Suikinkutsu

Suikinkutsu () on japanilainen puutarhakoriste ja musiikinlähde. "Suikinkutsu" koostuu maahan ylösalaisin asetetusta ruukusta, jonka pohjaan on tehty reikä. Vesi valuu reiän läpi ruukun sisään ja aikaansaa miellyttävän solisevan äänen, joka muistuttaa kellon soimista tai kotoa. Suikinkutsu rakennetaan perinteisesti lähelle "chozubachiksi" kutsuttua vesiallasta, jota käytetään käsienpesemiseen japanilaisessa teeseremoniassa.
Perinteinen rakenne.
"Suikinkutsun" tekeminen on yksinkertaisesta rakenteesta huolimatta vaikeaa, koska kaikki osat on sovitettava tarkasti yhteen. "Suikinkutsun" tärkein osa on ruukku, joka asetetaan pohja ylöspäin maahan. Alun perin käytettiin riisin tai veden säilyttämiseen tarkoitettuja ruukkuja. Sekä lasitettuja, että lasittamattomia keramiikkaruukkuja voidaan käyttää. Viime aikoina on alettu valmistaa myös metallisia "suikinkutsu"-ruukkuja. Lasittamattomia ruukkuja pidetään parhaina, koska niiden karkea pinta auttaa pisaroiden muodostumista. Ruukkujen korkeus vaihtelee 30 senttimetristä 1 metriin ja niiden halkaisija on 30-50 cm. Ruukun yläosassa olevan reiän halkaisija on noin 2 senttimetriä. Aivan kuten kellossa, "suikinkutsun" ruukku soi kopautettaessa. Miellyttävän äänen aikaansaava ruukku toimii myös hyvän "suikinkutsun" pohjana. Vastaavasti haljenneesta ruukusta ei synny hyvää ääntä.
"Suikinkutsu" asetetaan yleensä maan pinnan alapuolelle ja se ympäröidään soralla. Ruukun alusta voidaan myös muurata laastilla, mikä auttaa veden säilyttämisessä ruukun sisällä. Jos maaperä on riittävän tiivistä, ei laastia tarvita. Pohjalle asetetaan vedenpoistoputki, joka varmistaa sen, ettei vedenpinta nouse liian korkeaksi. Toisinaan ruukun sisäpinnalle sijoitetaan keraamisia tiiliä. "Suikinkutsu" peitetään nyrkin kokoisilla kivillä. Perinteisesti "suikinkutsu" sijoitetaan käsienpesuun tarkoitetun altaan, "chozubachin", läheisyyteen. "Suikinkutsu" sijoitetaan "chozubachin" ja sen edustalla olevan astinkiven väliin. "Suikinkutsun" rakennusaineet vaihtelevat runsaasti alueesta riippuen.
Yleensä vain yksi ruukku sijoitetaan "chozubachin" läheisyyteen. Joskus harvoin voidaan kuitenkin sijoittaa kaksi "suikinkutsua" vierekkäin yhden "chozubachin" edustalle. Esimerkiksi Iwasaki-linnassa, Nisshinin kaupungissa, Aichin prefektuurissa on tehty tällainen kaksoisrakenne.
Nykyaikaiset muunnokset.
"Suikinkutsusta" on olemassa useita moderneja muunnoksia:
Historia.
Perinteisesti "suikinkutsu" tunnettiin nimellä "tosuimon" (). Tuolloin niitä käytettiin vain harvoin japanilaisissa puutarhoissa. Uskotaan, että käsienpesualtaan läheisyyteen sijoitettiin ylösalaisin astia, josta toisinaan kuului miellyttäviä ääniä. "Suikinkutsu" tuli suosituksi Edo-kaudella (1603-1867), samaan aikaan kun kivinen "chozubachi" kehittyi. "Kobori Enshualla", joka on kuuluisa teeseremonian opettaja, oli "suikinkutsu" puutarhassaan ja häntä pidetäänkin yleisesti "suikinkutsun" keksijänä. Edo-kauden lopussa "suikinkutsu" menetti suosiotaan, mutta nousi kiinnostuksen kohteeksi jälleen Meiji-kaudella (1867-1912).
1900-luvun alussa, Shōwa-kaudella, "suikinkutsun" historia lähes unohtui ja professori Katsuzo Hirayama löysi tutkimuksessaan vuonna 1959 Japanista vain kaksi "suikinkutsua", jotka molemmat olivat täytettyjä maalla. Vuonna 1982 "Asahi Shimbun" -lehden toimittaja kirjoitti "suikinkutsusta" ja pyysi yleisöltä tietoa aiheesta. Tämän seurauksena "suikinkutsu" löydettiin uudestaan. Pian tämän jälkeen vuonna 1985 Japanin yleisradioyhtiö NHK lähetti "suikinkutsusta" kertovan ohjelman, minkä seurauksena rakennettiin useita "suikinkutsuja".
Akustiikka.
Suikinkutsun äänellä on japanin kielessä oma nimi "suikin'on", kirjaimellisesti "vesikoton ääni". Ääni voidaan jakaa kahteen osaan, "ryūsuioniin" ja "suitekioniin". Ryūsuion on käsienpesun alun yhteydessä putoavan muutaman vesipisaran synnyttämä ääni. Suitekion kuvaa sekä varsinaisen käsienpesun aikana tapahtuvaa putoavan veden synnyttämää ääntä että käsien pesun loppuvaiheessa syntyvien muutaman vesipisaran aiheuttamaa ääntä.
Hyvässä suikinkutsussa pisarat putoavat veteen useista eri paikoista. Lasittamattomat ruukut kestävät paremmin kosteutta ja siksi niiden pinnalta putoilee enemmän vesipisaroita. Pisaran putoaminen pohjalla olevaan veteen saa aikaan äänen, jota ruukun rakenne voimistaa. Joissain suikinkutsuissa on bambusta tehty putki, jonka kautta voidaan kuunnella syntyvää ääntä.
Sanotaan, että jokainen suikinkutsu kuulostaa erilaiselta.
Filosofia.
Yksi "suikinkutsun" keskeisistä ominaisuuksista on, että itse äänilähde on piilotettu. Käsienpesijä kuulee maan alta tulevan miellyttävän äänen, mutta ei näe mistä ääni tulee. Käsienpesu voidaan myös nähdä "suikinkutsun" soittamisena, sillä ääni syntyy heti käsienpesun jälkeen. Vesipisaroiden putoamisesta syntyvää ääntä pidetään rentouttavana ja rauhoittavana ja sitä kuvaillaan kauniiksi ja rauhalliseksi.
Sekalaista.
"Suikinkutsun" äänestä on tehty kaupallinen CD-tallenne, johon on tallennettu Takasakin taideyliopistossa olevan kaksois-"suikinkutsun" ääntä. Tallenne on tehty vuonna 1995 ja se on saatavissa Victor Records -levy-yhtiöstä.
"Suikinkutsun" ääntä on myös mallinnettu tietokoneella ja "Naoko Tanaka" on yksi aiheeseen liittyvän tieteellisen tutkimuksen tunnetuimmista tekijöistä.