tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pyhän Mikaelin ruusukko

Pyhän Mikaelin ruusukko on rukousnauhan avulla lausuttava roomalaiskatolinen rukouksista koostuva hartaus. Se sai virallisen hyväksynnän paavi Pius IX:ltä vuonna 1851.
Nimestään huolimatta sitä ei rukoilla ruusukon avulla, vaan sitä varten on oma rukousnauha. Pyhän Mikaelin ruusukko alkaa vuororukouksella joka päättyy n.s. pieneen kunniaan kuten hetkirukousen alku. Rukouksen pääosa muodostuu yhdeksän rukousaiheen puolesta, sekä arkkienkeli Mikaelin että vuorollaan enkelihierarkian jokaisen yhdeksän kuoron esirukouksiin vedoten, Isä meidän -rukouksesta ja sitä seuraavista kolmesta Terve Mariasta. Ruusukko päättyy neljään Isä meidän -rukoukseen, kolmen arkkienkelin Mikaelin, Gabrielin ja Rafaelin sekä neljäntenä suojelusenkelin kunniaksi, ja lopuksi rukoukseen pyhälle Mikaelille suojeluksesta ohjaukseksi palvelemaan Jumalaa, ja rukoukseen Jumalalle vapautuksesta vihollisista kuoleman hetkellä. Suomenkielisen käännöksen Pyhän Mikaelin ruusukolle on hyväksynyt piispa Teemu Sippo vuonna 2011.
Raamatussa enkeli rukoilee Jerusalemin ja Juudan kaupunkien puolesta Sakarjan kirjassa (Sak. 1:12). Psalmeissa 103 ja 148 puhutellaan myös enkeleitä.
Luettelo Helsingin yliopiston kunniatohtoreista

Luettelossa Helsingin yliopiston kunniatohtorit tiedekunnittain.
__notoc__
Teologinen tiedekunta.
1997
2000
2005
2011
2017
2023
Oikeustieteellinen tiedekunta.
2000
2010
2017
2023
Lääketieteellinen tiedekunta.
2000
2010
2016
2022
Filosofinen tiedekunta.
1994
1997
2000
2003
2007
2010
2014
2017
2019
2022
2023
2025
Valtiotieteellinen tiedekunta.
1995
2000
2006
2011
2016
2022
Maatalous-metsätieteellinen tiedekunta.
1996
2002
2008
2014
2022
Eläintieteellinen tiedekunta.
2008
2015
2023
Österlen

Österlen on epävirallinen nimitys Skånen kaakkoisosalle. Se koostuu pääasiassa Simrishamnin ja Tomelillan kunnista sekä osasta Ystadia. Österlen on tasanko- ja metsäaluetta. Stenshuvudin kansallispuisto sijaitsee Österlenissä. Maataloudessa huomattavaa on hedelmien ja marjojen viljely: kaksi kolmasosaa Ruotsin omenasadosta tulee alueelta.
Rosita Renard

Rosita Renard (8. helmikuuta 1894 Santiago de Chile – 24. toukokuuta 1949) oli chileläinen pianisti.
Renard syntyi katalonialaisen José Renardin ja chileläisen Carmen Artigasin vanhimpana tyttärenä. Hän sai 5-vuotiaasta pianonsoiton opetusta Roberto Dunckerilta. Renard aloitti 8-vuotiaana opiskelun Chilen kansallisessa musiikkikonservatoriossa ja valmistui vuonna 1908. Konserttiuransa Renard aloitti 15. toukokuuta 1909 pitämällään debyyttikonsertilla. Presidentti Pedro Monttilta saamansa stipendin turvin Renard pääsi vuonna 1910 Saksaan, jossa hän opiskeli Sternin konservatoriossa, kunnes valmistui vuonna 1914 Martin Krausen opettamana. Vuonna 1916 Renard matkusti Yhdysvaltoihin, jossa toimi konservatorion opettajana Rochesterissa. Hän piti menestyksekkäät sooloresitaalit Aeolian Hallissa vuonna 1916 ja Carnegie Hallissa vuonna 1920. Hän pääsi myös esiintymään johtavien orkesterien kanssa New Yorkissa, Bostonissa ja Chicagossa. Lisäksi hän esiintyi Euroopan suurissa kaupungeissa. Renardia onkin pidetty ensimmäisenä kansainvälistä tunnustusta osakseen saaneena chileläisenä pianistina. Hän palasi Chileen vuonna 1920. 
28. elokuuta 1928 Renard meni New Yorkissa naimisiin tšekkoslovakialaisen laulaja Otto Sternin kanssa. Palattuaan Chileen puolisonsa kanssa hänestä tuli Chilen kansallisen musiikkikonservatorion professori. Renard opetti siellä vuoteen 1936. Hän soitti vuonna 1941 Chilen kansallisen sinfoniaorkesterin kanssa. Hän opetti Caracasissa, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1948. Renard kiersi 1940-luvulla Pohjois-Amerikassa, Latinalaisessa Amerikassa ja Karibianmerellä. Hän piti konsertteja esimerkiksi Buenos Airesissa, Bogotássa, Medellínissä, Montevideossa, Havannassa, Meksikossa, Puerto Ricolla ja Curaçaossa. Renard soitti muun muassa kapellimestari Erich Kleiberin johdolla; Kleiber nimesi hänet parhaaksi kuulemakseen Wolfgang Amadeus Mozartin tulkitsijaksi.
Renard piti viimeisen konserttinsa Carnegie Hallissa 19. tammikuuta 1949. Hän kuoli von Economon tautiin saman vuoden toukokuussa. Hänen mukaansa on nimetty muun muassa konservatorio ja musiikkipalkinto. Renardin oppilaiden joukossa olivat René Amengual, Inés Gebhard, Flora Guerra, María Iris Radrigán, Elvira Savi ja Herminia Raccagni. Renard antoi myös varhaista opetusta Edith Fischerille. Myös Renardin sisko Blanca Renard oli pianisti.
Veikko Mikkola

Veikko Olavi Mikkola (16. marraskuuta 1913 Temmes – 26. joulukuuta 1999 Borås, Ruotsi) oli suomalainen metsänhoitaja, virkamies ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen. 
Mikkolan vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Mikkola ja Brita Johanna Still ja puoliso vuodesta 1938 Jenny Irene Saukkonen. Mikkola tuli ylioppilaaksi Oulun yhteislyseosta 1933 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta 1938.Hän oli Enso-Gutzeitin apulaismetsänhoitaja 1938–1940, Valtion polttoainetoimiston Joensuun piirin apulaismetsänhoitaja 1940–1942 ja piirimetsänhoitaja 1942–1947, A. Ahlströmin läntisen piirin piirimetsänhoitaja Noormarkussa 1947–1952, metsäpäällikkö Helsingissä 1953–1978, apulaisjohtaja ja johtokunnan jäsen vuodesta 1967 ja johtaja 1971–1978. Joensuun liikennepiirin päällikkönä Mikkola toimi 1945–1946. Hänellä oli myös useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Metsäneuvoksen arvonimen hän sai 1964. Talvisotaan ja jatkosotaan osallistunut Mikkola haavoittui talvisodassa Kollaalla.
Ford Ranger (Pohjois-Amerikka)

Ford Ranger on Kanadan, Yhdysvaltojen ja Argentiinan markkinoilla Fordin alemman keskiluokan avolavamalli.
1. mallisarja [PN105/106] (1982–2011).
Ranger (mallisarja [PN105]) esiteltiin alkuvuodesta 1982 1983-vuosimallina . 1986 esiteltiin jatko-ohjaamoinen SuperCab, jota valmistettiin vain lyhyemmällä, 6 jalan lavalla. B-sarjan Mazdan kanssa samalle alustalle valmistetun mallin valmistus päättyi USAssa 2011. Mallia valmistettiin myös Argentiinassa, jossa sitä tehtiin lyhyellä ja pidennetyllä ohjaamolla kuten Yhdysvalloissa sekä 4-ovisella miehistöhytillä (mallisarja [PN106]). Mallia valmistettiin vielä muutaman kuukauden ajan USAn jälkeen erilaiseksi muokatulla keulalla.&lt;br&gt; 
2. mallisarja [P375N] (2018–2023).
2018 alkoi kansainvälisesti myynnissäolevaan Rangeriin perustuvan mallin valmistus USAssa. Ulkoisena erona kansainvälisesti myytävän Rangerin perusmalliin on metallinen etupuskurin alaosa. Raptor-versiota ei Pohjois-Amerikkaa varten tehty. Näkyvimpinä eroina edeltäjämalleihin olivat mm. kumikehyksetön, liimattu tuulilasi.&lt;br&gt; 
3. mallisarja [P703N] (2023–).
2023 alkoi Yhdysvalloissa T6-alustaan perustuvan mallin valmistus ainoana korimallina miehistöohjaamoinen DoubleCab. Nyt myös Raptor-versiota tehdään Pohjois-Amerikan markkinoille.
Olof Nyholm

