tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Irène Joliot-Curie

Irène Joliot-Curie (o.s. "Curie", 12. syyskuuta 1897 − 17. maaliskuuta 1956) oli ranskalais-puolalainen fyysikko ja kemisti. Hän oli Marie ja Pierre Curien tytär ja naimisissa Frédéric Joliot-Curien kanssa. Yhdessä miehensä kanssa hän sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1935 alkuaineiden radioaktiivisten isotooppien syntetisoinnista.
Varhaisvuodet.
Irène Curie syntyi Pariisissa 1897. Vuosina 1912–1914 Curie opiskeli Collège Sévignéssä, Gagnyssä, jonka jälkeen hän pääsi opiskelemaan Pariisin yliopistoon. 1918 hänestä tuli äitinsä avustaja Radiuminstituuttiin. Ensimmäisessä maailmansodassa Curie toimi äitinsä kanssa kenttäsairaaloissa käyttäen röntgenlaitteita, joita hänen äitinsä oli kehittänyt. Sodan jälkeen hän palasi Pariisiin viemään opintonsa loppuun ja työskentelemään Radiuminstituutissa.
Vuonna 1925 Curie väitteli poloniumin alfa-säteilystä jatkaen siis vanhempiensa viitoittamalla tiellä. Vuotta myöhemmin hän meni naimisiin äitinsä assistentin Jean-Frédérik Joliotin kanssa. Tieteellisellä urallaan hän teki paljon yhteistyötä miehensä kanssa.
Nobel-palkintoon johtanut tutkimus.
1933 Joliot-Curie ja hänen miehensä osoittivat kokeella, että radioaktiivisia alkuaineita voitiin luoda vakaista alkuaineista. Eri kokeissa he altistivat alumiinifoliota, booria ja magnesiumia alfasäteilylle, ja onnistuivat luomaan radioaktiivista fosforia alumiinista, radioaktiivista vetyä boorista ja alumiinia magnesiumista. Tutkimus osoitti että radioaktiivisia isotooppeja voitiin luoda keinotekoisesti ilman kallista ja vaikeaa luonnollisten esiintymien hyväksikäyttöä.
Tästä tutkimuksesta Irène Joliot-Curielle ja hänen miehelleen myönnettiin tunnustuksena Nobelin kemianpalkinto vuonna 1935. Tutkimuksella oli merkittävä vaikutus ja se laukaisi radioisotooppien tutkimuksen ja radiokemian käytännöllisiä sovellutuksia.. Irène Joliot-Curie oli Nobel-palkinnonsaaja jo toisessa sukupolvessa; hänen vanhempansa saivat jaetun Nobelin fysiikanpalkinnon sekä Marie Curie vielä toisen palkinnon kemian alalta.
Myöhemmät vaiheet.
1936 Ranskan valtio nimesi Joliot-Curien tieteellisen tutkimuksen alivaltiosihteeriksi Léon Blumin ensimmäiseen hallitukseen yhdessä Cécile Brunschvicgin ja Suzanne Lacoren kanssa. Tuolloin naisilla ei ollut Ranskassa äänioikeutta, jonka he saivat vasta vuonna 1944.
Joliot-Curie nimitettiin professoriksi vasta Nobelin palkinnon myöntämisen jälkeen 1937. Hänen tutkimuksensa vuonna 1938 neutronien ja raskaiden atomien vuorovaikutuksista olivat tärkeitä uraanin fission keksimisen kannalta.
1946 hänestä tuli Radiuminstituutin johtaja.
Vuosina 1946–1951 hän oli Ranskan atomienergiakomitean jäsenenä. Hänet erotettiin 1951 yhteyksistä miehensä perustamaan kommunistiseen puolueeseen.
Irène Joliot-Curie kuoli leukemiaan, jonka hän todennäköisesti sai tutkimustyönsä aiheuttaman säteilyaltistuksen takia.
John Kufuor

John Kofi Agyekum Kufuor (s. 8. joulukuuta 1938 Kumasi, Brittiläinen Kultarannikko) toimi Ghanan presidenttinä 2001–2009. Kufuor on uskonnoltaan katolinen. Hän opiskeli politiikkaa, filosofiaa ja taloustiedettä Oxfordin yliopistossa, ennen kuin kouluttautui lakimieheksi. Hänestä tuli kansanedustaja ja varaministeri jo 30-vuotiaana.
Kufuor voitti joulukuussa 2000 pidetyn presidentinvaalin ensimmäisen kierroksen saatuaan äänistä 48,4 prosenttia, kun hänen vastaehdokkaansa, maan varapresidentti John Atta Mills sai 44,8 prosenttia. Toisella kierroksella Kufuor sai 56,9 prosenttia äänistä, ja tuli valituksi maansa presidentiksi. Vuoden 2004 presidentinvaaleissa hän pääsi jatkokaudelle saatuaan suoraan ensimmäisellä kierroksella 52,45 prosenttia äänistä. Vuonna 2007 John Kufour vieraili Buckinghamin palatsissa Ghanan 50-vuotisjuhlien kunniaksi.
Kufuorin ensimmäisen presidenttikauden uudistusten ansiosta maan taloustilanne parani roimasti, esimerkiksi inflaatio laski 40 %:sta 12 %:iin ja kansantulo kasvoi viidellä prosentilla vuodessa.
Hideki Shirakawa

Hideki Shirakawa (, s. 20. elokuuta 1936, Tokio, Japani) on japanilainen kemisti ja Nobelin kemianpalkinnon saaja vuodelta 2000. 
Hideki Shirakawa sai vuoden 2000 Nobelin kemianpalkinnon yhdessä Alan J. Heegerin ja Alan MacDiarmidin kanssa työstään sähköä johtavien polymeerien kehitys- ja tutkimustyössä.
Hideki Shirakawa opiskeli tekniikan tohtoriksi Tokion teknillisessä yliopistossa ja väitteli vuonna 1976. Hän vietti vuodet 1976–1979 Yhdysvalloissa Pennsylvanian yliopistossa. Tämän jälkeen hän palasi Japaniin ja vuonna 1982 hänestä tuli kemian professori Tsukuban yliopistossa. Huhtikuusta 2000 hän on ollut emeritusprofessori.
Let There Be Rock

Let There Be Rock on australialaisen hard rock -yhtye AC/DC:n neljäs studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1977. Siltä julkaistiin myös single ”Dog Eat Dog”. Angus Young, Malcolm Young ja Bon Scott ovat kirjoittaneet kaikki albumin kappaleet. Albumi on yhtyeen viimeinen julkaisu, jossa bassoa soitti Mark Evans. Albumin tunnetuimmat kappaleet ovat nimikappale ja "Whole Lotta Rosie".
Albumista julkaistiin erilaisia painoksia. Levyn Australian- ja Euroopan-painoksille lukeutuu kappale ”Crabsody in Blue”, mutta muun muassa Pohjois-Amerikassa ja Japanissa se oli korvattu kappaleella ”Problem Child”, joka Australiassa ja Euroopassa oli ilmestynyt jo edellisellä albumilla "Dirty Deeds Done Dirt Cheap". Myös albumin CD-versiot ovat noudattaneet Amerikan-painoksen sisältöä. "Let There Be Rockin" alkuperäiset Australian- ja Euroopan-painokset eivät siten eroa kappaleiden osalta toisistaan, mutta Australian-version kansikuva on muista painoksista poikkeava.
Vuonna 1980 AC/DC julkaisi live-elokuvan "AC/DC: Let There Be Rock". Vuonna 1997 se julkaistiin yhtyeen "Bonfire"-boksissa CD-levyillä 2–3 nimellä "Let There Be Rock: The Movie"
Työstö.
Yhtye äänitti studiossa vuorotellen adelaidelaisen The Angels -yhtyeen kanssa, jota se oli Albert Productions -levy-yhtiölle suositellut. Studiossa Angus ja Malcolm Young käyttivät uusia Marshall-vahvistimia, jotka oli saatu käyttöön sponsorisopimuksen myötä. Bon Scott käytti ”Let There Be Rock” -kappaleen sanoituksessa apuna Raamatun Mooseksen kirjaa.
Wessex (suku)

