Sophie Calle

 
Sophie Calle (s. 9. lokakuuta 1953 Pariisi) on ranskalainen kuvataiteilija, käsitetaiteilija, valokuvaaja, elokuvaohjaaja ja kirjailija. Hän käyttää taiteellisessa työskentelyssään materiaalina omaa elämäänsä, myös sitä, mikä kuuluu henkilökohtaisen ja yksityisen piiriin. Calle asuu ja työskentelee Malakoffissa Pariisin eteläpuolella. 
Callen teoksille ominaista on rajoitteiden käyttö tavalla, joka muistuttaa ranskalaista kirjallista liikettä Oulipoa. Hänet tunnetaan etenkin tavastaan seurata tuntemattomia ihmisiä ja tutkia näiden yksityiselämää kuin etsivä. Callen teokset kuvaavat usein ihmisen haavoittuvuutta ja tutkivat yksityisyyttä ja identiteettiä. Hänen valokuvateoksiinsa liittyy usein hänen omia tekstejään. 
Calle on toiminut vuodesta 2005 elokuvan ja valokuvauksen professorina European Graduate Schoolissa Saas-Feessä, Sveitsissä. Hän on luennoinut myös Kalifornian yliopistossa, San Diegossa kuvataiteen laitoksella sekä opettanut Mills Collegessa Oaklandissa, Kaliforniassa.
Callen töitä on ollut esillä Pariisin Pompidou-keskuksessa, Pietarin Eremitaašissa, Pariisin Juutalaisen taiteen ja historian museossa, New Yorkin Paula Cooper Galleryssa, Brysselin Palais des Beaux-Artsissa, Brasilian São Paulon Videobrasil-festivaaleilla, Salvadorissa Bahian modernin taiteen museossa, Lontoon Whitechapel Galleryssa sekä De Pontin nykytaiteen museossa Tilburgissa, Alankomaissa. Hän edusti Ranskaa Venetsian biennaalissa 2007.
Elämä ja ura.
Sophie Calle sai nuorena vaikutteita isänsä, lääkäri ja taiteen keräilijä Robert Callen lähipiiriin kuuluneilta taiteilijoilta (muun muassa Martial Raysse, Arman ja Christian Boltanski), mikä myötävaikutti hänen päätökseensä suuntautua taiteelliseen työhön.
Nuorena Calle oli vannoutunut poliittinen aktivisti ja kiinnostunut muun muassa maolaisuudesta, äärivasemmistolaisuudesta, feminismistä sekä Etelä-Libanonin palestiinalaistaistelusta. Hän opiskeli Nanterren yliopistossa ja osallistui sosiologi Jean Baudrillardin kurssille, jolla Baudrillard kannusti häntä matkustamaan. Calle keskeytti yliopisto-opintonsa, jolloin Baudrillard kirjoitti Callen nimen toisen opiskelijan tenttipaperiin, jotta Calle saisi tutkintotodistuksensa ja hänen isänsä jatkaisi hänen tukemistaan taloudellisesti. Matkusteltuaan seitsemän vuotta maailmalla - muun muassa Kreikassa, Meksikossa ja Kaliforniassa - Calle palasi takaisin Pariisiin.
Eksyksissä, vailla urasuunnitelmia, erityistaitoja, saati ystäviä hän alkoi seurata tuntemattomia ihmisiä kadulla ikään kuin löytääkseen Pariisin toisten ihmisten tekemien matkojen kautta. Hän innostui kokeilusta, valokuvasi ja kirjoitti ylös liikkeitään. Hän valitsi summamutikassa miehen, johon oli tutustunut juhlissa, ja seurasi tätä Pariisin kaduilta aina Venetsiaan saakka. 
Eräs tuttava huomautti Callelle vietettyään yön tämän sängyssä, että lakanat olivat yhä lämpimät, mistä Calle sai idean ryhtyä kutsumaan satunnaisia ihmisiä nukkumaan sänkyynsä muutamaksi tunniksi. Vuonna 1979 hän alkoi pyytää tuntemattomia (sekä tuttuja ja tutun tuttuja) viettämään aikaa sängyssään viikon verran, minkä ajan hän kuvasi näitä ja esitti näille kysymyksiä. Hän valokuvasi nukkujia (muun muassa näyttelijä Fabrice Luchinia) ja merkitsi muistiin näiden kanssa käymiensä keskustelujen aiheet, näiden nukkumisasennot, unen aikaiset liikkeet sekä sen, mistä hänen näille valmistamansa aamiaiset koostuivat. "Nukkujat"-teos ("Les Dormeurs") herätti yhden nukkujan kumppanin, kriitikko Bernard Lamarche-Vadelin huomion, ja tämä kutsui Callen Pariisin biennaaliin vuonna 1980. Callen mukaan Lamarche-Vadel päätti, että Calle on taiteilija.