Olof Osvald Nyholm (14. tammikuuta 1918 Helsinki – 20. helmikuuta 1940 Joutseno) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi uransa helsinkiläisissä KIF:ssä ja pelasi Suomen jääkiekkomaajoukkueessa, joka osallistui ensimmäisen kerran MM-kisoihin Sveitsissä keväällä 1939. 
Nyholm pelasi jääkiekkouransa vuodesta 1936 alkaen helsinkiläisessä KIF:ssä. Hänet valittiin Suomen jääkiekkomaajoukkueeseen Sveitsin vuoden 1939 MM-kisoihin, missä hän pelasi kaikissa Suomen otteluissa. Kaikkiaan hän pelasi urallaan kahdeksan A-maaottelua ja teki niissä kaksi maalia; ensimmäisen vuonna 1938. Jääkiekon pääsarjaa Nyholm pelasi kolme kautta eli kaudet 1937, 1938 ja 1939, ja niissä KIF sai hopeaa, pronssia ja kaudella 1939 Suomen mestaruuden.
Nyholm osallistui talvisotaan JR 61:n riveissä Karjalankannaksella, jossa hän haavottui Summan rintaman murtumisen jälkeen Viipurin kaakkoispuolella Heinjoen Pienperolla. Hän kuoli seuraavana päivänä sotasairaalassa Joutsenossa. Näin hänestä tuli ensimäinen sodan uhri vuoden 1939 MM-joukkueesta. Hänen jälkeensä kaatuivat jatkosodassa Holger Granström, Lasse Blom ja Erkki Rintala.
Suomi hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa 2015

Suomi osallistui vuoden 2015 hiihdon MM-kilpailuihin Falunissa 20. helmikuuta – 3. maaliskuuta. Maastohiihtoon valittiin 18 hiihtäjää, yksitoista miestä ja seitsemän naista. Mäkihyppyyn valittiin viisi miestä sekä kaksi naista. Yhdistettyyn valittiin viisi suomalaista.
Suomi saavutti kisoista yhden mitalin – pronssisen – joka tuli naisten viestissä joukkueella Aino-Kaisa Saarinen, Kerttu Niskanen, Riitta-Liisa Roponen ja ankkurina Krista Pärmäkoski.
Maastohiihto.
Suomen maastohiihtojoukkue MM-kilpailuihin julkistettiin 1. helmikuuta 2015. Suomen edustajiksi valittiin yksitoista miestä ja seitsemän naista.
Mäkihyppy.
Miehet.
Mäkihypyssä järjestettiin normaalimäki HS100, suurmäki HS134, joukkuekilpailu suurmäestä ja naisten kanssa sekajoukkuekisa normaalimäestä.
Naiset.
Naisten mäkihypyssä järjestettiin normaalimäki HS100 ja sekajoukkuekisa.
Yhdistetty.
Yhdistetyssä järjestettiin Gundersenin normaali- ja suurmäki, joukkuekilpailu normaalimäestä sekä parikilpailu suurmäestä.
Auvo Simonen

Auvo Akti Uolevi Simonen (27. huhtikuuta 1931 Enonkoski – 15. joulukuuta 2000) oli suomalainen maastohiihtäjä. Hän edusti Suomea Lahden maailmanmestaruuskilpailuissa 1958 ja sijoittui 30 kilometrin kilpailussa seitsemänneksi. Hänen edelleen sijoittui neljä muuta suomalaista. Matkan varrella hänen housunsa putosivat nilkkoihin kuminauhan tai housunnapin petettyä. Hän osallistui Lahdessa myös 50 kilometrille mutta keskeytti 40 kilometrin jälkeen.
Simonen edusti Enonkosken Urheilijoita ja Savonlinnan Hiihtoseuraa. Hän saavutti SM-kilpailuissa pronssia 50 kilometrillä vuonna 1958. Hän sijoittui Ounasvaaran kisoissa 15 kilometrillä toiseksi vuonna 1956, Holmenkollenilla 15 kilometrillä neljänneksi vuonna 1958 ja Salpausselällä seitsemänneksi 50 kilometrillä vuonna 1959. Vuonna 1960 Simonen tuli SM-kisojen 50 kilometrillä neljänneksi, 30 kilometrillä viidenneksi ja Bodenin 30 kilometrillä toiseksi. Puijolla hän sijoittui kahdesti kolmanneksi.
Simonen toimi SVUL:n Suur-Savon piirin itälohkon valmentajana. Enonkosken kunnan urheilulautakunnassa Simonen oli vuodesta 1964 ja Karvilan Kivekkäiden puheenjohtajana vuodesta 1967 alkaen.
Simonen oli ammatiltaan metsätyönjohtaja ja hänen kotikuntansa oli Enonkoski. Enonkosken Urheilijat ovat järjestäneet jo useina vuosina Enonkoskella Simosen muistoksi Auvo Simosen muistohiihdot.
Ääreisverenkierto

Ääreisverenkierto on elimistön raajojen pintaverenkiertoa. Pintaverenkierto on usein huonompaa kylmässä ja kosteassa, sillä suonet supistuvat silloin enemmän. Siksi kylmät jalat ja kädet ovatkin yleensä merkki heikommasta ääreisverenkierrosta, joka on luontaisesti parempaa toisilla ja heikompaa toisilla.
Esquire (lehti)

Esquire on yhdysvaltalainen kuukausittain ilmestyvä aikakauslehti, jonka Arnold Gingrich perusti vuonna 1933. Alkuaikoinaan Esquire oli tyyliltään sulava ja hienostunut miestenlehti, jossa oli piirroksia vähäpukeisista nuorista naisista. Lehti luopui sittemmin tyttökuvien julkaisemisesta, ja on kehittynyt yleisaikakauslehden suuntaan, mutta on pitänyt yllä imagoaan vaurauden ja hienostuneen maun vaalijana.
Esquire on ollut lehtimaailmassa edelläkävijä epätavanomaisten aiheiden esiinnostajana, ja se on tarjonnut julkaisukanavan monille merkittäville uusille kirjoittajille. Esquire on julkaissut muun muassa Thomas Wolfen, Ernest Hemingwayn, William Faulknerin, John Steinbeckin, Truman Capoten ja Norman Mailerin kirjoituksia. Lehden ajankohtaiset artikkelit, satiirinen huumori ja erinomaiset kirja-, elokuva- ja musiikkiarvostelut ovat nostaneet lehden tasoa.
Niilo Väisänen

Niilo Oskari Väisänen (27. kesäkuuta 1932 Suonenjoki – 5. maaliskuuta 2008) oli suomalainen maastohiihtäjä. Hän edusti Suomea Lahden maailmanmestaruuskilpailuissa 1958 ja sijoittui 15 kilometrin kilpailussa 15:nneksi. Hänen edelleen sijoittui viisi muuta suomalaista. Squaw Valleyn talviolympialaisissa 1960 hän oli varamiehenä.
Liityttyään vuonna 1946 Suonenjoen Vasamaan Väisänen aloitti ahkeran kilpailemisen. Hän saavutti SM-kilpailuissa hopeaa 50 kilometrillä vuonna 1962 ja sijoittui 15 kilometrillä parhaimmillaan neljänneksi vuonna 1958. Hän voitti Puijon kisoissa 15 kilometrin kilpailun vuosina 1957 ja 1961. Vuonna 1959 hän voitti Sveitsin Le Brassus'ssa 15 kilometriä ja kilpaili Squaw Valleyn olympialaisten esikisoissa. Ounasvaaralla hän sijoittui parhaimmillaan kolmanneksi 15 kilometrillä vuonna 1957. Holmenkollenilla hän sijoittui kuudenneksi 15 kilometrillä vuonna 1958 sekä 15:llä ja 50 kilometrillä vuonna 1962. 
”Nikke” Väisänen toimi Suomen hiihtojoukkueen huoltajana talviolympialaisissa Lake Placidissa 1980 ja Sarajevossa 1984. Hän valmensi Mauri Röppästä, poikaansa Antti Väisästä, joka saavutti viestihiihdossa SM-pronssia vuonna 1983 ja Rauno Miettistä.
Suonenjoen Vasaman johtokuntaan Väisänen kuului vuodesta 1968 ja seuran hiihtojaostoon vuodesta 1965. Väisänen oli ammatiltaan maanviljelijä ja hänen kotikuntansa oli Suonenjoki.
Para-ampumahiihto

