Barbara Payton

Barbara Lee Payton (s. 16. marraskuuta 1927 – 8. toukokuuta 1967) oli yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä, joka tuli tunnetuksi myrskyisästä sosiaalisesta elämästään sekä päihderiippuvuudestaan. Näyttelijänä hänet muistetaan parhaiten film noir -elokuvasta "Kiss Tomorrow Goodbye", jossa hänen vastanäyttelijänään oli James Cagney. 
Barbara Paytonin elämästä on tehty useita kirjoja, kuten omaelämäkerta "I Am Not Ashamed" (1963). 
Payton herätti runsaasti julkista paheksuntaa 1950-luvulla. Barbara oli kihloissa näyttelijä Franchot Tonen kanssa mutta rakastui toiseen näyttelijään, Tom Nealiin, mikä aiheutti mediaskandaalin Hollywoodissa. 
Hänellä väitettiin olleen suhteita muun muassa Gary Cooperin, Guy Madisonin, Gregory Peckin, Howard Hughesin, Errol Flynnin, John Irelandin, George Raftin, Marlon Brandon, Lloyd Bridgesin ja Dennis Hopperin kanssa.
Elämä.
Barbara Payton syntyi vuonna 1927 alkoholistivanhemmille Cloquetissa Minnesotassa. Hänen vanhempansa olivat Erwin Lee ”Flip” Redfield ja Mabel Irene o.s. Todahl. He olivat norjalaisia maahanmuuttajia, ja hänellä oli kuusi sisarusta. Elämäkertakirjan mukaan hän koki seksuaalista hyväksikäyttöä nuorena. Vuonna 1938 perhe muutti Odessaan Texasin osavaltioon. 
Paytonin serkun Richard Kuitun mukaan Paytonin isä oli juovuksissa väkivaltainen. Marraskuussa 1943 16-vuotias Payton pakeni ja avioitui koulupoika William Hodgen kanssa. Avioliitto oli ilmeisesti vain hetken mielijohde, eikä Payton vastustanut vanhempiensa vaatimusta sen mitätöimisestä. 
Payton aloitti mallin uran palkkaamalla valokuvaajan ottamaan kuvia hänestä muodikkaissa vaatteissa. Tämä portfolio herätti Saba of California -vaatetusmerkin huomion, ja Payton sai sopimuksen uuden nuorten muotimerkin Sue Mason Juniorsin mallina.
Vuonna 1944 Payton tapasi toisen miehensä, palkitun taistelulentäjän John Paytonin. Pari sai pojan nimeltä John Lee maaliskuussa 1947. Pari erosi heinäkuussa 1948. Barbara Paytonin maine mallina ja juhlivana tyttönä Hollywoodin klubikuviossa kiinnitti Universal Studiosin johtajan William Goetzin huomion. Tammikuussa 1949 Payton allekirjoitti 21-vuotiaana näyttelijän sopimuksen Universalille. Hän menetti poikansa huoltajuuden maaliskuussa 1956.
Kiss Tomorrow Goodbye.
Payton sai ensi kerran huomiota vuonna 1949 elokuvasta "Poliisin satimessa", jossa hän näytteli yhdessä Lloyd Bridgesin kanssa. Vuonna 1950 hän teki koekuvauksen John Hustonin ja MGM:n rikosdraamaan "Asfalttiviidakko", mutta roolin sai Marilyn Monroe.
Paytonin uran suurin rooli oli gangsterin rakastajattaren Holiday Carletonin rooli vuoden 1950 "film noir" -elokuvassa "Jäähyväiset huomiselle", vastanäyttelijänä James Cagney.
Lannistumaton linnake.
Payton muistelee kirjassaan "I Am Not Ashamed:" ”Lähes kaikki, mitä tein, päätyi otsikoihin. Toisin sanoen olin kuningatarmehiläinen, hullu ja kiehuvan kuuma.”"" Mediassa häntä kutsuttiin ”klubien uudeksi kuningattareksi”. Payton sai nopeasti maineen rankasti juhlivana näyttelijättärenä ja Hollywoodin seksisymbolina. Hollywoodin lehdistöyhdistys nimesi hänet ”elokuvamaailman kauneimmaksi tytöksi”. Hänen roolinsa Gary Cooperin kanssa elokuvassa "Dallas" (1950) ja Gregory Peckin kanssa elokuvassa "Lannistumaton linnake" (1951), molemmat lännenelokuvia, eivät kuitenkaan saaneet suurta menestystä eivätkä korostaneet hänen taitojaan näyttelijänä. 
Kameran takana hän riiteli usein vastanäyttelijänsä kanssa. Paytonin mukaan "Lannistumattoman linnakkeen" kuvauksissa näyttelijä Gregory Peckiä häiritsi naisen hurja käytös niin, että Paytonia kiellettiin tulemasta kuvaussettiin silloin, kun häntä ei kuvattu. Paytonin uran lasku alkoi vuoden 1951 halvan kauhuelokuvan "Bride of the Gorilla" huonon menestyksen myötä. Hän esiintyi elokuvassa Raymond Burrin kanssa.
Kolmiodraama.
Näyttelijäkollega Franchot Tone ihastui Paytoniin, mutta miehen ex-vaimo Joan Crawford varoitti Paytonin hurjasta maineesta. Tone ei välittänyt varoituksista, vaan Payton ja Tone kihlautuivat syksyllä 1950. Pian tämän jälkeen Barbara tapasi väkivaltaisen elokuvatähden Tom Nealin ja petti Tonea tämän työskennellessä New Yorkissa. Kun asia paljastui Tonelle, Neal pieksi miehen sairaalakuntoon. 
Kun Tone pääsi sairaalasta, Payton meni hänen kanssaan naimisiin, mutta palasi pian Nealin luo.
Vuoden 1953 loppuun mennessä Payton oli jättänyt molemmat miehet, mutta hänen maineensa oli murskattu. Paytonin viimeinen elokuva oli vuoden 1955 "Murder Is My Beat". Pian tämän jälkeen hän ajautui työttömäksi alkoholistiksi. Hän yritti rahapulassaan järjestää treffejä Hollywoodin vaikutusvaltaisten miesten kanssa, mutta uusia töitä ei juurikaan löytynyt.
Viimeiset vuodet.
Barbara Payton alkoi viettää aikaa Nevadassa klubeissa ja kasinoissa paikallisen gangsterin rakastajattarena. Miehen jäätyä kiinni rikoksistaan Payton palasi Los Angelesiin, jossa Payton työskenteli 1960-luvun alussa toisinaan seksityöntekijänä. 
Payton kirjoitti 1960-luvulla runoja ja vietti öitä baareissa. Hänet nähtiin myös Tom Nealin oikeudenkäynnissä, kun tätä syytettiin vaimonsa murhasta vuonna 1965.
I Am Not Ashamed.
Vuonna 1963 Barbara Payton kertoi haamukirjoittaja Leo Guildille elämästään. ”Minulla on aina liikaa viiniä veressä, mutta voit olla varma, että jokainen sana on totta,” hän sanoi. ”Olen liian vanha kusettamaan yleisöä.” Tämän seurauksena syntynyt omaelämäkerta "I Am Not Ashamed" nousi kulttiklassikoksi ja sai legendaarisen maineen 1950-luvun Hollywoodin riettaan ja armottoman maailman kuvauksena. 
Kuolema.
Helmikuussa 1967 Payton löydettiin Sunset Boulevardin pysäköintialueelta tajuttomana. Hänet lähetettiin kotiin vanhempiensa luo San Diegoon, jossa hän kuoli 8. toukokuuta 1967 maksan vajaatoimintaan 39-vuotiaana.