Timotheos Miletoslainen

Timotheos Miletoslainen (, ; noin 446–357 eaa.) oli antiikin kreikkalainen kitarodi eli kitharansoittaja, laulaja ja runoilija, joka oli kotoisin Miletoksesta ja toimi etupäässä Ateenassa. Timotheos tunnetaan lähinnä "nomos"-sävelmien ja niihin kuuluvan kitharasävellyksen kehittäjänä. Hän itse kertoo lisänneensä kitharan kielet yhdeksitoista.
Elämä.
Timotheos oli kotoisin Joonian Miletoksesta. "Suda" mainitsee hänen isänsä nimeksi joko Thersandros, Neomysos tai Filopolis. Tavallisesti "Suda" mainitsee ensin sen nimen, joka on peräisin parhaista lähteistä, joten Thersandros on todennäköisesti oikea nimi. Ilmaisu ”"Neomysū"” (, ”Neomysoksen [poika]”) pitäisi ehkä lukea muodossa ”"Neomūsū"” (), mikä voisi olla jonkun komediakirjailijan keksimä nimileikki, joka on viitannut Timotheoksen musiikillisiin uudistuksiin.
Antiikin lähteet määrittelevät Timotheoksen elinajan melko tarkasti. "Paroslaisen kronikan" mukaan hän kuoli vuonna 357 eaa. 90 vuoden iässä, mikä merkitsisi syntymävuodeksi 446 eaa. "Sudan" mukaan hän olisi elänyt 97 vuotta ja vaikutti Euripideen ja Makedonian kuninkaan Filippos II:n aikoina. Diodoros Sisilialainen mainitsee hänet yhdessä Filoksenoksen, Telesteen ja Polyidoksen kanssa toimineeksi 95. olympiadin aikoihin eli vuonna 398 eaa.
Se, ettei Aristofanes mainitse Timotheosta — ellei hän ollut joku niistä monista Timotheoksista, joita runoilija skolioiden mukaan pilkkasi — osoittaa, ettei hän vielä tuolloin ollut erityisen tunnettu. Hänen musiikilliset uudistuksensa herättivät kuitenkin huomiota jo ennen vuotta 398 eaa., sillä sekä "Suda" että Pseudo-Plutarkhos todistavat, että hän aloitti uransa vielä Euripideen eläessä. Ratkaiseva todiste tälle on komediakirjailija Ferekrateen katkelma, jossa sen ajan muusikoita moititaan taiteen turmelemisesta. Katkelmassa Musiikki, musiikin henkilöitymä, luettelee uudistajia, ja Timotheos mainitaan viimeisenä pahimpana kaikista:
Timotheoksen elämästä tiedetään vain vähän yksityiskohtia. Hänen kerrotaan viettäneen aikaa Makedonian hovissa, ja myöhemmin mainitaan hänen vierailunsa Spartassa. Hän näyttää ottaneen vaikutteita etenkin Frynnikseltä, joka oli Mytilenestä ja jonka hän kerran voitti kilpailussa.
Timotheoksen uran alku oli epäonninen. Vaikka ateenalaiset olivat tunnetusti uutuudenhaluisia ja tottuneet Frynniksen, Melanippideen ja muiden uudenaikaiseen musiikkiin, Timotheoksen vieläkin rohkeammat uudistukset aiheuttivat paheksuntaa ja buuauksia. Kerrotaan, että Euripides rohkaisi häntä silloin ennustaen, että vielä jonakin päivänä hän hallitsisi teattereita. Ennustus toteutuikin hänen myöhemmässä suosiossaan. Plutarkhos kertoo hänen riemuinneen voitostaan Frynniksen nähden. Kun hän myöhemmin hävisi Polyidoksen oppilaalle Filotaalle, hän sai lohtua Stratonikoksen nokkelasta huomautuksesta, jonka mukaan ”Polyidos säätää päätöksiä, Timotheos lakeja” (sana "nomos" tarkoittaa sekä ”lakia” että ”sävelmää”).