Para-ampumahiihto on vammaisurheilulaji, jossa vammaisurheilijat kilpailevat luokituksen mukaan ampumahiihtomatkoilla. Se on olluttalviparalympialaji liikuntavammaisille vuoden 1988 Innsbruckin kisoista lähtien ja näkövammaisille urheilijoille vuoden 1992 Albertvillen kisoista lähtien.
Para-ampumahiihdossa ovat omat lähtönsä pysty- ja kelkkahiihtäjille. Kelkkahiihtäjien hiihtokelkka räätälöidään aina ampumahiihtäjän mittojen mukaan. Hiihdon aikana ampuma-ase ei ole mukana vaan se odottaa kilpailijaa ammuntapaikalla. Näkövammaisilla urheilijoilla on näkevä opas mukana ja he käyttävät Eko-Aims -asetta.
Säännöt.
Para-ampumahiihdossa kilpaillaan henkilökohtaisilla 7,5 ja 12 km:n matkoilla. Pystyhiihtäjät hiihtävät omassa sarjassaan sekä kelkkahiihtäjät omassa sarjassaan. Kaikki näkövammaiset hiihtäjät kilpailevat samassa sarjassa.
Jokainen kilpailija saa omaan vammaluokkaansa oikeuttavan hyvitysprosentin tulosten laskussa. Esimerkiksi näkövammaisten luokituksessa B1-luokan hiihtäjät, jotka ovat sokeita, saavat 12 % aikahyvityksen reaaliajasta.
Luokitus.
Para-ampumahiihdossa kilpaillaan yhteensä 15 eri vammaluokassa. Pystyampumahiihtäjillä on seitsemän luokkaa LW2−LW9 ja kelkka-ampumahiihtäjillä viisi luokkaa LW10−LW12. Näkövammaisilla ampumahiihtäjillä on käytössä kolme luokkaa B1−B3.
Hannu Tolsa

Hannu Tapani Tolsa (7. joulukuuta 1926 Virolahti – 4. joulukuuta 2018 Virolahti) oli suomalainen maastohiihtäjä. Hän oli varamiehenä Lahden maailmanmestaruuskilpailuissa 1958 ja Squaw Valleyn talviolympialaisissa 1960.
Tolsa edusti Virolahden Sampoa. Hän voitti Suomen-mestaruuden 15 kilometrillä vuonna 1957 ja saavutti SM-hopeaa viestissä vuonna 1955. Hän voitti 15 kilometriä Puijolla ja Norjan Trondheimissa vuonna 1957 sekä Sveitsin Le Brassus'ssa vuonna 1962. Kakkossijoja hän saavutti Puolan Zakopanessa vuonna 1956, Norjan Holmenkollenilla vuonna 1957 ja Ounasvaaralla vuonna 1959. Kaukalovassa Tolsa tuli neljänneksi 15 km hiihdossa vuonna 1961.
Tolsa kuului Virolahden urheilulautakuntaan, Sammon hiihtojaostoon ja Virolahden kirkkovaltuustoon. Tolsa oli ammatiltaan maanviljelijä ja hänen kotikuntansa oli Virolahti.
Tolsan puoliso oli kiekonheiton SM-mitalisti Marjatta Hämäläinen. Heidän tyttärensä Riitta Tolsa (s. 1970) voitti keihäänheiton joukkuekilpailun Suomen-mestaruuden 20-vuotiaiden sarjassa vuonna 1989.
Pentti Pelkonen

Pentti Johannes Pelkonen (s. 20. maaliskuuta 1930 Kivennapa) on suomalainen maastohiihtäjä. Hän edusti Suomea Squaw Valleyn talviolympialaisissa 1960 ja sijoittui kuudenneksi 50 kilometrin kilpailussa, jossa Suomi saavutti kaksoisvoiton.
Pelkonen edusti Längelmäen Urheilijoita ja Hollolan Urheilijoita nuorten sarjoissa ja Evon Metsäpoikia vuosina 1955–1956. Parhaat urheiluvuotensa Pelkonen edusti Simpeleen Urheilijoita vuosina 1957–1963. Hän voitti Suomen-mestaruuden 3 × 10 kilometrin viestihiihdossa vuonna 1955. SM-kilpailujen henkilökohtaisilla matkoilla hän sijoittui parhaimmillaan neljänneksi 30 kilometrillä vuonna 1961 ja 50 kilometrillä vuonna 1962. Puijon kisoissa hän sijoittui kolmanneksi 50 kilometrillä vuonna 1961 ja Salpausselällä kuudenneksi 50 kilometrillä vuonna 1959. Ruotsin hiihtokisoissa Falunissa hän kuului viestin voittajajoukkueeseen vuonna 1960. Tšekkoslovakiassa Harrachovissa hän oli vuonna 1958 toinen sekä 15 että 30 kilometrin hiihdossa.
Pelkonen kilpaili myös kestävyysjuoksijana. Suunnistajana hän on voittanut piirinmestaruuden viestissä ja tuli vuonna 1961 Jukolan viestissä toisena vaihtoon ensimmäiseltä osuudelta sekä on saavuttanut veteraanien MM-mitaleja vuodesta 1990 alkaen.
Pelkonen teki työuransa metsäteknikkona alkuun Simpeleellä ja sittemmin Kiteellä, jossa on asunut vuodesta 1962. Pelkonen on ollut aktiivinen seuratoimija Keski-Karjalan Rastissa, jonka perustajajäsen hän oli ja jossa toimi tilin- ja toiminnantarkastajana vuosina 1991–2013. Vuodesta 1963 Pelkonen on edustanut Kiteen Urheilijoita. Pohjois-Karjalan Liikunta ry valitsi Pelkosen vuoden 2020 Elämänura-palkinnon saajaksi.
Pelkosen veli Unto Pelkonen voitti viestisuunnistuksen Suomen-mestaruuden vuonna 1963. Pelkosen sisarenpoika Kimmo Rauhamäki saavutti viestisuunnistuksessa MM-hopeaa vuonna 1976.
Dmitry Gurbanov

