tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Louis Duffoy

Louis Duffoy oli ranskalainen ampuja ja olympiamitalisti. Hän osallistui Pariisin olympialaisissa 1900 50 metrin vapaapistoolissa sekä henkilökohtaiseen että joukkuekilpailuun ja voitti hopeaa joukkuekilpailussa. 
Lähteet.
Nick McDonell

Robert Nicholas ”Nick” McDonell (s. 18. helmikuuta 1984 New York) on yhdysvaltalainen kirjailija, joka tuli tunnetuksi vuonna 2002 julkaistuaan esikoisromaaninsa Vuoden viimeiset bileet ("Twelve") vain 17-vuotiaana.
Varhaiset vaiheet ja yksityiselämä.
Nick kasvoi New Yorkissa ja kävi yksityiskoulu Riverdale Country Schoolia. Hänen isänsä on journalisti ja äitinsä kirjailija, ja perheen tuttavapiiriin kuuluu myös toimittajia, kirjailijoita ja kustantajia. Nick harrasti kouluaikanaan koripalloa, break dancea ja kirjoittamista. Hän myös perusti ystävänsä kanssa oman lehden saadakseen tekstejään julki. Syksyllä 2002 hän aloitti collegeopinnot Harvardin yliopistossa pääaineenaan kielet, ja hän valmistui tammikuussa 2007.
Tuotanto.
"Vuoden viimeiset bileet" kertoo Manhattanin ökyrikkaista eliittinuorista. Kirjan päähenkilöllä, huumediileri Valkoisella Mikella, on ympärillään laaja huumeverkosto, jonka jäsenten elämään kirja keskittyy.
Teos on saanut paljon kehuja todenmukaisen nuorisokuvailunsa ja omaperäisen kirjoitustyylinsä ansiosta, ja kirja on ollut kaikilla merkittävillä myydyimpien kirjojen listoilla Yhdysvalloissa, Britanniassa ja Saksassa. Se on myös käännetty yli 20 kielelle, mutta suomen kielellä sitä ei enää painateta. Kirjan voi löytää kirjastoista ja käytettyjen kirjojen liikkeistä.
Kirjan pohjalta on tehty myös suurta suosiota mutta ristiriitaisia arvosteluja saavuttanut Joel Schumacherin ohjaama elokuva, jossa näyttelevät Chace Crawford, Emma Roberts, Rory Culkin, 50 Cent, Ellen Barkin ja Kiefer Sutherland. Elokuva ilmestyi vuonna 2010.
Vuonna 2005 Nick McDonell julkaisi toisen romaaninsa, "The Third Brother", jonka päähenkilönä on Harvardissa opiskeleva 19-vuotias Mike.
Solko van den Bergh

Solko Johannes van den Bergh (joskus myös etunimellä Solke; 4. kesäkuuta 1854 Haag – 25. joulukuuta 1916) oli alankomaalainen ampuja ja olympiamitalisti. Hän pani alulle yhdessä ystävänsä Henrik Sillemin ja ranskalaisen François Monodin kanssa ammunnan MM-kilpailut. Van den Bergh osallistui itse ammuntaan Pariisin olympialaisissa 1900 ja voitti pronssia 50 metrin vapaapistoolin joukkuekilpailusta. 
Van den Bergh työskenteli notaarina ja oli naimisissa aatelisen Sophia Emma Nicoletta van Limburg Brouwerin kanssa.
Pallo hallussa

Pallo hallussa oli suomalainen ympäristöaiheinen ajankohtaisohjelma, jota lähetettiin Yle TV2:ssa 2001–2006. Se tuli ohjelmistoon Ekoistin seuraajaksi muttei saanut yhtä suurta suosiota kuin Ekoisti. Ohjelmassa oli myös "Pallo hukassa" -osio. Ohjelmaa juonsi mm. Ilkka Lehtinen. Ohjelmaa kuvattiin muun muassa Viljakkalassa.
Barcelonan metron linja 2

Barcelonan metron linja 2 on Transports Metropolitans de Barcelonan liikennöimä 13,1 kilometriä pitkä metrolinja Barcelonan kaupungissa Espanjan Kataloniassa. Vaikka linjan rakentaminen aloitettiin jo 1960-luvulla, se valmistui ja otettiin käyttöön vasta vuonna 1995 Sant Antonin ja Sagrada Famílian välillä haarana linjalle 5. Se on siten metrojärjestelmän toiseksi uusin linja linjan 11 jälkeen. Linja merkitään metrokartoissa violetilla värillä.
Nykyiset pääteasemat ovat Paral·lel ja Pep Ventura, mutta linjaa aiotaan jatkaa etelään Barcelonan lentoasemalle ja pohjoiseen Badalonan suuntaan.
Asemat.
Asemien yhteydessä näkyvät vaihtomahdollisuudet muihin metrolinjoihin, Trambesòs-pikaraitiotiehen ja Renfen juniin. Myös rakennusvaiheessa oleva metrolinja 10 on merkitty.
Ayo Technology

Ayo Technology on 50 Centin vuonna 2007 julkaistu single, jonka ovat kirjoittaneet Curtis Jackson (AKA 50 cent), Justin Timberlake, Timothy Mosley (AKA Timbaland) ja Nate Hills. Se on neljäs single albumilta Curtis. Timberlake ja sen tuottajana toiminut Timbaland esiintyvät kappaleella itsekin, vaikkei Timbalandia kaikissa lähteissä mainitakaan. Single nousi sijalle viisi Billboard Hot 100 -myyntilistalla ja sijalle kaksi UK Singles Chart -myyntilistalla sekä oli Grammy-ehdokkaana parhaaksi rap kappaleeksi 2008 (häviten kuitenkin voiton Kanye Westin "Good Life":lle).
Muun muassa belgialainen laulaja-lauluntekijä Milow on tehnyt kappaleesta oman versionsa. Myös laulajat Katerine Avgoustakis ja Skyla ovat tehneet kappaleesta omat versionsa.
Pikku-Säynäjä (Utajärvi)

Pikku-Säynäjä on pieni järvi Utajärven kunnan Särkijärven kylässä.
Järvi sijaitsee Särkijärven kylästä linnuntietä noin kuusi kilometriä lounaaseen. Sinne tulee vesakoitunut piennartie noin kilometrin päässä etelässä olevalle Säynäjäjärvelle menevältä metsäautotieltä. Järven laskujoki on Säynäjäjoki, johon sen yhdistää lyhyt oja. Joki laskee Särkijokeen ja edelleen Kiiminkijokeen. Pikku-Säynäjä on melko matala ja tummavetinen, rannat ovat suota ja rämettä. Järvessä on haukia, ahvenia ja särkiä.
Blake Woodruff

Blake Woodruff (s. 19. kesäkuuta 1995, Flagstaff, Arizona, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Mike Bakerin roolissa elokuvassa "Villi tusina".
Woodruff kiinnostui näyttelemisestä kuusivuotiaana ja sai pienen roolin vuonna 2003 ensi-illan saaneessa "Blind Horizonissa", jossa hän näyttelee itkevää poikaa. Hän oli mukana myös saman vuoden elokuvassa "Villi tusina" ja myöhemmin sen jatko-osassa. Sittemmin hän on näytellyt muun muassa saippuaoopperassa "Tunteita ja tuoksuja" ja elokuvassa "Whisper".
Säynäjäjärvi (Utajärvi)

Säynäjä on järvi Utajärven kunnan Särkijärven kylässä.
Järvi sijaitsee Särkijärven kylästä seitsemisen kilometriä lounaaseen, kylästä sinne tulee metsäautotie. Järven laskujoki Säynäjäjoki virtaa Särkijokea myöten Kiiminkijokeen. Järvi on matala ja tummavetinen, rannat ovat suota ja rämettä. Kalastoon kuuluvat mm. hauki, ahven ja särki.
Järven pohjoisrannalla on vanha asuinpaikka, Säynäjä, joka on tätä nykyä eräkämppäkäytössä. Kunnostetun päärakennuksen lisäksi asuinpaikalla on useita muita rakennuksia. Talon ympärillä olleet pellot ovat metsittyneet, mutta piha-alueen viereistä peltoa kiertänyt kiviaita on jäljellä aikanaan tehdystä raivaustyöstä.
Niels Krabbe

