tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Anthony Gardner

Anthony Gardner (s. 18. syyskuuta 1980 Stafford, Englanti) on englantilainen jalkapalloilija, joka pelasi 1998–2014 kestäneellä ammattilaisseuraurallaan 144 ottelua Englannin Valioliigassa ja 100 ottelua Englannin mestaruussarjassa.
Yhtenä Valioliigan nopeimpana pelaajana tunnettu Gardner aloitti uransa Port Valessa vuonna 1998. Kahden Vale-kauden aikana hän teki neljä maalia pelaamassaan 41:ssä ottelussa. Tammikuussa 2000 Gardner siirtyi Tottenhamiin. Reservien kautta edustusjoukkueeseen noussut staffordilainen pelasi debyyttiottelunsa maaliskuussa 2001 Derby Countya vastaan. Polvivamma piti Gardnerin loppukauden sivussa. Syyskuussa 2002 Gardner teki ensimmäisen maalinsa ”Spurs”-paidassa tekemällä maalin 3–2-voitto-ottelussa paikallisvastustaja West Ham Unitedia vastaan.
Kesällä 2008 Garner siirtyi pysyvällä sopimuksella Hull Cityyn Tottenhamista. Sieltä hänet lainattiin elokuussa 2010 Crystal Palaceen, missä hän pelasi myös kauden 2011–2012. Viimeiset kaksi kauttaan 2012–2014 Gardner pelasi Sheffield Wednesday FC:n riveissä.
Merirosvoradio (televisiosarja)

Merirosvoradio oli vuosina 1974–1976 esitetty suomalainen tv-komediasarja, jossa parodioitiin Suomen silloisia medioita. Sitä tehtiin 24 jaksoa. Sen ensiesitys televisiossa oli 16. maaliskuuta 1974.
Sarjaa tuotti . Ohjaajina toimivat Pertsa Reponen ja Vesa Nuotio. Käsikirjoittajia olivat Jouni Lompolo, Neil Hardwick, David Mitchell ja Kari Kyrönseppä. Päärooleissa näyttelivät Heikki Kinnunen, Leo Lastumäki, Petra Frey, Pekka Laiho, Erkki Liikanen, Risto Mäkelä, Esko Roine ja Leena Uotila. Vakituisena musiikkivieraana esiintyi yhtye Hullujussi. Erkki Liikasen laulu "Evakkoreki" kuvattiin alun perin "Merirosvoradioon", mutta se leikattiin ohjelmasta pois levy-yhtiön haluttua sen mukaan Syksyn sävel -kilpailuun.
Hurrikaani Iris

Hurrikaani Iris oli pienikokoinen mutta voimakas trooppinen hirmumyrsky, joka tuhosi Belizen eteläosia lokakuun 2001 alulla. Se oli vuoden 2001 Atlantin hurrikaanikauden yhdeksäs nimetty trooppinen myrsky. Saffirin-Simpsonin hurrikaaniasteikolla se luokiteltiin 4. luokkaan. Myrsky aiheutti tuhoja Belizessä, Dominikaanisessa tasavallassa ja Guatemalassa. Sen tuhoiksi arvioitiin 150 miljoonaa silloista Yhdysvaltain dollaria.
Iriksen kehitys.
Ensimmäinen säähäiriö, josta Iris myöhemmin kehittyi, oli havaittavissa eteläisellä Atlantilla syyskuun lopulla. Se kehittyi trooppiseksi matalapaineeksi 4. lokakuuta. Seuraavana päivänä Iris täytti jo trooppisen myrskyn tunnusmerkit. Hirmumyrskyn voiman se saavutti 6. lokakuuta iltapuolella, kun sen tuulennopeus oli 32 m/s ja matalapaineen keskus 992 hPa. Kovimmillaan tuulet olivat yli 60 m/s 9. lokakuuta keskiyöllä, jolloin paine Iriksen silmässä oli 948 hPa. Vuorokauden kuluttua tästä Iris oli jo laantunut. 
Iriksen aiheuttamat tuhot.
Surmansa saaneiden tarkkaa määrää ei tiedetä, mutta 31 hengen kuolema on vahvistettu. Heistä kolme oli dominikaanisessa tasavallassa, kahdeksan rankkasateiden aiheuttamien tulvien takia Guatemalassa ja 20 laivalla nimeltä "Wave Danger", joka kaatui Belizen rannikolla. Lehtitietojen mukaan 30 muuta belizeläistä menehtyi myrskyn kourissa.
Aineelliset vahingot olivat pahimpia Belizen eteläosien sisämaassa köyhissä maalaiskylissä. Yli puolet alueen 56 koulusta oli raunioina.
Kantatie 52

Kantatie 52 on Raaseporin Tammisaaresta Salon ja Someron kautta Jokioisiin kulkeva kantatie. Tien pituus on 111 kilometriä.
Tie Tammisaaresta Somerolle on pääosin hyvälaatuista kaksikaistaista tietä, joskin Perniön ja Salon välillä tie on liikennemääriinsä nähden melko kapea. Salon kohdalla tie kulki kaupungin keskustan halki, mutta ohikulkutien ykkösosan valmistuttua joulukuussa 2016, kulkee liikenne kaupungin itäpuolitse 110-tielle. Tie kulkee myös Someron keskustan halki. Someron ja Jokioisten väli on sen sijaan kapea, mutkainen, mäkinen ja siten kantatieksi hyvin heikkotasoinen. Etelästä pohjoiseen kuljettaessa tiellä on viitoitukset Tammisaaresta Saloon ja Salosta Forssaan. Forssaan suuntautuva viitoitus kääntyy kuitenkin Someron pohjoispuolella seututielle 282 ja kantatien 52 pohjoisimman osan viitoitus suuntautuu Jokioisiin.
Historiaa.
Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä kantatie 52 oli maantie Tammisaaresta Saloon. Tämä osa tiestä on yhä alkuperäisellä paikallaan, joskin se on rakennettu uudelleen 1960- ja 1970-luvuilla. Suurelta osin se kulkee yhä keskiaikaisen Kuninkaantien kohdalla tai hyvin lähellä sitä. Osuus Salosta Somerolle on rakennettu 1960-luvulla. Sen tienumero oli aluksi 240. Osuus Somerolta Jokioisten Haapaniemeen on entistä valtatietä 2. Kakkostien nykyisen linjauksen valmistuttua siitä tuli maantie 2803. Vuoden 1996 tienumerouudistuksessa maantiet 240 ja 2803 muutettiin osaksi kantatietä 52.
Vuonna 2010 Perniön kohdalle seututien 183 risteykseen rakennettiin kiertoliittymä.
Tiehankkeita.
Toukokuussa 2015 käynnistyivät Salon itäisen ohitustien rakennustyöt ja ykkösosa avautui liikenteen käyttöön 29.12.2016. Keskustaan johtava Perniöntie (vanha kantatie 52) liitettiin kantatiehen tasoliittymänä. Ohikulkutiestä tuli yksiajoratainen, ja siihen liitettiin seututiet 186 ja 110 porrastettuina tasoliittyminä. Hankkeen kustannukset olivat noin 10 miljoonaa euroa, mutta ylittyivät siitä miljoonalla eurolla.
Kantatien 52 pohjoisin osuus Someron ja Jokioisten välillä on niin kapea, mutkainen ja mäkinen, että se ei täytä kantatien eikä edes seututien standardeja. Vaikka Forssaan suuntautuva viitoitus kääntyykin seututielle 282, on myös Someron ja Jokioisten välinen tieyhteys suosittu esimerkiksi Someron ja Loimaan väliselle liikenteelle. Tien parantamista ei kuitenkaan ole toistaiseksi suunniteltu.
Cockaynen oireyhtymä

