tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Québec City Jean Lesagen kansainvälinen lentoasema

Québec City Jean Lesagen kansainvälinen lentoasema (, tunnetaan myös nimellä: "Québec/Jean Lesage International Airport"; ) sijaitsee noin 11 kilometriä lounaaseen Québecin kaupungista Québecin provinssissa, Kanadassa.
Lentoaseman kautta kulki 1 022 862 matkustajaa vuonna 2008. Matkustajamäärä oli 17 % suurempi kuin edellisenä vuonna.
Historia.
Kaksi vuotta Charles Lindberghin välilaskuttoman lennon Atlantin ylitse vuonna 1927 Québeciin rakennettiin ensimmäiset lentokonehangaarit. Lentokenttää käytettiin pääasiassa talvisaikaan postin kuljettamiseen. Vuonna 1943 lentoaseman kiitoteille ja rullausteille asennettiin valaistus. Candian Pacific Airlines oli ensimmäinen kaupallinen yhtiö, jolla oli reittiliikennettä Montréalin, Québecin, Mont-Jolin ja Sept-Îlesin välillä. 1950-luvun puolessa välissä Trans-Canada Air Lines ja Quebecair aloittivat reittiliikenteen asemalle. 17. joulukuuta 1954 lentoaseman ensimmäinen matkustajaterminaali avattiin käyttöön. Ensimmäiset suihkukoneet aloittivat liikennöinnin asemalle 1964. Vuonna 1973 asemalle valmistui uusi terminaalirakennus. Vuosina 1981, 1982 ja 1984 asemalla suoritettiin useita perusparannuksia ja rakennettiin uusia yhdysteita sekä lentokoneramppeja. Vuonna lentoaseman uudeksi nimeksi valittiin "Jean Lesagen kansainvälinen lentoasema" ja muutettiin nykyiseen muotoonsa vuonna 2008.
Saskatoon John G. Diefenbakerin kansainvälinen lentoasema

Saskatoon John G. Diefenbakerin kansainvälinen lentoasema (, tunnetaan myös nimellä "Saskatoon International Airport") on lentoasema Kanadan Saskatchewanin provinssissa, noin 5,6 km Saskatoonin kaupungista luoteeseen. Kenttää ylläpitää "Saskatoon Airport Authority". Kenttä on nimetty Kanadan 13. pääministerin John Diefenbakerin kunniaksi.
Historia.
Saskatoonin lentoaseman juuret juontavat vuoteen 1913, jolloin kaupunki määritteli pienen alueen kaupungin ulkopuolelta ilmasatamaksi (tuohon aikaan lentokenttiä kutsuttiin Kanadassa ilmasatamiksi). Vuonna 1922 kaupungin alueella oli jo kaksi kaupallista ilmasatamaa. Kanadan valtion ja Saskatoonin yhteistyössä 1. heinäkuuta 1929 ensimmäinen virallinen ilmasatama avavattiin nykyisen lentoaseman paikalla. Seuraavan vuoden kesäkuussa lentoasemalle asennettiin valaistus. Samana vuonna Western Canada Airways aloitti postiliikenteen läntiseen Kanadaan. Liikenne tosin lopetettiin 31. maaliskuuta 1932 taloudellisen taantuman vuoksi. Vuosina 1938 ja 1939 lentoasemaa laajennettiin, kolme uutta kiitotetä valmistuivat valtion ja kaupungin yhteisrahoituksella. Toisen maailmansodan aikana lentoasema oli Kanadan ilmavoimien käytössä, lähinnä koulutuskäytössä.
Vuonna 1946 lentoasema palautettiin siviililiikenteen käyttöön ja 1948 kiitoteille 08 ja 32 asennettiin mittarilähestymisjärjestelmä. Vuoden 1947 heinäkuussa Trans-Canada Air Lines aloitti reittilennot asemalta Vancouveriin ja Torontoon Douglas DC-3 -koneilla. Vuonna 1950 koneet vaihtuivat uudempiin DC-4 North Star -koneisiin. Lokakuussa 1950 Kanadan ilmavoimat perustivat asemalle lentokoulutuskeskuksen. Syyskuussa 1954 lentoasema sai kansainvälisen statuksen ja passintarkastuspisteen. Uusi terminaali valmistui vuonna 1955. Vuonna 1967 ensimmäiset suihkukoneet aloittivat liikennöinnin asemalle, Trans-Canada Air Lines lensi kentälle käyttäen Douglas DC-9 koneita. 29. marraskuuta 1975 lentoasemalle valmistui jälleen uusi terminaali ja vanha terminaali peruskorjattiin toimistoiksi hallinnollisiin tehtäviin. 23 heinäkuuta 1993 Saskatoonin lentoasema nimettiin uudelleen Kanadan 13. pääministerin kunniaksi "Saskatoon John G. Diefenbakerin kansainvälinen lentoasema"ksi.
Dainora Alšauskaitė