Wessex on nimitys suvulle, joka hallitsi Wessexinä tunnettua kuningaskuntaa Lounais-Englannissa. Wessex-suku oli vallassa aina 500-luvulta kuningas Cedricin aikakaudesta Englannin kuningaskuntien yhdistymiseen asti. Silloin suvusta tuli koko Englannin hallitsijoita. Tätä jatkui aina Alfred Suuresta vuonna 871 Edmund Rautakyljen kuolemaan vuonna 1016 asti.
Wessexien kausi tunnetaan anglosaksien aikakautena. Wessexien jälkeen Englannin hallitsijaksi tulivat tanskalaiset ja ensimmäisenä Sven Haaraparta, jota tosin ei koskaan kruunattu kuninkaaksi. Vuodesta 1016 eteenpäin hallitsi Knuut Suuri.
Amarillo (Texas)

Amarillo on kaupunki Potterin ja Randallin piirikunnissa Yhdysvaltojen Texasin osavaltion pohjoisosassa entisen Valtatie 66:n varrella. Kaupungissa asui 200 393 ihmistä vuonna 2020.
Siitä käytetään myös nimityksiä "Maailman heliumpääkaupunki" heliumin suurtuotannon vuoksi, "Teksasin Keltaruusu" koska nimi tarkoittaa espanjaksi keltaista sekä "Rotor City, USA" V-22 Osprey-hybridilentokoneiden valmistuspaikan mukaan. Kaupungissa sijaitsee myös yksi Yhdysvaltojen suurimmista lihanjalostusalueista. Siellä toimii myös Pantex, joka on Amerikan ainoa toimija ydinaseiden valmistus- ja purkutoiminnassa. Nähtävyyksiä ovat muun muassa Cadillac Ranch sekä Big Texan Steak Ranch.
Historiaa.
J. T. Berry loi kaupungin perustukset vuonna 1887, ja valitsi paikan sen mukaan, että sai riittävästi vettä Fort Worthin-Denverin rautatien käyttöön. Jo samana vuonna piirikunnan hallinto siirtyi kaupunkiin. Paikalle muodostuneen siirtokunnan nimi oli aluksi Oneida, mutta nimi muuttui Amarilloksi luultavasti läheisten Amarillo-nimisen järven ja puron mukaan. Seudun maaperä on keltaista, samoin monet villikasvien kukat. Vuonna 1888 "Amarillon isä" -nimityksen saanut Henry B. Sanborn yhdessä liikekumppaninsa Joseph F. Gliddenin kanssa ryhtyi ostamaan maata itään alkuperäisestä Berryn alueesta, joka kärsi enemmän sateista ja myrskyistä, ja asukkaat ryhtyivät siirtymään mieluummin Sanborrnin alueelle. Kaupungista tuli nopeasti merkittävä karjakaupan keskus. Maakaasun löytäminen 1918 ja öljy kolme vuotta myöhemmin sai suuret öljy-yhtiöt kiinnostumaan alueesta.
Väestö.
Kaupungin asukkaista 82,15 prosenttia on valkoisia, 6,60 prosenttia afroamerikkalaisia, 4,27 prosenttia aasialaisia ja 0,59 prosenttia intiaaneja. 7,90 prosenttia asukkaista eivät ole Yhdysvaltain kansalaisia. Kaupungin väestön keski-ikä on 34,2 vuotta.
Kulttuurissa.
Neil Sedaka on yhdessä Howard Greenfieldin kanssa tehnyt laulun ”(Is This the Way to) Amarillo”. Kappaleen on levyttänyt ensin Tony Christie ja sittemmin myös Neil Sedaka. Kappaleen piti alun perin kertoa matkasta Pensacolaan, mutta Amarillo kuulosti paremmalta. Pertti Reposen suomennoksen laulusta ovat levyttäneet Danny, Johnny ja Kari Tapio.
Tour de Ski

Tour de Ski on vuosittain vuodenvaihteen tienoilla järjestettävä maastohiihdon kansainvälinen kilpailusarja, joka kuuluu yhtenä osana maastohiihdon maailmancupiin. Tourilla jaetaan palkintorahoja miljoonan Sveitsin frangin verran. Palkintorahoja maksetaan sekä yksittäisistä osakilpailuista että lopputulosten sijoituksista. Tour de Skin erikoisuutena ovat kesken normaalikilpailun olevat sprinttiosuudet, joiden voittamisesta on tarjolla hyvityssekunteja loppuaikaan. Nämä etapit mahdollistavat taktikoinnin aivan uudella tavalla "perinteiseen" hiihtokilpailuun verrattuna. 
Tour de Skin historian menestyneimmät hiihtäjät ovat nelinkertaiset voittajat Sveitsin Dario Cologna ja Puolan Justyna Kowalczyk. Suomen Virpi Kuitunen on voittanut kiertueen kaksi kertaa ja ollut kerran toinen.
Pisteytys.
Ensimmäisen Tour de Skin aikana ei yksittäisistä osakilpailuista jaettu maailmancupin osakilpailupisteitä, vaan kokonaiskilpailun lopputulosten mukaan pisteille yltäneet saivat nelinkertaiset pisteet; voittaja 400 pistettä ja sijalle 30 yltänyt 4 pistettä. 
Kauden 2007–2008 Tour de Skillä maailmancupin pisteitä jaettiin myös osakilpailuiden 15:lle parhaalle, voittajalle 50 pistettä ja sijalle 15 yltäneelle 8 pistettä. Edellytyksenä pisteiden saannille oli, että hiihtäjä kilpailee Tour de Skin loppuun asti, kunnes 2009–2010 tämä ehto poistettiin. Sen myötä kokonaiskilpailun keskeyttäjien määrät kasvoivat.
Horisontaalinen geeninsiirto

Horisontaalisella geeninsiirrolla tarkoitetaan sitä, että solu ottaa ympäristöstään geneettistä materiaalia. Tällä ilmiöllä on merkittävä rooli bakteerien evoluutiossa. Ilmiö johtaa siihen, että evoluutio ei etene pelkästään sukulinjoissa muodostaen selkeän evoluutiopuun. Sen sijaan evoluutio etenee etenkin evoluutiopuun "juuressa", missä on ollut yksisoluisia eliöitä, ja on tapahtunut sekoittumista myös sukulinjojen ulkopuolelta.
Geenien hankintamekanismeja tunnetaan kolme kappaletta;
Transformaatio.
Transformaatiossa bakteerisolu ottaa DNA:ta ympäristöstään. Se havaittiin ensi kerran vuoden 1944 kuuluisassa kokeessa, jonka tekivät Oswald Avery, Colin MacLeod ja Maclyn McCarty. Tautia aikaansaamattoman "S. pneumoniae" -kannan huomattiin muuttuvan taudinaiheuttajaksi, kun kanta asetettiin liuokseen, jossa oli valmiina tapettu tautia aiheuttava kanta. Bakteerien kykyä ottaa vastaan DNA:ta kutsutaan "kompetenssiksi".
Kun bakteeri kuolee, sen soluseinä ja solukalvo hajoavat. Perintöaines, eli kokonaiset plasmidit ja paloiksi hajonnut kromosomaalinen DNA, vapautuvat ympäristöön. Lähistöllä oleva elävä bakteeri voi ottaa tätä perintöainesta sisäänsä. Bakteerin ympäristöstään ottama kromosomipala hakeutuu solulimassa itseään vastaavaan DNA:n vastinkohtaan ja korvaa sen.
Konjugaatio.
Konjugaatio on DNA:n yksisuuntaista siirtoa bakteerisolusta toiseen. Konjugaatiossa luovuttajabakteeri ("donor" -yksilö) luovuttaa ulokkeensa ("pilus") läpi perimäainestaan (plasmidi tai kromosomi) vastaanottajabakteeriin ("resipienttiyksilö"). Tätä tapahtuu paitsi bakteereista toisiin myös bakteereista aitotumallisiin soluihin. Ilmiön löysivät mikrobiologit Joshua Lederberg ja E. L. Tatum 1940-luvulla. Myöhemmin on havaittu, että konjugaatiossa voi siirtyä kokonaisia bakteerikromosomeja. Luovutuksen alussa luovuttajan perintöaines kahdentuu.
Transduktio.
Transduktio on prosessi, jossa bakteerin DNA siirtyy bakteerista toiseen bakteriofagin välityksellä infektoinnin yhteydessä. Ilmiö havaittiin vuonna 1952, kun Joshua Lederberg havaitsi bakteriofagien infektoineen bakteerisolun; niiden normaaliin toimintaan kuuluu käyttää kohdesolun DNA:n kahdentamisjärjestelmää monistumiseensa. Edellisestä isäntäsolusta peräisin oleva, viruksen mukana kulkeutunut DNA etsiytyy uuden bakteerin kromosomi-DNA:n vastinkohdan viereen ja korvaa sen.
Karvakehrääjät