Dmitry Gurbanov () eli Dimmu on venäläis-suomalainen vapaa toimittaja ja aktivisti. Hän kommentoi Twitter-tilillään poliittisia aiheita. Twitter-kirjoittelunsa lisäksi hän on kirjoittanut kolumneja "Kansan Uutisiin". Gurbanov toimi vuonna 2023 asiantuntijapanelistina Suomen yleisradioyhtiölle venäjänkielisessä vaalikeskustelussa.
Tausta.
Gurbanov syntyi Volgogradissa, Venäjällä. Hän muutti Suomeen isänsä lääkärintyön vuoksi noin 14-vuotiaana. Gurbanov on juutalainen. 
Gurbanov valmistui valtiotieteiden kandidaatiksi valtio-opin oppiaineessa Helsingin yliopiston Svenska social- och kommunalhögskolanissa vuonna 2020. Hän taitaakin Suomen kansalliskielistä ruotsin paremmin kuin suomen, jota hän on puolestaan oppinut pääosin kavereiltaan. Hän opiskelee parhaillaan valtio-opin maisterintutkintoa Helsingin yliopistossa. 
Hän kuvailee olevansa talouspoliittisesti vasemmistolainen ja arvoiltaan liberaali. Gurbanov kertoo, ettei ole kiinnostunut ehdolle asettumisesta ja puoluepolitiikkaan osallistumisesta, koska joutuisi siinä puolustamaan linjoja, joista on eri mieltä. 
Työ ja julkisuus.
Twitter.
Dmitry Gurbanov on yksi Suomen viidestä suosituimmasta Twitterin käyttäjistä. Hänellä oli toukokuun 2023 lopussa 48,7 tuhatta seuraajaa. Gurbanovilla on kuukausittain usein yli 15 miljoonaa näyttökertaa.
Gurbanov seuraa ja arvostelee etenkin äärioikeistoa ja Perussuomalaisia. Lisäksi hän on kirjoittanut ja puhunut paljon Venäjän–Ukrainan sodasta ja arvostellut usein Vladimir Putinin politiikkaa. Hän julkaisee usein sotaan liittyviä uutisia ennen tiedotusvälineitä. Koronaviruspandemian aikana hän seurasi ja arvostelu myös pandemiasta johtuneiden rajoitusten vastustajia.
Kiistanalaiset lausunnot.
Perussuomalaisten äänenkannattaja "Suomen Uutiset" nosti vuonna 2022 esille Gurbanovin aiemmin esittämiä radikaaleja poliittisia kannanottoja. Vuosina 2013–2014 Gurbanov muun muassa sanoi Twitterissä hyväksyvänsä väkivallan käyttämisen natseja, väkivallan kannattajia ja kiusaajia vastaan. Lisäksi hän kutsui poliisia pääoman palvelijaksi ja sortajaksi. Hän myös väitti Euroopan unionin tukevan Ukrainan fasisteja ja natseja ja kutsui Ukrainan vallankumousta vallankaappaukseksi.
Pian "Suomen Uutisten" jutun julkaisemisen jälkeen Gurbanov esitti Twitterissä julkisen anteeksipyynnön vanhoista twiiteistään.
Viljo Pesonen

Viljo Henrik Pesonen (12. joulukuuta 1920 Pyhäjärvi Ol – 10. toukokuuta 1984 Kiuruvesi) oli suomalainen maastohiihtäjä. Hän oli varamiehenä Oslon talviolympialaisissa 1952.
Pesonen edusti Kiuruveden Jännettä. Hän voitti Suomen-mestaruuden 15 kilometrillä vuonna 1950. Hän voitti seuratoverinsa Paavo Lonkilan tuossa kilpailussa yhdellä sekunnilla. Pesonen sijoittui Ruotsin hiihtokisoissa 18 kilometrillä toiseksi vuonna 1950 ja 50 kilometrillä kolmanneksi vuonna 1951. Norjan Holmenkollenilla hän sijoittui kuudenneksi vuonna 1948. Salpausselällä hän sijoittui neljänneksi vuosina 1950 ja 1951.
Kauko Oikarinen

Kauko Seppo Kalevi Oikarinen (11. toukokuuta 1922 Sonkajärvi – 21. joulukuuta 1997 Iisalmi) oli suomalainen maastohiihtäjä. Hän voitti Sonkajärven Pahkan hiihtäjänä viestihiihdon Suomen-mestaruuden vuosina 1950 ja 1952 sekä saavutti SM-hopeaa vuonna 1951. Samoihin viestijoukkueisiin kuului hänen veljensä Toivo Oikarinen. Vuonna 1952 Kauko Oikarinen voitti pikamatkan Ruotsin hiihtokisoissa Bodenissa ja sijoittui Ounasvaaralla toiseksi. Hän saavutti kansainvälisen sotilasurheiluliiton mestaruuskilpailuissa hopeaa sotilaspartiohiihdossa vuonna 1950.
Puolustusvoimain mestaruuden Oikarinen voitti vuonna 1950 ja aliupseeriliiton mestaruuksia hänellä oli kolme. Lisäksi poliisien mestaruuksia hän voitti neljä ikämiessarjassa vuosina 1957–1960. Maakuntaviestin hän voitti viisi kertaa. Oikarinen kilpaili myös juoksussa ja pyöräilyssä. Hän toimi valmentajana omassa seurassaan sekä aikaisemmassa seurassaan Iisalmen Visassa.
Oikarinen oli ammatiltaan poliisikonstaapeli ja hänen kotikuntansa oli Iisalmi.
Juho Kurra

Juho Kurra (27. joulukuuta 1897 Haapavesi – 6. syyskuuta 1939) oli suomalainen maastohiihtäjä. Hän edusti Suomea Lahden MM-kilpailuissa 1926 ja sijoittui kahdeksanneksi 30 kilometrin kilpailussa.
Kurra edusti Haapaveden Hiihtäjiä. Hän saavutti SM-kilpailuissa pronssia 10 kilometrillä vuonna 1926 ja sijoittui 30 kilometrillä neljänneksi vuonna 1925.
Erkki Rintala (jääkiekkoilija)

Heikki Erkki Rintala (10. huhtikuuta 1918 Tampere – 25. joulukuuta 1941 Poventsa oli suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi Tampereen Ilveksessä sekä Suomen jääkiekkomaajoukkueessa kunnes kaatui jatkosodassa. 
Erkki Rintala pelasi jääkiekkouransa vuodesta 1935 alkaen Tampereen Ilveksessä. Hänet valittiin Suomen jääkiekkomaajoukkueeseen Sveitsin vuoden 1939 MM-kisoihin. Siellä hän pelasi neljä viidestä MM-kisojen Suomen ottelusta. Kaikkiaan hän pelasi urallaan kuusi A-maaottelua; ensimmäisen vuonna 1938. Jääkiekon pääsarjaa Rintala pelasi neljä kautta eli kaudet 1936, 1937, 1938 ja 1939, ja niissä Ilves sai Suomen mestaruuden kolmella ensimäisellä kaudella eli 1936-1938 sekä pronssin kaudella 1939.
Erkki Rintala aloitti talvisodan jälkeen opinnot kadettikoulussa. Siellä ollessa hän pelasi kadettikoulun joukkueessa koripalloa ja oli mukana kaudella 1941 Suomen mestaruuden voittaneessa joukkueessa. 
Jatkosodassa Rintala taisteli luutnanttina kenraali Ruben Laguksen joukoissa. Hän osallistui tällöin Itä-Karjalan valtaukseen. Rintala kaatui joulupäivänä 1941 Poventsassa, jonka suomalaiset olivat juuri vallanneet. Näin hänestä tuli ensimmäinen sodan uhri vuoden 1939 MM-joukkueesta. Hänen lisäksi kaatuivat Olof Nyholm, Holger Granström ja Lasse Blom.
Perunkajoki

Perunkajoki on Rovaniemellä sijaitseva Perunkajärven laskujoki. Sen pituus on noin 13 kilometriä.
Mutkitteleva Perunkajoki alkaa Perunkajärven kaakkoispäästä. Se virtaa kaakkoon, ja sen varrella on Linkanlampi, Pahtaja, Kariväärä, Kuivakoski, Mukkakoski, jokeen laskeva Ylilampi ja Tallinsalvankosket. Joki kulkee Alalammen kautta, alittaa valtatien 4 ja yhtyy Raudanjokeen Vikajärven pohjoispuolella.
Egil Aarvik

Egil Aarvik (12. joulukuuta 1912 Skaun – 19. heinäkuuta 1990 Nøtterøy) oli norjalainen toimittaja ja kristillisen kansanpuolueen poliitikko. Hän istui suurkäräjillä 1961–1965 ja 1969–1977 sekä toimi Norjan sosiaaliministerinä 1965–1971. Vuosina 1972–1973 hän oli suurkäräjien ylähuoneen eli Lagtingetin puhemies.
Euran lukio

Euran lukio on Eurassa sijaitseva lukio. Vuonna 1944 perustetussa lukiossa on noin 170 opiskelijaa ja 20 opettajaa. Lukion rehtorina toimii Jukka Pirttimäki.
Luis de la Fuente

