tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Konnektionismi

Konnektionismi on kognitiotieteessä, neurotieteessä, tekoälytutkimuksessa ja mielenfilosofiassa käytetty informaation käsittelyn teoria. Konnektionismi ymmärtää mielenilmiöt emergentteinä tapahtumina, jotka syntyvät toisiinsa liittyvien yksinkertaisten yksikköjen muodostaman konnektionistisen arkkitehtuurin toiminnasta. Käytännössä konnektionismi mallintaa mielenilmiöitä erilaisin graafi- eli verkkomallein.
Konnektionismi on kehittynyt komputationalismin rinnalla, joka käsittelee mielenilmiöitä laskennan tuloksena. Toisin kuin komputationalismi ja muut klassiset mallit, konnektionismi ei perustu hierarkisuuteen, vaan alisymbolien rinnakkaiseen käsittelyyn. Loogisten sääntöjen sijaan konnektionismissa käytetään hyväksi tilastollisia ominaisuuksia informaation muuntamiseen.
Historia.
Yhtenäiseksi suuntaukseksi konnektionismi muodostui aikavälillä 1940–1965. Nykymuotoinen konnektionismi syntyi 1980-luvun lopulla. Konnektionismin läpilyöntiä pohjustivat neurofysiologinen tutkimus sekä matematiikan ja tietojenkäsittelytieteen tutkimuksessa tapahtunut edistys. Yksinkertaiset lineaariset neuroverkot kehitettiin 1950-luvulla ja epälineaariset 1970-luvulla. Nämä kaikki auttoivat ymmärtämään konnektionististen verkkojen vahvuuksia ja heikkouksia. Tunnettuja konnektionisteja ovat muun muassa Frank Rosenblatt, Oliver Selfride ja Paul Smolensky.
Konnektionistiset mallit.
Konnektionismissa käytetään monenlaisia malleja, mutta yleisimmin mallit ovat neuroverkkomalleja, koska niiden avulla ajatellaan voitavan parhaiten mallintaa aivojen toimintaa. Verkon yksinkertaiset yksiköt voivat liittyä toisiinsa monin eri tavoin lähestymistavasta ja mallista riippuen. Esimerkiksi verkko voi pyrkiä jäljittelemään aivojen toimintaa siten, että sen yksiköt eli solmut esittävät neuroneja, kun taas solmuja yhdistävät yhteydet eli kaaret esittävät synapseja. Toisenlaisessa verkossa taas solmut voivat olla sanoja, jolloin kaaret ilmaisisivat semanttista samankaltaisuutta. Useimmat konnektionistiset mallit rakennetaan siten, että ne muuttuvat ajan myötä.
Konnektionistiset mallit eivät ole rakenteisia kuvauksia mentaalisista representaatioista, vaan kausaalisten relaatioiden eritelmiä.
Aktivaatio on keskeinen elementti konnektionistisissa malleissa. Aktivaatio on verkon solmun lukuarvo, joka kuvaa jotakin solmun ominaisuutta. Esimerkiksi aivoja mallintavassa mallissa neuronia esittävän solmun aktivaatio voisi kuvata todennäköisyyttä, jolla neuroni laukaisisi aktiopotentiaalin. Mikäli malli olisi leviävän aktivaation malli, leviäisi aktivaatio solmusta naapurisolmuihin kuten impulssi aivoissa. Neuroverkot ovatkin aina leviävän aktivaation malleja, tosin riippuen takaisinkytkennästä.
Ilmestyskirja. Nyt.

Ilmestyskirja. Nyt. () on yhdysvaltalainen Vietnamin sotaan sijoittuva eeppinen sotaelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1979. Elokuvan ohjasi Francis Ford Coppola ja sen pääosia esittivät Marlon Brando, Robert Duvall ja Martin Sheen. Elokuvan käsikirjoitus perustuu löyhästi Joseph Conradin romaaniin "Pimeyden sydän". Coppola ohjasi, tuotti, käsikirjoitti elokuvan sekä sävelsi isänsä Carmine Coppolan kanssa siihen musiikin ja näytteli TV-ryhmän ohjaajaa.
"Ilmestyskirja. Nyt." oli suuri menestys, ja se voitti muun muassa Cannesin elokuvajuhlien arvostetun Kultainen palmu -palkinnon. Elokuva keräsi myös kahdeksan Oscar-ehdokkuutta, muun muassa paras elokuva, ohjaus, miessivuosa (Duvall), joista se voitti parhaan kuvauksen ja äänileikkauksen palkinnot.
Tuotanto.
Coppola alkoi työstää käsikirjoitusta yhdessä John Miliusin kanssa vuonna 1969. Elokuva kantoi alun perin nimeä "The Psychedelic Soldier", mutta Milius vaihtoi sen myöhemmin muotoon "Apocalypse Now". Coppolan ja Miliusin hyvä ystävä George Lucas oli 1970-luvun alussa halukas ohjaamaan elokuvan ja suunnitteli sen kuvaamista debyyttiohjauksensa THX 1138:n jälkeen. Coppola tarjosi myöhemmin ohjauspestiä myös Miliusille, joka oli kuitenkin Lucasin tavoin kiinni omassa projektissaan. Lucasin tapauksessa oma projekti oli "Tähtien sota". Coppola tarjosi ohjaajan tehtävää ilmeisesti myös jugoslavialaiselle Dušan Makavejeville, mutta tämä kieltäytyi. Coppola tarttui lopulta ohjaksiin itse vuonna 1975.
Myöhempi arvostus.
"Ilmestyskirja" valittiin vuonna 2000 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. "The New York Timesin" kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Brittiläinen heavy metal -yhtye Iron Maiden on tehnyt elokuvaan pohjautuvan kappaleen ”The Edge of Darkness”. Myös saksalainen Sodom on tehnyt elokuvasta kappaleen ”Napalm in the Morning”.
Eri versiot.
Elokuvan alkuperäinen kesto on 153 minuuttia, mutta ohjaajan versio ("Apocalypse Now Redux") vuodelta 2001 on vieläkin pidempi, 203 minuuttia. Vuonna 2019 elokuvasta julkaistiin final cut -versio, joka on kestoltaan 174 minuuttia.
Muuta.
Elokuva on tavallaan osa suomalaista televisiohistoriaa, sillä Yle TV1:n kuuluttaja Tutteli Hammermann erotettiin yhtiöstä elokuvan televisioesitykseen liittyneen poliittisesti latautuneen kuulutuksen vuoksi vuonna 1994. Ennen elokuvan alkua Hammermann kertoi pitkässä kuulutuksessaan Vietnamin sodasta keräämiään tietoja. Kuulutuksessa hän toi ilmi omia mielipiteitään sodan syistä ja kertoi demokratian voittaneen. Tarkoituksena oli valistaa katsojia 25 vuotta aiemmin päättyneestä sodasta. Hammermann oli herättänyt keskustelua jo vuonna 1993 arvosteltuaan kuulutuksessaan Greenpeacesta kertovaa dokumenttielokuvaa varoittamalla katsojia sen yksipuolisuudesta.
Akaton mies