Karvakehrääjät eli lehtikehrääjät (Lasiocampidae) on kehrääjämäisiin kuuluva perhosten heimo, josta tunnetaan noin 2200 lajia lajirunsauden ollessa suurin indoaustralialaisella alueella sekä Afrikassa. Palearktisella alueella lajeja tavataan 290 ja Euroopassa 39.
Piirteitä.
Karvakehrääjät ovat enimmäkseen yöaktiivisia, joskin myös päivällä lentäviä lajeja on, ja vaihtelevat kooltaan keskikokoisista suuriin. Perhosen ruumis ja siipien tyviosat ovat tuuheakarvaiset. Siivet ovat suojaväriset ja niiden pohjaväri vaihtelee lajista riippuen vaaleankeltaisesta punaruskeaan ja tummanharmaaseen. Siipisuonitus on heimolle tunnusomainen. Naaraat ovat usein selvästi koirasta kookkaampia. Naaraiden siivet ovat pitemmät ja kapeammat, pohjaväriltään koirasta selvästi vaaleammat ja siipien kuviointi on vaaleampaa. Tuntosarvet ovat naarailla vain heikosti kampamaiset kun koiraalla kaksoiskampamaisuus erottuu selvästi. Naaraan takaruumiin kärjessä on monilla lajeilla tuuhea, pyöreä karvatupsu. Imukärsä on surkastunut tai puuttuu. Verkkosilmät ovat melko pienet ja karvaiset. Raajat ovat lyhyet ja tukevat.
Aikuinen perhonen on hyvin lyhytikäinen. Koiras kuolee heti parittelun jälkeen ja naaraskin saatuaan munimisen päätökseen. Nuoret toukat hakeutuvat uusille elinpaikoille heittäytymällä erittämänsä silkkirihman varassa ilmavirtojen matkaan. Täysikasvuiset toukat ovat tyypillisesti isoja ja karvaisia, ja koteloitumispaikkaa etsivä toukka on usein tavallisin vaihe jossa karvakehrääjiä havaitsee. Toukkaa sekä koteloa ja sitä ympäröivää kotelokehtoa peittävät karvat voivat ihokosketuksessa aiheuttaa voimakkaan allergisen reaktion.
Lajit Suomessa.
Karvakehrääjiin kuuluvia lajeja on tavattu Suomessa viisitoista, joskin muutamaa vain harhailijoina. Systemaattisessa järjestyksessä lajit ovat
Fredrik Adolf Jägerhorn

Fredrik Adolf Jägerhorn af Spurila, (2. toukokuuta 1760 Helsingin pitäjä – 23. joulukuuta 1817 Pernaja) oli suomalainen upseeri. Hänen vanhempansa olivat everstiluutnantti Fredrik Anders Jägerhorn ja Ulrika Sofia Brunow ja hänen veljensä everstiluutnantti Johan Anders Jägerhorn.
Jägerhorn oli vapaaehtoisena Uudenmaan ja Hämeen rakuunarykmentissä 1767, kuninkaallisena paašina 1775. Savon kevyen jalkaväkirykmentin adjutantti hänestä tuli 6. kesäkuuta 1777, henkikaartin vänrikki 10. joulukuuta 1777, luutnantti ja adjutantti 17. huhtikuuta 1783, kapteeni 26. joulukuuta 1790 ja majuri 19. huhtikuuta 1795. Everstiksi hän nousi 16. marraskuuta 1799. Vuosina 1801–1808 hän oli värvätyn rykmentin komentaja. Rykmenttiä kutsuttiin hänen mukaansa ”Jägerhornin rykmentiksi”.
Jägerhorn osallistui Kustaa III:n sotaan 1788–1790. Keväällä 1803 hänet komennettiin huolehtimaan Venäjän vastaisen rajan vartioimisesta Ahvenkoskesta Kelttiin (Keltis), samaten helmikuussa 1808.
Suomen sodan alkaessa oli puolet Jägerhornin rykmentistä sijoitettuna Svartholmaan. Jägerhorn otti itse komennon rykmentin toisesta puoliskosta, joka sijoitettiin Viaporiin. Jägerhorn toimi Viaporiin alikomendanttina.
Pettyneenä kuninkaan haluttomuuteen tulla apuun, kun venäläiset piirittivät Viaporin, ja todennäköisesti myös vanhemman veljensä itsenäisyyssuunnitelmien vaikutuksesta Jägerhorn tuki aktiivisesti pikkuserkkuaan, Viaporin komendanttia, Carl Olof Cronstedtia päätöksessä antautua.
Jägerhorn joutui venäläisten sotavangiksi 1808. Hän antoi myöhemmin samana vuonna uskollisuudenvalansa tsaari Aleksanterille ja matkusti kesällä 1808 Pietariin, missä hän astui tsaarin palvelukseen. Vuonna 1810 Jägerhorn nimitettiin Kymenkartanon läänin maaherraksi, mutta hän sai tehtävästä vapautuksen jo 1812.
Jägerhorn vietti viimeiset vuotensa Nykullan kartanossa Pernajassa, missä hän kuoli naimattomana ja lapsettomana 23. joulukuuta 1817.
Yann Tiersen

Yann Tiersen (s. 23. kesäkuuta 1970) on ranskalainen muusikko ja säveltäjä, joka kansainvälisesti tunnetaan parhaiten Jean-Pierre Jeunet’n "Amélie"-elokuvaan säveltämästään musiikista. Tiersenin musiikille on tunnusomaista useiden eri instrumenttien käyttö sekä minimalistiset sävellykset, jotka sisältävät piirteitä eurooppalaisesta klassisesta musiikista ja ranskalaisesta kansanmusiikista. Tiersenin pääasiallisia soittimia ovat piano, harmonikka ja erityyppiset viulut, joiden lisäksi hän hyödyntää kappaleissaan muun muassa melodikaa, ksylofonia, äänirautapianoa, Ondes Martenotia, cembaloa ja kirjoituskonetta. 
Elämäkerta.
Tiersen syntyi Brestissä, Ranskassa vuonna 1970 ja sai klassisen musiikkikoulutuksen. Ennen ensimmäistä albumiaan hän sävelsi taustamusiikkia näytelmiin ja lyhytelokuviin. 
Tiersen menestyi Ranskassa vuonna 1998 julkaistuaan kolmannen albuminsa "Le Phare", mutta kansainvälisesti tunnettu hänestä tuli vuonna 2001, jolloin "Amélie"-elokuvan soundtrack ilmestyi. Se sisälsi sekä Tiersenin vanhoja että uusia kappaleita.
Tiersenin musiikkia on kuultu Amélien lisäksi monissa muissa ranskalaisissa elokuvissa, minkä lisäksi hän sävelsi saksalaisen "Good Bye, Lenin!" -elokuvan soundtrackin. 
Tiersenin levyillä osa kappaleista on instrumentaaleja, osa sisältää joko Tiersenin itsensä tai vierailevien artistien laulua. Hän on tehnyt yhteistyötä muun muassa Neil Hannonin (The Divine Comedy), Stuart A. Staplesin (Tindersticks), Jane Birkinin sekä Elizabeth Fraserin (Cocteau Twins) kanssa.
Konserteissaan Tiersenillä on toisinaan säestävä orkesteri ja muita vierailevia esiintyjiä, toisinaan taas esitykset ovat pienimuotoisempia Tiersenin itse vuorotellessa eri soitinten välillä.
Heinänorsu