Niels Kaare Krabbe (s. 1. heinäkuuta 1951 Frederikshavn, Tanska) on tanskalainen lintutieteilijä, joka työskentelee Kööpenhaminan yliopiston selkärankaisten osastolla.
Krabbe opiskeli maantiedettä ja geologiaa Kööpenhaminan yliopistossa, josta hän valmistui filosofian tohtoriksi 1995. Lintututkimuksensa hän aloitti rengastajana, ensin Tanskassa ja sitten useita vuosia Israelissa, jossa hän työskenteli myös luokittelijana Jerusalemin yliopistossa. Hän on työskennellyt pitkään Etelä-Amerikan Andeilla, pääasiassa Ecuadorissa, missä hän on tutkinut lintuja. Hän toimi vuosikymmenen "Fundación de Conservación Jocotoco"ssa osallistuen Ecuadorin lintujen suojelutyöhön. Hän perehtyi erittäin uhanalaisen azuaynsirkun ("Atlapetes pallidiceps") etsimiseen ja vuosien työn tuloksena löysi lopulta pienen yhdyskunnan vuonna 1998. Laji oli tuolloin häviämisen partaalla, sillä vain 10–22 paria oli jäljellä. Krabben ansiosta lajin suojelutoimet ovat onnistuneet ja vuonna 2007 kanta oli kasvanut 82 pariin.
Krabbe työskentelee myös "Fundación ProAves"-säätiössä Kolumbian linnuston taksonomian selvittelytyössä. Hän laati varpuslintuja käsittelevän osan teokseen "Birds of the High Andes" (1990) ja Andien linnustoa koskevat osat "Threatened Birds of the Americas" (1992) teokseen.
Krabbe tutkii useita lintutieteen osa-alueita, kuten suojelua, bioakustiikkaa ja "Scytalopus"-suvun tapakuloja. Hän on nimennyt useita uusia lintulajeja, kuten tiheikkötapakulon ("Scytalopus chocoensis"), savutapakulon ("Scytalopus parkeri"), el-orontapakulon ("Scytalopus robbinsi"), valkoposkiluuran ("Grallaria ridgelyi") ja ecuadorinmuurasen ("Myrmotherula fjeldsaai"). Näiden lisäksi hän on nimennyt vielä kolme uutta lajia, joita ei vielä ole luokiteltu BirdLife Suomen lajilistalla. Hänen keräämänsä tuhansien näytteiden kokoelmansa on sijoitettu Kööpenhaminan eläinmuseoon.
Hana Bajtošová

Hana Bajtošová (s. 1984) on slovakialainen pyöräsuunnistaja ja maailmanmestari. Seuratasolla hän edustaa ŠK Vazka Bratislavaa.
Joensuun MM-kilpailuissa 2006 Bajtošová voitti keskimatkalta hopeaa. Nové Město na Moravěn MM-kilpailuissa 2007 hän uusi keskimatkan hopeansa ja voitti sprintistä pronssia. Ostródan MM-kilpailuissa 2008 hän voitti sprinttimatkan maailmanmestaruuden. Ben Shemenin MM-kilpailuissa 2009 hän uusi sprintin MM-kultansa ja voitti pronssia pitkältä matkalta.
NBA-kausi 1996–1997

NBA-kausi 1996–1997 oli NBA-liigan 51. kausi. Runkosarja käynnistyi 1. marraskuuta 1996 ja päättyi 20. huhtikuuta 1997. 13. kesäkuuta päättyneiden pudotuspelien päätteeksi Chicago Bulls uusi edelliskauden mestaruutensa voitettuaan finaalisarjassa Utah Jazzin otteluvoitoin 4–2.
Kautta edeltäneen on arvioitu olleen yhden NBA:n historian kovatasoisimmista, sillä se sisälsi useita nykypäivän supertähtiä, kuten Kobe Bryant, Steve Nash, Allen Iverson ja Ray Allen.
Runkosarja.
V=voitot, H=häviöt, V%=voittoprosentti, *=divisioonansa voittaja
Suolinkainen

Suolinkainen ("Ascaris lumbricoides") on sukkulamatoihin kuuluva loiseläin. Se on ihmiskunnan yleisin matoinfektio, ja sitä kantaa elimistössään arviolta yli miljardi ihmistä. Eniten suolinkaistautia eli askariaasia esiintyy lämpimällä vyöhykkeellä ja köyhillä alueilla. Tartunnan voi saada myös Suomesta, mutta suurin osa Suomessa todetuista tartunnoista on peräisin ulkomailta.
Suolinkaisen munia esiintyy maaperässä, jonne niitä päätyy ulosteen mukana. Ihmiseen suolinkainen tarttuu, kun ihminen nielee suolinkaisen munia ruoassaan, useimmiten salaatissa, juureksissa ja muussa kypsentämättömässä ruoassa.
Ohutsuoleen päätyneestä suolinkaisen munasta kuoriutuu toukka. Se tunkeutuu ensin suolen seinän läpi, menee keuhkoihin ja siirtyy 2–4 viikon kuluttua tartunnasta suoleen, jossa se elää aikuisena. Aikuinen mato on kermanvärinen ja päistään suippo, pituudeltaan 15–35 senttimetriä ja halkaisijaltaan 3–6 millimetriä. Mato liikkuu suolessa vapaasti, ja elää siellä pari vuotta. Mato tulee sukukypsäksi 8–12 viikon kuluttua tartunnasta. Pariteltuaan koiraan kanssa naaras laskee noin 200 000 munaa päivässä. Munat säilyvät maaperässä jopa 10 vuotta ankarissa olosuhteissa.
Kun mato kuolee, infektio häviää ilman uusia ravinnon kautta saatuja munia.
Suolinkaisen toukka voi laukaista keuhkoissa astman tyyppisen keuhkoreaktion, johon voi liittyä kuumetta ja nokkosihottumaa. Aikuinen suolinkainen aiheuttaa suolessa vain harvoin oireita. Runsas matojen esiintymä voi kuitenkin aiheuttaa vatsakipua ja pahoinvointia, ja lapsilla aliravitsemusta ja kehityksen hidastumista. Harvinaisia vakavia seurauksia ovat suolitukokset, sappitietukokset, haimatulehdus ja maksapaise, joita esiintyy Intiassa ja muissa lämpimissä ja köyhissä maissa.
Suolinkainen todetaan joko havaitsemalla mato ulosteessa tai löytämällä madon munia ulosteen mikroskooppitutkimuksessa. Mato löytyy myös laajassa suoliston loisia havaitsevassa nukleiinihappojen osoitustestissä.
Suolinkaistartuntaa hoidetaan reseptilääke mebendatsolilla. Tautia ehkäistään huolehtimalla käymälähygieniasta sekä pesemällä vihannekset ja juurekset.
Gesterbyn kartano

Gesterbyn kartano sijaitsee Kirkkonummella Gesterbyssä.
Historia.
Kartanossa oli kustavilainen päärakennus, jonka rakensi 1780-luvulla johtaja Anders Jansson. Hän osallistui 1783 Mustion linnan perustustöihin ja sai mahdollisesti linnasta vaikutteita omaan taloonsa Gesterbyssä. Janssonin jälkeen Gesterbyn omisti hänen kasvattipoikansa everstiluutnantti Anders Johan Sjöman. Sjömanin kuoltua 1835 hänen nuorin tyttärensä Eva Charlotta ja hänen miehensä komissiomaanmittari Carl Mathias Moring ostivat kartanon. Eva Charlotta Moring jäi muutama vuosi myöhemmin leskeksi ja joutui yksin ottamaan vastuun tilanhoidosta. Hänen kuoltua kartano myytiin Erik Alfred Lundinille. 1900-luvulla kartanon omisti Verner Dumell sekä Olle ja Mona Dumell, jotka myivät tilan Kirkkonummen kunnalle 1965.
Gesterbyn päärakennus paloi juuri ennen Porkkalan palautusta 1956.
Museoalue.
Museoalueella on tilan alkuperäisiä talousrakennuksia sekä rakennuksia, jotka kotiseutuyhdistys on siirtänyt alueelle eri puolilta Kirkkonummea, kuten sepänpaja ja tuulimylly. Tuulimylly on tuotu Masalan Gammel-Tinasta. Navetan ullakolla esitellään vanhaa ajokalustoa sekä kalastus- ja maataloustyövälineitä. Pihalla kaivo perinteisellä vedennostolaitteella varustettuna. Pihaa reunustaa yhdeltä sivulta upea ja hyvin hoidettu kuusiaita. 
Museo on avoinna sopimuksen mukaan.
Adrian Jackson