Cockaynen oireyhtymä on oireisto, jonka taudinkuvaan kuuluvat mm. lyhytkasvuisuus, kehitysvammaisuus, epätavallinen valonherkkyys ja ennenaikainen vanheneminen. Sairaudesta kärsii yksi ihminen 250 000:sta, joidenkin arvioiden mukaan tätäkin pienempi määrä.
Oireisto tavataan jakaa kolmeen tyyppiin. A-tyypin Cockaynessa oireet ovat eteneviä ja alkavat varhaisessa lapsuudessa. B-tyypin Cockayne on synnynnäinen, ja näitä lievempi, harvinainen C-tyyppi ilmenee vasta myöhemmällä lapsuus- / nuoruusiällä. C-tyyppiin ei yleensä liity kehitysvammaisuutta, mutta siihen kuuluu joitakin oireita sekä A- että B-tyypeistä.
Cockaynen oireyhtymästä kärsivät ovat monesti kuuroja. Varhainen dementia ja verenpainetauti on mahdollinen. Potilaat ovat yliherkkiä valolle, ja 10–15 tunnin altistus UV-säteilylle saattaa vaurioittaa heidän elimistöään merkittävästi. Oireisto aiheuttaa ennenaikaisen vanhenemisen, ja progeerikkojen tavoin useimmat Cockayne-potilaat eivät elä aikuisiälle. Keskimääräinen elinikä on 12 vuotta, ja tyypillinen kuolinsyy on mm. keuhkokuume. 
Oireisto nimettiin Edward Alfred Cockaynen mukaan.
Cri du chat

Cri du chat on kromosomissa 5 esiintyvän deleetion aiheuttama oireyhtymä, jonka piirteitä ovat vaikean tai syvän kehitysvammaisuuden lisäksi mm. pienikokoisuus, pienipäisyys ja puheen kehittymättömyys. Nimensä oireisto on saanut potilaiden omaleimaisesta itkusta, jonka vihjataan muistuttavan kissan nau'untaa. 
Syvästi kehitysvammaisista henkilöistä yhdellä prosentilla on cri du chat -oireisto. Syndrooman esiintyvyydestä ei ole tarkkaa tietoa, mutta arvioita on esitetty runsaasti 1/15 000 ja 1/60 000 väliltä.
Cri du chat -oireyhtymän kuvasi ensimmäisenä ranskalainen Jérôme Lejeune vuonna 1963.
Jérôme Lejeune

Jérôme Jean Louis Marie Lejeune (26. kesäkuuta 1926 – 3. huhtikuuta 1994) oli ranskalainen lastenlääkäri ja geneetikko. Hän oli abortin vastustaja ja paavi Johannes Paavali II:n henkilökohtainen ystävä.
Lejeune hoiti urallaan useita Down-lapsia ja havaitsi ensimmäisenä, että heillä oli yhteistä kromosomin 21 trisomia. 
Lejeune kuvasi ensimmäisenä cri du chat -oireiston vuonna 1963. Hän kuoli syöpään Pariisissa 1994.
Kantatie 46

Kantatie 46 on Kouvolan Jokelan ja Heinolan kirkonkylän välinen kantatie, jonka pituus on 61 kilometriä. Tie on kaksikaistainen ja paikoitellen mutkainen. Raskaan liikenteen määrä on kohtalaisen suuri. Väylällä sijaitsevat Rautkosken tienhaaran ja Uimilan pikavuoropysäkit Jaalassa. Tie on osa lyhintä päätieyhteyttä Kotkasta ja Kouvolasta Jyväskylään.
Historiaa.
Kuusankosken Voikkaan ja Heinolan välinen tie on rakennettu 1970- ja 1980-luvuilla. Vuonna 1976 siitä tuli kantatie 60. Tie Voikkaalta valtatielle 15 valmistui vuonna 1992. Vuoden 1996 tienumerouudistuksessa kantatie 60 siirtyi Tampereen kehätielle, ja Kouvolan ja Heinolan välisestä tiestä tuli kantatie 46. Tie on virallisesti kulkenut Kouvolan alueella vasta vuoden 2009 kuntaliitoksesta lähtien.
Tiehankkeita.
Kantatietä 46 tullaan tulevaisuudessa leventämään Uudenmaan ELY-keskuksen alueella koko matkaltaan. Nykyinen tie Uimilan ja Heinolan kirkonkylän välillä on kapea ja mutkainen, eikä täytä kantateille asetettuja vaatimuksia.
Fluxus

Fluxus ( 'katoavainen', häilyvä' 'virtaava') on kansainvälinen taiteilijoiden, säveltäjien ja muotoilijoiden verkosto, joka perustettiin vuonna 1962. Sille on tyypillistä eri taiteenalojen ja suuntausten yhdistäminen. Fluxustaiteilijat ovat olleet aktiivisia kuvataiteissa, musiikissa, sekä kirjallisuudessa, kaupunkisuunnittelussa, arkkitehtuurissa ja muotoilussa. Fluxusta kuvataan usein sanalla intermedia. Esimerkiksi runous ja kuvataide kohtaavat toisensa visuaalisessa runoudessa.
Varhaisvaiheet.
Fluxus-sanan otti käyttöön liettualaissyntyinen, Yhdysvalloissa asunut taiteilija Jurgis Mačiūnas (1931-78) vuonna 1962. Ryhmän juuria voidaan jäljittää 1950-luvun lopulle New Yorkin "New School for Social Researchin" kokeellisen säveltämisen kursseille, joita johti John Cage 1957-1959. Monet Cagen oppilaat olivat taiteilijoita, joilla oli vähän kokemusta musiikista. Fluxuksen perustajia olivat Jackson Mac Low, Al Hansen, George Brecht ja Dick Higgins. Cagen luokilla vierailivat myös muun muassa Fluxukseen vaikuttaneet Marcel Duchamp ja Allan Kaprow (jota pidetään ensimmäisten happeningien luojana). Varhaiskaudella Fluxus oli aktiivinen Euroopassa, erityisesti Saksassa sekä Japanissa ja Yhdysvalloissa.
Keskeiset ideat.
Fluxus rohkaisi itse tehtyyn estetiikkaan, arvosti yksinkertaisuutta monimutkaisuuden sijaan. Kuten dada ennen sitä, fluxukseen kuului vahva epäkaupallisuus ja anti-taide, joka halveksi perinteistä taidemarkkinoiden ohjaamaa taidemaailmaa ja suosi taiteilijakeskeistä luovaa käytäntöä. Fluxus-taiteilijat työskentelivät yleensä millä tahansa materiaaleilla, joita oli saatavilla, ja joko loivat omat teoksensa tai toimivat yhteistyössä kollegoidensa kanssa. Fluxuksen taiteilijat eivät tavallisesti ulkoistaneet luovaa prosessia kaupallisille valmistajille.
Fluxuksella ei ole yleistä hyväksyttyä määritelmää. Useimmat fluxus-tutkijat ja taiteilijat ovat samaa mieltä seuraavista:
Fluxus Suomessa.
Suomessa ei ole varsinaisia fluxuksen toimintaan osallistuneita. Fluxus yhdistetään Suomessa usein 1960-luvun undergroundiin. J. O. Mallanderilla oli yhteyksiä ryhmään ja hänen taidettaan voisi nimittää fluxukseksi.
Postitaiteen pioneereina olivat fluxus-taiteilijat. Suomeen postitaide saapui 1960- ja 1970-lukujen taitteessa. Tuon ajan tunnetuimpia osallistujia olivat J. O. Mallander, Arto Kytöhonka ja Ilkka Juhani Takalo-Eskola. Performanssiryhmä Kone-Kekkosen toteuttamaa ”lottovoittohuijausta” vuonna 2010 voidaan pitää esimerkkinä uuden sukupolven fluxus-taiteesta.
Valmistellessaan "40 vuotta: fluxus ja sen vaikutus" -näyttelyä Wiesbadeniin René Block vieraili vuonna 2001 Pohjoismaissa. Pohtiessaan jälkeenpäin, mitä tekemistä tämän päivän nuorella pohjoismaisella taiteella on fluxuksen kanssa, hän kirjoitti vaikutelmistaan:
Fluxus-taiteilijoita.
Fluxuksen yhteydessä on toiminut useita taiteilijoita, kirjailijoita ja säveltäjiä, muun muassa:
Kolmen pennin ooppera