Heinänorsu ("Euthrix potatoria") on karvakehrääjiin kuuluva, vaaleanruskea, öisin lentävä perhonen. Se on Pohjois-Euroopan kolmesta ”norsulajista” selvästi yleisin ja laajimmalle levinnyt. Laji on tunnettu myös nimellä heinäkehrääjä.
Koko ja ulkonäkö.
Heinänorsu on kookas ja roteva perhonen, jolla esiintyy selvä ero sukupuolten ulkonäössä. Naaraalla esiintyy vaalea, lähes keltainen sekä tumma, lämpimänruskea värimuoto. Koiraat ovat väriltään vaaleanruskeasta tummanruskeaan. Naaraan etusiivet ovat pituuteensa nähden kapeammat kuin koiraalla ja siiven kärki on terävämpi. Molemmilla sukupuolilla etusiiven poikki kulkee kaksi muuta siipeä tummemman ruskeaa poikkiviirua, joista ulompi on vino ja päättyy siiven kärkeen. Siiven ulkoreunassa on lisäksi heikosti erottuva aaltoviiru. Siiven keskiosassa on kaksi vaaleaa täplää. Takasiiven poikki kulkee vinosti viiru, jonka sisä- ja ulkopuoliset alueet ovat usein eri sävyiset. Perhosen ruumis on roteva, tuuheakarvainen ja karvoituksen sävy vastaa siipien sävyä. Tuntosarvet ovat koiraalla tuuhean kaksoiskampamaiset, naaraalla ohuemmat. Huulirihmat ovat pitkät ja suuntautuvat eteenpäin muodostaen pään etuosaan kärsää muistuttavan ulokkeen. Tämä piirre on toiminut innoituksena lajin nimelle. Siipiväli koiraalla 38–52 mm ja naaraalla 50–66 mm.
Toukka on siniharmaan, mustan ja keltaisen kirjava, melko karvainen.
Levinneisyys ja lentoaika.
Heinänorsua tavataan paikoitellen Keski-Euroopasta Baltiaan ja edelleen Venäjän poikki Kaukoitään ja Japaniin saakka. Lajin esiintymät ovat paikoittaisia ja paikallinen populaatio voi olla joinakin vuosina runsas mutta hävitä myöhemmin kokonaan. Suomessa heinänorsua tavataan paikoittaisesti laajalla alueella Itä- ja Keski-Suomessa sekä lounaissaaristossa ja -rannikolla. Länsi- ja Pohjois-Suomesta laji puuttuu. Perhonen lentää kesäkuun loppupuoliskolta elokuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat.
Kosteiden lehti- ja sekametsien, peltojen ja rantaniittyjen laji. Koiras lentää muutamia metrejä maanpinnan yläpuolella hämärästä pimeän tuloon. Naaras lentää aivan kasvillisuuden tuntumassa auringonlaskusta pimeän tuloon. Koiraita lentää myös valolle, mutta naaraita on valolle tulleista yksilöistä vain kymmenisen prosenttia.
Naaras munii 200–300 munaa heinänkorsille. Toukat elävät yksin ja talvehtivat keskenkasvuisina kasvillisuudessa lähellä maan pintaa. Toukka juo aktiivisesti vettä lehdillä olevista sadepisaroista ja kasteesta, mikä on antanut lajille sen tieteellisen nimen (lat. "potatorius" = juomari). Toukka on täysikasvuinen kesäkuun alussa ja vaeltaa etsimään koteloitumispaikkaa. Kotelo on kasvillisuuden joukossa keltaisen, noin 50 mm pitkän kotelokopan sisällä.
Ravintokasvi.
Toukka syö heinäkasveja kuten saroja, lauhoja ja nurmipuntarpäätä.
Aputykkivene Tampere

Aputykkivene Tampere (aiemmin "Neva") oli Suomen merivoimien 1918 pavelukseen otettu Laatokan laivueen lippulaiva ja samalla sen suurin alus. Alus jouduttiin poistamaan palveluksesta heikon kunnon vuoksi 1930-luvun alussa, jolloin Laatokan laivueeseen ei jäänyt suurehkoa alusta.
Siinä oli vuonna 1918 kaksi 75 mm tykkiä, mutta sen jälkeen alukseen asennettiin vain muutamia konekivääreitä, koska kannen kunto ei enää sallinut tykkien asennusta.
Alus oli pitkään ainoa Laatokalla ollut jääkulkuinen suomalaisalus, ja sen poiston jälkeen kesti aina vuoteen 1936 ennen kuin uusi tykkivene-kelirikkoalus Aallokas valmistui. 
Aputykkivene "Tampere" romutettiin Sortavalassa pian palveluksesta poistonsa jälkeen.
Euroopanportugali

 
Euroopanportugali eli Portugalin portugali on toinen portugalin kielen perusmurteista (toinen on brasilianportugali). Sitä puhutaan Portugalin mantereella sekä Madeiralla ja Azoreilla. Euroopanportugali sai alkunsa Iberian niemimaalla latinan murteena, se on romaaninen kieli. Euroopanportugalia on pidetty Euroopassa nk. standardiportugalina.
Euroopanportugali ja brasilianportugali.
Euroopanportugalissa ja brasilianportugalissa on joitakin eroja. Murteiden ero on suunnilleen yhtä suuri kuin brittienglannin ja amerikanenglannin välillä. Monet euroopanportugalin muodot voivat olla Brasiliassa jo hieman vanhentuneita tai kirjallisia.
Sanastollisia eroja.
Portugalissa on joitakin sanoja, jotka ovat Brasiliassa harvinaisia tai niitä ei tunneta siellä ollenkaan (kuitenkin monet brasilianportugalin sanat ymmärretään Portugalissa).
Esimerkkejä sanastollisista eroista:
Oikeinkirjoituseroista.
Euroopanportugalin ja brasilianportugalin välillä on oikeinkirjoituserojakin, esimerkiksi ct:n kirjoittaminen (kirjoitetaan brasilianportugalissa pelkkänä t:nä), c:n kahdentuminen Portugalissa, hattuaksentin poistuminen oo-kirjainyhdistelmän toisesta o:sta Portugalissa, tai Brasilian hattuaksentin e:n päällä muuttuminen Portugalissa nousevaksi aksentiksi. Kuukausien nimet kirjoitetaan Portugalissa isolla, toisin kuin Brasiliassa.
Fraasieroja.
Brasilia: Eu te amo!
Portugali: Amo-te! (suomeksi: Rakastan sinua!)
Brasilia: Me parece…
Portugali: Parece-me… (suomeksi: Minusta näyttää…)
Saattaja Uisko

Saattaja Uisko (aiemmin Celtic) oli Suomen merivartiolaitoksen vartiolaiva, joka talvi- ja jatkosodassa oli Suomen merivoimissa saattajana.
Valmistus.
Alus rakennettiin Belgiassa 1938 ulkomerikalastustroolariksi.
Palvelus.
Suomen merivartiolaitos osti aluksen vartiolaivaksi, joka liitettiin sotatoimien alkaessa Suomen merivoimiin. Talvisodassa alus kuului sisaraluksensa kanssa Ahvenanmaan saaristossa toimineeseen saattolaivueeseen. Jatkosodassa alus liitettiin saattajalaivueeseen, jossa se osallistui sukellusveneentorjuntaan Suomenlahdella. Alus upposi 16. syyskuuta 1943 ollessaan Kerin majakan pohjoispuolella vartiotehtävissä sisaraluksensa "Tursaan" kanssa. Neuvostoliiton ilmavoimien lentokone ilmestyi pilvistä moottorit sammutettuina ja pudotti alusta kohti torpedon, joka osui aluksen ohjaushytin kohdalle ja katkaisi aluksen. Kahdeksan miehistön jäsentä kuoli ja yksi pelastui.
Fredrik Anders Jägerhorn