Akaton mies on vuonna 1983 valmistunut Edvin Laineen ohjaama elokuva, kansankomedia kylästä, jossa poikamiehet ovat vailla emäntää. Elokuvan on käsikirjoittanut Seppo Lappalainen. 
Edvin Laineen itse leikkaaman version pituus on 131 minuuttia. Seppo Lappalainen kirjoitti oman käsikirjoituksensa pohjalta vuonna 1985 romaanin "Akaton mies". Elokuvan jatko-osa "Akallinen mies" sai ensi-iltansa vuonna 1986. 
Juoni.
Aikamiespoika Unto Puumalainen (Martti Järvinen) elelee yksinään viljelemällään maatilalla. Eräänä päivänä hänen puimalansa syttyy palamaan. Ovaskaisen vanhaisäntä (Kauko Helovirta) on juuri jututtamassa uutta pankkineitiä (Elisabet Haavisto) konttorissa, kun he haistavat palaneen käryn. Puimala palaa poroksi. Kylässä on muitakin aikamiespoikia, nimittäin Ovaskaisen poika Lassi (Ahti Jokinen), joka hänkään ei ole saanut taloon nuorikkoa. Kylässä on myös pontikkaa keittelevä vanhempi mies, Ruskan Jukka (Ahti Kuoppala), jonka kanssa aikamiespojat viettävät aikaansa paremman puutteessa. 
Poikamiehet käyvät kolmistaan myös maatalousnäyttelyssä ja käyttävät siellä tietokonetta osallistuakseen emännänhakuun IEVA-ohjelmiston avulla. 
Eräänä päivänä Unto ilmestyy Ruskan Jukan luokse ja kertoo laittaneensa seuranhakuilmoituksen lehteen nimimerkillä, ja nyt hän ei kuitenkaan kehtaa niitä itse noutaa kaupalta, jonne posti tuodaan. Jukka on epäileväinen, hän ei niitä hakisi, sillä hänellä on omat suunnitelmansa kaupan myyjättären Hellän (Maija-Liisa Peuhu) suuntaan, joten kirjeitä hakemaan lähetetään Lassi.
Naisten lähettämiä kirjeitä Puumalaisessa luettaessa kylän pankkivirkailija Liisa Haapalainen astuu sisään tupaan. Hätäpäissään Unto työntää kirjeet Jukalle, jota hän kehottaa viemään "maamiesseuran paperit" takaisin Lassille. Liisa katsoo merkitsevästi Untoon, ja kirjeet katoavat nopeasti piiloon. Kirjeiden joukosta löytyy Lassia kiinnostava tarjokas emännäksi. Pankkineiti puolestaan on jo päätöksensä tehnyt, ja Unton poikamiespäivät näyttävät uhatuilta.
Tuotanto.
Elokuvan ensi-ilta oli 14. lokakuuta 1983 Helsingissä "Arenassa" ja "Bristolissa".
Vastaanotto.
Kritiikeissä todetaan, että parinkymmenen vuoden takaisen vanhahtavan tyylin yhdistäminen nykyaikaan ei onnistu, ja roolisuorituksetkin ovat kovin pökkelöisiä, lukuun ottamatta rooliinsa viinanpolttajana luonnetta saavaa Ahti Kuoppalaa.
Semey

Semey (, ), vuosina 1917–1920 Alaş-qala; vuoteen 1994 asti Semipalatinsk ) on kaupunki Koillis-Kazakstanissa lähellä Venäjän rajaa. Kaupunki sijaitsee Itä-Kazakstanin alueella (Şığıs Qazaqstan oblısı) Irtyšin varrella. Vuoden 2012 alussa kaupungin väkiluku oli runsaat 305 000 asukasta.
Historiaa.
Venäläiset perustivat kaupungin vuonna 1718 Irtyšin varrelle vanhan buddhalaisluostarin viereen kauppaa turvaavaksi linnoitukseksi. Vuonna 1778 linnoitus siirrettiin tulvien vuoksi 18 km ylävirtaan. Paikkakunnan nimi oli vuoteen 1782 saakka Semipalatkoi (). Nimen taustana on alkuperäisellä sijaintipaikalla aiemmin olleet seitsemän kammiota tai rakennusta (), vaikka myöhemmin tehdyissä selvityksissä löydettiinkin ainakin 9–10 rakennuksen jäänteitä. Linnoituksesta kasvoi kaupunki Keski-Aasian paimentolaisten ja Venäjän keisarikunnan kaupan myötä. Vuodesta 1854 lähtien kaupunki oli alueellinen hallintokeskus. 1800-luvun lopulla kaupunkiin karkotettiin ihmisiä poliittisista syistä.
Turkestanin–Siperian rautatie valmistui 1930, ja kaupungista kehittyi neuvostoaikana tärkeä liikenteen ja teollisuuden keskus.
Kaupungin mukaan nimetty ydinkoealue.
Kaupungista 138 km länteen sijaitsi Neuvostoliiton ydinaseohjelman ensimmäinen koealue, Semipalatinskin ydinkoealue, jossa tehtiin vuosina 1949–1989 yhteensä 456 ydinkoetta, mikä on lyönyt leimansa kaupungin historiaan.
Ilmasto.
Ilmasto on kuiva ja mantereinen. Semipalatinskin sääaseman vuosien 1961–1990 mittausten ilman keskilämpötila oli 3,5 °C. Tammikuun keskilämpötila on −15,0 °C ja heinäkuun 21,7 °C. Vuoden keskimääräinen sademäärä on vain 277,4 millimetriä. Eniten sataa heinäkuussa ja vähiten tammikuussa.
Nykypäivä.
Nykyinen Semey on vilkas yliopistokaupunki. Venäjän rajan läheisyyden ja tiedeyhteisön vuoksi kaupungissa on muuta maata venäläisempi ilme. Kaupungissa on sekä kazakinkielinen että venäjänkielinen teatteri. Kaupungissa on myös useita museoita.
Kaupunki sijaitsee Kazakstanin itäisen, Almatystä pohjoiseen johtavan pääradan varrella. Tältä radalta haarautuu Irtyšin eteläpuolella kulkeva sivurata länteen ja jatkoyhteys maan pääkaupunkiin Astanaan. Semeyn rautatieasema on merkittävä, kaupungissa on myös lentoasema ja pieni jokisatama.
Väestön kehitys.
Oheinen taulukko kuvaa Semeyn väkiluvun kehitystä väestönlaskentojen kautta. Vuoden 1840 asukasluku on Venäjän imperiumin kaupunkeja kuvaavasta tilastosta eikä ole varsinaisen väestönlaskennan luku. Ensimmäinen koko silloisen valtakunnan kattanut väestönlaskenta tehtiin vuonna 1897.
Jakob Kettler

Jakob Kettler (28. lokakuuta 1610 Goldingen, Latvia – 1. tammikuuta 1682 Mitau, Latvia) oli Kuurinmaan herttuakunnan hallitsija vuodesta 1641 vuoteen 1682. 
Lapsuus ja nuoruus.
Jakob Kettler oli Wilhelm Kettlerin poika ja opiskeli Leipzigin ja Rostockin yliopistoissa. Vuonna 1633 Jakob osallistui venäläisiä vastaan käytyyn sotaan Puola-Liettuan armeijassa.
Kuurinmaan ja Semgallian herttuakunnan hallitsija.
Kettlerin alaisuudessa pieni nykyisen Latvian alueella sijainnut herttuakunta saavutti suurimman taloudellisen mahtinsa. Se kävi kauppaa tuon ajan eurooppalaisten suurvaltojen kanssa. Kettler toimi aktiivisesti myös ulkopolitiikassa. Hän pyrki takaamaan Kuurinmaan puolueettomuuden solmimalla sopimuksia ulkovaltojen kanssa ja toimimalla välittäjänä Ruotsin ja Puola-Liettuan välisissä rauhanneuvotteluissa. 
Kettler kehitti herttuakuntaansa poikkeuksellisen tarmokkaasti merkantilistisessa hengessä. Kuurinmaan herttuakunnan vientituotteita olivat vilja, pellava, puu ja terva. Naapurialueitaan vauraammaksi Kuurinmaan teki Kettlerin siirtomaa- ja teollistamispolitiikka. Teollisuuslaitoksia perustettiin lähes poikkeuksetta herttuan maille ja hänen omalla kustannuksellaan, jolloin suurin hyöty tuli Kettlerille itselleen ja hänen lähipiirilleen. Kuurinmaalle syntyi rauta- ja kuparisulattoja, salpietarikeittämöitä, lasitehtaita sekä saippua- ja paperitehtaita. Rautamalmia hankittiin Norjasta. 
Vuonna 1651 Kettler lähetti laivaston perustamaan Fort Jacobin (nykyinen Kunta Kintehin saari) Gambiajoen saarelle. Vuonna 1654 hän valloitti Tobagon "Das Wappen der Herzogin von Kurland" -aluksellaan, joka oli varustettu 45 tykillä, ja jossa oli 25 virkamiestä, 124 sotilasta ja 80 uudisasukasperhettä. Tobagoon siirtyi kaiken kaikkiaan pari tuhatta kuurinmaalaista ja Gambiaankin muutamia kymmeniä. Kettlerin rakennuttaman suuren laivaston avulla molemmilta alueilta tuotiin runsaasti siirtomaatavaroita.
Kettlerin hallitsijakauden jälkeen Kuurinmaan teollinen toiminta taantui selvästi, ja ulkomaankauppa supistui murto-osaan huippukauden luvuista.
Surat