Timotheoksen suosiosta kertoo muun muassa se, että efesoslaiset palkitsivat hänet Artemiille omistetusta hymnistä tuhannella kultarahalla. Arkadialaisten nuorukaisten koulutuksen viimeinen vaihe oli Timotheoksen ja Filoksenoksen nomosten oppiminen. Knossoksen kaupungin säilyneessä, luultavasti 100-luvulta eaa. peräisin olevassa päätöksessä Timotheosta ja Polyidosta ylistetään korkeimmilla kunnianosoituksilla, ja heidät rinnastetaan vanhoihin kreetalaisiin runoilijoihin.
Timotheos kuoli Makedoniassa; lähteenä tälle on Stefanos Byzantionlainen, joka on säilyttänyt hänen hautakirjoituksensa:
Musiikki ja runous.
Timotheoksen tyylistä voidaan tehdä päätelmiä säilyneiden runokatkelmien perusteella sekä muun muassa Euripideen tragedioiden kuorokohtauksista, Platonin kuvauksesta ja muista antiikin aikaisista todistuksista.
Timotheoksen musiikin yleisluonne ja hänen uudistustensa luonne käyvät melko selvästi ilmi edellä mainitusta Ferekrateen katkelmasta sekä muista antiikin lähteistä. Hän piti erityisesti keinotekoisista ja monimutkaisista musiikillisista ilmaisumuodoista, jotka olivat Ferekrateen kuvaamana ”kiemuraisia kuin muurahaispesän käytävät”. Hän vaikuttaa käyttäneen soitinmusiikkia ilman vokaalisäestystä laajemmassa määrin kuin kukaan aiempi säveltäjä. Vastoin vanhaa käytäntöä hän myös suosi khromaattista säveljärjestelmää muiden sijaan ja käytti sitä niin laajalti, että häntä on pidetty sen keksijänä.
"Suda" kuvaa Timotheoksen tyyliä yleisluonteisesti perinteisen musiikin pehmentämisenä (, ”hän siirsi vanhan musiikin pehmeämpään suuntaan”). Pseudo-Plutarkhos mainitsee hänet yhdessä Filoksenoksen, Kreksoksen ja muiden aikakauden runoilijoiden kanssa nimityksellä ”ärsyttävämpiä ja uutuuksia rakastavia” (), ja erityisesti koskien tyyliä, josta käyttää ilmaisua ”inhimillinen ja teemallinen tyyli” ().
Mitä tulee hänen sävellystensä aiheisiin ja tapaan, jolla hän niitä käsitteli, meillä on runsaasti todistusaineistoa siitä, että hän meni jopa muita aikakauden muusikoita pidemmälle ottaessaan vapauksia muinaisten myyttien käsittelyssä, pyrkimyksessään tehdä musiikista paitsi ilmaisullista myös jäljittelevää, ja sekoittaessaan keskenään lyyrisen runouden eri aiheita ja lajeja – toisin sanoen soveltaessaan sitä periaatetta, joka kuvaa myös Euripidesta, että runouden tarkoitus on mielihyvä.
Kitharan kielten lisääminen.
Ehkä merkittävin Timotheoksen uudistuksista, sillä se mahdollisti kaikki muut, oli kitharan kielten lukumäärän lisääminen. Lisäyksen tarkasta luonteesta antiikin aikaiset lähteet eivät ole yksimielisiä, mutta koko todistusaineiston perusteella on todennäköisintä, että hänen kitharansa oli yksitoistakielinen. Kahdeksankielinen kithara, jossa oli lisättynä oktaavin sävel, joka puuttui Terpandroksen seitsenkielisestä soittimesta, oli käytössä jo Pindaroksen aikana. Yhdeksäs kieli näyttää olleen Frynniksen lisäys. Jo Ion Khioslainen, Sofokleen aikalainen, mainitsee kymmenkielisen kitharan, joten on todennäköistä, että Melanippides lisäsi kymmenennen kielen. Näin jäljelle jää yhdestoista kieli, joka voidaan liittää Timotheokseen. Edellä olevassa Ferekrateen katkelmassa mainitaan oikeastaan ”kaksitoistakielinen” kithara, mutta se korjataan ”yksitoistakieliseksi”, sillä sen oletetaan johtuvan tekstivirheestä.