Fredrik Anders Jägerhorn af Spurila (11. heinäkuuta 1723 Kopilan kartano, Somerniemi – 25. marraskuuta 1801 Näsen kartano, Pernaja) oli suomalainen upseeri.
Historia.
Jägerhornin vanhemmat olivat kapteeni Johan Anders Jägerhorn (vanhempi) ja vapaaherratar Barbro Juliana von der Pahlen. Fredrik Anders oli Reinhold Johan Jägerhornin nuorempi veli.
Jägerhorn oli Uudenmaan ja Hämeen läänin rakuunarykmentin vapaaehtoinen 1741, korpraali samana vuonna, kersantti 1743, furiiri 1747. Turun läänin jalkaväenrykmentin vänrikki 1749, luutnantti 1750. Uudenmaan ja Hämeen läänin rakuunarykmentin luutnantti 1750, staabin kapteeni 1752, rykmentin neljännesmestari 1762, kapteeni 1762, majuri 1765, Karjalan rakuunarykmentin komentaja 1767–1771 (skvadroonan ensimmäinen majuri). Jägerhorn sai lopuksi everstiluutnantin arvon erotessaan palvelusta 1771.
Jägerhorn osallistui hattujen sotaan: Suomen taisteluihin 1741 ja Länsipohjan taisteluihin 1743.
Hän omisti Tuomarinkylän kartanon Helsingissä ja Näsen kartanon Pernajassa.
Jägerhorn meni naimisiin Näsen kartanossa 27. syyskuuta 1752 Ulrika Sofia Brunow (5. kesäkuuta 1734 – 13. tammikuuta 1803) kanssa (Ruots. aatelissuku nro 56), joka oli kapteeni Adam Reinhold Brunowin ja Eva Sofia Glansenstiernan tytär. Fredrik Andersin ja Ulrika Sofian lapsia ovat Anjalan liittoon osallistunut Johan Anders Jägerhorn sekä Suomenlinnan varakomendantti Fredrik Adolf Jägerhorn.
Välimiesoikeus

Välimiesoikeus on yksityinen tapa ratkaista riita käyttämättä julkisia tuomioistuimia. Välimiesmenettely on riidanratkaisukeino, jossa olemassa olevan tai tulevan siviiliriidan osapuolet päättävät antaa asian välimiesten ratkaistavaksi. 
Välimiesoikeuden toiminta on salaista eikä päätöksestä voi valittaa. Välimiehet saavat itse määritellä palkkionsa suuruuden. 
Suomen lain mukaan yksityisoikeudellinen riitakysymys, josta voidaan tehdä sovinto, saadaan määrätä asianosaisten välisin sopimuksin välimiesten lopullisesti ratkaistavaksi. Samalla tavoin ratkaistavaksi voidaan määrätä myös vastaisuudessa tietystä sopimussuhteesta aiheutuvat riitakysymykset, jollei laissa ole toisin säädetty. Esimerkiksi kuluttajansuojalaissa on kuluttajalle taattu aina oikeus saattaa kuluttajariita tavalliseen tapaan oikeuden ratkaistavaksi.
Välimiesmenettely on nopeutensa vuoksi yleisesti käytetty liike-elämässä ja varsinkin kansainväliset sopimusriidat ratkaistaan yleisesti välimiesmenettelyssä. Myös urheilun alalla toimii pysyvä välimiesoikeus CAS, joka ratkaisee kansainvälisiä urheiluun liittyviä riitoja mm. kilpailukieltoihin ja dopingiin liittyen.
Välimiesoikeuden tuomio voidaan Suomessa panna täytäntöön hakemalla käräjäoikeudelta täytäntöönpanomääräys. Tuomioistuin voi evätä hakemuksen vain, jos se havaitsee, että välitystuomio on laissa mainitun seikan johdosta mitätön tai se on tuomioistuimen päätöksellä kumottu. Kumoaminen on mahdollista vain prosessuaalisen virheen perusteella.
Suomen lain mukaan välimiehiä tulee olla kolme, jolleivät asianosaiset ole muuta sopineet. Jos asianosaiset eivät ole määränneet toisin, välimiehenä saa olla jokainen täysi-ikäinen henkilö, joka ei ole konkurssissa ja jonka toimintakelpoisuutta ei ole rajoitettu. Jos välimiehiä tulee olla useampia kuin yksi, mutta asianosaiset eivät ole sopineet välimiehistä eikä siitä, miten välimiehet on nimettävä, kumpikin asianosainen nimeää yhtä monta välimiestä. Näin nimettyjen välimiesten on valittava lisäksi yksi välimies toimimaan puheenjohtajana, jolleivät asianosaiset ole määränneet, että riita on heidän nimeämiensä välimiesten ratkaistava.
Olavi Tupamäki

Olavi Tupamäki (s. 21. lokakuuta 1944 Petäjävesi) on suomalainen diplomi-insinööri ja entinen kansanedustaja SMP:n ja SKYP:n eduskuntaryhmissä. Hänet valittiin kansanedustajaksi vaaleissa 1970 ja 1972. Tupamäki oli Petäjäveden kunnanvaltuuston jäsen 1968–1976 ja hän toimi sen varapuheenjohtajana 1968–1970. 
Myöhemmin Tupamäki on ollut kokoomuksen eurovaaliehdokkaana vuoden 1999 vaaleissa ja toiminut varavaltuutettuna Kauniaisten kaupunginvaltuustossa kaudella 2013–2017 ja vuosina 2017–2018. Hän pyysi eroa kaupungin luottamustehtävistä kesällä 2018 keskittyäkseen väitöskirjatyönsä loppuunsaattamiseen. 
Tupamäki on kansanedustajauransa jälkeen toiminut insinöörinä sekä teknologian tutkimus- ja kehitystehtävissä eri puolilla maailmaa sekä laivan- että talonrakennusprojekteissa ja laskee käyneensä yli 130 maassa. Eläkkeellä hän on toiminut aktiivisesti muun muassa rakennusten energiatalouden kysymyksissä.
Olavi Tupamäellä on Kiinasta adoptoitu tytär, Kauniaisten kokoomuslaisena kaupunginvaltuutettuna vuodesta 2017 toiminut Binga Tupamäki.
Pikkutelkkä

Pikkutelkkä, aikaisemmalta nimeltään valkotelkkä ("Bucephala albeola") on pienikokoinen telkkien sukuun kuuluva vesilintu.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 32–39 senttiä. Juhlapukuinen koiras on helppo tuntea sen valkoisesta alapuolesta, mustasta selästä ja mustavalkoisesta päästä. Koiraan päässä on selkeä valkoinen alue, joka ulottuu silmistä niskaan. Nokka on vaalea. Naaras muistuttaa pientä telkkänaarasta, mutta poskessa on valkoinen laikku. Pikkutelkkä on pienempi ja vaaleampi kuin kaksi muuta telkkälajia.
Vanhin amerikkalainen pikkutelkkäkoiras on ollut 15-vuotias ja naaras 12-vuotias.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Pikkutelkkä pesii Pohjois-Amerikan pohjoisosissa. Se talvehtii Meksikonlahdella ja Yhdysvaltojen länsi- ja itärannikoilla. Pikkutelkkä harhautuu toisinaan Eurooppaan. Sitä tarhataan yleisesti, ja Suomessa tavattu pikkutelkkä on todennäköisesti tarhakarkulainen. Pikkutelkkä pesii pienillä järvillä ja lammilla, ja talvehtii merialueilla.
Lisääntyminen.
Pikkutelkän pesä on vanhassa kultatikan ("Colaptes auratus") kolossa tai muussa puunkolossa. Munia on 6–11 ja naaras hautoo niitä 28–33 päivää. Naaras on erittäin pesäpaikkauskollinen palaten samaan pesäkoloon keväästä toiseen.
Ravinto.
Pikkutelkkä sukeltaa pohjasta vesihyönteisiä ja nilviäisiä sekä jonkin verran myös siemeniä.
Johannes Diderik van der Waals