Surat () on satamakaupunki Gujaratin osavaltiossa Intiassa ja Suratin piirikunnan hallintokeskus. Kaupungin asukasluku oli 4 467 797 vuonna 2011. Surat on Ahmedabadin jälkeen Gujaratin toiseksi suurin kaupunki. Kaupunkia kutsutaan myös nimellä Suryapur eli aurinkokaupunki.
Historia.
Parsit asettuivat Suratiin 1100-luvulla, myöhemmin se oli mogulien tärkeä satamakaupunki pyhiinvaellusmatkoilla Mekkaan ja vuonna 1601 britit tekivät sinne ensimmäisen asemapaikkansa Intiassa.
Talous.
Surat on yksi Intian ja koko maailman nopeimmin kasvavista kaupungeista. Kaupunki on Intian kukoistavan timanttien käsittelyteollisuuden keskus. Vuonna 2003 kaikista maailman timanteista 92 % leikattiin Suratissa, joka tuotti noin kahdeksan miljardia Yhdysvaltain dollaria vientituloja. Timanttiteollisuus alkoi Gujaratin alueella vuonna 1901, jolloin Itä-Afrikasta tulleet timantin leikkaajat aloittivat toiminnan. 1970-luvulla alkoi timanttien vienti Yhdysvaltoihin.
Surat sijaitsee Mumbain ja Ahmedabadin välisen rautatien varrella. Matka Mumbaihin kestää neljä tuntia, Ahmedabadiin viisi tuntia.
Sancus

 
Sancus (tunnettiin myös nimillä Sangus ja Semo Sancus) oli roomalaisessa mytologiassa uskollisuuden ja rehellisyyden jumala (lat. "sancire" = vannoa). Sancuksen kultti oli alkuperältään joko etruskilainen, oskilainen tai sabiinilainen, mutta jo varhain roomalaiset yhdistivät jumaluuden roomalaiseen Dius Fidiukseen. Sancuksella oli Dius Fidiuksen kanssa yhteinen temppeli Roomassa Quirinaliksella. 
Erityisesti Sancus suojeli avioliittovaloja, kestiystävyyttä, lakia, kauppaa ja erilaisia sopimuksia. Hänen nimensä esiintyi erilaisissa kirouksissa kirjoitettaessa sopimuksia, ja joidenkin nykyäänkin käytössä olevien sanojen, esimerkiksi sanan sanktio, etymologia on johdettavissa Sancuksen nimeen. Jumalan nimi puolestaan liittyi alun perin verbiin "sancire" "pyhittää" tai "vannoa", josta on johdettu myös adjektiivi "sanctus" "pyhä".
Sancuksella kerrotaan olleen yksi poika, sabiinien heeros Sabus.
Tiglia-lämpökausi

Tiglia-lämpökausi (engl. "Tiglian") 2,44–1,77/1,70 miljoonaa vuotta sitten oli suhteellisen lämmin ajanjakso varhaisella pleistoseenikaudella, jolloin esiintyi ilmaston vaihteluja ja oli ajoittain hyvin kylmääkin. Kausi kylmeni loppua kohden. 
Alankomaiden rannikon läheltä Pohjanmerestä otetut näytteet kertovat lämpötilan vaihteluista arktisen ja lauhkean välillä Tiglia-kaudella ja sitä edeltäneellä Pre-Tiglia-kausilla. Tiglia-kausi tunnetaan melko huonosti.
Kaudella oli karkeasti ottaen kolme lämmintä jaksoa, jolloin Alankomaiden lämpimimmän kuukauden lämpötila nousi suunnilleen nykyiseen 20 asteeseen. Kylminä kausina lämpötila putosi jopa arktisiin tundralukemiin noin 10–12 asteeseen. Joidenkin arvioiden mukaan kauden C-vaiheessa olisi tapahtunut Pohjois-Belgiassa kiertoa lauhkeista leppäpitoisista lehtimetsistä havumetsiin, havumetsistä puistotundraan ja samaa sarjaa toiseen suuntaan. Näitä Belgian Campinen kerrostumia on eri arvioissa sijoiteltu myös Eburon-jääkausijaksoon ja Waal-lämpökauteen. 
Islannissa oli hyvin suuria jäätiköitä 2,1 ja 1,925 miljoonaa vuotta sitten. Pienempiä oli noin 2,2 miljoonaa vuotta sitten, ehkä kolmessa jaksossa melko lyhyen ajan sisään. Melko suuria jäätiköitä syntyi noin 2,0 miljoonaa vuotta sitten.
Tiglia-lämpökausi osuu Matuyama-magneettikaudelle ja kaudella olivat Reunion I ja II-nimiset magneettiset tapahtumat.
Kausi jakautuu moneen alakauteen. Tiglia-kaudesta käytetään usein lyhennettä "T". Englannin punainen maakerrostuma Red Crag ulottuu Tiglia A--kauden loppuun asti. Tiglia B-C -kausille osuu Englannin Norwich Crag, jolta ajalta on Englannin ensimmäinen jäätikön muovaama muodostuma. C3 vastaa suunnilleen Ludhamia, kylmä C4 Thurn- ja C5-6 Ant-vaihettaa. Tiglia A-kausi erottuu Alankomaiden kerrostumissa selvänä puusukujen pyökit ja hemlokit yhteisesiintymänä, mikä muistuttaa Frechen I-interglasiaalia Ala-Reinillä. Tiglia A:han osuvat luultavasti Pohjois-Saksan liethin Mainweg- ja Nordende-lämpövaiheet. myöhemmin Tiglia/Waal-kausilla hemlokit olivat kovin tavallisia. Tiglia C:llä esiintyi jo aiemmin hävinneitä tertiäärikaudelle yleisiä olleita korkkipuita, laikkuköynnöksiä ja magnolioita hyvin harvinaisina. 
Tiglia C vastaa Liethin Ellarhoop-vaihetta. Vesisaniainen "Azolla tegeliensis" esiintyi vain Tiglia-kaudella. Muuntuneessa muodossa "Azolla filiculoides" sitä esiintyi C4c-kaudelta Wacken-interglasiaaliin asti. Belgian siellä kryoturbaatiota aiheuttanut Beerse-kylmäkausi on liitetty Tiglia C4c:hen. C4C-kaudelle meren pinta laski huomattavasti, ja monet lämpimässä elävät nilviäiset hävisivät Alankomaiden edustalta. Tätä kylmää kautta vastannee Britannian Bavents-kausi.
Kautta vastaa Britannian Ludham - varhais-Beeston-kausi. Puolan Punurzyc, idempänä Brushevsk ja Borogevo. Kausi osuu megasyklille MC10. Kautta edelsivät Pre-Tiglia- ja Reuver-kausi ja sen jälkeen tuli Eburon-jääkausi.
AVUS