Todisteita sen puolesta, että juuri Timotheos lisäsi yhdennentoista kielen, ovat muun muassa "Sudan" maininta, vaikka se virheellisesti pitää häntä myös kymmenennen kielen keksijänä, mikä on ristiriidassa Ionin todistuksen kanssa. Lisäksi tunnetaan perimätieto, jonka mukaan Timotheoksen vieraillessa Spartassa ja osallistuessa musiikkikilpailuun Karneia-juhlassa, yksi eforeista tempaisi hänen kitharansa ja leikkasi siitä pois ne neljä kieltä, jotka ylittivät Terpandroksen seitsenkielisen soiton. Tämän teon muistoksi, ja varoitukseksi tuleville uudistajille, spartalaiset ripustivat turmellun kitharan näytteille Skiakseen.
Tämän perimätiedon paikkansapitävyys on joskus kiistetty sillä perusteella, että sama tarina kerrotaan myös Frynniksen yhdeksänkielisestä kitharasta. Eforin toiminta on kuitenkin niin tunnusomaista spartalaiselle musiikkikäsitykselle, että vastaavanlainen välikohtaus on voinut sattua aina, kun tätä perinnettä yritettiin rikkoa. Nämä kaksi kertomusta pikemminkin vahvistavat toisiaan, ja Plutarkhos mainitseekin ne kahtena erillisenä tapahtumana.
Perimätieto sisältyy myös niin sanottuun spartalaisten asetukseen, jonka Boëthius on säilyttänyt. On kuitenkin osoitettu varsin vakuuttavasti, että kyseinen asetus on tuntemattoman grammaatikon sepittämä. Se on silti merkittävä, koska se tiivistää, mitä kyseinen kirjoittaja on koonnut antiikin lähteistä koskien Timotheoksen musiikillisia uudistuksia. Kyseinen asiakirja on eforien määräys nuhdella Timotheosta siitä, että hän oli häpäissyt vanhan musiikin ja turmellut nuorison korvat hylkäämällä seitsenkielisen kitharan, ja tuomalla mukanaan kielten paljouden ja uusia sävelmiä, joissa alhaiset ja moninaiset sävelet syrjäyttivät vanhat yksinkertaiset ja tasaiset liikkeet, sekä siitä, että hän oli muuttanut säveljärjestelmän enharmonisesta khromaattiseksi antistrofisena vaihteluna. Lisäksi häntä moitittiin siitä, että hän oli Eleusiin Demeterin juhlaan kutsuttuna esittänyt siveettömän version myytistä ja opettanut nuorisolle Semelen synnytystuskat. Tämän moitteen lisäksi hänen oli määrä katkaista ne kitharansa kielet, jotka ylittivät seitsemän.
Dithyrambit.
Karl Otfried Müller katsoi, ettei myöhemmän vaiheen dithyrambeissa ”ollut ajatuksen yhtenäisyyttä; ei mitään sävyä, joka läpäisisi koko runon ja säilyttäisi kuulijoiden mielissä johdonmukaisen tunnetilan; ei tarinan alistamista eettisille ideoille; ei järjestelmällistä säkeistöjen rakennetta, jota säännöt ohjaisivat; vaan irrallista ja hillitöntä lyyristen tunteiden leikkiä, jonka laukaisivat jonkin myyttisen tarinan satunnaiset ärsykkeet ja joka kulki milloin minnekin – pyrkien kuitenkin erityisesti tarttumaan kohtiin, jotka antoivat tilaa välittömälle säveljäljittelylle, ja salli kuvauksen muodon, joka rehenteli aistillisilla viehätyksillä.” "Samalla dithyrambista tuli kuvaileva tai, kuten Aristoteles sanoo, jäljittelevä (). Luonnonilmiöitä, joita se kuvasi, jäljiteltiin sävelten, rytmien ja näyttelijöiden pantomiimisten eleiden avulla (kuten aiemmin hyporkhemassa); ja tätä tuki vahvasti voimakas soitinsäestys, joka pyrki ilmaisemaan täyteläisillä voimakkailla äänillään raivoavat luonnonvoimat, villieläinten äänet ja muut äänet.” Eräs parasiitti vitsaili yhdestä Timotheoksen myrskyaiheisesta dithyrambista toteamalla, että ”hän oli nähnyt suurempia myrskyjä monessa kiehuvassa vesikattilassa”.