Johannes Diderik van der Waals (23. marraskuuta 1837 Leiden, Alankomaat – 8. maaliskuuta 1923 Amsterdam, Alankomaat) oli alankomaalainen fyysikko, jonka maine perustuu ennen kaikkea kaasujen ja nesteiden tilanyhtälön kehittämiseen. Vuonna 1910 hän sai Nobelin fysiikanpalkinnon.
Van der Waals oli ensimmäinen tutkija, joka otti huomioon molekyylien tilavuuden ja niiden väliset vuorovaikutukset, kun hän pyrki selvittämään suljetussa systeemissä olevien kaasujen ja nesteiden lämpötilan, tilavuuden, ja paineen välistä yhteyttä. Sittemmin näitä vuorovaikutuksia on kutsuttu nimellä van der Waalsin voima.
Perhe ja nuoruus.
Van der Waalsin vanhemmat olivat Jacobus van der Waals ja Elisabeth van den Burg. Päästyään oppikoulusta hän toimi opettajana, mutta opiskeli vapaa-ajallaan Leidenin yliopistossa matematiikkaa ja fysiikkaa 1862–1865, vaikka hän ei ollut saanut koulutusta klassisissa kielissä, mikä siihen aikaan oli yliopistoon pääsyn edellytys. Vuonna 1864 hän meni naimisiin Anna Magdalena Smitin kanssa. Avioliitosta syntyi kolme tytärtä ja yksi poika. Pojasta, Johannes Diderik nuoremmasta, tuli sittemmin Groningenin yliopiston professori, ja myöhemmin hän astui isänsä seuraajaksi Amsterdamin yliopiston fysiikan professorin virkaan.
Tieteellinen ura.
Van der Waals väitteli tohtoriksi vuonna 1873 väitöskirjalla "Over de Continuïteit van den Gas – en Vloeistoftoestand" ('Kaasujen ja nesteiden jatkuvuudesta'), ja vuonna 1876 hänet nimitettiin Amsterdamin yliopiston fysiikan professorin virkaan.
Urallaan van der Waals keskittyi kaasujen ja nesteiden käyttäytymisen teoreettiseen selvittämiseen. Hänen teorioihinsa pohjautuvien kokeiden johdosta vuonna 1898 James Dewar muun muassa onnistui nesteyttämään vedyn ja vuonna 1908 Heike Kamerlingh Onnes heliumin. Nesteheliumilla on nykymaailmassa valtava määrä tärkeitä sovelluksia lääketieteessä ja tutkimuksessa muun muassa suprajohtavien sähkömagneettien jäähdytyksessä ja kvantti-ilmiöiden kokeellisessa todentamisessa. Keksinnön merkitys ymmärrettiin, ja Onnesille myönnettiin 1913 Nobelin fysiikanpalkinto.
Van der Waals jäi eläkkeelle 1908, ja kaksi vuotta myöhemmin 1910 hän vastaanotti Nobelin fysiikanpalkinnon kaasujen ja nesteiden tilanyhtälöä käsitelleestä työstään.
Pihlajanorsu

Pihlajanorsu ("Gastropacha quercifolia") on kookas, punaruskea yöperhonen. Ennen vuotta 1996 laji tunnettiin nimellä tumma lehtikehrääjä. Lajin nimi viittaa aikuisen perhosen pitkiin, eteenpäin suuntautuneisiin huulirihmoihin, jotka muodostavat pään etuosaan kärsää muistuttavan ulokkeen.
Koko ja ulkonäkö.
Pohjois-Eurooppalaiset yksilöt kuuluvat muotoon f. "alnifolia", joka on tummempi ja sinisemmän sävyinen kuin Keski- ja Etelä-Euroopassa tavatut yksilöt. Pihlajanorsu on kookas perhonen, jonka siipien kärkiväli on 50–90 mm. Naaras on huomattavasti isompi ja rotevampi kuin koiras. Siipien reuna on syvään pykäläinen, kuin haavan tai tervalepän lehdessä. Siivet ovat pohjaväriltään tumman punaruskeat. Molempien siipiparien poikki kulkee kolme tummaa, aaltoilevaa poikkiviirua. Muodolla "alnifolia" etusiiven etureunassa on laaja, diffuusi alue sinertävänmustaa kehnää ja takasiiven sisäsyrjässä on oranssinpunertava alue. Perhosen lepoasento on erikoinen, sillä takasiiven etureuna työntyy selvästi esille etusiiven etureunan alta. Tämä rikkoo perhosen hahmon ja paikallaan lepäävä pihlajanorsu näyttää kuivuneelta lehdeltä ja sitä on koostaan huolimatta vaikea löytää.
Pihlajanorsun toukka on ruskeanharmaa ja karvainen, täysikasvuisena 80–120 mm pitkä ja 12–13 mm leveä. Nuorena se muistuttaa paljon harvinaisemman haapanorsun sekä yleisen orapihlajayökkösen toukkia.
Levinneisyys ja lentoaika.
Pihlajanorsua tavataan Pohjois-Espanjasta Japaniin ulottuvalla vyöhykkeellä. Suomessa laji on harvinainen tulokas, jonka ensimmäinen havainto on Uudeltamaalta vuodelta 1943 ja nykyisin lajilla on vakiintunut kanta Etelä-Karjalassa ja itäisessä Etelä-Savossa. 2000-luvun aikana lajia on tavattu paikoittain pitkin etelärannikkoa. Perhonen lentää heinäkuussa, joskus harvoin toisena sukupolvena syyskuussa.
Elinympäristö ja elintavat.
Lajia tavataan lämpimillä ja aurinkoisilla, usein pihlajaa kasvavilla, pensaikkoisilla paikoilla. Perhoset piilottelevat päivät kasvillisuuden seassa ja lähtevät lentoon vasta yön pimennyttyä kunnolla, joskus vasta puolenyön jälkeen. Koiras lentää valolle, mutta naaras vain harvoin.
Naaras munii 300–500 munaa ravintokasvin oksille. Toukat kasvavat aluksi hitaasti ja laji talvehtii pienenä toukkana rakentamansa silkkisen kotelon sisällä. Toukat ovat täysikasvuisia kesäkuun alkupuoliskolla ja koteloituvat puun kuorelle tai kasvillisuuden joukkoon harmaanruskean, toukkakarvoilla suojatun kotelokopan sisään. Kopan sisälle toukka erittää valkoiseksi jauheeksi kuivuvaa eritettä.
Ravintokasvi.
Toukan pääasiallinen ravinto vaihtelee alueittain. Suomessa se syö monien eri ruusukasvien, erityisesti pihlajan, mutta myös omenapuun lehtiä. Etelämpänä eri pajulajien merkitys kasvaa ja toukkia löytyy varsinkin raidalta.
Ujigami-jinja

Ujigami-jinja () on šintolainen pyhäkkö Japanissa Kioton prefektuurissa Ujin kaupungissa Kioton eteläpuolella. Se sijaitsee Ujigawan itäpuolella Asahiyama-vuoren juurella. Ujigamin pyhäkön päähalli ("honden") on rakennettu Heian-kaudella, ja sitä pidetään Japanin vanhimpana pyhäkkörakennuksena. Alun perin Ujigami-jinja on perustettu läheisen Byōdō-inin suojeluspyhäköksi.
Honden koostuu kolmesta rakennuksesta, jotka on rakennettu vierekkäin "nagare-zukuri"-tyyliin. Pyhäkön Kamakura-kaudella rakennettu rukoussali ("haiden") on myös vanhin lajissaan. Pyhäkön sisäosassa on lisäksi kolme pienempää rakennusta; pyhäköt 400-luvun prinssille Uji-no-waki-Iratsukolle, hänen veljelleen keisari Nintokulle ja heidän isälleen keisari Ōjinille. Ujigami-jinja on otettu yhdessä Kioton muiden kulttuuriaarteiden kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon.
Asmo

