-Suomessa, Hämeessä, Pohjois-Pohjanmaalla, Kainuussa ja Lapissa, mutta esiintymät sijoittuvat hyvin pirstoutuneesti sinne tänne ja niitä tunnetaan kaikkiaan vain toistakymmentä. Samaan tapaan pirstaleinen esiintymiskuva on myös Ruotsissa.
Elinympäristö ja elintavat.
Nimensä mukaisesti lettosiemenkotilon ominta elinympäristöä ovat lettosuot. Sitä voidaan tavata kuitenkin myös rantaniityillä, lähteiköissä ja Etelä-Suomessa jopa rehevissä lehtometsissä. Ruotsin ja Norjan tunturialueilla laji elää myös puurajan yläpuolella. Se ei siedä vedenpinnan korkeuden vaihtelua tai elinpaikan ajoittaistakaan kuivumista ja suosii kalkkipitoista elinympäristöä. Karpaateilta tiedetään yksilömäärien kasvavan veden pH:n kasvaessa, mutta Ruotsissa sitä on tavattu soilta, joiden pH on vain 5,75–7,5. Lajilla ei ole selkeää elinkiertoa, vaan nuoruusvaiheen yksilöitä tavataan ympäri vuoden. Kukin yksilö tuottanee elämänsä aikana korkeintaan 10 munaa. Kotilon ravintoa ovat luultavasti mikroskooppiset levät, mutta muuten sen elintapoja ei juuri tunneta.
Lettosiemenkotilo kuuluu Euroopan unionin luontodirektiivin II liitteen lajeihin, eli sen suojelemiseksi tulee perustaa Natura 2000 -alueita. Suomessa laji on rauhoitettu ja luokiteltu vuoden 2010 uhanalaisarvioinnissa silmälläpidettäväksi (NT). Sama luokitus sillä on myös Ruotsissa. Etenkin lettosoiden kuivatus uhkaa lajin säilymistä.