Kolmen pennin ooppera () on Kurt Weillin säveltämä laulunäytelmä Bertolt Brechtin yhteistyössä Elisabeth Hauptmannin kanssa kirjoittamaan librettoon. Libreton pohjana on käytetty John Gayn kirjoittamaa balladioopperaa "Kerjäläisooppera" vuodelta 1728. Brecht käyttää Gayn tekstiä voimakkaan sosialistisen yhteiskuntakritiikin välineenä. Se sai ensi-iltansa 31. elokuuta 1928 Theater am Schiffbauerdammissa Berliinissä.
"Kolmen pennin oopperasta" tuli suuri menestys ja teosta on esitetty yli 10 000 kertaa ja se on käännetty 18 kielelle. Teoksen ensimmäinen elokuvaversio valmistui jo vuonna 1931. G.W. Pabstin ohjaama teos sai nimekseen "Die 3-Groschenoper". Kaj Chydenius nimitti laulunäytelmänsä "Lapualaisoopperan" (1966) "oopperaksi" Weillin esimerkin mukaisesti. 
Suomessa "Kolmen pennin oopperaa" on esitetty nimellä "Kerjäläisooppera" KOM-teatterissa 1978–1980 (ohjaus Laura Jäntti). "Kolmen pennin oopperana" sitä on esitetty useassa teatterissa: Lappeenrannan kaupunginteatterissa vuonna 2016 (ohjaus Timo Sokura), Tampereen teatterissa vuonna 2010 (ohjaus Mikko Viherjuuri) Helsingin kaupunginteatterissa vuonna 2007 (ohjaus Kari Heiskanen) ja Suomen Kansallisteatterissa vuosina 1997–1998 (ohjaus Antti Einari Halonen). Turun kaupunginteatterissa näytelmän ensi-ilta oli vuonna 1970, sen ohjasi Ossi Räikkä.
Mariestadin tuomiokirkko

Mariestadin tuomiokirkko () on tuomiokirkko Mariestadin kaupungissa, Ruotsissa. Mariestadin kaupungin perusti Kustaa Vaasan poika Kaarle Herttua (Kaarle IX) 1583. Vuonna 1593 alettiin rakentaa kaupunkiin tuomiokirkkoa. Mariestadin tuomiokirkon on nähty toimineen symbolina reformaation puolesta kuningas Juhana III:n kannattamaa katolilaisuutta vastaan. Kirkko valmistui 1619. Nykyisen ulkonäkönsä kirkko on saanut vuoden 1905 korjaustöiden tuloksena. Kirkon 82 metriä korkea torni on Ruotsin kirkkojen kymmenenneksi korkein.
Kirkon esikuvaksi Kaarle Herttua oli valinnut Tukholman Pyhän Klaaran kirkon. Kirkko on ulkoasultaan myöhäisgoottilainen ristikirkko. Kirkon saarnastuoli ja alttari ovat barokkityylisiä, kuvanveistäjä ja taiteilija Börje Löfmanin valmistamat vuonna 1701. Alttaritaulun on maalannut muotokuvamaalari Johan Aureller nuorempi.
Mariestadin seurakunta kuuluu Skaran hiippakuntaan. Kirkko on Kalmarin tuomiokirkon lisäksi ainoa Ruotsin tuomiokirkko, joka ei ole hiippakuntansa pääkirkko.
Mariestadin hiippakunta oli toiminnassa vuosina 1581–1647. Hiippakunta erotettiin Skaran hiippakunnasta ja sen johdossa oli superintendentti. Hiippakunnan keskus siirrettiin 1647 Karlstadiin ja sen nimi vaihtui Karlstadin hiippakunnaksi, mutta Mariestadin tuomiokirkko säilytti kuitenkin tuomiokirkon nimensä. Hiippakuntien rajojen muutosten tuloksena Mariestad kuuluu nykyään Skaran hiippakuntaan.
Kantatie 69

Kantatie 69 on Äänekosken Hirvaskankaalta Suonenjoen Levään kulkeva kantatie. Tien pituus on 88 kilometriä. Tie on kokonaisuudessaan kaksikaistainen ja laadultaan vaihteleva.
Historiaa.
Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä kantatie 69 sijaitsi lähes nykyisellä paikallaan: Tie alkoi Laukaan Tervatehtaalta silloiselta nelostieltä ja kulki jokseenkin nykyisen tien linjausta Suonenjoelle. Nelostien nykyisen linjauksen valmistumisen jälkeen Jyväskylän ja Tervatehtaan välinen osuus muutettiin kantatieksi 69. Vuonna 1965 linjausta muutettiin, kun Hirvaskankaan ja Konneveden Tankolammen välinen tie valmistui.
Kantatie 69 lakkautettiin ja muutettiin maantieksi 644 välillä Hirvaskangas–Suonenjoki, kun valtatien 9 Jyväskylän ja Kuopion välinen osuus valmistui 1970-luvun alussa. Tie kuitenkin palautettiin kantatieksi vanhalla numerolla jo saman vuosikymmenen puolivälissä.
Tiellä sattui 28. heinäkuuta 1956 vakava linja-auto-onnettomuus, kun Konneveden ja Rautalammin kuntien rajalla sijainneelle Kivisalmen lossille ajaneen linja-auton jarrut pettivät ja linja-auto syöksyi Konneveteen. Onnettomuudessa hukkui 15 ihmistä ja 18 pelastui. Paikalle valmistui silta vuonna 1963.
Linköpingin tuomiokirkko

Linköpingin tuomiokirkko () on tuomiokirkko Linköpingin kaupungissa, Itä-Götanmaalla, Ruotsissa. Kirkkorakennus on 110 metriä pitkä ja 107 metriä korkea, näin ollen Linköpingin kaupungin näkyvimpiä maamerkkejä.
Historia.
Paikalla on sijainnut kirkko jo 1100-luvulla: romaaninen basilika, joka oli kooltaan noin kolmasosan nykyisen kirkon koosta.
Kun noin vuonna 1230 kävi ilmi, että kivinen basilika alkoi käydä liian pieneksi, kirkkoa laajennettiin idän suuntaan. Rakennettiin uusi kuori sekä poikkilaiva. Nämä osat ovat säilyneet, ja ovat nähtävissä vielä nykypäivänä. Nykyisen pituutensa kirkko sai Ruotsin kuningas Valdemar Birgerinpojan kruunajaisten aikoihin, vuonna 1251.
Vuosina 1408–1420 kirkon kappelit rakennettiin goottilaista tyylisuuntaa noudattaen. Kappelit nimettiin Pyhän Andreaan, piispa Nicolaus Hermannin eli Nils Hermanssonin ja piispa Thomas Becketin mukaan. Näistä Pyhän Andreaan kappeli nimettiin uudelleen myöhemmin Neitsyt Marian mukaan.
Tulipalo vaurioitti kirkon kattoa vuonna 1546, sekä jälleen vuonna 1567. Vuosina 1747–1758 kirkon torni uudelleenrakennettiin, ja tämä toistettiin vuosina 1877–1886 ruotsalaisen arkkitehti Helgo Zettervallin johdolla. Vuonna 1967 restauroitiin kirkon katto takaisin 1600-luvun asuun.
Apuraha