Adrian Jackson (s. 1983) on australialainen pyöräsuunnistaja ja maastopyöräilijä.
Pyöräsuunnistus.
Ballaratin MM-kilpailuissa 2004 Jackson voitti keskimatkan maailmanmestaruuden sekä pronssia pitkältä matkalta ja viestistä. Viestissä hänen kanssaan pyöräsuunnistivat Alex Randall ja Tom Walter. Seuraavana vuonna Banská Bystrican MM-kilpailuissa hän voitti pitkältä matkalta pronssia. Ostródan MM-kilpailuissa 2008 Jackson voitti kultaa keskimatkalta. Ben Shemenin MM-kilpailuissa 2009 hän voitti pitkän matkan ja sprintin maailmanmestaruudet. Montalegressa 2010 hän uusi sprintin maailmanmestaruuden ja voitti MM-hopeaa keskimatkalta ja pitkältä matkalta.
Maastopyöräily.
Maastopyöräilyn Australian-mestaruuskilpailujen maastoajossa Jackson on sijoittunut kahdeksanneksi vuosina 2007 ja 2009.
Tarpon II

Tarpon II on Anker &amp; Jensenin telakalla Norjassa rakennettu 10mR-purjevene. Klassinen purjevene on ns. ensimmäisen R-mittasäännön mukaan rakennettu vene. Venen tilaaja ja alkuperäinen omistaja oli teollisuusmies, todellinen valtioneuvos Leonid A. Nagornoff Pietarista. Nagornoff rakennutti veneen vuoden 1912 Tukholman Olympialaisia varten.
Tarpon ei osallistunut olympialaisiin mutta Nagornoff voitti samana vuonna Keisari Wilhelmin palkinnon Kielerwoche:ssa. Seuraavana vuonna Tarpon jatkoi voitokkaana Solentin ja Isle of Wrightin kilpailuissa
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Nagornoff muutti Venäjän vallankumousta pakoon Helsinkiin. Nagornoff ja Tarpon II olivat tuttu näky kesäsin Suomessa ja hänet mainitaan NJK:lla Pietarin Keisarillisen Pursiseuran edustajana. Tarpon II rekisteröitiin Suomeen tultuaan tuttuun NJK:iin jonka lipun alla Tarpoon II jatkoi purjehduksiaan. Kesällä 1930 hän purjehti Hollantiin asti josta hänelle myönnettiin NJK:n Suuri Purjehdusmerkki (Det Större Seglartecknet). Kaiken kaikkeaan Nagornoff purjehti Tarponilla 178 000 meripeninkulmaa, viimeisenä purjehduskesänään 1955 Nagornoff oli yli yhdeksänkymmenen vanha. Tarpon II:n kotisatamana oli yli 50 vuoden ajan HSS, jonka jäsen Nagornoff oli myös. Nagornoff kuoli vuonna 1963.
Veneen rakensi Anker &amp; Jensen Norjassa. Sen purjenumero on L 3 ja se on nykyisin matkapurjeduskäytössä. Rakenne on Hoduras-mahonkia, kaaret tammesta, kansi oregon pine. Viimeisin tiedossa oleva kotisatama on Blommeholm Oslossa.
Omistajat.
Tarpoon II omistajaluettelo:
Nykyinen omistaja:&lt;br&gt;
Vuosi: 2008: Marius Borg &lt;br&gt;
Aikaisemmat omistajat:&lt;br&gt;
Vuosi: 1998; Linda Rui / Håkon Honningsvåg KTK Oslo &lt;br&gt;
Vuosi: 1962; Kurt &amp; Thor Dahl HSS Helsinki&lt;br&gt;
Vuosi: 1958; Otto Wetterhof HSS Helsinki&lt;br&gt;
Vuosi: 1912; Leonid A. Nagornoff Pietari / NJK, HSS Helsinki, ESS Tammisaari &lt;br&gt;
Nykyiset omistajat ostivat Tarponin Kurt Dahlin lapsilta 1998
Miisa

Miisa on suomenkielinen naisen etunimi. Syyskuuhun 2025 mennessä nimi oli annettu Suomessa yhteensä noin 1 815 naispuoliselle henkilölle. Jo 1930-luvulla nimi annettiin muutamalle lapselle, mutta se on yleistynyt vasta 1990-luvulta lähtien.
Miisan nimipäivä on 23. syyskuuta. Etunimi lisättiin suomenkieliseen nimipäiväalmanakkaan vuonna 2010.
Pyhän Katariinan ritarikunta

Pyhän Katariinan ritarikunta () oli keisarillisen Venäjän kunniamerkkiritarikunta, joka oli tarkoitettu ensisijaisesti naisille. Se on nimetty marttyyrikuoleman noin vuonna 305 kärsineen Katariina Aleksandrialaisen mukaan ja oli ainoa naisten kunniamerkki lähes koko Venäjän keisarikunnan olemassaolon ajan.
Ritarikunnassa oli kaksi luokkaa. Ensimmäisen luokkaan kuului merkin lisäksi rintatähti, kun toinen luokka koostui pelkästä merkistä. Merkkiä kannettiin rinnan yli pujotettuna. Punaisessa nauhassa luki kultakirjailtuna teksti "Rakkauden ja isänmaan puolesta" (). 
Ritarikunnan perusti keisari Pietari Suuri 24. marraskuuta 1714 ja Pietari omisti sen vaimolleen Katariinalle Venäjän–Turkin sodan 1710–1711 muistoissa: "Ritarikunta perustettiin hänen korkeutensa [Katariinan] muistoksi hänen osallisuudestaan turkkilaisia vastaan käydyssä Prutjoen taistelussa, jonka aikana vaarallisissa olosuhteissa hän todisti itsensä kaikille toimillaan, ei kuten heikko nainen, vaan kuten rohkea mies."
Kunnianosoitusta jaettiin kahdessa luokassa:
Viipurin Taiteenystäväin piirustuskoulu

Viipurin Taiteenystäväin piirustuskoulu eli Viipurin piirustuskoulu oli taidekoulu, joka toimi Viipurissa vuosina 1891-1939. Se oli yksi kolmesta Suomessa ennen toista maailmansotaa toimineesta taidekoulusta Helsingin ja Turun piirustuskoulujen rinnalla. Viipurin piirustuskoulu suljettiin talvisodan alkaessa 1939. Viipurin Taiteenystävien yhdistys perusti Viipurin piirustuskoulun. 
Viipurin piirustuskoulun ensimmäinen opettaja oli taidemaalari Arvid Liljelund, joka oli opettanut vuosina 1869-1876 Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Helsingissä. Viipurin Taiteenystävien yhdistyksen perustajajäsen, Viipurin lääninarkkitehti Berndt Ivar Aminoff toimi piirustuskoulun opettajana vuodesta 1891. Koulun pitkäaikaisin johtaja ja opettaja Rurik Lindquist toimi koulussa vuosina 1900-1940.
Koulussa ovat opiskelleet muiden muassa Hugo Simberg, Aukusti Tuhka, Aimo Tukiainen, Väinö Kunnas, Olli Miettinen, Eva Cederström, Onni Mansnerus ja Veikko Marttinen. Hugo Simberg toimi myös lyhyen ajan koulun opettajana.
Kankaanpään taidekoulu