Automobil-Verkehrs- und Übungs-Straße eli AVUS on vanha kilparata Berliinin lounaisosassa Charlottenburgin ja Nikolasseen välillä. Kilparadaksi AVUS oli tavallisuudesta poikkeava, sillä siinä oli vain kaksi suoraa joiden molemmissä päissä oli hitaat neulansilmämutkat. Nykyisin AVUS kuuluu osana A 115 -moottoritiehen. Sen pohjoinen silmukka liittyy Berliinin keskustaa kiertävään Stadtring-moottoritiehen välittömästi Funkturmin ja Berliinin messualueen eteläpuolella.
Historia.
Radan rakensi AvD-autojärjestö ("Automobilclub von Deutschland") kilpa-autoilun ja moottoriteollisuuden käyttöön. Alun perin se oli tarkoitus rakentaa jo vuonna 1907, mutta rahoitusongelmien vuoksi rakentaminen viivästyi. Ensimmäisen maailmansodan aikaan radan rakennustöissä käytettiin venäläisiä sotavankeja, mutta sitä ei saatu valmiiksi sodan loppuun mennessä. Lopulta liikemies Hugo Stinnes rahoitti loput rakennustyöt, ja rata avattiin syyskuussa 1921.
Valmistuessaan rata oli 19,5 kilometrin mittainen. Vuonna 1926 radalla ajettiin ensimmäinen urheiluautojen Saksan Grand Prix, jonka voitti Rudolf Caracciola Mercedes-Benzillä. Noihin aikoihin AVUS kamppaili tiukasti Nürburgringin kanssa. Siitä haluttiin tehdä maailman nopein moottorirata ja pohjoismutkaan tehtiin 43 % kallistus tiilistä. Hermann Lang ajoi kilpailun keskinopeudella 260 kilometriä tunnissa, mihin pystyttiin seuraavan kerran vasta kolme vuosikymmentä myöhemmin Indianapolisin 500 mailin kisassa.
Vuonna 1938 saksalainen Bernd Rosemeyer kuoli autojen nopeusennätysyrityksellä Frankfurt–Darmstadt-moottoritiellä ja AVUSin huippunopeudet todettiin liian vaarallisiksi Grand Prix -autoille. Nikolasseen etelämutkaa hidastettiin. Toisen maailmansodan jälkeen Berliinin muurin tarkastuspiste Dreilinden/Drewitzissä tuli vain parin kilometrin päähän etelämutkasta. Tämän johdosta rataa lyhennettiin noin puolella, kun uusi etelämutka tehtiin suorien väliin suurin piirtein niiden keskikohtaan. Radan uudeksi pituudeksi tuli 8,3 kilometriä. Vuonna 1954 radalla järjestettiin MM-sarjan ulkopuolinen Formula 1 -kilpailu, ja MM-sarjan osakilpailu kaudella 1959. Kilpailuviikonlopun aikana Jean Behra sai surmansa kun hänen Porschensa lensi kallistetusta pohjoismutkasta ulos, koska minkäänlaista suoja-aitaa ei ollut. Aikaisemmin samassa kohdassa vastaavaan tilanteeseen oli joutunut Richard von Frankenberg, joka kuitenkin oli kävellyt paikalta pois vahingoittumattomana. Kilpailun voitti Tony Brooks.
Vuonna 1967 mutkan kallistuksesta luovuttiin, koska se katsottiin liian vaaralliseksi kansainvälisiin kilpailuihin. Sittemmin radalla käytiin kuitenkin vain kansallisia DTM- ja Formula 3 -luokkien kilpailuita. 1980- ja 1990-luvulla rataan tehtiin lukuisia muutoksia, muun muassa lisättiin hidastusmutka, jotta pohjoismutkaan ei tultaisi niin kovalla vauhdilla. Tästä huolimatta radalla nähtiin lukuisia vaarallisen näköisiä onnettomuuksia. Vuonna 1995 brittiläinen Kieth O’dor kuoli STW-luokan kilpailussa. Viimeiset autokilpailut radalla käytiin vuonna 1998.
Äänestys

Äänestys on yhteisön menettely päätöksen tekemiseksi silloin, kun asian ratkaisemiseen osallistuu useita henkilöitä tai kun kannatettuja ehdotuksia on useampi kuin yksi. Äänestyksessä eniten kannatusta saanut tai määräenemmistön saavuttanut ehdotus tulee päätökseksi.
Yleinen käytäntö on, että äänten mennessä tasan puheenjohtajan ääni ratkaisee. Äänestys eroaa vaalista siten, että se koskee asiaa, kun vaali koskee henkilöä.
Äänestystilanteet.
Tavallisimpia tilanteita, joissa äänestystä käytetään, ovat yhdistysten, hallinnon päätäntäelimien, yms. kokoukset.
Suomen hallinnolliset vaalit ovat eduskuntavaalit ja kunnallisvaalit, presidentinvaalit ja europarlamenttivaalit. Näissä vaaleissa vaaliehdokkaat ovat joko sitoutumattomia tai jonkun puolueen tai vaaliliiton ehdokkaina. Ääntenlaskun perusteella puolueet ja vaaliliitot saavat etua yksittäisen ehdokkaan saamista äänistä, vaikka hän ei tulisikaan valituksi vaaleissa. Näin ollen äänestäjä voi äänestää puoluetta tai henkilöä. Puhutaankin puolue- ja henkilövaaleista.
Osakeyhtiöiden yhtiökokouksissa osakkaalla on ääniä osakemääränsä mukaisesti. Tavallisesti yksi ääni per osake. Osakeyhtiöllä voi olla erilaisia osakesarjoja: toinen sarja tuottaa yhden äänen per osake ja toinen sarja esimerkiksi yhden äänen per 10 osaketta.
Äänestys arkikielessä.
Arkikielessä voidaan käyttää termiä "jaloilla äänestäminen" tarkoittamaan tilannetta, että hyödykkeen ostaja ei ole tyytyväinen johonkin hyödykkeen tarjoajaan ja vaihtaa tarjoajaa toiseen.
Äänestyskäytännöt.
Käytettävä äänestyskäytäntö riippuu selkeimmin äänioikeutettujen määrästä. Muita tekijöitä ovat äänestyksen julkisuus ja merkittävyys.
Avoimessa äänestyksessä kunkin kanta äänestyksessä on julkinen. Suljetussa äänestyksessä kunkin kanta on salainen. Käsiäänestyksessä nostetaan käsi kannatuksen merkiksi. Lippuäänestyksessä kirjataan lapulle kannatettava vaihtoehto. Ryhmätyömenetelmissä äänestys voidaan suorittaa siten, että jokainen merkitsee kannattamiinsa seinällä esitettyihin ideoihin tai tärkeinä pitämiinsä ongelmiin merkin, esimerkiksi viivan tai plussan.
Yhdistysten äänestyskäytännöt määritetään yhdistyksen säännöissä. Kokouksissa valitaan ääntenlaskijat.
Nukkuva äänestäjä.
Nukkuvaksi äänestäjäksi kutsutaan äänioikeutettua henkilöä, joka ei käytä äänestysoikeuttaan hyväksi (ei käy äänestämässä). Äänestämättömyys voi johtua useista syistä, esimerkiksi seuraavista:
Erityisesti Suomessa:
Edustuksellista politiikkaa täydentää nykyään vastademokratia eli kansalaisaktivismi, jossa kansalaiset valvovat päätöksentekijöitä, nostavat esille ja politisoivat asioita, ja pakottavat kampanjoilla edustuslaitoksia muuttamaan päätöksiä ja suunnitelmia.
Äänestys valtakirjalla.
Silloin kun tämä on erikseen lain tai muun säädöksen mukaan sallittu, äänioikeutettu voi siirtää äänioikeutensa toiselle henkilölle valtakirjalla. Esimerkiksi valtiollisissa vaaleissa äänioikeutta on käytettävä henkilökohtaisesti eikä sitä voi toiselle luovuttaa.
Ammatti

