Pwyll (kraatteri)

Pwyll on Jupiterin kuun Europan suuri törmäyskraatteri, jonka uskotaan olevan Europan nuorin löydetty törmäyskraatteri. Se löydettiin vuonna 1986 Voyager-luotainten kuvista. Pwyll on saanut nimensä walesilaisesta mytologiasta. Kraatteria on tutkittu läheltä Voyager- sekä Galileo-luotainten kuvilla. Kraatterin näkyvin ominaisuus on sen sädeviirut, jotka ulottuvat yli tuhannen kilometrin päähän siitä.
Nimi.
Kaikkien Galilein kuiden pinnan ominaisuuksien nimet on otettu eri mytologioista, ja Europan pinnan ominaisuudet on nimetty kelttiläisten jumalten, sankareiden sekä myyttien mukaan. Pwyll on saanut nimensä walesilaisen mytologian alamaailman jumalalta. Kansainvälinen tähtitieteellinen unioni hyväksyi nimen vuonna 1997.
Synty.
Pwyll on syntynyt asteroidin törmätessä Europan pintaan. Asteroidi luultavasti iskeytyi Europaan idästä, kaakosta, luoteesta tai pohjoisesta 45–90 asteen kulmassa. Kraatteri on arviolta 3–18 miljoonaa vuotta vanha, joten se on Europan pinnan nuorin löydetty törmäyskraatteri.
Fyysiset ominaisuudet.
Pwyllin keskellä on kirkas vaalea täplä, joka on halkaisijaltaan noin 15 km. Kraatterin reunavalli on noin 300 metriä korkea, ja sen keskellä oleva keskusvalli on noin 600 metriä korkea. Reunavallia korkeampi keskusvalli on harvinainen Aurinkokunnan kraattereissa, ja saattaa viitata siihen, että pian asteroidin törmäyksen jälkeen kraatterin alla on saattanut virrata lämmintä vettä, joka on muokannut kraatterin muotoa. Reunavallia ympäröi noin 8 kilometriä pitkä tumma punertava kehä, jonka uskotaan olevan peräisin muutaman kilometrin syvyydestä Europan pinnan alta törmäyksen vuoksi lentäneestä maa-ainesta. Sen uskotaan sisältävän endogeenistä materiaalia ja suoloja. Kraatteri yhteensä on halkaisijaltaan noin 26 kilomeriä.
Kraatterilla on tumma, suhteellisen tasainen pohja lukuun ottamatta muutamia huippuja kraatterin keskellä.
Kraatterin kirkas sädeviiru ulottuu yli tuhannen kilometrin päähän kraatterista. Sädeviirun valkoinen väri saattaa viitata sen koostuvan jäästä. Pwyll on ainoa Europan ainoa kraatteri, jolla on laaja sädeviiru. Sen perusteella kraatteri on hyvin nuori. Sädeviiru myös peittää lukuisia eri pinnanominaisuuksista, mikä viittaa siihen, että sädeviiru on nuorempi kuin mikään näistä pinnanominaisuuksista. Europan heikon painovoiman vuoksi sädeviiru ulottuu erittäin kauas. Niin sanottuja sekundäärisiä kraattereita on sädeviirun ympärillä laskettu olevan yli 3 300 kappaletta. Sekundääriset kraatterit ovat kraattereita, jotka syntyvät suuren asteroidin iskeytyessä taivaankappaleeseen. Iskeytymisen yhteydessä ainetta lentää avaruuteen, ja aine putoaa lopulta takaisin kappaleen pinnalle. Aineen mukana voi olla kiviä tai muuta kovaa materiaalia, jotka synnyttävät suuren määrän pienempiä kraattereita, sekundäärisiä kraattereita.Pwyllillä on epätavallinen rakenne sen matalan reunavallin ja yhtenäisen rakenteen puuttumisen takia.
Kraatterin ympärillä on havaittu vettä purkautuvia geysirejä.
Ominaisuuksien avulla saadut tiedot Europasta.
Pwyllin keskellä olevan kukkulan korkeus on auttanut tutkijoita saamaan selville Europan jääkuoren olevan vähintään 10–19 kilometriä paksu. Kraatterin kahdeksan kilometrin levyisessä tummanpunertavassa kehässä on havaittu kraatteria lähempänä olevan vähemmän jäätä kuin kauempana kraatterista. Tämä viittaa siihen, että Europan pinnan alla matalassa syvyydessä on enemmän jäätä kuin syvemmällä.
Tutkimus.
Pwyll havaittiin 1986 ensimmäisen kerran Voyager-luotainten kuvista. Galileo-luotain tutki kraatteria luotaimen Europan ohilennoilla. Galileon kuvien avulla kraatteria on saatu tutkittua tarkasti, ja suurin osa siitä saaduista tiedoista onkin Galileon keräämää. Myös Atacama Large Millimeter Array -radioteleskooppiryhmä on tutkinut kraatteria.