Satakunnan ammattikorkeakoulun Taidekoulun kampus, myös Kankaanpään taidekoulu, on ammatillinen kuvataiteilijoita kouluttava oppilaitosyksikkö, jonka suuntautumisvaihtoehtoja ovat kuvanveisto, maalaus, taidegrafiikka ja esitystaide. Taidekoulu on osa Satakunnan ammattikorkeakoulua ja opiskelijat suorittavat Kuvataiteilija (AMK) -tutkinnon tai alan ylemmän AMK-tutkinnon.
Kankaanpään taidekoulu perustettiin vuonna 1965 kuvanveistäjä Kauko Räikkeen ja taidemaalari Juhani Tarnan aloitteesta. Koulu kunnallistettiin Kankaanpään kaupungin alaisuuteen 1980-luvun lopulla. Oppilaitoksesta tuli osa Satakunnan ammattikorkeakoulua vuonna 1997. Kankaanpään taidekoulun varta vasten kuvataideopetusta varten rakennetut uudet tilat valmistuivat vuonna 1994 arkkitehti Sinikka Kouvon ja Erkki Partasen suunnittelemina.
Kankaanpään taidekoululla on merkittävä asema suomalaisessa kuvataideopetuksessa ja modernismin laajenemisessa taideilmaisuun. Koulusta ovat valmistuneet muun muassa Teija-Tuulia Ahola, Petri Ala-Maunus, Pälvi Hanni, Timo Hannula, Viljami Heinonen, Emma Jääskeläinen, Janne Kaitala, Matti Kalkamo, Kaisu Koivisto, Virve Lilja, Pekka Mattila, Irmeli Mäkilä, Pertti Mäkinen, Reima Nevalainen, Jaakko Niemelä, Reijo Paavilainen, Elina Ruohonen, Heli Ryhänen, Paula Salmela, Teemu Saukkonen, Nanna Susi, Kari Tykkyläinen, Tiina Vehkaperä ja Annu Vertanen.
Lahden taideinstituutti

Lahden Taideinstituutti - tunnettiin myös nimillä Taideinstituutti ja Lahden taidekoulu - oli Lahden ammattikorkeakouluun kuulunut kuvataiteilijoita kouluttanut ammatillinen oppilaitos. 
Lakkautuksen jälkeen Taideinstituutin oli tarkoitus osittaisena jatkua osana Muotoiluinstituutin opintoja.
Koulu perustettiin 2.1.1971 nimellä Lahden taideoppilaitos. Lahden kaupungin alaisessa koulussa oli taideteollisuuden ja kuvataiteen linja. Myöhemmin taideteollinen koulutus, nykyinen Muotoiluinstituutti siirtyi valtion omistukseen. Loppuvaiheessaan taideinstituutti oli ammattikorkeakoulu, jossa saattoi suorittaa Kuvataiteilija (AMK) -tutkinnon (240 op) neljässä vuodessa ja suuntautua maalaustaiteeseen, taidegrafiikkaan, kuvanveistoon tai muu-taiteeseen.
Lopettamispäätös Lahden Taideinstituutille annettiin koulun 40-vuotissyntymäpäivänä 7.1.2012. Viimeinen opiskelijahaku oli keväällä 2012 ja koulu lopetti keväällä 2016, kun viimeiset kuvataiteilijat valmistuivat.
Kolme viimeiseksi jäävää vuosikurssia avasi keväällä 2014 Lahden Taideinstituutin taideportaalin, joka syntyi opiskelijoiden kiintymyksestä kouluaan kohtaan. Sivuston kautta on mahdollista löytää Taideinstituutista valmistuneiden ja opiskelijoiden teoskuvia, tietoja sekä linkkejä taiteilijoiden kotisivuille. Tarkoituksena on säilyttää yksien kansien välissä koulun historiaa ja henkeä sen lopettamisen jälkeenkin.
Emilio Alzamora

Emilio Alzamora (s. 22. toukokuuta 1973 Lleida) on espanjalainen entinen ratamoottoripyöräilijä. Hän voitti 125cc-luokan maailmanmestaruuden vuonna 1999. Alzamora on ainoa ratamoottoripyöräilyn maailmanmestari, joka on voittanut mestaruuden voittamatta kaudella yhtään osakilpailua.
Alzamora aloitti kilpauransa 80-kuutioisissa Espanjan kansallisessa sarjassa. Hän voitti maansa mestaruuden vuosina 1989 ja 1990. MM-sarjaan Alzamora siirtyi vuonna 1994. Ensimmäinen kausi meni vielä opetellessa, mutta jo seuraavana kautena Alzamora oli neljä kertaa palkintopallilla ja MM-sarjassa kolmas. Vuonna 1997 Emilio Alzamora ajoi 250cc-luokassa. Kausi oli loukkaantumisten sävyttämä ja Alzamora palasi takaisin piikkiluokkaan.
Kaudella 1999 Alzamora voitti maailmanmestaruuden Hondalla saavuttamatta yhtään osakilpailuvoittoa. Marco Melandri ja Masao Azuma voittivat molemmat viisi osakilpailua, kun taas Alzamoralla oli viisi kakkossijaa ja viisi kolmossijaa. Melandri hävisi maailmanmestaruuden vain yhdellä pisteellä. Seuraavalla kaudella Alzamora oli vielä MM-sarjan kolmas, ja siirtyi sitten luokkaa ylemmäs, jossa ajoi kahdesti MM-sarjan seitsemänneksi. Alzamora lopetti uransa vuonna 2003, ajettuaan vaisun kauden 125cc-luokassa.
Sen lisäksi, että Alzamora on ainoa kuski, joka on voittanut maailmanmestaruuden voittamatta kaudella yhtään osakilpailua, poikkeuksellista Alzamoran urassa on myös se, että maailmanmestaruudesta ja 30 palkintopallisijasta huolimatta hän ajoi vain kerran aika-ajoissa paalupaikalle.
Kilpauran jälkeen Emilio Alzamora on toiminut Espanjan 125cc-luokan mestaruussarjan CEV:n tehtävissä ja johtanut "RACC-Caja Madrid" nimistä moottoripyöräilytallia. Nykyään hän johtaa "Monlau Competition" nimistä opinahjoa, jossa koulutetaan kuljettajia ja mekaanikkoja moottoriurheiluun. Ennen rehtorin virkaa hän toimi koulussa urheilullisena johtajana.
Académie Colarossi

Académie Colarossi oli italialaisen kuvanveistäjän Filippo Colarossin perustama taidekoulu. Se sijaitsi alkuun Pariisin Île de la Citéssä, mutta muutti 1870-luvulla Rue de la Grande-Chaumièrelle. Koulu suljettiin 1930-luvulla.
Académie Colarossi perustettiin 1800-luvulla vaihtoehdoksi valtion École des Beaux-Arts -koululle, jota monet nuoret lupaavat taiteilijat pitivät vanhakantaisena. Académie Julianin tapaan ja toisin kuin virallinen École des Beaux Arts hyväksyi Colarossi oppilaiksi myös naisia, jotka saivat piirtää myös alastonta miesmallia. Colarossissa opiskelikin muun muassa Camille Claudel. Vuonna 1910 Colarossiin hyväksyttiin myös ensimmäinen naispuolinen opettaja. Koulussa oli elävän mallin veistoluokkia, jotka houkuttelivat ulkomaisia opiskelijoita. Muiden muassa kuvanveistäjä Henry Moore otti osaa Colarossin elävän mallin piirustukseen 1920-luvulla. Hän piirsi yleisölle avoimissa piirustusilloissa, joissa piirrettiin itsenäisesti ilman opetusta.
Suomalaisista taiteilijoista Colarossissa opiskelivat muun muassa Väinö Blomstedt, Elin Danielson-Gambogi, Johannes Haapasalo, Elias Ilkka, Eva Olsoni, Helene Schjerfbeck, Ilmari Soikkanen ja Ellen Thesleff. Myöhemmistä taiteilijoista myös Otto Mäkilä ja Vilho Lampi hakivat vaikutteita Colarossista. Muita akatemiassa opiskelleita taiteilijoita ovat muun muassa Amedeo Modigliani, Eduard Wiiralt, Alfons Mucha, Lyonel Feininger, Paul Gauguin, George Grosz, Hans Hofmann, Hanna Pauli ja Paula Modersohn-Becker.
Heikki Peltola