Ammatti on elinkeino, jota yksilö harjoittaa päätyönään toimeentuloaan varten. Yksilön elämässä on ammatilla suuri merkitys; hänen työtehtäviensä laatu, ansiotasonsa, sosiaalinen asemansa ja elinympäristönsä ovat paljolti yhteydessä ammattiin.
Osaan ammateista vaaditaan koulutus, osaan taas riittää ennen töiden aloittamista ja työnteon aikana annettava työhönopastus. Työelämässä on myös jonkin verran työssä tai harrastuksissa ammattinsa oppineita. Kouluttamattoman työvoiman tarve on kuitenkin vähentynyt teollistuneissa maissa ja koulutuksen puuttumisesta on muodostunut merkittävä este työllistymiselle.
Työmenetelmien ja työturvallisuuden kehittäminen sekä työlle asetetut tehokkuus- ja laatuvaatimukset ovat johtaneet erilaisten koneiden, teknisten apuvälineiden ja varusteiden käyttöön, joiden käytön hallitseminen edellyttää usein perehtymistä. Työtehtäviä koskee myös joukko erilaisia standardeja ja viranomaismääräyksiä, jotka työntekijän tulee tuntea voidakseen suorittaa työnsä niiden edellyttämällä tavalla. Työelämän käytössä on lisäksi erilaisia turvallisuus- ja pätevyysasiakirjoja, joiden hankkiminen kurssien tai muun koulutuksen kautta ennen työhön hakeutumista saattaa olla edellytyksenä yksinkertaisenkin työn suorittamiselle.
Ammattinimikkeet.
Suomen kielen lautakunta ja Euroopan neuvosto suosittelevat, että asiamiehen ja tiedemiehen kaltaisten vanhentuneiden sukupuoleen viittaavien ammattinimikkeiden sijaan käytettäisiin valtuutetun ja tutkijan kaltaisia sukupuolineutraaleja termejä. 
Osa ammattinimikkeistä on lailla suojattuja, joten niitä saa käyttää vain tietyn koulutuksen tai tutkinnon suorittanut henkilö.
Warwick

Warwick on noin asukkaan kaupunki ja asukkaan hallintopiiri Warwickshiren kreivikunnassa Keski-Englannissa lähellä Birminghamia. Hallintopiiri sijaitsee Länsi-Midlandsin metropolikreivikunnan eteläreunalla, Coventryn teollisuuskaupungin vieressä, ja sen eteläpuolella on maaseutuvoittoinen Stratford-on-Avonin hallintopiiri. Hallintopiiriin kuuluu Warwickin kaupungin lisäksi Kenilworthin linnakaupunki ja Leamington Span kylpyläkaupunki, joista jälkimmäinen toimii sen hallinnollisena keskuksena.
Warwickin kaupungin perusti Avonjoen ylityspaikkaan Alfred Suuren tytär Ethelfleda vuonna 914. Normannivalloituksen jälkeen Vilhelm Valloittaja nimitti ensimmäisen Warwickin jaarlin, ja linnan paikalle rakennettiin paaluvarustus ja vallihauta. Kaupungin ympäri rakennettiin keskiajalla muuri, josta on jäljellä kaksi porttia. Vuonna 1694 kaupungissa riehui tulipalo, joka tuhosi ison osan keskiaikaisista rakennuksista – pääosa nykyisestä rakennuskannasta on 1700- ja 1800-luvuilta.
Warwickin linna rakennettiin pääosin 1300- ja 1400-luvuilla, ja se on yhä kaupungin suosituin nähtävyys. Vuodesta 1978 lähtien linnan on omistanut Tussaudin vahakabinettia hallinnoiva yhtiö, joka on tehnyt linnasta tuhansia turisteja vetävän nähtävyyden. Siellä on taistelunäytöksiä ja vahanukkekuvaelmia.
Warwickin yliopistossa on kaikkiaan noin opiskelijaa.
Unas

Unas (myös Wenis) oli Egyptin viidennen dynastian viimeinen faarao. Unasin valtakaudesta tiedetään verrattain vähän. Hänen hallituskautensa kesti Torinon papyruksen mukaan 30 vuotta, kreikkalaisen Manethon mukaan 33 vuotta. Hänen edeltäjänsä oli Djedkare, joka oli mahdollisesti Unasin isä. Unasin hallintokausi osuu suunnilleen välille 2375 eaa. – 2345 eaa.
Perhesuhteet ja vallanperimys.
Unasilla oli ainakin kaksi vaimoa, Khenut ja Nebit. 
Unasilla oli ainakin yksi poika, Ptahshepses. Ptahshepses kuitenkin kuoli ennen isäänsä, eikä Unasilta jäänyt lainkaan miespuolista vallanperijää. Unasin kuolemaa seurasikin oletettavasti lyhytkestoinen poliittisesti epävakaa jakso, jolloin vallanperijästä ei ollut yksimielisyyttä.
Unasin tyttäret olivat Hemet-Re, Neferet, Idut, Chantikaus ja Iput. Iputin aviomiehestä tuli seuraava faarao ja kuudennen dynastian perustaja Teti. On mahdollista, että Teti on avioitunut Iputin kanssa oikeuttaakseen asemansa faaraona.
Pyramidi ja pyramiditekstit.
Sakkarassa sijaitsevan Djoserin pyramidin lähellä on Unasin pyramidi, jonka sisäosat ovat jossain määrin säilyneet nykypäivään. Unasin pyramidi on pienin Egyptin vanhan valtakunnan ajalta säilyneistä pyramideista. Pyramidin sisäosat ovat kuitenkin verrattain koristeelliset ja huolella rakennetut.
Unasin pyramidista on löydetty varhaisimmat niin kutsutut pyramiditekstit. Pyramiditekstit kuvaavat etenkin faaraon matkaa kuolemanjälkeiseen elämään. Ne ovat todennäköisesti maailman varhaisin nykypäivään säilynyt uskonnollinen kirjoitus. Vaikka Unasin pyramidi on varhaisin paikka, josta kyseinen teksti on löydetty, on niiden sisältämä kertomus oletettavasti huomattavasti varhaisempaa alkuperää. Pyramiditeksteistä on myöhemmin kehittynyt niitä laajemmin tunnettu Kuolleiden kirja.
Latomakone

Latomakone on kohopainotekniikassa käytettävä laite, jolla kirjasimet automatisoidusti laitetaan painolevyihin säästäen huomattavasti latojan työtä.
Kirjapainotaidossa tapahtui suoranainen mullistus latomakoneen myötä. Aikaisemmin latojat olivat kirjapainossa laittaneet kirjasimet yksitellen painolevyihin. On selvää, että sellainen painaminen oli erittäin työlästä. 
Vuonna 1885 yhdysvaltalainen Tolbert Lanston (1844–1913) sai ensimmäisen patentin "Monotype"-latomakoneelleen, joka valoi kunkin merkin erikseen reikänauhalle tehdyn välitallennuksen perusteella. 
Vuonna 1886 Ottmar Mergenthaler esitteli "New York Tribunen" kustantajille kehittämänsä latomakoneen. Kone teki seitsemän ammattitaitoisen latojan työn kooten painolevylle automaattisesti rivin kirjasimia, "a line o' types", josta menetelmä sai nimen Linotype. Riviin asetetuille kirjaimille valutettiin sulaa kirjasinmetallia ja saatiin näin valettua kukin tekstirivi omana metallikappaleenaan. 
Vuonna 1911 Hermann Ridder perusti Linotypen kanssa kilpailleen yrityksen, Intertype, jonka alkuvaiheessa myymistä koneista suurin osa oli käytännössä uudelleenrakennettuja Linotypen koneita. Vuonna 1917 Intertypellä oli kuitenkin myynnissä kolme itse suunniteltua konemallia, joiden mekanismia oli kehitetty nopeammaksi ja varmemmaksi. Intertypen käyttämät kirjainmatriisit olivat päikseen yhteensopivia Linotypen kanssa. Intertype valmisti ja valmistutti myös useita eri kirjasintyyppejä. 
Sekä Linotypen että Intertypen tuottamat valokset sopivat suoraan myös pieniin käsipainokoneisiin joissa käytettiin vanhastaan irtokirjasimia. 
Intertype yhtyi myöhemmin Harris-Seyboldiin ja muodostettu Harris-Intertype -yhtiö kehitti ensimmäisen latomakoneen jolla pystyttiin yhdistämään tekstiä valokuvaan, sekä koneen jolla ladonta suoritettiin suurikokoiselle valokuvafilmille, josta tehtiin painolaatat etsaamalla.
Latojat vastustivat alussa kiihkeästi latomakoneita, mikä hidasti niiden yleistymistä huomattavasti. Pitkällä aikavälillä kehitys ei kuitenkaan ollut pysäytettävissä. Latomakone edisti merkittävästi lukutaidon yleistymistä, koska se mahdollisti pikkurahalla ostettavat sanoma- ja aikakauslehdet ja entistä halvemmat kirjat.
Muita koneita vanhemman Monotypen etuna oli muun muassa se, että ladelmasta voitiin korjata eli ladelmaan vaihtaa yksittäisiä kirjainmerkkejä tarvitsematta valaa koko riviä uudelleen. Koneen tekstintuotantonopeus oli suunnilleen Linotypen luokkaa, mutta se osoittautui käytännöllisemmäksi kirjojen tuotannossa, kun taas Linotype valtasi alaa kapeampipalstaisen sanomalehtitekstin ladonnassa.
Neljäs latomakonetyyppi oli otsikoiden ja muiden lyhyiden tekstien ladontaan soveltuva Ludlow. 
Valoladonta.
Kohopainosta offsetpainamiseen siirryttäessä mekaaniset metallilatomakoneet korvautuivat 1950-luvulta alkaen valokuvausmenetelmään perustuvilla valolatomakoneilla, joissa kirjainmerkit valotettiin yksi kerrallaan valoherkälle paperille tai filmille. Valoladonnan valtakausi kesti 1980-luvun lopulle, jolloin tekstintuotannossa alettiin siirtyä nykyisiin, täysin tietokonepohjaisiin menetelmiin joissa erillistä ladontavaihetta ei enää tarvita.
Dageš