Apuraha on taloudellinen tuki tai palkinto tieteelliselle tutkimukselle tai kulttuuriselle toiminnalle. Myös huippu-urheilijoille myönnetään apurahoja. Suomessa apurahoja myöntävät pääasiassa säätiöt, kunnat ja opetusministeriö. Apurahan myöntämisen kriteerit riippuvat myöntäjän apurahalle asettamista tavoitteista. Niillä tuetaan esimerkiksi alallaan ansioitunutta jatko-opiskelijaa tai tutkijaa työssään tavoitteena suomalaisen tieteen edistäminen.
Valtion taiteilija-apurahan suuruus oli 1.8.2020 alkaen 1 960,48 euroa kuukaudessa.
Taiteen tuki.
Apuraha on yleisnimitys monenlaiselle taloudelliselle tuelle. Esimerkiksi Taiteen edistämiskeskus myöntää valtion 0,5–5-vuotisia taiteilija-apurahoja sekä kohdeapurahoja ja eri taidetoimikunnat jakavat muun muassa produktioavustuksia, matka-avustuksia ja laatutukia. Vuonna 2007 Taiteen keskustoimikunta myönsi tukea taiteelliseen työskentelyyn taiteilijoille, projekteihin taiteilijoille, työryhmille ja yhteisöille, sekä muille yhteisöille tukea yhteensä 20,4 miljoonaa euroa. Noin neljä prosenttia aktiivisista taiteilijoista saa kerrallaan valtion myöntämiä taiteilija-apurahoja.
Kalevi Kivistö ajoi läpi viisitoistavuotisten taiteilija-apurahojen järjestelmän, mutta Tytti Isohookana-Asunmaa korvasi ne viisivuotisilla ollessaan opetusministerinä.
Apurahoista päättäminen.
Apurahoista ja avustuksista päättävät niitä myöntävien tahojen asiantuntijat. Taiteen edistämiskeskuksessa, valtion taidetoimikunnissa ja alueellisissa taidetoimikunnissa päätöksentekoelinten jäsenet ovat eri taiteenalojen ammattilaisia ja muita asiantuntijoita. Päätökset perustuvat vertaisarviointiin hakemusten taiteellisen laadun perusteella. 
Suomalainen tieteen rahoitus.
Suomessa on lukuisia tieteenalojen apurahoja jakavia säätiöitä.
Työskentely apurahalla.
Apurahalla työskentely on määräaikaista, jolloin kyse ei ole työsuhteesta. Apurahalla työskentelevä hankkii itse MYEL-eläkevakuutuksensa Melasta ja maksaa MYEL-maksun. Vakuutusta on haettava kolmen kuukauden kuluessa apurahan alkamisesta. 
Apurahansaajien, joille on myönnetty Suomesta taiteelliseen tai tieteelliseen toimintaan tarkoitettu apuraha on otettava MYEL-vakuutus. Vakuutusvelvollisuus koskee lain mukaan niitä Suomen sosiaaliturvan piiriin kuuluvia apurahansaajia, jotka ovat saaneet Suomesta myönnetyn työskentelyapurahan vuonna 2009 tai sen jälkeen. Vakuutusvelvollisuuden piirissä olevan apurahan tulee olla tarkoitettu vähintään neljän kuukauden taiteelliseen tai tieteelliseen työskentelyyn Suomessa ja määrältään sen on oltava vähintään 1 259,53 euroa, mikä vastaa vuosiansiona 3 778,59 euroa vuoden 2016 tasossa. Vakuutusvelvollisuus koskee sekä henkilökohtaisen apurahan saaneita, että työryhmässä apurahalla työskenteleviä.
Niilo Mäki Instituutti

Niilo Mäki Instituutti (NMI) on Jyväskylässä toimiva oppimisvaikeuksien tutkimusyksikkö. NMI:n taustalla toimivat Jyväskylän yliopistosäätiö, Jyväskylän kaupunki ja Haukkalan lastenpsykiatrisen hoitolaitoksen kannatusyhdistys. Sen toimintaa ovat rahoittaneet muun muassa Sosiaali- ja terveysjärjestöjen avustuskeskus, Kansaneläkelaitos, STAKES, Opetushallitus, EU ja yksityislahjoittajat. 
NMI tarjoaa koulutusta ja julkaisee "NMI-Bulletin-"lehteä, kirjallisuutta sekä testi-/arviointimenetelmiä. Niilo Mäki Instituutti ylläpiti perustamisestaan asti Lastentutkimusklinikkaa yhteistyössä Jyväskylän kaupungin Perheneuvolan kanssa. Tammikuussa 2023 Lastentutkimusklinikan toiminta ja ylläpito siirtyi täysin Keski-Suomen hyvinvointialueen toiminnaksi.
Princess Ai

Princess Ai () on Misaho Kujiradōn kolmiosainen shōjo-mangasarja, joka pohjautuu Courtney Loven ja DJ Milkyn kirjoittamaan tarinaan. Sarjakuva kertoo muistinsa menettäneestä Ai-nimisestä tytöstä, joka herää hämmentyneenä Tokion kadulla ja joka lähtee selvittämään kuka hän on ja miksi hän on Tokiossa. Suomeksi sarjaa julkaisee Punainen Jättiläinen.
Sarjalle luvattiin myös jatkoa: yksiosaiset "Rumors From The Other Side" (2008), "Encounters" (2009), strippikokoelma "Princess Ai of Ai Land" (2009) ja kolmiosainen jatkosarja "The Prism Of Midnight Dawn" (2009). Niistä "Rumors From The Other Side" ilmestyi tavallisesti ja "The Prism Of Midnight Dawn" alkoi ilmestyä nimellä "Keskiyön kajastus", mutta "Princess Ai of Ai Land" sekä "Encounters" peruttiin erimielisyyksien takia. Myöhemmin "Encounters" ilmestyi Pauna Media Groupilta nimellä "Princess Ai: Kohtaamisia".
Antti Hannikainen

Antti Juhana Hannikainen (18. heinäkuuta 1910 – 13. tammikuuta 1976) oli suomalainen lakimies, joka toimi oikeusministerinä Sukselaisen II hallituksessa 1959–1961, oikeuskanslerina vuosina 1961–1964 ja korkeimman oikeuden presidenttinä 1964–1975.
Ura.
Vastavalmistuneena lakitieteen kandidaattina Hannikaisesta tuli Viipurin hovioikeuden ylimääräinen virkamies vuoden 1936 alussa. Samalla vuosikymmenellä hän hoiti myös Rannan tuomiokunnan tuomarin tehtäviä sekä toimi virkaatekevänä puheenjohtajana Viipurin maanjako-oikeudessa. Hannikainen harjoitti 1930-luvun lopulla myös asianajajan ammattia, ensin Aarne Aaltosen asianajotoimistossa Kuopiossa ja sittemmin omistamassaan Pentikäisen toimistossa Viipurissa. Tehtävät vaihtuivat siis uran alusta alkaen taajaan, ja samanaikaisesti tulessa tapasi olla vähintään kaksi rautaa.
Virkanimikkeet muuttuivat talvi- ja jatkosodan aikana: kapteeniksi ylennyt Hannikainen toimi sotatuomarina sekä lukuisissa hallinnollisissa tehtävissä, viimeiseksi sotaylioikeuden viskaalina 1943–1945. Lisäksi hän tuli sota-aikana eduskuntatyöhön eduskunnan oikeusasiamiehen sihteeriksi ja rauhan tultua eduskunnan suuren valiokunnan sihteeriksi. Oikeusasiamiehen varamies ja lainvalmistelukunnan jäsen hänestä tuli 1947. Hannikainen väitteli vuonna 1948 lakitieteen tohtoriksi tieteellisesti täysipainoisella, pidätysoikeutta käsittelevällä väitöskirjallaan.
Tammikuussa 1959 maalaisliittolainen Hannikainen nimitettiin V. J. Sukselaisen toisen hallituksen oikeusministeriksi.
Vuonna 1964 Hannikaisesta tuli korkeimman oikeuden presidentti. Tässä tehtävässä hän toimi lokakuuhun 1975 asti.
Mill Ends Park

Mill Ends Park on Guinnessin ennätysten kirjan mukaan maailman pienin puisto eli määrätty viheralue. Puisto perustettiin 17. maaliskuuta 1948 Pyhän Patrickin päivänä Portlandin kaupunkiin Oregonin osavaltioon irlantilaisten haltijoiden ("leprechaun") siirtomaaksi. Puisto on ympyrän muotoinen, pinta-alaltaan 0,3 neliömetriä, ja se sijaitsee liikenteenjakajassa, johon alun perin piti tulla lyhtypylväs. Koska liikenteenjakajaa ei vuonna 1948 paikalle ilmaantunut, alkoi siinä kasvaa rikkaruohoja. Oregon Journal -lehden irlantilainen kolumnisti Dick Fagan istutti paikkaan kukkia ja nimesi sen lehtikolumninsa "Mill Ends" mukaan.
Fagan on kuvaillut puistonsa syntytarinaa seuraavasti. Fagan katsoi ikkunasta alas ja näki haltijan kaivavan kuoppaa. Hän juoksi alas ja nappasi haltijan kiinni ja sai siltä yhden toivomuksen. Fagan toivoi omaa puistoa, mutta ei huomannut kertoa sen kokoa, joten haltija antoi hänelle kyseisen kuopan. Seuraavien vuosikymmenten aikana Fagan kuvaili hulluttelevissa kolumneissaan useasti puistoa ja siellä asuvaa ystäväänsä Patrick O'Toole -nimistä haltijaa.
Fagan kuoli syöpään 1969, mutta toiset jatkoivat puiston hoitamista sen jälkeen. Puisto sai virallisen puiston aseman Portlandin kaupungissa 1976. Vuonna 2006 puisto siirrettiin väliaikaisesti rakennustöiden tieltä Two World Trade Center Plazaan.
Lundin tuomiokirkko