Heikki Olavi Peltola (s. 26. joulukuuta 1943 Angola) on Helsingin yliopiston infektiotautien emeritusprofessori. Hän väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi vuonna 1978. Peltola on toiminut Ylioppilaskunnan Laulajien solistina kuoron ulkomaanmatkoilla. Hän oli kuoron varajohtaja vuosina 1966–1970 ja taiteellinen johtaja vuosina 1971–1980.
Kaalikääryle

Kaalikääryleet on uunissa valmistettava ruokalaji, jossa kaalinlehtien sisään on kääritty täytettä. Perinteisin täyte on sekoitettu jauhelihasta, kananmunasta, keitetystä riisistä tai perunasta sekä hienonnetuista kaalinlehdistä. Kääryleitä valellaan paistamisen aikana siirapista ja sulatetusta voista tehdyllä sekoituksella tai muunlaisella liemellä tai kastikkeella. Kääryleiden kera tarjoillaan usein puolukkahilloa tai -survosta ja keitettyjä perunoita.
Historiaa.
Kaalikääryleet on 1700-luvulla kehitetty pohjoismainen muunnos perinteisestä turkkilaisesta ruokalajista dolmasta, joka on viiniköynnöksen lehdestä tehty kääryle. Ruokalaji mainittiin Cajsa Wargin ruotsalaisessa keittokirjaklassikossa ensimmäisen kerran vuonna 1755. Vuonna 1709 käydyn Pultavan taistelun hävinnyt Ruotsin kuningas Kaarle XII pakeni Osmanien valtakuntaan. Kuninkaalla oli mukanaan noin 1 500 sotilaan joukko. He asettuivat osmanihallinnon alaiseen Benderin kaupunkiin (nyk. Tighina). Erilaisten vaiheiden, kuten vuosina 1710–1711 käydyn Venäjän–Turkin sodan, jälkeen kuningas siirtyi joukkoineen takaisin Ruotsiin. Vierailun pysyväksi perinnöksi Pohjoismaihin jäi kaalikääryleiden valmistustaito. Ruotsinkielisen nimen "kåldolmar" osa "dolma" on tullut suoraan turkin kielestä. Toisen teorian mukaan resepti saapui osmanisuurlähettiläiden tai kauppiaiden mukana.
Suomessa kaalikääryleiden valmistusta on alettu opettaa vasta 1900-luvun alun kotitalouskursseilla.
Didymóteicho

Didymóteicho (; ) on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Διδυμοτείχου, "Dímos Didymoteíchou"), joka sijaitsee Évroksen alueyksikössä Itä-Makedonian ja Traakian alueella. Koko kunnan pinta-ala on 569,5 neliökilometriä ja väkiluku 19 493. Varsinaisen Didymóteichon kaupungin väkiluku on 9 263 (vuonna 2011).
Didymóteicho on manner-Kreikan itäisin kunta ja sijaitsee Turkin rajan pinnassa. Nykyinen Didymóteichon kunta muodostui, kun Didymóteicho ja Metaxádes yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat.
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Didymóteichon kunta muodostuu kahdesta kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Tunnettuja asukkaita.
Kaupungissa ovat syntyneet Bysantin aikakauden hallitsijat Johannes III Vatatzes ja Johannes V Palaiologos.
Kivalliq Air

Kivalliq Air on kanadalainen lentoyhtiö, jonka pääkonttori sijaitsee Manitoban provinssissa, Winnipegin kaupungissa. Yhtiön kotikenttänä toimii Winnipegin kansainvälinen lentoasema. Nykyisin yhtiö lentää säännöllistä reittiliikennettä ainoastaan Winnipegin ja Sanikiluaqin välillä kolme kertaa viikossa. Kivalliq Air on Keewatin Airin omistama, reittiliikennettä hoitava tytäryhtiö.
Kohteet.
Kivalliq Air lentää reittilentoja kolme kertaa viikossa Winnipegin ja Sanikiluaqin välillä. (huhtikuu 2013)
Laivasto.
Kivalliq Airin laivastossa on seuraavat lentokoneet: (huhtikuu 2013)
Gennadi Kuprijanov

Gennadi Nikolajevitš Kuprijanov (; ) oli neuvostoliittolainen poliitikko.
Elämäkerta.
Gennadi Kuprijanov syntyi talonpojan perheeseen Rylon kylässä, Kostroman läänin Soligalitšin kihlakunnassa. Hän kävi neljä luokkaa koulua ja työskenteli kirvesmiehenä. Vuosina 1925–1927 hän opiskeli Kostroman neuvostopuoluekoulussa ja liittyi vuonna 1926 NKP(b):hen. Vuosina 1927–1932 Kuprijanov työskenteli opettajana, Soligalitšin piirin kansanvalistusosaston johtajana ja NKP(b):n piirikomitean osastonjohtajana. Vuosina 1932–1935 hän opiskeli Leningradin Kommunistisessa yliopistossa. Vuosina 1935–1938 Kuprijanov toimi puoluetehtävissä Leningradissa: aluksi Džeržinskin piirikomitean kouluttajana ja osastonjohtajana ja myöhemmin Kuibyševin piirikomitean ensimmäisenä sihteerinä.
Vuonna 1938 Kuprijanov komennettiin Neuvosto-Karjalaan, jossa hänet valittiin NKP(b):n aluekomitean ensimmäiseksi sihteeriksi. Hän kuului Karjalan tasavallan NKVD:n erikoiskolmikkoon, jonka tehtävänä oli tarkastaa vangittujen vähemmistökansojen edustajien tuomiot. Vuosina 1940–1950 hän toimi Karjalais-suomalaisen neuvostotasavallan kommunistipuolueen keskuskomitean ensimmäisenä sihteerinä. Jatkosodan aikana Kuprijanov osallistui kenraalimajurina Karjalan rintaman sotaneuvoston työhön. Ennen työläisten ja talonpoikien puna-armeijan henkilökohtaisten sotilasarvojen palauttamista Kuprijanov oli toiminut prikaati- ja divisioonakomissaarina. Tietokirjailija Veikko Erkkilän tutkimusten mukaan Kuprijanov antoi jatkosodan aikana määräyksen suorittaa partisaani-iskuja siviilikohteisiin Suomessa. Sodan jälkeen Kuprijanov vaikutti siihen, että Leningradin alueelta karkotetut inkerinsuomalaiset saivat vuonna 1949 luvan muuttaa Karjalan tasavaltaan.
Kuprijanov vangittiin vuoden 1950 alussa muiden Karjalais-suomalaisen tasavallan johtohenkilöiden kanssa osana niin sanottua Leningradin juttua. Hänet armahdettiin vuonna 1956 ja julistettiin seuraavana vuonna syyttömäksi. Vankilassa Kuprijanov tutustui kertomansa mukaan Raoul Wallenbergiin, jonka hän tapasi vankikuljetuksissa vuosina 1953 ja 1955 ja hammaslääkärissä vuonna 1956.
Vuosina 1957–1966 Kuprijanov työskenteli Puškinin palatsi- ja puistoalueen johtajana. Hänet on palkittu Leninin kunniamerkillä (kahdesti) sekä Punaisen lipun, Isänmaallisen sodan ja Työn punaisen lipun kunniamerkeillä.
Kirjallinen tuotanto.
Kuprijanov julkaisi ainakin kaksi kirjaa, jotka käsittelivät hänen sota-ajan kokemuksiaan:
Hänen käsikirjoituksiaan säilytetään Karjalan tasavallan kansallisarkistossa.
Carl Forberg

Carl Forberg (4. maaliskuuta 1911 Omaha Nebraska – 17. tammikuuta 2000 Brownsburg Indiana) oli yhdysvaltalainen moottoriurheilija. Hän osallistui vuoden 1951 Indianapolis 500 -kilpailuun, jossa oli seitsemäs pistesijojen ulkopuolella. Hän ei kuitenkaan saanut Vuoden tulokas -palkintoa.
Klaara

Klaara, "Klara ja Clara"' ovat naisen etunimiä, jotka johtuvat latinan "puhdasta" tai "kirkasta" tarkoittavasta sanasta "clara".
Elokuuhun 2025 mennessä Suomessa on rekisteröity noin 720 Klaara-, 844 Klara ja 1136 Clara-nimen saanutta henkilöä.
Jiří Hradil