Dageš () on diakriittinen merkki, jota käytetään heprealaisessa kirjaimistossa. Se lisättiin heprean ortografiaan samaan aikaan kuin masoreettien kehittämät nikkud- eli vokaalimerkit. Dageš on piste, joka kirjoitetaan kirjaimen sisään, ja se vaikuttaa konsonantin ääntämiseen.
Dagešia on varottava sekoittamasta kahteen muuhun heprean kirjoittamisessa käytettyyn merkkiin. Dagešin kanssa identtinen merkki on mappiq, jota käytetään kuitenkin eri konsonanttien yhteydessä ja jolla on erilainen foneettinen merkitys. Dagešin kaltainen piste kuuluu myös šuruq-vokaalissa vav-konsonantin yhteyteen.
Dageš-pisteellä on kaksi eri käyttötarkoitusta, joihin viitataan yleensä sanoilla "kal" tai "lene" (heikko) ja "hazak" tai "forte" (vahva).
Dageš kal.
"Dageš kal" (latinaksi "dageš lene") voidaan sijoittaa ainoastaan begadkefat-kirjainten (bet ב, gimel ג, dalet ד, kaf כ ja ך, pe פ ja ף sekä tav ת) sisään. Dageš muuttaa kirjaimen ääntämistapaa niin, että pisteellisenä konsonantti ääntyy umpiäänteenä (klusiilina), ilman pistettä hankausäänteenä (frikatiivina).
Muiden begadkefat-kirjainten ääntämyksessä ei nykyhepreassa tehdä eroa pisteellisen ja pisteettömän muodon välillä.
Dageš hazak.
"Dageš hazak" (latinaksi "dageš forte") voidaan sijoittaa melkein minkä tahansa kirjaimen sisään osoittamaan konsonantin kahdentumista. Tätä käytetään nykyhepreassa enää lähinnä tilanteissa, joissa vaaditaan huolellista ääntämistä, esimerkiksi synagogajumalanpalveluksessa.
Seuraavat kirjaimet eivät yleensä kahdennu, ja dageš sijoitetaan niihin vain hyvin harvoin jos koskaan: alef א, he ה, ḥet ח ja ajin ע (laryngaalit) sekä reš ר.
Kannusillanmäki

Kannusillanmäki () on Pappilantiehen, Vanhaan Lakelantiehen, Kannusillankatuun ja Kirkkojärventiehen rajoittuva kallioinen mäki Espoon keskuksessa, virastokeskuksen länsipuolella, rantaradan ja Espoonjoen välissä. Mäki on 1,7 hehtaaria laaja ja maan omistaa kaupunki. Kannusillanmäki on kaavoitettu virkistysalueeksi sekä julkisten palvelujen ja hallinnon alueeksi.
Nimensä Kannusillanmäki on saanut mäen luoteispuolella Espoonjoen ylitse johtavasta sillasta, jonka nimi on Kannusilta. Paikalla oli alun perin samanniminen puusilta, joka sai nimensä perimätiedon mukaan siitä, että miehet kätkivät viinakannunsa sillan alle kirkonmenojen ajaksi. Nykyisin Kannusilta viittaa vuonna 2008 valmistuneeseen punagraniittiseen kiviholvisiltaan, joka rakennettiin Espoon 550-vuotisjuhliin.
Kannusillanmäellä on useita vanhoja taloja, joissa toimii nykyään kansalaisjärjestöjä. Espoon vanha kunnantalo sijaitsee myös mäellä. Nykyinen kaupungintalo on virastokeskuksessa ja vanhassa kunnantalossa toimii musiikkiopisto. Muita mäen taloja ovat kukkakauppa, joka oli ennen Villa Karyllin puutarhuri-talonmiehen asuntona, vuonna 1904 rakennettu Lilla Karyll ja vuonna 1921 valmistunut apteekki. Kannusillan itäpuolella on sisäänkäynti mäen sisään vuonna 1984 louhittuun Kannusillanmäen väestösuojaan. Rauhan aikana väestösuojaa käytetään liikunta- ja kulttuuritilana. Väestösuojassa järjestetään syksyisin vuosittaisen ikäluokan kutsunnat (Joskus kutsuntojen väistöpaikkana on toiminut Leppävaaran työväen opisto).
Kannusillanmäki on merkittävä luontotasku aivan Espoon keskuksen betonirakennusten vieressä. Mäen kasvillisuus on monipuolinen, perhoskanta runsas ja erittäin monipuolisen. Alue on niittyä, lehtomaista metsää ja kalliota. Biologi Jukka Jalava on pyydystänyt Kannusillanmäeltä vuosien 2003–2005 aikana yhteensä yli 700 eri perhoslajia. Kannusillanmäen perhoslajeista kirjotäpläkoi ("Ethmia quadrillella") on luokiteltu uhanalaiseksi, kuuyökkönen ("Polypogon lunalis") vaarantuneeksi, laji on itse asiassa miltei kadonnut manner-Suomesta, sekä vyöneilikkayökkönen ("Hadena compta") on luokiteltu silmälläpidettävän harvinaiseksi.
Salvatore Schillaci