Luis de la Fuente Castillo (s. 21. kesäkuuta 1961 Haro) on espanjalainen jalkapallovalmentaja ja entinen ammattilaispelaaja. Hän toimii Espanjan jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana.
Ura pelaajana.
Luis de la Fuente pelasi nuoruutensa Athletic Bilbaon nuorisoakatemiassa ja hän debytoi vuonna 1978 Segunda División B:ssä. Hän teki debyyttinsä edustusjoukkueessa maaliskuun 8. päivänä vuonna 1981. Ottelu oli vieraspeli Valenciaa vastaan. 
Seuraavana kesänä 1982 De la Fuente nostettiin lopullisesti mukaan seuran edustusjoukkueeseen. Hän teki ensimmäisen ammattilaismaalinsa 26. maaliskuuta 1983 kotiottelussa Celta Vigoa vastaan. 
Kesällä 1987 de la Fuente teki sopimuksen Sevillan kanssa. Vuonna 1991 hän palasi takaisin Athletic Bilbaoon.
De la Fuente siirtyi Deportivo Alavésiin vuonna 1993 ja lopetti pelaajauransa vuosi myöhemmin.
Ura valmentajana.
De la Fuenten ensimmäinen valmennuspesti oli Club Portugaletessa, jossa hän toimi kolme vuotta. Kesällä 2000 hänet nimitettiin Segunda División B:ssä pelaavan CD Aurrerá de Vitorian päävalmentajaksi, mutta hänet erotettiin seuraavan vuoden maaliskuussa.
Vuonna 2006 de la Fuente palasi Athleticiin, aluksi reservien valmentajaksi.
Heinäkuussa 2011 de la Fuente nimettiin Alavésin valmentajaksi, mutta hänet erotettiin saman vuoden lokakuussa.
Espanjan nuorten maajoukkue 
Kesällä 2013 de la Fuente aloitti Espanjan alle 19-vuotiaiden maajoukkueen valmentajana. Joukkue voitti vuonna 2015 Euroopan-mestaruuden Kreikassa. Heinäkuussa 2018 hänestä tuli Espanjan alle 21-vuotiaiden maajoukkueen päävalmentaja Albert Celadesin erottua. Joukkue voitti vuonna 2019 Euroopan-mestaruuden Italiassa; loppuottelu Saksaa vastaan päättyi 1–0.
De la Fuente valmensi Espanjan olympiajoukkuetta vuoden 2021 Japanin olympialaisissa. Joukkue saavutti hopeamitalin hävittyään loppuottelussa Brasilialle 1–2.
Espanjan A-maajoukkue
8. joulukuuta 2022 de la Fuente nimitettiin Espanjan jalkapallomaajoukkueen päävalmentajaksi, kun Luis Enrique erosi Espanjan jalkapallomaajoukkueen pudottua Marokolle puolivälierissä vuoden 2022 jalkapallon MM-kisoissa. Hänen sopimus julkistettiin virallisesti neljä päivää myöhemmin, ja hänen sopimuksensa on voimassa UEFA Euro 2024 turnaukseen asti. Espanja voitti kaudella 2022-23 järjestetyn Kansojen liiga kilpailun. Espanja voitti kesällä Euroopan mestaruuskilpailut 2024 pelaten finaalissa 2-1 Englantia vastaan.
Isobornyyliasetaatti

Isobornyyliasetaatti (C12H20O2) on estereihin ja terpenoideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä esiintyy luonnossa useiden kasvien eteerisissä öljyissä. Isobornyyliasetaattia voidaan käyttää hajusteissa ja muiden yhdisteiden valmistamiseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa isobornyyliasetaatti on väritöntä nestettä, jolla on havupuumainen tuoksu. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee muun muassa etanoliin, dietyylieetteriin ja asetoniin. Isobornyyliasetaatti on kiraalista.
Isobornyyliasetaattia valmistetaan kamfeenin ja etikkahapon reaktiolla, jota katalysoivat vahvat hapot.
Isobornyyliasetaattia käytetään hajusteissa, saippuoissa ja muissa kosmetiikkatuotteissa. Siitä myös valmistetaan isoborneolia ja kamferia.
Nadia Tereszkiewicz

Nadia Tereszkiewicz (s. 24. toukokuuta 1996 Versailles, Ranska) on suomalais-ranskalainen näyttelijä.
Elämä ja ura.
Tereszkiewicz syntyi Ranskassa suomalaiselle äidille ja puolalaistaustaiselle isälle. Hänen äidinkielensä on suomi, jota hän käytti äitinsä seurassa. Hän varttui Pariisissa, mutta vietti useimmat kesänsä Suomessa.
Tereszkiewicz opiskeli tanssia ja kirjallisuutta. Opintojensa aikana hän teki pieniä esiintymisiä tanssijana elokuvissa ja mainoksissa. Hänet nähtiin ensimmäistä kertaa valkokankaalla vuoden 2016 elokuvassa "The Dancer". Näyttelemisestä kiinnostuneena Tereszkiewicz aloitti opinnot teatterikoulussa, jotka keskeytyivät pian hänen saadessaan roolin elokuvassa "Wild" (2018).
Tereszkiewicz näytteli vuoden 2022 elokuvassa "Forever Young" teatterikouluopiskelija Stellan roolissa. Hänet palkittiin roolisuorituksestaan parhaan uuden naisnäyttelijän César-palkinnolla helmikuussa 2023. Hänen mainettaan Ranskassa kasvatti myös esiintyminen hittikomediassa "Rikos on minun" (2023).
Julius Exter

Julius Leopold Bernhard Exter (20. syyskuuta 1863 - 16. lokakuuta 1939) oli saksalainen avantgardistinen taidemaalari. Hänen maalaustyylinsä oli lähellä "Der Balue Reiter"- ryhmän tyyliä. Häntä kutsuttiin värien ruhtinaaksi eläväisen ekspressionisminsa vuoksi. 
Kauppiasperheen poika Julius Exter aloitti taideopintonsa Mannheimissa. Hän jatkoi opintojaan Münchenissä, jossa ystävystyi Franz von Stuckin kanssa joka innosti hänet ulkoilmamaalaukseen. Avioliiton hän solmi vuonna 1898 Judith Anna Köhlerin kanssa, joka oli sekä pianisti että taidemaalari. Avioparin kahdesta lapsesta tuli taiteilijoita; tyttärestä Judithista taidemaalari ja kuvanveistäjä ja pojasta Karlista taidemaalari ja lavastaja. Avioliitto päättyi eroon vuonna 1917.
Exter osti vuonna 1902 maatilan, jossa piti omaa taidekoulua. Maatilan näkymät on ikuistettu hänen moniin maalauksiinsa. Taidekoulu oli omana aikanaan tunnettu ympäri Euroopan. Hänen oppilaisiinsa kuului muun muassa serbilainen Nadežda Petrović. Ensimmäinen maailmansota syttyi vuonna 1914 ja se vaikeutti taidekoulun toimintaan. Se oli lopulta pakko sulkea vuonna 1916. 
Sydänsairaudesta kärsinyt Exter kuoli vuonna 1939. Tytär lahjoitti maatilan Baijerille. Paikka toimii nykyään museona ja galleriana.
Seppo Jaakkola

Seppo Kaarlo Jaakkola (28. tammikuuta 1920 Tampere – 25. joulukuuta 2006 Nokia) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi uransa Tampereen Ilveksessä ja Suomen jääkiekkomaajoukkueessa ja osallistui MM-kisoihin Sveitsissä keväällä 1939. 
Jaakkola pelasi jääkiekkouransa vuodesta 1936 alkaen Tampereen Ilveksessä. Sveitsin vuoden 1939 MM-kisoissa hän pelasi kolme ottelua viidestä. Jääkiekon pääsarjaa Jaakkola pelasi viisi kautta eli kaudet 1937, 1938, 1939, 1941 ja 1944, joissa Ilves sai Suomen mestaruuden kahdella ensimäisellä kaudella 1937 ja 1938 sekä kolme pronssia kausilla 1939, 1941 ja 1944.
Seppo Jaakkola oli äitinsä puolelta Tiitolan sukua. Niinpä Ilveksessä pelanneet Tiitolan viisi veljestä olivat hänen enojaan. Heistä talvisodassa kaatunut Jussi pelasi yhtä aikaa hänen kanssaan, ja he saavuttivat Ilveksen kaksi 1930-luvun Suomen mestaruutta. Sepon nuorempi veli Tero pelasi myös myöhemmin Ilveksessä ja Suomen maajoukkuessa.
Jaakkolan jääkiekkoura päättyi jatkosodan loppuvaiheessa tapahtuneeseen haavoittumiseen. Työurallaan hän työskenteli Nokia Oy Metsäteollisuuden henkilöstöjohtajana eläköitymiseensä saakka.
Ukrainan kielen kirosanat