Lundin tuomiokirkko () on tuomiokirkko Lundin kaupungissa, Skånen maakunnassa, eteläisessä Ruotsissa.
Kirkkorakennus rakennettiin keskiajalla hiekkakivestä, noudattaen Lombardian ja Reinin-alueen romaanisen arkkitehtuurin tyylisuuntaa. Kirkon rakennustyöt alkoivat 1060-luvulla. Kirkon krypta vihittiin 1123 ja pääalttari 1145. Kirkko on Pohjoismaiden suurin romaaninen kirkko. Kirkon tornit kohoavat 55 metrin korkeuteen, kirkonkelloista vanhin on peräisin vuodelta 1513.
Tuomiokirkossa on myös astronominen kello, "Horologium mirabile Lundense", joka on peräisin vuoden 1424 tienoilta. Kello sisältää kirkon uruista pienimmät, jotka soittavat päivittäin sävelmän "In dulci jubilo". Kirkossa on yhteensä kuudet urut. Suurimmat niistä on rakennettu vuosina 1932–1934, ja niissä on 102 äänikertaa ja 7 074 pilliä. Urkujen rakentajana toimi tanskalainen yritys Marcussen &amp; Søn.
Kirkossa vierailee vuosittain 700 000 kävijää ja jumalanpalveluksissa 90 000.
Paavi Franciscus vieraili tuomiokirkossa lokakuussa 2016 luterilaisten ja katolisten yhteisessä jumalanpalveluksessa. Vierailulla kunnioitettiin uskonpuhdistuksen 500-vuotista historiaa. 1100-luvulta peräisin olevalla tuomiokirkolla on myös katolinen tausta.
Matti Piipponen

Matti Piipponen (17. kesäkuuta 1894 Joensuu – 6. toukokuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen juristi, korkeimman oikeuden presidentti vuosina 1963–1964.
Valmistuttuaan ylioppilaaksi Joensuun klassillisesta lyseosta vuonna 1912 Piipponen lähti opiskelemaan oikeustiedettä Helsingin yliopistoon ja suoritti oikeustutkinnon 1917. Hän solmi vuonna 1928 avioliiton Liisa Järnefeltin kanssa, ja Arvid Järnefelt oli hänen appensa.
Piipponen oli vasta 26-vuotias, kun hänet nimitettiin ylimääräiseksi virkamieheksi korkeimpaan oikeuteen. Hän toimi myös ylimääräisenä kopistina valtioneuvostossa ja 1921–1922 apulaisesittelijänä oikeusministeriössä. Hän oli 1935–1936 lainvalmistelukunnan nuorempi jäsen. Korkeimman oikeuden jäseneksi ja oikeusneuvokseksi Piipponen nimitettiin vuonna 1936. Sitä ennen hän oli ehtinyt toimia korkeimmassa oikeudessa ylimääräisenä esittelijänä ja notaarina sekä nuorempana ja vanhempana oikeussihteerinä. Hän osallistui merkittävässä määrin vesilainsäädännön uudistamistyöhön 1950-luvulla.
Helmikuussa 1963 Piipponen nimitettiin korkeimman oikeuden presidentiksi. Tässä virassa hän toimi vain runsaan vuoden, sillä hän saavutti virallisen eroamisiän ja jäi eläkkeelle jo kesäkuussa 1964.
Piipposta luonnehdittiin värikkääksi ja epäsovinnaiseksi persoonallisuudeksi, ja hänen ystäväpiiriinsä kuului paitsi taiteilijoita myös presidentti Urho Kekkonen.
Niilo Mäki

Niilo Johannes Mäki (14. joulukuuta 1902 Tampere – 27. joulukuuta 1968 Jyväskylä) oli suomalainen psykologi. Hän oli Suomen merkittävimpiä neuropsykologian ja erityispedagogiikan kehittäjiä. Vuonna 1936 hänet nimettiin Suomen ensimmäiseksi psykologian professoriksi (vt.) Jyväskylään Kasvatusopilliseen korkeakouluun. Vuosina 1948–1968 hän toimi Jyväskylän yliopistossa Pohjoismaiden ensimmäisenä erityispedagogiikan (ent. suojelu- ja parantamiskasvatusopin) professorina. Vuonna 1949 Niilo Mäki perusti Eero Hillbomin kanssa aivovammasairaalan.
Mäki toimi korkeakoulun vararehtorina vuodesta 1952. Hänelle myönnettiin vuonna 1964 kasvatustieteen kunniatohtorin arvonimi.
Aiheesta muualla.
Niilo Mäki teki 1932-1933 Rockefellerin säätiön stipendiaattina matkan Yhdysvaltoihin. Matkan vaikutelmista julkaistiin Aamulehdessä 1933-1934 20-osainen sarja kirjoituksia:
Skaran tuomiokirkko

Skaran tuomiokirkko () on tuomiokirkko Skaran kaupungissa, Länsi-Götanmaalla, Ruotsissa. Tuomiokirkko on Ruotsin evankelis-luterilaisen kirkon Skaran hiippakunnan piispanistuin. Kirkkorakennus edustaa arkkitehtuurin goottilaista tyylisuuntaa. Ensimmäinen tunnettu tuomiokirkko Skarassa vihittiin käyttöön noin vuoden 1150 tienoilla, mutta löytöjen perusteella on todettu paikalla olleen kirkon jo 1000-luvulla. 1200-luvulla rakennettiin tuomiokirkon kuorin alla sijainnut romaaninen krypta uudestaan ja koko katedraali rakennettiin uudestaan hakatusta hiekkakivestä goottilaiseen tyyliin. Vuosisatojen aikana kirkko on palanut useita kertoja. 
Kirkkoa restauroitiin 1800-luvun lopussa, jolloin sen goottilainen luonne palautettiin ja uusittiin tornit, joita oli madallettu tulipalon jälkeen vuonna 1719. Vuosien 1947–1949 restauroinnissa sisustus vaihdettiin ja nykyinen barokkityylinen alttarimaalaus palautettiin paikalleen. Vuonna 1949 löydettiin ensimmäisen tuomiokirkon kryptan jäännökset. Viimeisen restauroinnin yhteydessä 1999 kryptan päälle rakennettiin ristiholvi, ja tila saatiin jälleen käyttöön pieniä jumalanpalveluksia varten.
Strängnäsin tuomiokirkko

Strängnäsin tuomiokirkko () on tuomiokirkko Strängnäsin kaupungissa, Södermanlandin maakunnassa, Ruotsissa. Kolmilaivainen, tiilinen kirkkorakennus edustaa arkkitehtuurin goottilaista tyylisuuntaa. Kirkkoon on haudattu muun muassa Ruotsin kuningas Kaarle IX ja valtionhoitaja Sten Sture vanhempi.
Strängnäs oli Södermanlandin piispanistuin ainakin 1100-luvun alusta ja sitä varten piti rakentaa tuomiokirkko. Ensimmäinen kirkko rakennettiin nykyisen kirkon paikalle puusta. Tiilikirkon rakennustyöt aloitettiin vuoden 1260 tienoilla ja se valmistui 1340-luvulla. 1300- ja 1400-luvuilla kirkkoa laajennettiin, kun sinne tehtiin kaksi kuoria ja torni. Muuta lisärakentamista kirkolle ei ole tehty, ainoastaan tulipalojen jälkeen on korjattu tornia ja kattoa.
Kirkontornin yläosa on peräisin 1740-luvulta. Saarnatuoli on puolestaan vuodelta 1789, ja sen on rakentanut ja suunnitellut Pehr Ljung aikakautta hallinneeseen kustavilaiseen tyyliin.
Kirkossa sijaitsee muun muassa Olivecrantz-suvun hautaholvi, jonne on Suomesta siirretty Haminan rauhan jälkeen Reuterholm-suvun Suomeen haudattujen jäsenten arkut, sekä myöhemmin Gustaf Adolf Reuterholm ja Charlotta Malm-Reuterholm.
Kirkosta varastettiin kesällä 2018 Kaarle IX:n ja hänen puolisonsa Kristiinan hautajaisregaalit. Poliisin mukaan arvoesineet löytyivät helmikuussa 2019. Aftonbladetin mukaan varastettujen esineiden joukossa olleet kaksi kruunua ja valtakunnanomena löytyivät tukholmalaisesta lähiöstä roskakorista. Varkaudesta on pidätetty yksi henkilö.
Tenjinin metroasema