Salvatore ”Totò” Schillaci (1. joulukuuta 1964 Palermo, Italia – 18. syyskuuta 2024 Palermo, Italia) oli italialainen jalkapalloilija, joka saavutti MM-pronssia, maalikuninkuuden ja parhaan pelaajan palkinnon jalkapallon MM-kisoissa vuonna 1990.
Schillaci syntyi köyhään sisilialaisperheeseen. Hän aloitti jalkapallouransa kotikaupunkinsa harrastelijajoukkueessa Amat Palermossa. Vuonna 1982 hän solmi ammattilaissopimuksen Messinan kanssa ja teki joukkueessa kaikkiaan 61 maalia 219 ottelussa ja voitti Serie B:n maalikuninkuuden ennen siirtymistään Juventukseen vuonna 1989. Juventuksessa hän teki Serie A -debyyttinsä 27. elokuuta samana vuonna ja ensimmäiset maalinsa toisessa ottelussaan viikkoa myöhemmin. Tulokaskaudellaan hän teki Juventuksessa 15 liigamaalia ja voitti Italian cup-mestaruuden sekä UEFA Cupin.
Seuraavana kesänä Italian maajoukkueen valmentaja Azeglio Vicini valitsi Schillacin, jolla ei ollut lainkaan kansainvälistä kokemusta, viimeisenä pelaajana 1990 MM-kotikisojen joukkueeseen. Italian ensimmäisessä ottelussa Itävaltaa vastaan Schillaci tuli vaihtomiehenä kentälle ja teki Italian 1–0-voitto-osuman. Schillaci tuli vaihdosta kentälle myös ottelussa Yhdysvaltoja vastaan. Tšekkoslovakiaa vastaan pelatussa 2–0-voittoon päättyneessä ottelussa Schillaci oli avauksessa ja teki Italian ensimmäisen maalin. Myös lukemiin 2–0 päättyneessä neljännesvälierässä Uruguayta vastaan, kuten myös 1–0-voittoon Irlannin tasavaltaa vastaan päättyneessä puolivälierässä, Schillaci onnistui maalinteossa. Myös välierässä Argentiinaa vastaan Schillaci teki maalin, mutta lukemissa 1–1 jatkoajankin jälkeen ollut ottelu eteni rangaistuspotkukilpailuun, josta jatkoon eteni Argentiina. 2–1-voittoon Englannista päättyneessä pronssiottelussa Schillaci ampui Italian voittomaalin pilkulta ja voitti kuudella maalillaan kisojen maalikuninkuuden. Hänet valittiin myös turnauksen parhaaksi pelaajaksi. 
Kaikkiaan Schillaci teki 16 ottelun maajoukkueurallaan seitsemän maalia. Hän onnistui maajoukkueessa maalinteossa MM-turnauksen jälkeen ainoastaan kerran, tappiollisessa EM-karsintaottelussa Norjaa vastaan kesäkuussa 1991. Verraten lyhyeksi jääneestä maajoukkueurastaan Schillaci muistetaan nimenomaan vuoden 1990 lopputurnauksen sankarina. 
MM-kisojen jälkeen Schillaci pelasi vielä kaksi kautta Juventuksessa kunnes siirtyi Interiin, mutta hän kärsi lähes koko ajan loukkaantumisista eikä koskaan päässyt huippuaikojensa vireeseen. Vuonna 1994 hän siirtyi ensimmäisenä italialaisena Japanin J-liigaan Júbilo Iwatan joukkueeseen. Hän lopetti jalkapalloilijan uransa vuonna 1999.
Alfred Berg

Alfred Berg on pohjoismainen sijoituspalveluyritys, jolla on toimipisteet Helsingissä, Tukholmassa ja Oslossa. Alfred Berg on itsenäinen osa BNP Paribas Asset Managementia. BNP Paribas myi Alfred Bergin Suomen toiminnot Elite varainhoito Oyj:lle elokuussa 2017.
Alfred Bergin perusti Carl Gustaf Hierzéel Ruotsissa 1863, samana vuonna kuin Tukholman pörssi avautui. Yritys nimettiin sen vuonna 1901 ostaneen pankkiirin Alfred Bergin mukaan. Suurimman osan 1900-lukua Alfred Bergin omisti Kahmin perhe, ensin Gustaf Kahm vuodesta 1920, ja 1962 yrityksen otti haltuunsa hänen poikansa Bertil Kahm. Suku myi yrityksen Volvolle vuonna 1985. Yritys laajensi toimintaansa hankkimalla norjalaisen Gunnar Bøhn &amp; Co:n pääosakkuuden. Norjaan laajentumisensa jälkeen Alfred Berg ulotti toimintansa myös Tanskaan ostamalla Tanskan vanhimman pankkiiriliikkeen, vuonna 1877 perustetun Brødr. Trierin. 
1990-luvun alussa Alfred Berg avasi toimipaikat Helsingissä, Lontoossa, New Yorkissa sekä Moskovassa ja päätyi maailman johtaville markkina-alueille. Vuonna 1995 Alfred Bergin osti ABN AMRO.
Alfred Bergin varainhoito sulautettiin täysin ABN AMRO Asset Managementiin vuonna 2004. Vuonna 2008 siitä tuli osa Fortis-pankkia. Huhtikuussa 2010 päättyneessä Fortis Investmentsin ja BNP Paribas Investment Partnersin sulautumisessa Alfred Bergistä tuli kansainvälisen varainhoitoyritysketju BNP Paribas Investment Partnersin osa. 
Alfred Bergin yksiköt Suomessa ovat omaisuudenhoitopalveluita tarjoava Alfred Berg Omaisuudenhoito Suomi Oy ja rahastoyhtiö Alfred Berg Rahastoyhtiö Oy, jotka yhdessä työllistävät noin 30 henkilöä.
Henri Scheweleff

Henri Scheweleff (s. 15. huhtikuuta 1983 Vaasa) on uransa päättänyt suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Scheweleff edusti Ruotsin Allsvenskanin Örgryte IS:ää, mutta oli kauden 2007 lainalla Vaasan Palloseurassa Veikkausliigassa hän on esiintynyt myös Tampere Unitedissa. Maaliskuussa 2010 Henri Scheweleff siirtyi Tampereen Ilvekseen. Scheweleff edusti Tampereen Ilvestä kaudet 2010–2013 pelaten kolme kautta edustusjoukkueen riveissä Kakkosta ja kaudella 2013 Ilveksen kakkosjoukkueessa Vitosta. Scheweleff palasi Kolmosessa pelaavan FC Kiiston paitaan syksyllä 2013. Syksyllä 2015 hän siirtyi Kolmoseen nousseeseen FC Jukolaan. 
Scheweleff on pelannut kolme ottelua Suomen maajoukkueessa. Debyyttinsä hän teki Omania vastaan 3. joulukuuta 2004.
Liechtensteinin jalkapallomaajoukkue

Liechtensteinin jalkapallomaajoukkue edustaa Liechtensteinia kansainvälisissä jalkapallon maajoukkuekilpailuissa. Se ei ole koskaan selviytynyt maailman- tai Euroopan-mestaruuskilpailujen lopputurnaukseen.
Lähihistoriaa.
Liechtenstein on pelannut virallisia maaotteluita vuodesta 1982 lähtien, mutta ensimmäisen kerran se osallistui arvokisojen karsintoihin vasta 1996 Englannin EM-kisoihin, missä sen ainoa valopilkku oli 0–0-tasapeli Irlannin kanssa. Sittemmin liechtensteinilaiset seurajoukkueet alkoivat ottaa osaa Sveitsin sarjoihin ja jonkinasteista kehitystä on tapahtunut, mukana on muun muassa joitakin ammattilaispelaajia kirkkaimpana tähtenä Mario Frick, mutta satunnaisia poikkeuksia lukuun ottamatta joukkue on säilyttänyt paikkansa ”pisteautomaattina” isompia joukkueita vastaan.
Huono menestys innoitti brittiläisen kirjailijan Charlie Connellyn seuraamaan joukkueen taivalta 2002 MM-kisojen karsinnoissa, joissa joukkue hävisi kaikki kahdeksan otteluaan kykenemättä tekemään yhtään maalia. Sittemmin joukkue on silloin tällöin väläytellyt parempia otteita. 2006 MM-karsinnoissa se saavutti historiansa ensimmäisen vierasvoiton ja ensimmäisen voittonsa MM-karsinnoissa voitettuaan Luxemburgin 0–4. Luxemburg kaatui myös Liechtensteinissa. Lisäksi joukkue saavutti tasapelit Slovakiaa sekä edellisten EM-kisojen hopeajoukkuetta Portugalia vastaan.
Skotlannin jalkapallomaajoukkue

Skotlannin jalkapallomaajoukkue edustaa Skotlantia kansainvälisissä jalkapallon maajoukkuekilpailuissa. Skotlanti on yhdessä Englannin kanssa maailman vanhin jalkapallomaajoukkue. Maat kohtasivat Partickin West of Scotland Cricket Clubilla vuonna 1872 kautta aikain ensimmäisessä jalkapallomaaottelussa, joka päättyi maalittomaan tasapeliin.
Maailmanmestaruuskisojen lopputurnauksessa Skotlanti on pelannut kahdeksan kertaa, 1974–1990 peräti viidesti peräkkäin, mutta on joka kerta jäänyt alkulohkoon. Kolmesti jatkoon pääsy on ollut maalierosta kiinni. Skotlanti olisi päässyt myös vuoden 1950 kisoihin, mutta päätti sittemmin jättäytyä pois. EM-kisoihin joukkue on selviytynyt neljä kertaa, mutta niissäkin taival on jokaisella kerralla katkennut alkulohkoon.
Edustusoikeus.
Skotlanti ei ole itsenäinen valtio, eikä sillä ole omaa kansalaisuuslakia, vaan skotlantilaiset ovat Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaisia, ja Britannian neljä jalkapalloliittoa (Englanti, Skotlanti, Wales ja Pohjois-Irlanti) ovat keskenään sopineet käytännöistä, joiden perusteella pelaajat ovat edustuskelpoisia maajoukkueissa. 
Nykykäytännön mukaan pelaaja on edustuskelpoinen, jos vähintään yksi hänen isovanhemmistaan on syntyisin alueelta. Syksyllä 2009 sovittiin kuitenkin uudesta säännöstä, jonka mukaan pelaaja on edustuskelpoinen, jos hän ennen 16 ikävuotta on käynyt maassa koulua vähintään viiden vuoden ajan. Esimerkiksi maahanmuuttajat eivät ole säännön mukaan olleet kelvollisia Skotlannin maajoukkueeseen, vaikka heillä olisi Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaisuus ja he muutoin täyttäisivät FIFA:n ehdot edustusoikeuteen
Liga I