Jiří Hradil (s. 1986) on tšekkiläinen pyöräsuunnistaja. Seuratasolla hän edustaa SKOB Zlíniä.
Ostródan MM-kilpailuissa 2008 Hradil voitti hopeaa sprintistä. Samana vuonna Nidan EM-kilpailuissa hän voitti viestipronssia joukkuetovereinaan Radek Laciga ja Jan Lauerman. Ben Shemenin MM-kilpailuissa 2009 hän voitti hopeaa keskimatkalta ja viestistä. Viestissä hänen kanssaan pyöräsuunnistivat Radek Laciga ja Lubomír Tomeček.
Marjut

Marjut on suomalainen naisen etunimi, Marja-nimen muunnelma. Suomenkielisen kalenterin mukaan Marjutin nimipäivää vietetään 15. elokuuta. Nimi on ollut kalenterissa vuodesta 1964 lähtien. Elokuuhun 2025 mennessä nimi Marjut on annettu noin 14 520 henkilölle. Nimeä Marjut voidaan taivuttaa kahdella tavalla: samoin kuin t-loppuisia nomineja suomessa yleensä (esim. Marjuen, vrt. kevyen, kätkyen, ohuen, oluen) tai niin, että vartalona on Marjuti- (esim. Marjutin).
Aarne Erävaara

Aarne Erasti (nimi vuoteen 1959 Aarre Jalo Engelberg, käytti kirjailijanimeä Aarne Erävaara; 24. tammikuuta 1913 Hausjärvi – 20. huhtikuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja kääntäjä.
Erasti suomensi useita George Goodchildin salapoliisiromaaneja vuosina 1940–1943 A. J. Engelbergin nimellä. Vuonna 1945 hän suomensi myös Willy Brandtin teoksen "Millainen maailmanrauha?" (Fennia 1945, uusi näköispainos Suomen sosialidemokraattinen puolue 1982).
Suomennoksia.
Nimellä "A. J. Engelberg":
Lucas Belvaux

Lucas Belvaux (s. 14. marraskuuta 1961 Namur, Belgia) on belgialainen elokuvaohjaaja.
Belvaux on tehnyt elokuvatrilogian "Cavale" (jännitys, 2002), "Un Couple Èpatant" (komedia, 2002), ja "Après la vie" (melodraama, 2002). Esittämällä trilogian osissa samat tapahtumat kolmesta eri näkökulmasta hän pyrkii eri lajityyppien avulla hahmottamaan elokuvan olemusta. 
Belvaux'lla on tekeillä elokuva "Rapt" ranskalaisen paronin ja yritysjohtajan Édouard-Jean Empainin kidnappauksesta vuonna 1978.
Belvaux'n veli oli ohjaaja Rémy Belvaux. Hänen toinen veljensä Bruno Belvaux on kirjailija.
Olavi Veenkivi

Arvi Pirttiperä, kirjailijanimi Olavi Veenkivi (21. toukokuuta 1902 Nivala – 20. maaliskuuta 1970 Kemi) oli suomalainen työmies ja kirjailija.
Pirttiperän vanhemmat olivat talollinen Juho Pirttiperä ja Emma Maria Pylkkö. Hän osallistui jo 15-vuotiaana Suomen sisällissotaan taistellen valkoisten joukoissa Tampereella, Kämärässä ja Viipurissa. Pirttiperä osallistui myös Viron vapaussotaan. Sodan jälkeen hän muutti 1923 Kemin maalaiskuntaan.
Pirttiperän pääteos on vuonna 1938 ilmestynyt romaani "Köyhän lapsen isänmaa", jonka päähenkilönä olleen köyhän nivalalaisen torpanpojan vaiheet perustuivat pitkälti hänen omiin elämänvaiheisiinsa. Pirttiperä kirjoitti myös omalla nimellään runoja, joita hän julkaisi lehdissä sekä omakustanteena.
Riku Sarkola

Riku Jalmari Sarkola (24. maaliskuuta 1910 Helsinki – 8. heinäkuuta 1970) oli suomalainen prosaisti ja runoilija.
Henkilöhistoria.
Sarkolan vanhemmat olivat maanmittari Jalmari Sarkola ja Tyyne Maria Liukkonen. Sarkola oli naimisissa kaksi kertaa; hänen ensimmäinen puolisonsa 1938–1948 oli puhelinvirkailija Elsa Linnea Sjöblom. Toisen kerran hän avioitui 1950. Sarkolalla oli kolme lasta ensimmäisestä avioliitosta; yksi heistä on näyttelijä ja teatterinjohtaja Asko Sarkola. Hän pääsi 1926 keskikoulusta ja toimi sitten Tietoteos Oy:n kustannusvirkailijana 1933–1937, "Sotainvaliidi"-lehden toimitussihteerinä 1946–1952 sekä toimittajana "Valojuova"-lehdessä 1945–1946 ja "Finlandia-kuvassa" 1947–1948.
Kirjallinen tuotanto.
Keskeisiä teoksia.
Sarkolan parhaimpina teoksina pidetään kolmea 1930-luvulla ilmestynyttä romaania, "Tanssiaisten jälkeen" (1931), "Mies, joka rakasti elämää" (1937) ja "Mitään ei voi salata" (1938). Viimeksi Sarkola julkaisi 1960 selvityksen säveltäjä Toivo Kuulan viimeisistä vaiheista Viipurin seurahuoneella 1918.
Arpominen (ennustaminen)

Arpominen oli tulevien tai salattujen asioiden ennustamista, jonka suoritti arpoja, noita tai tietäjä arpakannuksen, noitarummun tai jonkin muun taikaesineen avulla. Roomalainen historioitsija Tacitus kertoo germaanien leikanneen hedelmäpuiden oksista palasia, jotka varustettiin tietyin merkein. Palaset viskattiin sattumanvaraisesti valkoiselle liinalle, josta perheenisä rukouksia lausuen valitsi kolme palasta, ja ennusti niissä olevien merkkien perusteella.
Arkkipiispa Makari (1482–1563) antoi 1533 tsaari Vasili Iivananpojalle kertomuksen, jonka mukaan Inkerinmaan tšuudit ja inkerikot pitivät yhteisöissään arpojaksi kutsumaansa henkilöä. Arpoja oli arpomiseen perehtynyt tavallinen henkilö, joka muun muassa antoi lapsille nimet.
Arpominen Suomessa.
Suomessa, Itä-Karjalassa ja Liettuassa arvottiin usein seulalla. Arvottaessa lausuttiin arpasanat eli tietty arpomiseen liittyvä loitsu. Saamelaiset käyttivät arpanaan messinkistä eläimenkuvaa, neliömäistä luulevyä tai renkaita. Arpa asetettiin noitarummulle ja rumpua lyötiin päristimellä. Rummun kalvolla liikkunut arpa pysähtyi jonkin kuvion kohdalle, jolloin kuviosta voitiin päätellä ennustuksen sisältö.
Toinen Suomessa käytetty tapa oli pärepuikoista ennustaminen. Siinä valmistettiin aluksi kourallinen puupuikkoja, joihin jokaiseen tehtiin oma merkki. Arpasanoja lausuen joukosta valittiin yksi puikko, jonka merkistä pääteltiin tapahtumien kulku. Muita arpomistapoja oli terälehtien irti nykäisy päivänkakkarasta. Terälehdille oli etukäteen annettu eri merkitys. Sulatettua tinaa saatettiin valaa veteen ja ennustaa valun muodoista. Myös viinan helmeilystä ja kahvinporoista voitiin ennustaa.
Kalevalassa Pohjolan emäntä neuvoi Pohjan piikaa arpomisessa. Kyläilemään tulevien vieraiden asia voitiin ennustaa panemalla pihlajaisia puita tuleen. Jos puista vuoti vettä, niin Pohjolassa saatiin elää rauhassa. Jos puista vuoti verta, niin sota oli tulossa. Jos puut vuotivat mettä, niin saapuvat vieraat olivat kosijoita.
Jérémie Gillmann