Ukrainan kielen kirosanat () ovat ilmaisuja ja yksittäisä sanoja, joiden katsotaan olevan arkisessa puheessa epäsopivia tai -kohteliaita. Monien muiden kielten tavoin myös ukrainalaiset kirosanat liittyvät usien seksuaalisuuteen ja ruumiin eritteisiin. Erona venäjän kielen kirosanoihin, ukrainan kielessä nämä sanat keskittyvät monesti kehon eritteisiin ennemmin kuin seksuaalisuuteen.
Historia.
Ukrainan kielen kirosanat ovat suurimmaksi osaksi samaa kantaa kuin venäjän kirosanat. Tähän vaikuttaa myös se, että ukraina ja venäjä ovat läheisiä sukulaiskieliä. Myös puolan kielestä on lainattu jonkin verran kirosanoja. Venäjän vallan vaikutuksesta Ukrainassa on myös ollut tiukat säännöt sille, ettei kirosanoja käytetä. Nämä säännöt ovat lieventyneet laittoman kirjallisuuden myötä Neuvostoliitossa 1960-luvulla ja myöhemmin 1980-luvulla sensuurin lieventämisen johdosta.
Vuonna 2019 Verh'ovna radassa alettiin keskustella lakiesityksesta, joka kieltäisi julkisuuden henkilöiden kiroilun mediassa sakon uhalla. Maan silloinen virkaatekevä terveysministeri Uljana Suprun vastusti lakiesitystä, ja sanoi kiroilun olevan täysin tervettä.
Venäjän hyökättyä Ukrainaan vuonna 2022 kiroilusta on tullut Ukrainassa hyväksyttävämpää ja maassa on otettu etäisyyttä Venäjältä kumpuavasta kielellisestä puhtaudesta. Tästä kieli myös esim. se, että 3. maaliskuuta 2022 järjestetyssä lehdistötilaisuudessa Volodymyr Zelenskyi sinutteli Putinia puhutellessan tätä suoraan.
Valikoima kirosanoja.
Persettä vastaavia sanoja ovat mm. "hepa" (), "mandryka" (), "huzno" () ja "sraka" ().
Haspyd.
"Haspyd" () kääntyy usein muotoon ”piru” tai ”paholainen”, mutta myös ”käärme” tai ”lisko”.
Kurva.
"Kurva" () on puolalainen lainasana, joka tarkoittaa sekä ”paska” että ”huora”.
Pohan.
"Pohan" () tarkoittaa moraalisesti alhaista ja luokatonta henkilö, usein rikollisia. Esiintyy myös muodossa .
Durbelyk.
"Durbelyk" () kääntyy usein muotoon ”typerys”. Toinen vaihtoehto on "loh’" ().
Parkkisumakki

Parkkisumakki eli välimerensumakki ("Rhus coriaria") on sumakkikasveihin kuuluva kasvi, joka kasvaa Välimeren ympäristössä ja Lähi-idässä.
Parkkisumakki on alle kolme metriä korkea pensas tai pieni lehtipuu. Sen lehdet muodostuvat 6–8 parista soikeita lehdyköitä. Valkoiset kukat muodostavat terttuja oksien päihin. Hedelmät ovat kypsinä tummanpunaiset ja niiden sisällä on yksi siemen. Hedelmissä ja lehdissä on tanniinia ja flavonoideja.
Murskatut sumakinhedelmät ovat Lähi-idässä suositun Za’atar-mausteseoksen pääasiallinen ainesosa.
Maaliskuun kyyditykset

Maaliskuun kyyditykset () olivat Neuvostoliiton maaliskuussa 1949 toteuttama virolaisiin, latvialaisiin ja liettualaisiin kohdistunut pakkoväestönsiirto, joka tunnettiin Neuvostoliitossa nimellä operaatio Priboi eli rannikkotyrsky. 
Maaliskuun 25. päivänä 1949 Neuvostoliiton salaisen poliisin ja sisäministeriön joukot vyöryivät pitkissä rekkakolonnissa miehitettyyn Baltiaan. Operaatio Priboista muodostuikin yksi Neuvostoliiton suurimmista väestönsiirroista. Siperiaan lähetettiin viiden päivän aikana yhteensä lähes 100 000 virolaista, latvialaista ja liettualaista. Virosta kyyditettiin 21 000–22 000, Latviasta 42 000 ja Liettuasta 32 000 henkeä.
Lähes kolme neljäsosaa karkotetuista oli alle 16-vuotiaita naisia ja lapsia. Diktaattori Josif Stalinille lähetetyssä raportissa todettiin, että juniin lastattiin myös lähes 3 000 heikossa kunnossa ollutta yksinäistä vanhusta.
Operaation taustalla oli Baltian maissa ilmennyt vastarinta toisen maailmansodan päättymisen jälkeen. Maatalouden kollektivisointi oli edennyt hitaasti, minkä lisäksi tuhannet aseistautuneet metsäveljet sabotoivat kommunistihallintoa.
Neuvostoliitto oli laatinut suunnitelmansa salassa ja asettanut kohteekseen noin 30 000 perhettä. Heidän joukossaan oli varakkaita maanviljelijöitä eli niin sanottuja kulakkeja, metsäveljien perheitä ja muita Neuvostoliiton mukaan epäkelvoksi ainekseksi arvioituja henkilöitä.
2000-luvulla maaliskuun 25. päivästä on muodostunut yleinen muistopäivä kyyditysten uhreille ja sitä vietetään sekä Virossa että virolaisyhteisöissä ulkomailla.
Oddmund Myklebust

Oddmund Myklebust (21. huhtikuuta 1915 Sandøy – 14. syyskuuta 1972) oli norjalainen kalastaja ja keskustapuolueen poliitikko. Hän toimi Norjan kalastusministerinä 1965–1968.
Tønsbergs Blad

Tønsbergs Blad on norjalainen vuonna 1870 perustettu paikallislehti, jonka kotikunta on Tønsberg. Lehti ilmestyy kolmesti viikossa ja kuuluu Amedia-konserniin. Vuodesta 2003 lehti on ollut tabloid-kokoinen.
Akseli Erkki Laaksi

Akseli Erkki Laaksi, sukunimi aik. "Mäkelä" (25. maaliskuuta 1886 Kuorevesi – 6. syyskuuta 1954 Kuorevesi) oli suomalainen kirkkoherra.
Laaksin vanhemmat olivat talollinen, lautamies Kaarle Henrik Mäkelä ja Ida Mattila. Hän pääsi ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta 1910 ja suoritti Helsingin yliopistossa teologisen erotutkinnon 1915 ja pastoraalitutkinnon 1918. Laaksi vihittiin papiksi Porvoossa 1916.
Laaksi oli Pihlajaveden vt. kirkkoherrana ja välivuodensaarnaajana 1916, Sahalahden vt. kirkkoherrana ja välivuodensaarnaajana 1916–1917, Somerolla vt. kirkkoherrana 1917–1918, vt. kappalaisena ja kirkkoherran apulaisena 1918-1919, kappalaisena 1921–1927 sekä kirkkoherrana 1927–1931. Hän toimi samalla myös sotilaspastorina Viipurin rykmentissä, Kajaanin sissipataljoonassa ja Jääkäritykistörykmentissä 1919–1921 sekä Somerniemen kirkkoherrana 1928–1929. Laaksi oli viimeksi Kuoreveden kirkkoherrana vuodesta 1931 alkaen. Rovastin arvon Laaksi sai 1944.
Laaksi oli Kuorevedellä kunnanvaltuuston jäsenenä ja hoiti muita kunnallisia luottamustehtäviä. Hän tutki kirkkohistoriaa ja selvitti Kuoreveden seurakunnallista historiaa 1600-luvulla. Laaksi oli kiinnostunut erityisesti pyhäkoulu-, diakonia- ja lähetystyöstä ja hän saattoi alulle diakoniatyön Someron ja Kuoreveden seurakunnissa sekä teki aloitteen seurakuntatalon rakentamisesta molempiin seurakuntiin. Laaksi oli ollut jäsenenä Suomen Laulussa ja Ylioppilaskunnan Laulajissa ja hän pyrki kehittämään lauluharrastusta myöhemmin myös seurakunnissaan.
Laaksi oli naimisissa vuodesta 1932 Aili Sisko Tuomisen (k. 1944) kanssa. Heidän poikansa on sairaalapastori ja kirkkoherra Seppo Laaksi (s. 1935).
Jyväskylän suurajot 1979