Liga 1, tai SuperLiga, on Romanian jalkapallon pääsarja. Romanian jalkapallon mestaruussarja käynnistyi kaudella 1909–1910. Ennen kautta 2006–2007 korkein sarjataso tunnettiin nimellä Divizia A, mutta nimeä täytyi vaihtaa kun havaittiin, että nimi oli rekisteröity tavaramerkki. Liga 1 on osa kaksi ylintä sarjatasoa käsittävää LPF-ammattilaisliigaa ("Liga Profesionista de Footbal"). Sarja on tunnettu nimellä SuperLiga vuodesta 2022
Liga 1 on keskivahva eurooppalainen jalkapallosarja. Sarja sijoittui UEFA:n maapistevertailussa sijalle 26. ajanjaksolla 2020–2024.
Ilpo Tiihonen

Ilpo Tiihonen (1. syyskuuta 1950 Kuopio – 8. kesäkuuta 2021 Ylöjärvi) oli suomalainen runoilija.
Tiihosen vanhemmat ovat postinhoitaja Esko Tiihonen ja postivirkailija Aino Väntsi. Tiihonen pääsi ylioppilaaksi vuonna 1971 ja opiskeli sen jälkeen Helsingin yliopistossa. Hänen ensimmäinen runoteoksensa oli "Sarkunmäen palo", joka julkaistiin vuonna 1975. Runojen lisäksi Tiihonen kirjoitti myös näytelmiä.
Tiihoselle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 2012.
Tiihosen puoliso oli harmonikkataiteilija Merja Ikkelä.. Hänellä oli aiemmasta avioliitostaan kaksi poikaa, näyttelijä Ville Tiihonen ja kustannuspäällikkö Jussi Tiihonen.
Tiihonen kuoli sairauskohtaukseen 70-vuotiaana.
Sirkka Turkka

Sirkka Annikki Turkka (2. helmikuuta 1939 Helsinki – 23. lokakuuta 2021 Lohja) oli suomalainen runoilija. Hän sai useita palkintoja, muiden muassa Finlandia-palkinnon vuonna 1986 teoksesta "Tule takaisin, pikku Sheba". Turkan teoksia on käännetty useille kielille. Hänen tuotantonsa keskeisiä teemoja ovat luonto ja eläimet. Turkan runous on saanut vaikutteita muun muassa Maila Pylkkösen ja Tyyne Saastamoisen proosarunoudesta.
Turkan esikoisteos "Huone avaruudessa" julkaistiin vuonna 1973 hänen ollessaan 34-vuotias. Vuosina 1973–2005 Turkalta ilmestyi 13 runokokoelmaa, viimeisenä "Niin kovaa tuuli löi" vuonna 2004.
Turkan vanhemmat olivat majuri Josef Wilhelm Turkka ja kanslisti Elsa Mirjam Luoko. Hän valmistui ylioppilaaksi Munkkiniemen yhteiskoulusta 1962, humanististen tieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1967 ja tallimestariksi Ypäjän hevoshoitokoulusta 1970. Hän oli mukana Iowan yliopiston kirjailijaohjelmassa 1991.
Turkka työskenteli Helsingin kaupungin kouluvirastossa 1960-luvulla ja 1971–1972, lomasijaisena Auroran sairaalan kirjastossa 1965, Nikkilän sairaalan kirjastossa 1974–1975, Espoon tallissa tallimestarina 1980–1981 ja hevosten hoitajana Honkolan kartanossa Urjalassa 1984−1986. Hän oli vapaa kirjailija vuodesta 1974. Hän asui Lohjalla.
Ohjaaja ja kirjailija Jouko Turkka oli Sirkka Turkan serkku.
Stratford-upon-Avon

Stratford-upon-Avon on noin asukkaan kaupunki Warwickshiren kreivikunnassa Keski-Englannissa, Avonjoen varrella. Se tunnetaan etenkin Shakespearen syntymäkaupunkina, ja siellä vierailee vuosittain yli kuusi miljoonaa turistia.
Stratford-upon-Avon syntyi paikalle, jossa vanha roomalaisten tie ylitti Avonjoen kahlaamoa pitkin. Kahlaamon paikalle rakennettiin kivinen holvisilta 1400-luvulla ja sen viereen toinen silta 1800-luvulla. Kaupunkioikeudet se sai vuonna 1553.
Shakespeare syntyi vuonna 1564 ristikkorakenteisessa talossa Henleykadulla ja kävi paikallista latinakoulua. Vuonna 1597 hän muutti Lontoosta takaisin synnyinkaupunkiinsa ja kuoli siellä 1616. Hänet on haudattu Pyhän kolminaisuuden kirkon hautausmaalle.
Stratford-upon-Avonissa ryhdyttiin vaalimaan Shakespearen muistoa vasta vuonna 1769, kun kaupungissa vietettiin ensimmäistä kertaa kirjailijan syntymäpäivää David Garrickin aloitteesta. Joen partaalle on rakennettu Shakespeare-keskus, johon kuuluu kirjasto ja taidegalleria (1881) ja teatteri (1932). Joka vuosi kaupungissa juhlitaan Shakespearea hänen kuolinpäivänään 23. huhtikuuta, ja Royal Shakespeare Theatre esittää maaliskuusta lokakuuhun hänen näytelmiään.
Turismin lisäksi kaupungin työllistäjiä ovat alumiinituotteiden ja kanavaveneiden valmistus sekä vakuutustoiminta.
Freak Out!

Freak Out! on Frank Zappan ja hänen silloisen yhtyeensä The Mothers of Inventionin ensimmäinen albumi vuodelta 1966.
Vaikka levy ei aluksi ollut suuri kaupallinen menestys, sitä pidetään yhtenä psykedeelisen rockin keskeisimmistä teoksista. Levy on popmusiikin historian ensimmäisiä konseptialbumeita sekä toinen tupla-albumi (se on julkaistu pari kuukautta Bob Dylanin "Blonde on Blonden" jälkeen). Paul McCartneyn mukaan levy oli Beatlesin "Sgt. Pepper" -albumin esikuva. Tuplan ensimmäinen levy koostuu kantaa ottavista, parodisista lauluista, ja toinen levy kokeellisesta materiaalista. Useissa ensimmäisen levyn kappaleissa kritisoidaan Zappan myöhempien levyjen tapaan amerikkalaista pinnallista elämäntapaa. "I Ain't Got No Heart" ja "Go Cry on Somebody Else's Shoulder" taas ovat "anti-rakkauslauluja". Sen sijaan esimerkiksi "How Could I Be Such a Fool", "You Didn't Try to Call Me" sekä "Any Way the Wind Blows" ovat näennäisen vilpittömiä yrityksiä säveltää laadukasta pop-musiikkia, eikä niissä ulkoisesti ole humoristisia elementtejä. Kappaleet kuten "Hungry Freaks, Daddy" ja "You're Probably Wondering Why I'm Here" ovat Zappan julistusta hänen oman asenteensa puolesta, ja "Motherly Love" on jonkinlainen Mothers-yhtyeen esittelykappale.