Tenjinin metroasema () on Fukuokan kaupungin Chūōn suuralueella sijaitseva metroasema. Asema on kahdeksas asema Kūkō-linjalla Meinohaman aseman päästä lukien. Asema avattiin 26. heinäkuuta 1981.
Tenjinin asema sijaitsee Fukuokan keskustassa ja on kaupungin kiireisin asema. Aseman yhteydessä toimii Tenjin chikagai -kauppakatu, ja sieltä on suorat yhteydet moniin keskustan kauppa- ja liike-elämän keskuksiin. Yhden päivän aikana asemaa käyttää noin 59 000 ihmistä. Tenjinin asemalta on myös Chikagain kauppakadun kautta yhteys Tenjin-Minamin asemalle.
Asema on rakennettu kahteen kerrokseen maan alle, joista ylimmässä on lipunmyynti, kauppoja sekä portit ja alemmalla laiturit.
Tenjinin aseman läheisyydessä sijaitsevat muun muassa:
Västeråsin tuomiokirkko

 
Västeråsin tuomiokirkko () on tuomiokirkko Västeråsin kaupungissa, Västmanlandin maakunnassa, Ruotsissa. Kirkkoa alettiin rakentaa vuonna 1244, ja se on vihitty käyttöön vuonna 1271. Torni on vuodelta 1417. Samalla paikalla on sijainnut myös pienempi, harmaakivestä rakennettu tuomiokirkko.
Kustaa Vaasan vanhin poika Eerik XIV on haudattu tuomiokirkkoon. Kirkontornia on koristanut vuorollaan keskiaikainen ja renessanssinen kärkiosa. Nykyinen kärkiosa on peräisin vuodelta 1695, ja se edustaa barokkia. Sen suunnittelijana toimi arkkitehti Nicodemus Tessin nuorempi, Nicodemus Tessin vanhemman poika.
Kirkossa on Ruotsin tunnetuimman keskiaikaisen maalarin Albertus Pictorin seinämaalauksia 1400-luvulta.
Växjön tuomiokirkko

Växjön tuomiokirkko () on tuomiokirkko Växjön kaupungissa, Smålandin maakunnassa Etelä-Ruotsissa. Kirkkorakennus tunnetaan varsinkin kahdesta ohuesta, kuparisesta tornistaan. 
Kirkon alta tehtyjen löytöjen perusteella paikalla on sijainnut puukirkko 1000-luvun puolivälissä. Se korvattiin 1160-luvulla kivikirkolla, jota on laajennettu. 1200-luvulla kuoria pidennettiin itään päin ja rakennettiin laivat ja 1300-luvulla lisättiin sakaristo, kappeli ja sivulaivat. 1400-luvun loppupuolella tehtíin suuria muutoksia: torneja korotettiin ja kirkon eri osien päälle tehtiin tiiliholvi. Vuonna 1740 kirkkoon osui salama, joka tuhosi tornin ja isoja osia sisätiloista. Sen jälkeen purettiin myöhäiskeskiaikainen asehuone pohjoisen sivulaivan ulkopuolelta. 
Restaurointi toteutettiin vuosina 1849–1854, jolloin esimerkiksi purettiin varhaiskeskiaikainen sakaristo kuorin pohjoispuolelta. Vuosien 1898–1899 restauroinnissa kuorin eteläpuolella oleva lisärakennus muutettiin sakaristoksi ja tehtiin koristemaalauksia kirkon sisätiloihin. Restauroinnissa 1957–1960 kirkko sai nykyisen ulkonäkönsä.
Alttari, saarnatuoli ja kastemalja ovat vuodelta 1959 ja niiden suunnittelusta on vastannut Jan Brazda. Brazda on myös yhdessä Bo Beskowin kanssa vastannut muistakin kirkon somisteista.
SIMH

SIMH on emulaattoriohjelmisto, joka emuloi useita vanhoja tietokoneita, pääsääntöisesti minitietokoneita. Se on saatavilla Microsoft Windowsille, Linuxille, Mac OS X:lle, BSD-varianteille, OpenVMS:lle sekä joillekin muille käyttöjärjestelmille.
Emulaattoria kehittää ja ylläpitää Bob Supnik, entinen Digital Equipment Corporationin insinööri ja johtokunnan varapuheenjohtaja, joka johti aikoinaan muun muassa yhtiön Alpha-projektia. Emulaattori perustuu vanhaan järjestelmäemulaattoriin nimeltään MIMIC, joka kirjoitettiin alun perin 1960-luvulla.
SIMH:sta on erillinen Githubissa ylläpidettävä versio. Toukokuussa 2022 tämän version ylläpitäjät kaappasivat ohjelman itselleen muuttamalla sen lisenssiä.
Supnik ei hyväksy tätä ohjelmaa.
Tämän jälkeen Paul Koning aloitti Open SIMH -projektin, joka jatkaa ohjelmiston kehitystä vapaana ohjelmana.
Emuloitavat tietokoneet/arkkitehtuurit.
Data General: 
Digital Equipment Corporation: 
GRI Corporation: 
IBM: 
Interdata (Perkin-Elmer): 
Hewlett-Packard: 
Honeywell: 
MITS: 
Royal-Mcbee: 
Scientific Data Systems: 
Kehitteillä olevassa SIMH 4.0 Beta-versiossa ovat mukana lisäksi:
Kalmarin merenkulkumuseo

Kalmarin merenkulkumuseo on ruotsalaisen rannikkokaupungin Kalmarin keskustassa sijaitseva museo, joka on keskittynyt esittelemään Kalmarin merenkulkualan historiaa. Se avattiin 28. marraskuuta vuonna 1942, ja nykyään siellä on yli 5 000 näyttelyesinettä. 
Vuonna 1934 perustettu Kalmar Sjöfartsförening keräsi kokoelmia Kalmar Navigationsskola -koulun kellariin ja kokoelmien kasvaessa perustettiin Kalmarin merenkulkumuseo samana vuonna 15. joulukuuta. Tilapäiset tilat saatiin Kalmarin linnasta ja yhdessä Kalmar Fornminnesföreningin kanssa avattiin näyttely 23. heinäkuuta 1936. Edelleen osa kokoelmista sijaitsi Sjömanshusetin kellarissa, mutta sodan takia sitä tarvittiin väestönsuojaksi ja siksi kesällä 1940 piti vuokrata tilat Södra Långgatanilta talosta, joka on sittemmin purettu.Museon kokoelmat sijaitsevat nykyisin rakennuksessa, jonka merenkulkumuseo pystyi ostamaan laivanvarustajan lesken Martina Lundgrenin lahjoittaman 100 000 Ruotsin kruunun arvoisen lahjoituksen turvin.
Kalmarin korkeakoulu

Kalmarin korkeakoulu () oli ruotsalaisessa rannikkokaupungissa Kalmarissa sijainnut korkeakoulu. Se perustettiin vuonna 1977 ja yhdistettiin vuonna 2010 Växjön yliopiston kanssa Linné-yliopistoksi.
Rodrigues

Rodrigues on yksi Intian valtameressä sijaitsevista Maskareenien saarista. Rodrigues sijaitsee noin 560 kilometrin päässä Mauritiuksesta itään, mutta on hallinnollisesti osa Mauritiuksen tasavaltaa. Saari on nimetty portugalilaisen Diogo Rodriguesin mukaan ja sen pääkaupunki on saaren pohjoisrannikolla sijaitseva Port Mathurin.
Rodriguesin pinta-ala on 104 km² ja väkiluku noin 37 570. Rodrigues on arviolta 1–4 miljoonan vuoden ikäinen tuliperäinen saari ja siellä esiintyy useita endeemisiä kasvi- ja eläinlajeja. Saaren korkein kohta on noin 355 metriä merenpinnan yläpuolella.
Vuonna 1992 saarelta löydettiin peittyvästi periytyvä Rodriguesin sokeus.
Mohr–Tranebjaergin oireyhtymä