Asmo on suomalainen miehen etunimi. Nimi on syntynyt joko Erasmus-nimen lyhentymänä tai skandinaavisesta nimestä Asmund, joka merkitsee "jumalten suojaa". Asmon nimipäivä on 24. lokakuuta, jolloin on myös Rasmuksen nimipäivä. 
Suomessa on lokakuuhun 2025 mennessä ollut kirjoilla hieman yli 500 Asmo-nimistä miestä ja muutama nainen.
Identiteettivarkaus

Identiteettivarkaus tarkoittaa toisen ihmisen henkilötietojen kuten nimen tai henkilötunnuksen eli identiteetin oikeudetonta käyttöä. Usein varas pyrkii tekemään rahanarvoisia sitoumuksia toisen henkilön identiteetin nimissä. Identiteettivarkaudet ovat yleistyneet ja helpottuneet sähköisten tietoverkkojen käytön yleistyessä 2010-luvulla. Esimerkiksi Yhdysvalloissa, jossa ei ole minkäänlaista henkilökorttijärjestelmää eikä väestörekisteriä, niitä paljastuu vuosittain miljoonia ja Suomessakin yhä enemmän pikavippien yhteydessä.
Identiteettivarkaus Suomessa.
Identiteettivarkaus tuli rangaistavaksi 4.9.2015 voimaan tulleella lainuudistuksella (368/2015). Rikoksen täyttymiseksi tekijän tulee erehdyttää kolmatta osapuolta ja aiheuttaa taloudellista vahinkoa tai vähäistä suurempaa haittaa uhrille. Teosta tuomitaan sakkorangaistus.
Oikeudellisesti identiteettivarkaudessa voi olla kyse myös esimerkiksi väärän henkilötiedon antamisesta viranomaiselle (rikoslain 16 luku), petoksesta (rikoslain 36 luku) tai maksuvälinepetoksesta (rikoslain 37 luku).
Tyrrell P34

Tyrrell P34 oli Derek Gardnerin, Tyrrellin pääsuunnittelijan, suunnittelema kuusipyöräinen Formula 1 –auto. Se oli ensimmäinen kuusipyöräinen F1-auto. Autossa oli neljä erikoisvalmisteista 10-tuumaista pyörää edessä, ja kaksi normaalikokoista rengasta takana. 1970-luvun puolessavälissä F1-säännöt sanelivat, että etusiiven maksimileveys oli 1,5 m. Ottaen huomioon ajajan jaloille vaadittavan tilan, ohjausmekanismit, eturipustuksen ja renkaiden normikoot, tästä olisi seurannut että etupyörät olisivat ulottuneet etusiiven ulkopuolelle. P34:n lähtökohta oli käyttää niin pientä rengasta, että se mahtuisi kokonaisuudessaan siiven sisäpuolelle. Tästä olisi seurannut sekä parempi suoranopeus parantuneen aerodynamiikan vuoksi että puhtaampi ilmavirta takasiivelle. Mutta siitä olis myös seurannut, että etupyörän olisi pitänyt olla 10 tuumaa (250 mm) halkaisijaltaan, jolloin kitkapinta tiehen olisi ollut aivan liian vähäinen.
Derek Gardner kuitenkin löysi säännöistä porsaanreiän. Missään ei sanottu, että autossa pitäisi olla neljä pyörää, joten hän päätti käyttää kuutta pyörää. Tämä oli täysmenestys, ja lisäksi kaksi ylimääräistä pyörää lisäsi auton jarrutehoa ja paransi kääntymisominaisuuksia.
Pienten eturenkaiden tarkoituksena oli muuttaa ilman kulkeutumista ja saada siten auton nopeus suuremmaksi. Pienemmät renkaat kuitenkin aiheuttivat renkaiden ja asfaltin välisen pidon vähenemisen, koska vain pieni alue renkaasta oli kosketuksessa tien pintaan. Monimutkaisen pyöräntuennan ansiosta kaikkia neljää eturengasta pystyi kääntämään. 
P34 esiintyi ensimmäistä kertaa F1-kisassa Espanjan Grand Prix’ssa 1976, ja Jody Scheckter saavutti sillä voiton Ruotsin Grand Prix'ssa samana vuonna. Auto oli kuitenkin teknisesti epäluotettava, ja FIA kielsi kuusipyöräiset autot kaudelle 1978. P34:n kilpailu-ura jäi kahden kauden mittaiseksi (1976 ja 1977) ja se osallistui kaikenkaikkiaan 30 F1-kilpailuun
Rinus Michels

Rinus Michels (9. helmikuuta 1928 – 3. maaliskuuta 2005) oli alankomaalainen jalkapalloilija ja myöhemmin jalkapallovalmentaja.
Ura.
Michels tunnetaan niin sanotun "totaalisen jalkapallon" kehittäjänä. Hän käytti tuota pelityyliä muun muassa Alankomaiden maajoukkueessa, jota hän valmensi vuosina 1974, 1984–1985, 1986–1988 ja 1990–1992. Michelsin valmennuksessa joukkue eteni 1974 MM-hopealle, 1988 Euroopan-mestaruuteen ja 1992 EM-kolmoseksi, (pronssia ei jaettu)
Pelaajaurallaan Michels edusti AFC Ajaxia 264 ottelun verran vuosina 1946–1958. Maaleja otteluissa syntyi 122 kappaletta. Vuosina 1947 ja 1957 hän voitti seurassa Alankomaiden mestaruuden. Michels pelasi myös synnyinmaansa maajoukkueessa viiden A-maaottelun verran.
Michels teki paluun Ajaxiin vuonna 1965, valmentajan ominaisuudessa. Ensimmäisten kuuden vuoden aikana hän johdatti seuran neljään mestaruuteen ja kolmeen cup-voittoon. Menestystä tuli myös kansainvälisillä kentillä, vuonna 1971 Ajax voitti Euroopan cupin Michelsin luotsaamana. Ajax voitti saman tittelin myös kahtena seuraavana vuotena, mutta Ajaxissa totaalisen jalkapallon ja paitsioansan käyttöönoton aloittanut Michels oli jo ehtinyt siirtyä uusien haasteiden perään. Vuonna 1971 alkanut pesti espanjalaisessa FC Barcelonassa toi hänen merittilistalleen Espanjan mestaruuden vuonna 1974, jonka jälkeen hän siirtyi pian maajoukkueen valmennustiimiin.
Kansainvälinen jalkapalloliitto FIFA valitsi Michelsin vuonna 1999 vuosisadan valmentajaksi.
Michels kuoli belgialaisessa sairaalassa vuonna 2005 sydänleikkauksen jälkeen.
Arrows A21

Arrows A21 oli britti Eghbal Hamidyn suunnittelema auto, jolla Formula 1 -talli Arrows kilpaili kaudella 2000. Sitä ajoivat toista kauttaan tallissa ajava espanjalainen Pedro de la Rosa, ja kokenut hollantilainen Jos Verstappen. Kaudeksi 2000 tallin väritys muuttui musta-oranssiseksi uuden sponsorin, Orangen, vuoksi. Renkaat tallille toimitti Bridgestone. Moottorit olivat Supertecin valmistamia.
Auto vaikutti kauden alussa lupaavalta, mutta epäluotettavalta keräämään enemmän kuin kourallisen pisteitä. De la Rosa oli ajamassa palkintopallisijoille Saksan GP:ssä ja Itävallan GP:ssä, mutta moottori- ja vaihdelaatikko-ongelmien takia sijoittumiset kolmen parhaan joukkoon jäivät haaveiksi. Verstappen onnistui kuitenkin sijoittumaan loistavalla ajollaan neljänneksi Italian GP:ssä. Muita kauden kohokohtia olivat pistesijat Euroopan, Kanadan ja Saksan GP:ssä. Kokonaisuutena kausi oli tallille huono.
A21-autolla onnistuttiin saalistamaan seitsemän MM-pistettä. Valmistajien MM-sarjassa talli oli autolla seitsemäs.
Philippe Christanval