Dainora Alšauskaitė (s. 22. lokakuuta 1977 Zarasai) on liettualainen suunnistaja. Seuratasolla hän edustaa Södertälje Nykvarn Orienteringia. Aikaisemmin hän edusti OK Ravinenia.
Roskilden EM-kilpailuissa 2004 Alšauskaitė voitti keskimatkalta hopeaa. Sprintissä hän sijoittui yhdeksänneksi, viestissä kymmenenneksi ja pitkällä matkalla 17:nneksi. Västeråsin MM-kilpailuissa 2004 hän sijoittui viestissä 12:nneksi ja sprintissä 13:nneksi. Keskimatkalla hän karsiutui finaalista.
HMS Virago (R75)

HMS Virago (viirinumerot R75 ja F76) oli Britannian kuninkaallisen laivaston V-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Sodan jälkeen alus muutettiin tyypin 15 nopeaksi sukellusveneentorjuntafregatiksi viirinumerolla F76.
Valmistus.
Alus tilattiin Wallesndistä Swan Hunter and Wigham Richardsonilta, missä köli laskettiin 16. helmikuuta 1942. Alus laskettiin vesille 4. helmikuuta 1943 ja otettiin palvelukseen 5. marraskuuta.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Kotilaivastoon V-luokan hävittäjistä muodostettuun 26. hävittäjälaivueeseen, jonka mukana se suojasi Jäämeren saattueita sekä lentotukialuksia näiden suorittaessa rynnäköitä Norjan rannikolle.
Laivueensa mukana alus siirrettiin vuoden 1944 lopulla Itä-Intian laivastoon, missä se osallistui iskuihin Malesian ja Borneon rannikon kohteisiin. Alus osallistui 16. toukokuuta 1945 "HMS Saumarezin", "HMS Verulamin", "HMS Venuksen" ja "HMS Vigilantin" kanssa Malakansalmen taisteluun, jossa upotettiin keisarillisen Japanin laivaston raskas risteilijä "Haguro".
Vuosien 1952-1953 vaihteessa alus muutettiin Chathamin telakalla tyypin 15 -fregatiksi, jolloin sen viirinumero vaihtui F75:ksi. Alus oli 1960-luvun alussa 17. fregattilaivueessa.
Alus myytiin romutettavaksi Shipbreaking Industriesille Faslaneen, jonne se hinattiin 4. kesäkuuta 1965.
HMS Verulam

HMS Verulam (viirinumerot R28 ja F29) oli Britannian kuninkaallisen laivaston V-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Sodan jälkeen se muutettiin tyypin 15 nopeaksi sukellusveneentorjuntafregatiksi viirinumerolla F29.
Valmistus.
Alus tilattiin Govanista Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä, missä köli laskettiin 26. tammikuuta 1942. Alus laskettiin vesille 22. huhtikuuta 1943 ja otettiin palvelukseen 10. joulukuuta.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Kotilaivastoon V-luokan hävittäjistä muodostettuun 26. hävittäjälaivueeseen, jonka mukana se suojasi Jäämeren saattueita sekä lentotukialuksia näiden suorittaessa rynnäköitä Norjan rannikolle.
Laivueen mukana alus siirrettiin vuoden 1944 lopulla Itä-Intian laivastoon, jossa se osallistui iskuihin Malesian ja Borneon rannikon kohteisiin. Alus osallistui 16. toukokuuta 1945 "HMS Saumarezin", "HMS Venuksen", "HMS Virago" ja "HMS Vigilantin" kanssa Malakansalmen taisteluun, jossa upotettiin keisarillisen Japanin laivaston raskas risteilijä "Haguro". Laivue ei siirtynyt Brittiläiseen Tyynenmeren laivastoon, vaan se palasi sodan päätyttyä Britteinsaarille.
Alus muutettiin 1952 Portsmouthin telakalla tyypin 15 fregatiksi, jolloin viirinumero vaihtui F29:ksi.
Alus romutettiin 1972 J. Cashmorella Newportissa.
Murisijalehtisammakko

Murisijalehtisammakko ("Litoria raniformis") on Australiassa esiintyvä lehtisammakkolaji.
Koko ja ulkonäkö.
Murisijalehtisammakko on suuri lehtisammakko, se voi kasvaa jopa 10 senttiä pitkäksi nenänpäästä peräaukkoon mitattuna. Lajin ihon pohjaväri on vaaleanvihreä, sen päällä on mustia ja pronssinvärisiä lykyitä viivoja ja täpliä. Kyljissä on viivat molempaa väriä. Vatsa ja kurkku ovat vaaleita. Nuijapäät ovat myös isoja, häntä mukaan laskettuna jopa 9,5 senttiä.
Levinneisyys.
Murisijalehtisammakkoa tavataan vain Australiassa. Sen levinneisyysalue mantereella ulottuu Uuden Etelä-Walesin, Victorian ja Etelä-Australian alueille. Lisäksi sitä tavataan Tasmaniassa ja joillakin Bassinsalmen saarilla.
Vieraslajina murisijalehtisammakkoa tavataan myös Uudessa-Seelannissa, jonne se tuotiin 1860-luvulla Tasmaniasta. Nykyisin se on maan laajimmalle levinnyt sammakkolaji.
Murisijalehtisammakon mieluisinta elinympäristöä ovat suot, lammet ja järvet (erityisesti ne, joilla kasvaa ruokoa) metsässä ja rannikkoalueilla. Murisijalehtisammakko on ketterä kiipeilijä, mutta se viettää suurimman osan ajastaan tiheässä ruohikossa tai rämeisillä niityillä. 
Lajin uskotaan olevan harvinaistumassa suuressa osassa sen esiintymisaluetta. Joiltakin alueilta se on kadonnut kokonaan, mutta osissa Pohjois-Victoriaa ja Etelä-Australian Riverlandissa se on paikoin yhä runsas.
HMS Bulldog (H91)