Suomen ralli 1979 (viralliselta nimeltään "29. Jyväskylän Suurajot – Rally of the 1000 Lakes") oli rallin maailmanmestaruussarjan seitsemäs kilpailu kaudella 1979. Kilpailu järjestettiin 24.–28. elokuuta 1979 Jyväskylässä. 
Reitti.
Erikoiskokeita oli 47 ja niiden yhteispituus oli . Kaksi erikoiskoetta oli peruttu jo ennen rallin alkua.
Kilpailu alkoi Päijänteen ympäri vastapäivään ajettavilla erikoiskokeilla. Lammin seudulla ajettiin uudet erikoiskokeet Vesijako ja Kostila. Kokoomatauko oli Vääksyn Tallukassa. Jyväskylään palatessa uusia erikoiskokeita olivat Murakka, Hara ja Sydänmaa, joista viimeksimainittu ei ole sama kuin vuosien 1975–1977 Sydänmaan erikoiskoe. Marjoniemen erikoiskokeelta oli jätetty asvalttiosuus pois viranomaisten päätöksellä. 
Toinen lenkki alkoi lenkillä Leppävirran kokoomatauolle. Sieltä palatessa ajettiin metsäerikoiskokeita ensimmäistä kertaa toiseen kertaan rallin aikana. Jouhtikylä, Humalamäki, Urria ja Ehikki ajettiin kokonaan kahteen kertaan. Kuukanpään toinen ajokerta ajettiin eri suuntaan ja Mutanen toisti Ouninpohjan ensimmäisen osuuden.
Kilpailun tapahtumia.
Timo Mäkinen keskeytti EK2 Humalamäessä kun hänen autonsa öljypohja petti hypyissä. Pentti Airikkalan auton moottorista hajosi mäntä EK3 Urriassa. Kilpailua alussa johtanut Markku Alen osui kiveen EK8 Toritussa jolloin etupyörästä hajosi sekä rengas että vanne. Alen putosi Hannu Mikkolan taakse. EK9 Vesijaossa keskeytti konerikkoon Anders Kulläng.
Simo Lampisen auto sammui EK11 Kostilaan 25 minuutiksi virranjakajan rikkouduttua hypyssä. Samalla erikoiskokeella ensimmäisiä Suurajojaan ajanut Juha Kankkunen kaatoi autonsa. Henri Toivonen ajoi ulos EK16 Murakassa kypäräpuhelimien toimintahäiriön seurauksena. EK17 Mynnilässä Hannu Mikkola keskeytti konerikkoon. Markku Alenin johto oli nyt 47 sekuntia Ari Vataseen. Alen tosin hyppäsi Ruuhimäessä rajusti mutta selvisi pienin vaurioin.
Ari Vatanen kärsi rengasrikon EK37:llä eli Jouhtikylän toisella ajokerralla ja menetti 20 sekuntia. Vatanen myös ajoi lievästi ulos toiseksi viimeisellä erikoiskokeella Vaherissa. Vatanen pääsi kuitenkin maaliin Suurajoissa ensimmäistä kertaa urallaan.
Kahvi (yritys)

Kahvi Oy - Kaffe Ab, nimi vuoteen 1929 "Osakeyhtiö Kaffe Aktiebolag" oli suomalainen elintarvikealan yritys, joka oli olemassa 1909–1966. Yhtiöllä oli oma kahvinpaahtimo sekä mausteiden ja teen pakkaamo ja se harjoitti paahdetun ja paahtamattoman kahvin sekä siirtomaatavaroiden tukkukauppaa. Markkinointinimenä yrityksellä oli "OKA" ja sen tunnetuin kahvimerkki oli "Stadion". Yrityksen kahvinpaahtimo sijaitsi aluksi Vuorimiehenkatu 12:ssa ja vuodesta 1918 alkaen Katajanokalla Luotsikatu 4:n piharakennuksessa, jossa aiemmin oli toiminut Robur-panimo. Tehdasrakennusta laajennettiin 1926 ja vuonna 1931 valmistui Luotsikatu 4:n sisäpihalle uusi nelikerroksinen tehdasrakennus. Uusien koneiden avulla Kahvi Oy saattoi paahtaa nyt 10 000 kiloa kahvia päivässä. Yhtiöllä oli lisäksi myyntikonttoreita ja paikallisvarastoja eri puolilla Suomea. Pitkäaikainen toimitusjohtaja oli 1919–1942 Lauri Alfred Paasivirta (1888–1969).
Yhtiön perusti 43 kauppiasta vuonna 1909. Merkittäviä osakkeenomistajia olivat alkuvaiheessa Aug. H. Soini, K. E. Kontro, Juho Kuosmanen ja Oskar Parkkinen. Vuonna 1920 Parkkisesta tuli yhtiön pääosakas kun Kontro ja Kuosmanen myivät omistuksensa. Myöhemmin Kahvi Py:n omistivat Oskar Parkkisen lapset ja yhtiön toimitusjohtaja Kaarlo (Kalle) Valfrid Sukki.
Vuonna 1951 Kahvi Oy osti "Osakeyhtiö Pohjoismaiden Kahvikomppania - Aktiebolaget Nordiska Kaffekompaniet"-nimisen vuonna 1924 perustetun yrityksen, joka oli tanskalaisen "AS Nordisk Kaffe Kompagnin (NKK)" tytäryhtiö. Tämä yhtiö harjoitti kahvin ja kaakaon maahantuontia, sillä oli oma kahvinpaahtimo Fleminginkatu 32:ssa ja lisäksi se valmisti sikuria ja muita vastaavia kahvilisäkkeitä. Pohjoismaisen Kahvikomppanian liiketoiminta päättyi 1950-luvun loppupuolella ja sen Fleminginkatu 32:n kiinteistö myytiin SOK:lle vuonna 1960. Rakennuksessa toimi sittemmin SOK:n paitatehdas ja myöhemmin laboratorio. Rakennus purettiin 1986.
Vuonna 1955 Kahvi Oy osti "Oy Oka Ab":n, joka oli 1938 perustettu Oy G. Söderström Ab:n omistama huonekaluverstas yhtiön nimen vuoksi. Oy Oka Ab:stä tehtiin sittemmin Kahvi Oy:n osakkeiden holdingyhtiö, joka omisti vuonna 1965 61 prosenttia Kahvi Oy:n osakkeista.
Kahvi Oy fuusioitiin Oy Oka Ab:hen vuonna 1965 sen jälkeen kun yhtiön tappiot olivat ylittäneet sen oman pääoman. Tuko oli ostanut 1964 Oy Oka Ab:n sekä Kahvi Oy:n osakkeita niin että se omisti 79 prosenttia Kahvi Oy:stä. Tuko liitti sitten Kahvi Oy:n liiketoiminnan omaan uuteen Sörnäisissä Panimokadun länsipuolella sijainneeseen kahvinpaahtimoonsa. Tämä paahtimo toimi vuoteen 1986 saakka.
Eero Siirala

Eero Toivo Sakari Siirala, aiemmin Sirelius (4. kesäkuuta 1910 Viipuri – 13. elokuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja ja virkamies, joka sai metsäneuvoksen arvonimen. 
Siiralan vanhemmat olivat toimitusjohtaja Elis Kaarlo Sirelius ja kansakoulunopettaja Helmi Adele Bäckman ja puoliso 1943–1979 elokuvanäyttelijä, missi Ester Toivonen. Siirala tuli ylioppilaaksi Viipurissa 1933 ja valmistui Helsingin yliopistosta metsänhoitajaksi 1941. Siirala suoritti sittemmin myös useita metsäalan kursseja ja ja maanpuolustuskurssin. Hän oli harjoittelija Itä-Suomen Rautakauppa Oy:ssä Viipurissa 1934, Enso-Gutzeitin uittotyömaalla 1935 ja Viipurin Saha Oy:ssä 1936, Metsäliitossa pyöreän puutavaran hankinta- ja laivaustehtävissä 1937, U. Myntin Metsätoimiston palveluksessa 1938 ja maatalousministeriön asutusasiaintoimiston Tuusulan ja Keravan pika-asutustoimikunnan metsänhoitaja 1941.
Siirala oli puolustusministeriön kiinteistöosaston ylimääräinen metsänhoitaja 1942–1949, maanhoitotoimiston toimistopäällikkö 1949–1952, va. metsänhoitaja 1952 ja metsänhoitaja ja metsätoimiston toimistopäällikkö 1953–1973. Siirala hoiti myös Valtion Metallitehtaiden Linnavuoren tehtaiden metsiä ja puutavaranhankintoja 1946–1949 ja oli puolustusministeriön esittelijä vuodesta 1951 ja valtioneuvoston ylimääräinen esittelijä vuodesta 1962. Hänellä oli myös useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Metsäneuvoksen arvonimen hän sai 1965. Talvisotaan ja jatkosotaan osallistunut Siirala haavoittui jatkosodassa ja toimi sen jälkeen sota-aikana Helsingin ilmasuojelukomppanian päällikkönä.
Misano World Circuit Marco Simoncelli