Jérémie Gillmann (s. 1976) on ranskalainen pyöräsuunnistaja ja maailmanmestari. Seuratasolla hän edustaa CO Colmaria.
Fontainebleaun MM-kilpailuissa 2002 Gillmann voitti hopeaa pitkällä matkalla ja pronssia sprintissä. Banská Bystrican MM-kilpailuissa 2005 hän voitti viestihopeaa Matthieu Barthelemyn ja Stéphane Toussaintin kanssa. Nové Město na Moravěn MM-kilpailuissa 2007 hän voitti viestikultaa kahden vuoden takaisella hopeajoukkueella sekä hopeaa keskimatkalta ja sprintistä. EM-kilpailuista Gillmann on voittanut yhden hopean ja kaksi pronssia.
Lauri Hyvämäki

Lauri Elias Gottlieb Hyvämäki (vuoteen 1934 Hymander; 10. elokuuta 1913 Vimpeli – 15. tammikuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen historiantutkija. Hyvämäki tutki erityisesti Suomen 1800-luvun lopun poliittista historiaa, mutta julkisuudessa hänet tunnettiin paremmin suomalaisen 1900-luvun oikeistoradikalismin tutkijana ja sodan jälkeisiin vuosiin liittyvästä teoksistaan "Vaaran vuodet 1944–48" sekä kertoneesta teoksesta.
Ura.
Kansakoulunopettajan poika Lauri Hyvämäki kirjoitti ylioppilaaksi 1932, valmistui filosofian kandidaatiksi 1937 ja toimi Osuuskauppalehden toimitussihteerinä 1937–1952. Opiskeluaikanaan Akateemiseen Karjala-Seuraan valajäsenenä kuulunut Hyvämäki myös kirjoitti AKS:n ensimmäisen historiikin, joka ilmestyi 1937. Talvisodassa hän loukkaantui vakavasti ja vammautui pysyvästi. Jatkosodan aikana Hyvämäki toimi Vapaa Karjala -lehden toimitussihteerinä.
Vuonna 1946 Hyvämäki organisoi Punaisen Valpon vastaisen antikommunistisen lentolehtiskampanjan. Vuosina 1953–1954 hän kirjoitti kuuluisimman teoksensa "Vaaran vuodet 1944–48" elinkeinoelämän perustaman kommunismin vastaisen Suomalaisen Yhteiskunnan Tuki -säätiön palkkaamana. Historiankirjoituksessa sodan jälkeisistä vuosista käytetty käsite ”vaaran vuodet” on syntynyt juuri tästä teoksesta. Hyvämäki työskenteli Taloudellisen tiedotustoimiston toimittajana 1954–1958, mutta jättäytyi vapaaksi tutkijaksi vuonna 1958 ja väitteli tohtoriksi 1964.
Hyvämäki oli Helsingin yliopiston assistenttina 1962–1967 ja poliittisen historian dosenttina 1965–1974. Suomen 1800-luvun lopun historiaa koskeneiden tutkimusten jälkeen hän aikoi perehtyä suomalaiseen oikeistoradikalismiin, mutta sai valmiiksi ainoastaan tutkielman "Sinistä ja mustaa". Työ keskeytyi, kun hänet nimitettiin poliittisen historian apulaisprofessoriksi vuosiksi 1974–1977. Hyvämäki toimi myös oppiaineen vt. professorina 1966–1967 ja 1976–1977, mutta hävisi vakinaisen professuurin Keijo Korhoselle. Hän sai kuitenkin professorin arvonimen 1979. Lisäksi Hyvämäki oli Valtion yhteiskuntatieteellisen toimikunnan vanhempana tutkijana 1967–1974 ja "Suomalainen Suomi" -lehden päätoimittajana 1966–1968.
Lookout! Records

Lookout! Records on indie levy-yhtiö, joka toimii Berkeleyssä, Kaliforniassa.
Historia.
Larry Livermore ja David Hayes perustivat Lookout! Recordsin vuonna 1987. Hayes jätti Lookoutin 1989 ja perusti oman levy-yhtiön Very Small Recordsin. Myöhemmin 1997 Livermore myi Lookoutin Chris Appelgrenille, joka oli ollut yhtiössä vuodesta 1988 lähtien. Kuuluisimpia Lookoutin listoilla olleita yhtyeitä ovat Green Day, Rancid ja The Donnas. Lookoutilla on ollut myös lukuisia pienempiä, mutta silti tunnettuja ja tärkeitä yhtyeitä, kuten esimerkiksi Operation Ivy, Crimpshrine, Isocracy ja Screeching Weasel. 
Lukuisat yhtyeet ovat ostaneet oikeudet omiin levyihinsä tai päättäneet sopimuksen Lookoutin kanssa, muun muassa maksamattomien rojaltien takia.
Ram Narayan

Ram Narayan (; 25. joulukuuta 1927 Udaipur, Intia – 9. marraskuuta 2024) oli intialainen muusikko, jonka soitin oli sarangi. Hänelle myönnettiin merkittävä intialainen Padma Vibhushan -palkinto 2005.
Viidennen polven muusikon Narayanin isä oli dilruba-muusikko Pandit Nathuji Biawat. Narayan aloitti soittimen opiskelun seitsemänvuotiaana, ja 14-vuotiaana hänestä tuli ammattimuusikko All India Radioon, ensin Lahoreen ja Intian jakauduttua Delhiin. Hän turhautui säestäjän tehtäviin ja ryhtyi jo 1950-luvun alussa esiintymään solistina tabla-soittimella veljensä Chatur Lalin kanssa. Hän nousi sittemmim soittimensa edustajana maailmanmaineeseen ja saanut lukuisia palkintoja. Hänen tyttärensä Aruna Narayan Kalle jatkaa perinnettä.
Ram Narayan kirjoitti kirjan Intian klassisesta musiikista.
Aston Barrett

Aston Francis Barrett (22. marraskuuta 1946 Kingston, Jamaika – 3. helmikuuta 2024 Miami, Florida, Yhdysvallat) oli jamaikalainen basisti ja rastafari. 
Barrett tunnetaan myös lempinimellä Family Man, joka syntyi jo ennen kuin hänellä vielä oli omia lapsia. Hän aavisti roolinsa bändissä ja alkoi kutsua itseään "Family Man" -nimellä. Myöhemmin hän sai 41 lasta – 23 tytärtä ja 18 poikaa.
Barrett soitti pikkuveljensä Carltonin kanssa Bob Marleyn The Wailers -yhtyeessä, jossa hän oli aktiivisesti mukana yhtyeen albumien työstämisessä. Carlton Barrett murhattiin vuonna 1987 Jamaikalla.
If on a Winter’s Night...

If on a Winter’s Night... on Stingin yhdeksäs studioalbumi, joka julkaistiin 26. lokakuuta 2009. Stingin haastattelun mukaan levy on saanut nimensä Italo Calvinon kirjan "Jos talviyönä matkamies" englanninkielisen käännöksen nimen "If on a Winter's Night a Traveller" mukaan.
Albumi nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan kuudennelle sijalle. Suomessa se ylsi kahdeksannella listaviikollaan virallisen albumilistan sijalle seitsemän.
James Hall (näyttelijä)

James Hall (22. lokakuuta 1900 Dallas, Teksas – 7. kesäkuuta 1940 Jersey City, New Jersey) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi muiden muassa elokuvissa "Neljä veljestä" (1928), "Salaperäinen rikos" (1929) ja "Hornan enkelit" (1930). Viimeisessä elokuvassaan ("Manhattan Tower") hän esiintyi vuonna 1932. Hänen ennenaikaisen kuolemansa aiheutti maksakirroosi.
TeXworks

TeXworks on Windowsille, Linuxille ja macOS:lle suunnattu TeX-editori. Ohjelma siis mahdollistaa yhdessä TeX-ohjelmiston (MiKTeX, TeX-live) kanssa LaTeX-dokumenttien luomisen. Se sisältää PDF-lukijan poppler-kirjaston kautta.
TeXworks sai alkunsa TUG:n tapaamisissa Karl Berryn, Dick Kochin ja Jonathan Kewin välisissä keskusteluissa.
Editorin ominaisuuksia.
TeXworks-editorin ominaisuuksiin kuuluvat mm.
Mary Brian