Mohr–Tranebjaergin oireyhtymä on oireisto, jolle leimallista on etenevä kuurosokeus. Taudinkuvaan kuuluu lisäksi dystoniaa (lihasjänteyshäiriö), kehitysvammaisuutta ja luumurtumia. 
Mohr–Tranebjaergin oireyhtymä heikentää potilaansa elinajanodotetta. Hiljattainen kuuroutuminen ja sokeutuminen alkaa varhaislapsuuden aikana, yleensä kuitenkin niin myöhään, että puheen oppiminen ei esty. Oireisto havaittiin ensimmäistä kertaa Norjassa. 
Mohr–Tranebjaergin oireyhtymä periytyy X-kromosomin välityksellä, ja sitä on tavattu vain miehillä.
Artsin oireyhtymä

Artsin oireyhtymä on X-kromosomin kautta peittyvästi periytyvä oireisto, jonka hollantilaiset tutkijat kuvasivat vuonna 1993.
Artsin oireyhtymälle ominaista on kuurosokeus tai vaikea kuulonäkövammaisuus, tasapainohäiriöt, neliraajahalvaus, henkinen kehitysvammaisuus, lihasvelttous, refleksittömyys ja surkastunut näköhermo. Syndrooma johtaa myös ennenaikaiseen kuolemaan, joka yleensä tapahtuu jo varhaislapsuudessa.
Artsin oireyhtymästä kärsivillä on monesti nielemis- ja hengittämisvaikeuksia. 
Miehillä taudin ennuste on yleensä huomattavasti huonompi kuin naisilla, joilla taudinkuva saattaa rajoittua jopa vain kuulon heikkenemiseen aikuisiällä.
Beckwith–Wiedemannin oireyhtymä

Beckwith–Wiedemannin oireyhtymä on ylikasvuoireyhtymä, johon kuuluvat lisäksi muun muassa matala verensokeri, haiman ja kielen poikkeuksellinen suurikokoisuus sekä toisinaan takaraivon poikkeamat. Nopeutunut pituuskasvu alkaa heti syntymästä, mutta hidastuu vähitellen.
Vammautuneiden henkinen kehitys on pääsääntöisesti normaalia. Joskus saattaa kuitenkin esiintyä kehitysvammaisuutta, sillä verensokerin huomattava mataluus aiheuttaa toisinaan mikrokefaliaa, pienipäisyyttä, ja hidastaa aivojen kehittymistä. Oireyhtymästä kärsivistä kuitenkin vain arviolta 4 % on keskitasoisesti tai vaikeasti kehitysvammaisia. Hieman yleisempää on synnynnäinen sydänvika. Harvoin esiintyy liikasormisuutta ja synnynnäisiä kasvaimia.
Oireyhtymä nostaa tiettyjen syöpien, varsinkin Wilmsin tuumorin (nefroblastooman) riskiä. Oireyhtymä myös liittyy sekä hepato- että pankreatoblastoomaan.
Beckwith–Wiedemannin oireyhtymän aiheuttaa geenivirhe. Useimmiten mutaatiot ovat satunnaisia, mutta 15 % tapauksista oireyhtymä on vallitsevasti periytyvä. On arvioitu, että Beckwith–Wiedemannin oireyhtymästä kärsii arviolta yksi ihminen noin 13 700:sta.
Oireiston kuvasi ensimmäisenä Hans-Rudolf Wiedemann vuonna 1964.
Suomen Pörssisäätiö

Suomen Pörssisäätiö on vuonna 1985 perustettu puolueeton, riippumaton ja voittoa tavoittelematon organisaatio, jonka tehtävänä on arvopaperisäästämisen ja arvopaperimarkkinoiden edistäminen. Säätiön toimintaa johtaa hallitus, jonka jäsenet valitaan kolmeksi vuodeksi kerrallaan. Pörssisäätiö rahoittaa toimintansa omistamansa Pörssitalon vuokratuloilla. Säätiön toimitusjohtaja on Sari Lounasmeri.
Tavoitteet.
Pörssisäätiö pyrkii siihen, että yrityksillä on mahdollisuus hankkia rahoitusta luotettavilla, valvotuilla ja tehokkailla markkinoilla, joilla vallitsevat mahdollisimman hyvät kaupankäynnin edellytykset ja joilla on tarjolla monipuolisia ja kiinnostavia sijoituskohteita.
Säätiö työskentelee sijoittajainformaation tason kohottamiseksi. Säätiö pyrkii myös vaikuttamaan siihen, että sijoitustoiminnan verotukselliset ja lainsäädännölliset edellytykset säilyvät kohtuullisina.
Säätiön toiminta.
Pörssisäätiö tekee arvopaperimarkkinoita tunnetuksi omien julkaisujensa, tutkimuksen, koulutustoiminnan ja arvopaperimarkkinoita käsittelevien tilaisuuksien ja tapahtumien avulla.
Säätiö on käynnisti vuonna 2018 Pörssilähettiläsohjelman, jonka tarkoituksena on edistää nuorten talousosaamista. Säätiö kouluttaa 15–18-vuotiaita nuoria Pörssilähettiläiksi, jotka kiertävät kertomassa talousasioista yhdeksäsluokkalaisille.
Säätiö julkaisee suurelle yleisölle tarkoitettuja oppaita, joissa esitellään sijoittamisen peruskäsitteitä, eri arvopaperilajeja sekä sijoitusten verotusta. Oppilaitosten käyttöön säätiö tuottaa opettajille tarkoitettua aineistoa.
Säätiö järjestää keväisin ja syksyisin Pörssi-iltoja eli yksityissijoittajille tarkoitettuja tilaisuuksia. Arvopaperimarkkinoiden ammattilaisille, tiedotusvälineille ja julkisesti noteeratuille yhtiöille Pörssisäätiö järjestää koulutustilaisuuksia ja toimittaa julkaisuja. 
Suomen Pörssisäätiö myöntää vuosittain apurahoja ensisijaisesti maisterin tutkinnon jälkeisiin, pörssialaa koskeviin tutkimuksiin.
Hallitus.
Pörssisäätiön toimintaa ohjaa sen hallitus. Säätiön hallituksessa on seitsemän jäsentä, mukaan lukien puheenjohtaja. 
Hallituksen jäsenet ja heidän edustamansa tahot vuonna 2023::
Hydrokefalus

Hydrokefalus tai hydrokefalia (, aiemmin "vesipää") on synnynnäinen tai hankinnallinen aivojen nestekierron häiriö, jossa liika neste johtaa kallonsisäiseen paineeseen ja laajentuneisiin aivokammioihin.
Varhaisella sikiökaudella ennen 20. raskausviikkoa havaittu kiistaton hydrokefalia on Suomessa vuosina 1993–2009 löydetty noin 600 lapsella. Samalla aikavälillä naisista, jotka kuulivat tulevansa saamaan hydrokefalialapsen, osa päätti valita raskaudenkeskeytyksen. 
Suomessa syntyy vuosittain kuutisenkymmentä lasta, joilla todetaan hydrokefaliaa. Tällöin syynä voi olla esimerkiksi keskushermoston kehityshäiriö, hapenpuute tai infektiosairaus. 
Lapsilla vesipään tavallisin syy on meningomyeloseele, aikuisilla esimerkiksi aivokasvain tai aivokuume. 
Hydrokefaluksen oireita ovat päänsärky, kouristelu, pahoinvointi, oksentelu, alentunut tajunnantaso ja joskus esimerkiksi CP-vammaisuus ja näköhäiriö. Oireet riippuvat myös paineen tasosta, ja joskus vesipää aiheuttaa ainoastaan tasapaino-ongelmia, psykomotoriikan häiriöitä, muistiongelmia ja virtsan karkailua.
Pahimmillaan hydrokefalus on hengenvaarallinen oire. Tällöin turvaudutaan leikkaushoitoon. Usein vesipää hoidetaan asentamalla potilaalle suntti, joka vie ylimääräisen nesteen sivuaivokammioista potilaan vatsaonteloon. Potilaan selviytymisennuste riippuu muun muassa vesipäisyyden aiheuttajasta. Joissakin tapauksissa on potilas menettänyt näkönsä, mutta se on erittäin harvinaista.
Erikoistapauksena on normaalipaineinen hydrokefalus, joka ei välttämättä oireile mitenkään, mutta nestekierto on silti häiriintynyt. Tämäkin on syytä hoitaa suntin avulla, koska oireita saattaa esiintyä myöhemmällä iällä esimerkiksi dementiaa epäiltäessä.
Hydrokefaluksen kokee alle 16-vuotiaista arviolta kahdeksan 10 000:sta.
Tunnetaan joitakin tapauksia, joissa pitkälle edennyt hydrokefalia on syrjäyttänyt potilaan aivot lähes kokonaan, ilman että tällä olisi ollut vastaavia vaikutuksia potilaan henkisiin kykyihin.
Esimerkiksi vuonna 1980 professori John Lorber kertoi opiskelijasta, jolla ei ollut aivoja juuri ollenkaan. Siinä missä ihmisellä on tavallisesti 4,5 cm:n paksuinen aivokudos aivokuoren ja aivokammion välillä, tällä nuorella aivoista oli jäljellä enää millimetrin paksuinen vaippa. Hydrokefalian seurauksena hänen kallonsa sisus oli täyttynyt aivo-selkäydinnesteestä, joka oli painanut hänen aivonsa kasaan. Hänen älykkyysosamääränsä oli kuitenkin 126, hän oli menestynyt matematiikan opinnoissaan erinomaisesti ja hän käyttäytyi ulkoisesti normaalisti.
"Lancet"-lehti kertoi vuonna 2007 ranskalaismiehestä, jonka aivot olivat hydrokefalian vuoksi puristuneet miltei olemattomiin. Hänkin eli normaalia elämää. Hänellä oli kaksi lasta, ja hän työskenteli valtion virkamiehenä.
Tiedetoimittaja Jani Kaaro toteaa, että tällaiset tapaukset ovat poikkeuksia. Niissä häiriö on tapahtunut varhain lapsuudessa, jolloin aivot ovat voimakkaan kehityksen tilassa ja erityisen sopeutumiskykyisiä muutoksiin. Silloin aivot voivat korvata menetetyn tilavuutensa kasvattamalla tiheyttä toisaalla tai siirtämällä kyseisen alueen tehtäviä toiselle aivoalueelle.
Myoklonusepilepsia