Philippe Charles Lucien Christanval (s. 31. elokuuta 1978, Pariisi, Ranska) on ranskalainen jalkapalloilija, joka edusti Englannin Valioliigassa pelaavaa Fulhamia, mutta hänen sopimusta ei jatkettu kauden 2007-2008 jälkeen. 190 senttimetriä pitkällä, keskuspuolustajana pelaavalla Christanvalilla on myös Guadeloupen kansalaisuus.
Ammattilaisuransa aikana Christanval on edustanut myös AS Monacoa, FC Barcelonaa ja Marseillea.
Ranskan maajoukkueessa lokakuussa 2000 Etelä-Afrikkaa vastaan pelatussa ottelussa debytoinut Christanval on pelannut kuusi A-maaottelua. Hän oli mukana maajoukkueessa vuoden 2002 MM-kisoissa mutta ei päässyt pelaamaan.
Varsovan keskitysleiri

Varsovan keskitysleiri perustettiin ss-upseeri Jürgen Stroopin ehdotuksesta kesällä 1943 Varsovaan Varsovan gheton raunioille.
Leiri oli toiminnassa kesästä 1943 vuoden 1944 elokuuhun. Se tunnetaan myös nimellä Gęsiówka. Sen perustamisen tarkoituksena oli kerätä gheton raunioista tiiliä, rautaromua ja muuta metallia jatkokäyttöä varten. Saksalaisten tarkoitus oli hävittää jäljet juutalaisten kansanmurhasta ja löytää heidän kätkemiään arvoesineitä raunioista. Lisäksi samalla etsittiin kellareissa ja bunkkereissa piileskeviä juutalaisia. Työn jälkeen gheton paikalle oli tarkoitus istuttaa puisto.
Haapanorsu

Haapanorsu ("Gastropacha populifolia") on öisin lentävä ruskeankeltainen perhonen. Vuoteen 1996 laji tunnettiin nimellä vaalea lehtikehrääjä.
Koko ja ulkonäkö.
Kookas perhonen, jonka siipien kärkiväli on koiraalla 48–58 mm ja naaraalla 72–83 mm. Naaras on myös selvästi koirasta rotevampi. Siivet ovat naaraalla vaalean kellanruskeat, koiraalla siivissä on usein violetinsävyistä kehnää. Osa koiraista on kuitenkin hyvin vaaleita ja miltei kuviottomia. Etusiiven poikki kulkee viisi tummaa poikkiviirua, jotka muodostuvat kuunsirpin muotoisista täplistä. Juovat ovat katkonaisia ja jatkuvat takasiipiin, mutta erottuvat siellä vain heikosti siiven etureunassa. Molempien siipiparien ulkoreuna on kevyesti aaltoileva. Paikallaan kyhjöttävä haapanorsu näyttää kuivuneelta lehdeltä. Perhosen ruumiissa on selkäpuolella selvä, tumma keskijuova.
Haapanorsun toukka on kellertävän ruskea ja karvainen, täysikasvuisena 80–100 mm pitkä.
Levinneisyys ja lentoaika.
Lajia tavataan Iberian niemimaalta Keski-Euroopan poikki Baltiaan ja Venäjän poikki Pohjois-Kiinaan ja Japaniin asti. Suomessa haapanorsu on hyvin harvinainen laji. Se tavattiin ensimmäisen kerran Vehkalahdelta 1954 ja vuonna 1992 löydettiin Joutsenosta toukka. Sittemmin lajin yksilöitä on harhaillut Etelä-Suomeen lähes joka vuosi ja yksilöitä on tavattu erityisesti lounaissaaristossa. Nykyisin lajilla saattaa olla vakiintunut kanta aivan maan kaakkoisimmassa nurkassa. Se näyttää myös vakiintuneen Turun ja Helsingin väliselle rannikkokaistaleelle. Aikuiset perhoset lentävät kesäkuun lopulta elokuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat.
Kosteiden lehti- ja sekametsien laji, joka viihtyy Keski-Euroopassa myös avoimissa kulttuuriympäristöissä. Perhoset lentävät pimeän laskeutumisesta lämpiminä öinä aina aamuyöhön saakka. Koiraat lentävät joskus valojen luokse, naaraat vain harvoin. Perhonen viettää aikansa ilmeisesti enimmäkseen puiden latvustoissa eikä lajin elintapoja tunneta kovin hyvin.
Parittelutapahtumaa luonnossa ei tunneta, mutta kasvatuksessa se on kestänyt jopa 20 tuntia. Parittelun jälkeen naaras munii noin 300 munaa pieninä ryhminä oksille ja lehdille. Toukat elävät korkealla latvustoissa ja niitä tavataan luonnossa vain harvoin. Toukka talvehtii noin 25 mm:n pituisena ja jatkaa kasvuaan keväällä. Ainakin talvehtinut toukka on yöaktiivinen. Toukat ovat täysikasvuisia touko-kesäkuun vaihteessa ja tekevät harmaanruskean kotelokopan yhteenkudottujen lehtien väliin latvustoon.
Ravintokasvi.
Toukka syö poppelilajien, haavan tai pajujen lehtiä.
Choe Gyu-ha

Choe Gyu-ha (; 16. heinäkuuta 1919 – 22. lokakuuta 2006) oli Korean tasavallan presidentti 1979–1980 Park Chung-heen murhan jälkeen.
Hän oli kotoisin Wonjusta Gangwonin maakunnasta ja opiskeli nykyisessä Tsukuban yliopistossa Japanissa ja työskenteli opettajana.
Hän oli maan ulkoministeri 1967–1971 ja vieraili pohjoisessa 1970-luvun alussa neuvottelemassa. Hän oli presidentin turvallisuusneuvonantaja 1971–1975 ja pääministeri 1976–1979. Park Chung-heen murhan jälkeen pääministeri Choe nimettiin virkaa tekeväksi presidentiksi. Hänet valittiin uudeksi presidentiksi joulukuussa.
Joulukuussa 1979 kenraalimajuri Chun Doo-hwan liittolaisineen poisti Choen hallituksen vallasta. Vuoden 1980 alussa Chun liittolaisineen hallitsi asevoimia. Painostuksen vuoksi Choe nimitti Chunin keskustiedustelupalvelu KCIA:n johtoon. Toukokuussa Chun julisti maan hätätilaan ja ohitti siviilihallituksen opiskelijalevottomuuksien vuoksi. Gwangjussa Chunin joukot ampuivat 200 mielenosoittajaa 18.–27. toukokuuta 1980.
Choe erosi pian tapahtuneen jälkeen ja Chunista tuli presidentti 1. syyskuuta 1980. Choe pysyi tämän jälkeen poissa julkisuudesta.
McLaren MP4-21

McLaren MP4-21 oli Adrian Neweyn suunnittelema auto, jolla Formula 1 -talli McLaren kilpaili kaudella 2006. Autoa ajoivat kilpailuissa suomalainen Kimi Räikkönen ja kolumbialainen Juan Pablo Montoya. Auto jatkaa MP4-X nimeämissysteemiä. Autossa oli Michelinin renkaat, AP:n jarrut ja se käytti Mobil1:n poltto- ja voiteluaineita. Auton huomattavin piirre on sen krominvärisyys, joka on suunniteltu sponsorien näkyvyyden maksimoimiseksi. Autossa oli Mercedes-Benzin 2,4 litrainen V8 moottori. 
Kauden alusta autoa ajoivat Kimi Räikkönen ja Juan Pablo Montoya, mutta jo muutaman kilpailun kävi selväksi, ettei auto ollut niin kilpailukykyinen kuin sen edeltäjä MP4/20. Autolla saavutettiin melko tasaisesti pisteitä pitkin kautta, mutta se oli jatkuvasti jäljessä Renaultin ja Ferrarin kehitystyöstä. Montoya menetti kilpakuljettajan paikkansa Yhdysvaltain GP:n jälkeen kolaroituaan kilpailussa Räikkösen kanssa. Hänet korvasi espanjalainen Pedro de la Rosa Autolla saavutettiin kolme paalupaikkaa ja kolme kilpailun nopeinta kierrosta. Voittoja ei kuitenkaan saavutettu. McLaren sijoittui kolmanneksi tallien MM-sarjassa.
Formula 1 -tulokset.
Lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa, "kursivointi" kilpailun nopeinta kierrosta.