Vuonna 1981 Calle muutti hylättyyn tehtaaseen Malakoffissa Pariisin esikaupunkialueella ja jakoi sen kuvataiteilijoiden Christian Boltanskin ja Annette Messagerin kanssa.
"Nukkujat"-teoksesta lähtien hän on luonut työssään siltoja taiteen ja elämän välille; installaatioissaan, valokuvissaan, kertomuksissaan, videoissaan ja elokuvissaan hän luo tilanteita, jotka Christine Macelin mukaan pyrkivät leikin tai omaelämäkerrallisen rituaalin avulla luomaan kuvallisesti tai kerronnallisesti mielleyhtymän poissaolon tuskasta ja kuitenkin samalla yhteydestä toiseen. 
Television kirjallisuusohjelma La grande librairiessa 13. joulukuuta 2023 Calle kertoi saaneensa vaikutteita Georges Perecin kirjoista, etenkin -teoksesta.
Tuotannon yleisiä piirteitä.
Callen valokuvien ja kertomusten kuvaileva tyyli muistuttaa reportaasia. Sekä valokuvat että kertomukset todistavat siitä todellisuudesta, joka ympäröi hänen teoksissaan luomiaan tilanteita, kuten siivooja hotellissa, strippari tivolissa, miehen varjostaminen Venetsiassa ja niin edelleen. Usein hänen teoksensa pohjaavat sääntöihin ja rajoituksiin ja ne tutkivat häilyvää rajaa yksityisen ja julkisen välillä sekä tarkkailijan ja tarkkailtavan aseman välillä. Poleemista keskustelua herättänyt "Le Divorce" (1995) on tästä oiva esimerkki. 
Callen taide on usein provosoivaa, mistä esimerkkinä hänen valokuvanäyttelynsä "La Filature", "Varjostus" (1981), jossa ei ollut esillä yhtään hänen itse ottamaansa valokuvaa. Sen sijaan hän oli maksanut yksityiselle etsivätoimistolle, jotta nämä lähettäisivät yksityisetsivän seuraamaan häntä ja ottamaan hänestä valokuvia hänen tietämättään, ja nämä valokuvat hän sitten asetti esille näyttelyyn. 
Ominaista Callen taiteelle on omaelämäkerrallisen materiaalin hyödyntäminen ja taiteilijan tuominen valokuviin. Calle antaa katsojalle keskeisen aseman, sillä hänen teoksissaan katsoja pääsee jatkuvasti kosketuksiin hänen yksityiselämänsä kanssa (esim. "Psykologinen arviointi") tai osallistumaan aktiivisesti teoksen luomisprosessiin ("Aaveet"). Tuotannon yksi keskeinen teema on poissaolo ("Last Seen"; "Aaveet"; "Sokeat"). 
Eteläranskalainen, Arlesissa sijaitseva kirjankustantamo Actes Sud on julkaissut lukuisia Callen kirjoja. Pompidou-keskuksessa pidettiin vuosina 2003-2004 Callen soolonäyttely "M'as-tu vue".
Näkemyksiä tuotannon merkityksestä.
Christine Macel on esittänyt, että Sophie Callen taide hylkäisi jälkistrukturalistisen käsityksen tekijän kuolemasta ja että Calle toimisi sen sijaan ”ensimmäisen persoonan taiteilijana”, joka sisällyttää elämäänsä teoksiinsa ja siten tavallaan määrittelee uusiksi käsityksen tekijyydestä.
The Guardian -lehteen kirjoittanut Angelique Chrisafis on kutsunut Callea ”emotionaalisen likapyykin Marcel Duchampiksi”. Yhdysvaltalainen taidekriitikko Blake Gopnik nimesi Callen yhdeksi merkittävimmistä nykytaiteilijoista vuoden 2011 listallaan ”The 10 Most Important Artists of Today”.
Julkaisut.
Kirjat
Äänitteet