Silmiinpistävä esimerkki tästä jäljittelevästä ja aistillisesta esitystavasta on Timotheoksen dithyrambiteos "Semelen synnytys" (), jota paheksuttiin jo aiemmin mainitussa pseudo-spartalaisessa asetuksessa. Yhdestä tämän runon kohdasta Stratonikoksen kerrotaan kysyneen: ”Jos hän olisi ollut synnyttämässä käsityöläistä eikä jumalaa, millaisia huutoja hän olisi päästänyt?”
Timotheoksen kieli oli ylenpalttista ja rehevää, kuten voimme havaita hänen dithyrambiteoksestaan "Kyklooppi" () säilyneestä katkelmasta, jonka Athenaios on tallettanut. Hänen metaforiensa rohkeudesta on esimerkkinä ilmaus, jossa hän kutsuu kilpeä nimityksellä ”Areen viinimalja” (), mistä häntä arvosteli komediakirjailija Antifanes, ja jonka Aristoteles mainitsee peräti kolme kertaa. Toinen esimerkki hänen rohkeasta kuvakielestään esiintyy Anaksandrideen katkelmassa. Aristoteleen jaksossa, jossa käsitellään todellisten ja ihanteellisten hahmojen esittämistä runoudessa ja maalaustaiteessa, viitataan Timotheoksen ja Filoksenoksen "Kykloopit"-teoksiin; valitettavasti tekstissä ei ole mitään, mikä osoittaisi, kumman näistä runoilijoista Aristoteles tarkoitti esittäneen enemmän ihanteellisia hahmoja.
Suuri osa Timotheoksen "Persialaiset" () -nimisestä nomoksesta löydettiin papyruksena Egyptistä vuonna 1902, mikä lisäsi merkittävästi tietoa Timotheoksen runoudesta ja yleensä nomos-laulusta. Teoksen alku on hävinnyt, mutta ydinosa, "omfalos" (”napa”), sen jälkeen seuraava "sfragis"- eli ”sinetti”-osasto ja "epilogos" ovat säilyneet. "Persialaiset" on vapaisiin lyyrisiin rytmeihin laadittu läpisävelletty soololaulu. Sen ydinosassa laulaja kuvaa kreikkalaisten ja barbaarien välisen meritaistelun, ehkä Salamiin taistelun, hurjaa melskettä ja esittää muun muassa useiden barbaarien kuolemantuskaa ja rajuja tunteenpurkauksia ja lopuksi kuninkaan pakokäskyn. Sfragis-osassa laulaja ikään kuin painaa teokseensa sinettinsä mainitsemalla nimensä ja kehumalla taitoaan. Epilogissa hän rukoilee Apollonin siunausta synnyinkaupungilleen.
Löydös osoittaa, että myös tämän runoelman sanonta oli pöyhkeää ja teennäistä ja täynnä vaikeatajuisia metaforia. Siinä näkyy pyrkimys hämmästyttää kuulijoita taiturimaisuudella. Nomoksessa kuitenkin sävelmä oli pääasiana.
Muu lyyrinen runous.
Kuten kaikki aikakauden dithyrambirunoilijat, Timotheos sepitti teoksia kaikissa lyyrisen runouden lajeissa, ja vieläpä tavalla, joka hämärsi näiden lajien väliset rajat: hän sekoitti "threnoja" eli valituslauluja hymneihin, paiaaneja dithyrambeihin ja jopa esitti lyyraa soittamalla musiikkia, joka oli tarkoitettu huilulle. Tämän kehityksen huipennus näyttää olleen askel, joka voidaan laittaa yksinomaan Timotheoksen nimiin: nomoksille — jotka siihen asti näyttävät säilyneen lähes alkuperäisessä muodossaan — annettiin dithyrambimainen sävy ja ilmaisutapa, ja ne sovitettiin kuoron, eivät enää yksittäisen esittäjän, laulettaviksi.