Misano World Circuit Marco Simoncelli (vuosina 1972–1997 Autodromo Santa Monica, vuosina 1998–2006 Circuito Internazionale Santa Monica Misano, vuosina 2007–2012 Misano World Circuit) on moottorirata Misano Adriaticossa Rimin maakunnassa Italiassa. Se on avattu 4. elokuuta 1972.
Radasta on kaksi variaatiota, 4,2 kilometrin rata ja 4,02 kilometrin rata. Radalla ajetaan vuosittain MotoGP-sarjan kilpailu, jonka lisäksi siellä on ajettu DTM ja GT World Challenge Europe -sarjojen kilpailuja. Rata on nimetty Marco Simoncellin mukaan.
Jan Wayne

Jan Wayne (syntymänimeltään Jan Christiansen, tammikuu 1974, Husum, Schleswig-Holstein) on saksalainen elektronisen tanssimusiikin DJ ja tuottaja.
Lauri Alfred Paasivirta

Lauri Alfred Paasivirta (25. maaliskuuta 1888 Tampere – 21. tammikuuta 1969) oli suomalainen Kahvi Oy:n toimitusjohtaja.
Paasivirta sai Tampereen kauppaopiston päästötodistuksen 1911 ja täydensi sitten opintojaan vielä Saksassa ja Ruotsissa. 
Paasivirta oli vuodesta 1912 alkaen saksalais-venäläisen "Zellstoffahrik Waldhofin" palveluksessa ja oli työssä yrityksen Sortavalan ja Pietarin konttoreissa siihen saakka kunnes Waldhofin toiminta loppui Venäjällä ensimmäisen maailmansodan aikana 1916. Hän siirtyi sitten Kontro &amp; Kuosmasen palvelukseen ja harjoitti liiketoimia 1917–1918 Venäjällä ja Siperiassa sekä järjesti vuonna 1918 elintarvehankintoja Hollannista. Kahvi Oy:n toimitusjohtajaksi Paasivirta tuli 1919 ja hän hoiti tätä tehtävää vuoteen 1942 saakka. Hän toimi myös Kansallis-Osake-Pankin Katajanokan konttorin valvojana vuodesta 1937. 
Paasivirta edusti ampujana Suomea ulkomaisissa kilpailuissa. Hän harrasti purjehdusta ja oli Suomalaisen Pursiseuran johtokunnan jäsenenä. Paasivirta oli myös urheilumetsästäjä ja oli aktiivijäsen Helsingin ikämiessuojeluskunnan upseerikomppaniassa ja sitä ennen joukkueenjohtaja ikämiessuojeluskunnassa.
Paasivirta on haudattu Kauniaisten hautausmaalle.
Paperin historia

Paperi on ohut kuitukangasmateriaali, joka on perinteisesti valmistettu jauhettujen kasvi- ja tekstiilikuitujen yhdistelmästä. Ensimmäinen paperin kaltainen kasvipohjainen kirjoitusarkki oli papyrus Egyptissä, mutta ensimmäinen oikea paperi, ensimmäinen todellinen paperinvalmistusprosessi dokumentoitiin Kiinassa itäisen Han-dynastian aikana (25–220 jKr.). Tätä sellu- ja paperitehtaiden tuottamaa kasvisose-konglomeraattia käytettiin kirjoittamiseen, piirtämiseen ja rahaan. 800-luvulla kiinalainen paperinvalmistus levisi islamilaiseen maailmaan korvaten papyruksen. 1000-luvulla paperinvalmistus tuotiin Eurooppaan, jossa se korvasi nahkapohjaisen pergamentin ja puupaneelit. 1200-luvulle mennessä paperinvalmistusta jalostettiin Espanjassa vesipyöriä käyttävillä paperitehtailla. Myöhemmin paperinvalmistusprosessiin parannuksia tuli 1800-luvun Euroopassa puupohjaisten papereiden keksimisen myötä.
Vaikka esiasteita, kuten papyrusta Välimeren maailmassa ja amatteja esikolumbiaanisessa Amerikassa , ei pidetä todellisena paperina. [2] Myöskään todellista pergamenttia ei pidetä paperina: [a] käytetään pääasiassa kirjoittamiseen, pergamentti on voimakkaasti valmistettua eläimen nahkaa, joka on ennen paperia ja mahdollisesti papyrusta. 1900-luvulla muovin valmistuksen myötä otettiin käyttöön jonkin verran muovista "paperia", samoin kuin paperi-muovilaminaatteja, paperi-metallilaminaatteja ja papereita, joihin oli infusoitu tai päällystetty eri aineilla erityisominaisuuksien tuottamiseksi.
Esiasteet.
Sana "paperi" on etymologisesti johdettu sanasta "papyrus", muinaisen kreikan kielen sanasta "Cyperus papyrus". Papyrus on paksu, paperimainen materiaali , joka on valmistettu "Cyperus-papyruskasvin" juuresta, jota käytettiin muinaisessa Egyptissä ja muissa Välimeren yhteiskunnissa kirjoittamiseen kauan ennen kuin paperia käytettiin Kiinassa. 
Papyrus valmistetaan leikkaamalla ohuita nauhamaisia ​​suikaleita Cyperus papyruksen sisältä ja asettamalla sitten suikaleet vierekkäin levyksi. Sitten päälle asetetaan toinen kerros, jolloin nauhat kulkevat kohtisuorassa ensimmäiseen nähden. Sitten kaksi kerrosta jauhetaan yhteen levyksi. Lopputulos on erittäin vahva, mutta sen pinta on epätasainen erityisesti nauhojen reunoilla. Rullauksissa käytettynä toistuva rullaus ja aukirullaus saa nauhat hajoamaan uudelleen, tyypillisesti pystysuoraa viivaa pitkin. Tämä vaikutus näkyy monissa muinaisissa papyrusasiakirjoissa. 
Paperi eroaa papyruksesta siinä, että kasvimateriaali hajotetaan maseroimalla tai hajoamalla ennen paperin puristamista. Tämä tuottaa paljon tasaisemman pinnan, eikä materiaalissa ole luonnollista heikkoa suuntaa, joka hajoaa ajan myötä.
Pöytään ja vuoteeseen

Pöytään ja vuoteeseen () on meksikolaisen kirjailija Laura Esquivelin kirjoittama romaani, joka julkaistiin tekijän kotimaassa vuonna 1989. Se on rakkausromaani, jossa keskeisiä teemoja ovat ruoka ja ruoanlaitto. Kirjan alkuperäinen nimi "Como agua para chocolate" tarkoittaa sananmukaisesti käännettynä ”Kuin suklaa suhteessa veteen”. Esquivel tarkoittaa sillä, että ellei saa sitä, jota rakastaa, on kuin joutuisi tyytymään suklaan sijasta veteen.
Kirja kertoo siitä, kuinka De la Garzan perheen kolmesta tyttärestä nuorin, Tita, joutuu huolehtimaan ikääntyvästä leskiäidistään. Tarina tuo mieleen Federico Garcia Lorcan näytelmän "Bernarda Alban talo", jossa voimakastahtoinen äiti yrittää kahlita nuorimman sisaruksista kieltämällä tätä rakastamasta miestä, jonka hän haluaa naittaa toiselle sisarelle.
Romaani on käännetty 35 kielelle, ja se teki historiaa pysyttelemällä myyntilistojen kärjessä Yhdysvalloissa sekä englanniksi että espanjaksi. Kirjasta on tehty myös elokuvaversio "Suklaata iholla". Elokuvan ohjasi Alfonso Arau, jonka kanssa Esquivel oli naimisissa.