Louise Byrdie Dantzler eli Mary Brian (17. helmikuuta 1906 Corsicana, Teksas – 30. joulukuuta 2002 Del Mar, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, jonka onnistui siirtyä mykkäelokuvista äänielokuviin. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella. 
"Peter Panissa" (1924) elokuvadebyyttinsä tehnyt Brian esiintyi enimmäkseen 1920–1930-luvuilla.
Stony Rapids

Stony Rapids on kylä Saskatchewanin provinssissa, Kanadassa. Kylä sijaitsee Fond-du-Lac joen rannalla provinssin pohjoisosassa, ainoastaan 64 kilometriä Luotesterritorioiden rajalta. Vesireitti yhdistää Stony Rapidsin muihin läheisiin yhteisöihin, kuten Fond-du-Lac, Uranium City ja Camsell Portage. Kylässä on 255 asukasta (2006).
Ennen vuotta 2007 kylään ei johtanut ympärivuotista tietä. Kuljetukset suoritettiin talvitietä pitkin sekä lentokoneella. Stony Rapidsin lentoasema on etenkin kesäaikana erittäin vilkkaassa käytössä. Alueella sijaitsee lukuisia kalastus ja metsästysjulkaisuissa esiteltyjä arvostettuja erämatkakailupalveluja tarjoavia yhtiöitä.
Kylän lähettyviltä on Pure Nickel Inc. yhtiön koeporauksissa löydetty nikkeli ja kupari esiintymiä.
Stony Rapid:ssä on Suomessakin kuultava radiomajakka, mikä lähettää taajuudella 287 kHz.
Huara

Huara on kylä ja sitä ympäröivä samanniminen kunta Chilessä, Tamarugalin provinssissa, Tarapacán alueella. Se sijaitsee linnuntietä 45 kilometrin (tietä pitkin 75 kilometrin) päässä Iquiquesta koilliseen. Panamericana-valtatie halkaisee kylän. Kylä on myös risteyspaikka Oruroon, Boliviaan johtavalla tiellä, jota pitkin pääsee myös Atacaman jättiläiselle ja Volcán Islugan kansallispuistoon.
Kunnassa on myös kaksi muuta kylää: Pisagua ja Tarapacá.
Huara vaurioitui pahoin vuoden 2015 maanjäristyksessä.
Ruusuvettä ja koivunlehtiä

Ruusuvettä ja koivunlehtiä on Mari Kiistalan kirjoittama teos, johon hän on kerännyt vanhoja kauneudenhoito-ohjeita. Teos esittelee käytettäviä aineksia ja yrttejä ja varoittaa myös aineiden mahdollisista haittavaikutuksista. Kirjan on julkaissut kustannusosakeyhtiö Nemo vuonna 2004. Mari Kiistala on helsinkiläinen kulttuuri- ja naishistoriaan keskittynyt filosofian maisteri.
Stony Rapidsin lentoasema

Stony Rapidsin lentoasema () on lentoasema Kanadan Saskatchewann provinssissa, Stony Rapidsin kylässä. Kentän omistaa ja sitä ylläpitää Saskatchewanin liikenneministeriö. Lentoonlähtöjä ja -laskuja oli vuonna 2008 yhteensä 15 341.
Lentoasema on etenkin kesäaikana erittäin vilkkaassa käytössä. Alueella sijaitsee lukuisia kalastus ja metsästysjulkaisuissa esiteltyjä arvostettuja erämatkakailupalveluja tarjoavia yhtiöitä.
Herbert Brenon

Herbert Brenon (13. tammikuuta 1880 Dublin – 21. kesäkuuta 1958 Los Angeles) oli elokuvaohjaaja. Hänen töidensä joukossa ovat "Peter Pan" (1924), "Trikolorin sankarit" (1926), "Isä ja poika" (1927) ja "Naura pajazzo" (1928). "Isä ja poika" toi ohjaajalle Oscar-ehdokkuuden vuonna 1929. 
Brenonin viimeinen työ ("The Flying Squad") on vuodelta 1940.
Konstantínos Simonídis

Konstantínos Simonídis (joskus muodossa "Konstantinos Simonides"; ; 1820, Sými, Osmanien valtakunta – 1890, Aleksandria, Egypti) oli kreikkalainen paleografi, käsikirjoitusten väärentäjä ja seikkailija. Simonídis syntyi pienellä kreikkalaisella Sýmin saarella, joka kuului silloin Osmanien valtakuntaan. Hän asui Athosvuorella vuosina 1839–1841 ja vielä uudestaan vuonna 1852, jolloin hän hankki raamatullisia käsikirjoituksia, jotka hän myöhemmin myi. Hän kiersi ympäri Eurooppaa, ja hänen aktiivisuutensa kirjallisuuden suhteen oli epätavallista. Hän kiinnostui hieroglyfeistä, ja yritti ratkaista ne eri tavalla kuin egyptologit. Simonídis yritti todistaa oman tulkintansa hieroglyfeistä muita paremmaksi.
Dan Henriksson

Dan Georg Anders Henriksson (s. 27. syyskuuta 1961 Loviisa)on suomalainen teatteriohjaaja, joka on työskennellyt teatterissa, elokuvissa ja televisiossa Suomessa ja ulkomailla. Hän on "Klockriketeaternin" taiteellinen johtaja.
Henriksson kirjoitti ylioppilaaksi 1980, valmistui Teatterikorkeakoulusta 1985 ja suoritti teatteritaiteen maisterin tutkinnon 1993. Hänellä oli kiinnitys Turun ruotsalaiseen teatteriin 1985–1989 ja Svenska Teaterniin 1989–1991. Klockriketeaternin teatterinjohtaja hän on ollut vuodesta 2005. Ulkomailla hän on vieraillut näyttelijänä tai ohjaajana Chilessä, Kyproksella, Ruotsissa, Tanskassa, Venäjällä ja Yhdysvalloissa.
Nana Kitade

Nana Kitade (s. 2. toukokuuta 1987 Sapporo, Japani) on japanilainen laulaja, lauluntekijä ja muusikko. Monia hänen lauluistaan on käytetty elokuvissa ja televisiosarjoissa. 
Nana soittaa sähkökitaraa.
Lapsena Kitade halusi olla laulaja tai animeartisti. Hän alkoi harrastaa pianon soittoa kolmevuotiaana ja kirjoitti omia sanoituksia 12-vuotiaana. Junior korkeakoulussa hänestä tuli Ringo Shiinan fani ja hän opetteli soittamaan kitaraa.
Tex Revolver

Tex Revolver on sarjakuvahahmo ja Villiä Länttä parodioiva sarjakuva, jonka loi italialainen Benito Jacovitti 13. maaliskuuta 1955. Tex Revolver ilmestyi ensimmäisen kerran "Il Vittorioso" -lehdessä numeroissa 11–14 (13.3.–12.10.1955). Suomessa sarjakuvaa ei tiettävästi ole julkaistu, mutta se on käännetty mm. ranskaksi, pienikokoisessa "Tagada"-lehdessä numeroissa 3–6 (helmi–maaliskuussa 1959) sekä uudelleen normaalikokoisissa "Super Boy" numeroissa 299–300 sekä "Jet Cobb" numerossa 9 (kaikissa julkaisijana impéria).
Tex Revolver on "Pete lo sceriffon" (1943) ja "Pippo nel Texas" (1943) kanssa Cocco Bill -sarjakuvan edelläkävijöitä ja siitä löytyy paljon yhtymäkohtia Cocco Bill -sarjaan. Vauhti on vielä huomattavasti hilitympää, mutta maasta löytyy jo makkaran pätkiä ja aivan tarinan lopusta kadulla luikerteleva mato. Texin hevonen osallistuu tarinoihin vähintäänkin yhtä ahkerasti kuin Cocco Billinkin ratsu. Sekin osaa puhua ja pelastaa Texin pahoista pinteistä. Tex taistelee niin intiaaneja kuin roistojakin vastaan ja sekä seriffit että pormestarit pyörivät mukana. Tällä kertaa seriffinä toimii kaulimella varustettu nainen, joka lopulta rakastuu Texiin. Cocco Billistä poiketen Tex juo mielellään olutta.