Myoklonusepilepsia on peittyvästi periytyvä oireyhtymä, jonka aiheuttaa kromosomin 21 geenivirhe. 
Taudinkuvaan kuuluu tahatonta lihasnyintää ja epileptisyyttä. Syndrooma on synnynnäinen ja alkaa oireilla tavallisesti 6–13-vuotiaasta. Oireet ovat joillakin niin voimakkaita, että joudutaan turvautumaan liikuntavammaisten apuvälineisiin. 
Jos vanhemmilla on yksi myoklonusepileptikkolapsi, heillä on noin 25 % riski saada toinen. Oireisto lyhentää potilaansa elinajanodotetta. Tavalliseen myoklonukseen ei kuulu epilepsiaa.
Pohjoinen epilepsia

Pohjoinen epilepsia on peittyvästi periytyvä oireyhtymä, johon kuuluu etenevää epileptisyyttä ja kehitysvammaisuutta.
Usein epileptiset kouristelukohtaukset alkavat 5–10 vuoden iässä. Kohtausten esiintymistiheys kasvaa murrosikään mennessä mutta alkaa sitten vähetä, ja tyypillisesti kohtaukset loppuvat suunnilleen 35-vuotiaana. Oireilun aiheuttaa vaurio kahdeksannessa kromosomissa (geenikarttamerkintä 8pter-p22). 
Pohjoinen epilepsia on pohjoissuomalaista tautiperintöä, ja sen kuvasivat ensimmäisinä neljä suomalaista tutkijaa (Aune Hirvasniemi, H. Lang, Anna-Elina Lehesjoki ja Jaakko Leisti) vuonna 1994. Vuonna 2004 pohjoisesta epilepsiasta kärsi yksi 176 000 suomalaisesta.
Stüve–Wiedemannin oireyhtymä

Stüve–Wiedemannin oireyhtymä on peittyvästi periytyvän tai satunnaisen geenivirheen aiheuttama oireyhtymä.
Stüve–Wiedemannin piirteitä ovat mm. luiden kehityshäiriöt, lyhytkasvuisuus, nielemisvaikeudet, kuumeilu ja lievä kehitysvammaisuus. Useimmissa tapauksissa potilas ei rajujen kuumejaksojensa vuoksi elä aikuisikään saakka. 
Oireisto sai nimensä Annemarie Stüveltä ja Hans-Rudolf Wiedemannilta, jotka kuvasivat sen vuonna 1971.
Wilmsin kasvain

Wilmsin kasvain, Wilmsin tuumori eli nefroblastooma on lähinnä lapsilla esiintyvä pahanlaatuinen munuaiskasvain. 
Kaikista lasten kiinteistä kasvaimista noin 7 % on nefroblastoomia. Taipumus kasvaimeen on harvoin perinnöllinen, ja 5–10 % tapauksista kasvain kehittyy kumpaankin munuaiseen. Sairaus on nimetty Max Wilmsin kanssa.
Wilmsin tuumori on lasten viidenneksi yleisin pahanlaatuinen kasvain ja lasten yleisin munuaissyöpätyyppi. Useimmiten kasvaimesta kärsivät lapset ovat muutoin terveitä.
Yksi 10 000 vastasyntyneestä kärsii Wilmsin munuaissyövästä. Beckwith-Wiedemannin oireyhtymään liittyy kasvanut Wilms-riski. Kasvain havaitaan useimmilla potilailla ennen viidettä ikävuotta. 
Valtaosa Wilmsin kasvaimen saaneista lapsista on muutoin terveitä. Suomessa sairaus todetaan vuosittain noin kymmenellä lapsella. Ennuste on kuitenkin parempi kuin munuaissyövällä yleensä, ja lapsipotilaista jopa yli 90 % tervehtyy. Tyypillisiä hoitomuotoja ovat solunsalpaajat, leikkaus (yleensä munuaisen poisto) ja sädehoito.
Armide (Gluckin ooppera)

 
Armide Wq. 45 on Christoph Willibald Gluckin säveltämä viisinäytöksinen ooppera, jonka Torquato Tasson runoon "Gerusalemme liberata" (, 1580) perustuvan libreton on kirjoittanut François Quinault. Teoksen libretto oli alun perin kirjoitettu Jean-Baptiste Lullyn saman nimiselle oopperalle. Teos sai ensi-iltansa Pariisin "Académie de Musique'ssa" 23. syyskuuta 1777. Ooppera sijoittuu ensimmäisen ristiretken tapahtumiin. "Armide" on viides Gluckin "Académie de Musique’lle" säveltämästä seitsemästä oopperasta. Säveltäessään oopperaa Gluck perehtyi myös Lullyn aikaisempaan teokseen ja pyrki säilyttämään sen hengen ja ranskalaisen "tragédie en musique" oopperan tyylin.
Wenzel Hagelstam

Magnus Fabian Wenzel Hagelstam (s. 1. tammikuuta 1941 Helsinki) on suomenruotsalainen antiikkialan asiantuntija, joka juonsi aiemmin televisiossa "Antiikkia, antiikkia" -ohjelmaa.
Hagelstam perusti oman antiikkiliikkeen vuonna 1973. Myös monet Hagelstamin perheenjäsenet ovat alalla – Hagelstamin antikvariaatti on Wenzel Hagelstamin veljen Cecil Hagelstamin yritys. Hagelstam on julkaissut antiikkikirjoja, joiden kuvitukseen on osallistunut hänen tyttärensä, valokuvaaja Katja Hagelstam. Wenzel Hagelstam on toiminut hallituksen puheenjohtajana Suomen vanhimmassa huutokauppakamarissa. Hagelstamin huutokauppakamari sijaitsee Tehtaankadulla Mestaritalossa.
Vuodesta 2019 lähtien hän on pitänyt taulukauppaa Helsingin Ullanlinnassa.
Yksityiselämä.
Hagelstam on helsinkiläisestä viisilapsisesta porvarisperheestä, joka asui Bulevardilla. Hän oli jatkosodan aikana sotalapsena Ruotsin Huddingessa lastenkodissa, jossa hän oppi myös suomen kielen. Hän äidinisän veljensä, lapseton Goddert Wrede adoptoi Hagelstamin 14-vuotiaana, mutta Hagelstam kuitenkin jatkoi asumistaan kotonaan. Hagelstamilla on ensimmäisen vaimonsa Katyn kanssa kolme lasta ja lisäksi yksi avioliiton ulkopuolinen, vaimonsa luvalla naisparille siittämänsä lapsi. Nykyisin Hagelstam on naimisissa Lena Hagelstamin kanssa.