HMS Bulldog (viirinumero H91) oli Britannian kuninkaallisen laivaston B-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Alus romutettiin pian sodan jälkeen.
Valmistus.
Alus tilattiin Wallsend-on-Tynestä Swan Hunter and Wigham Richardson Limitediltä, missä köli laskettiin 10. elokuuta 1929. Alus laskettiin vesille 6. joulukuuta 1930 ja otettiin palvelukseen 8. huhtikuuta 1931.
Palvelus.
"Bulldog" lähetettiin 9. toukokuuta 1940 Scapa Flowsta "HMS Furyn", "HMS Foresightin", "HMS Mohawkin" ja "HMS Gallantin" kanssa täydennyksenä Norjan rannikolle. Osaston tuli matkalla tuhota tiedustelutietojen ilmoittama kuuden Saksan laivaston E-veneen osasto. "Bulldog" jäi osastosta ja se liittyi risteilijä "HMS Birminghamin" ja hävittäjien "HMS Janus", "HMS Hyperion", "HMS Hereward" ja "HMS Havock" muodostamaan osastoon, jolla oli vastaava tuhoamistehtävä. Osastoon liittyivät hieman myöhemmin vielä hävittäjät "HMS Kelly" ja "HMS Kandahar". Osasto kohtasi E-veneet, mutta ei saanut niitä upotettua. "Kellyyn" osui torpedo sillan alle keskilaivaan ja "Bulldog" määrättiin hinaamaan vaurioitunut alus Tyneen.
Alus oli Kotilaivaston 3. saattajalaivueessa. Se oli suojaamassa saattuetta OB318 Liverpoolista Atlantille, kun se joutui 9. toukokuuta 1941 Saksan laivaston sukellusveneen "U-110" hyökkäyksen kohteeksi. Taistelussa "Bulldog" valtasi ensimmäisenä täydellisen Enigma-laitteen.
Toukokuussa 1942 alus suojasi saattuetta QP11 Kuolan niemimaalle ja joutui matkalla taisteluun Saksan laivaston hävittäjiä vastaan yhdessä "HMS Beaglen" kanssa.
Vuoden 1944 lopulla alus osallistui lentotukialusten suojaamiseen Norjan rannikolle tehtyjen rynnäköiden aikana, kunnes alus siirrettiin Brittiläiseen Tyynenmeren laivastoon.
Kanaalisaarten saksalaiset miehitysjoukot antautuivat 9. toukokuuta 1945 "Bulldogin" kannella. Alus myytiin 15. tammikuuta 1946 Metal Industries Inc.:lle romutettavaksi.
HMS Venus (R50)

HMS Venus (viirinumerot R50, L50 ja F50) oli Britannian kuninkaallisen laivaston V-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Sodan jälkeen alus muutettiin tyypin 15 nopeaksi sukellusveneentorjuntafregatiksi viirinumerolla F50.
Valmistus.
Alus tilattiin Govanista Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä, missä köli laskettiin 12. tammikuuta 1942. Alus laskettiin vesille 22. helmikuuta 1943 ja otettiin palvelukseen 28. elokuuta.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Kotilaivastoon V-luokasta muodostettuun 26. hävittäjälaivueeseen, jonka mukana alus suojasi Jäämeren saattueita sekä lentotukialuksia näiden suorittaessa rynnäköitä Norjan rannikolle.
Laivueen mukana alus siirrettiin vuoden 1944 lopulla Itä-Intian laivastoon, jossa se osallistui iskuihin Malesian ja Borneon rannikon kohteisiin. Alus osallistui 16. toukokuuta 1945 "HMS Saumarezin", "HMS Verulamin", "HMS Virago" ja "HMS Vigilantin" kanssa Malakansalmen taisteluun, jossa upotettiin keisarillisen Japanin laivaston raskas risteilijä "Haguro". Laivuetta ei liitetty Brittiläiseen Tyynenmeren laivastoon, vaan se palasi sodan päätyttyä Britteinsaarille.
Alus muutettiin 1952 - 1954 Devonportin telakalla tyypin 15 -fregatiksi viirinumerolla F50. Se muutettiin 1955 edelleen koululaivaksi, minkä jälkeen se liitettiin Dartmouthin koululaivueeseen (). Laivueen tehtävänä oli tarjota merikadeteille mahdollisuus merenkulun käytännön opetteluun. Muutostyön aikana alukselta poistettiin kaksiputkinen 40 millimetrin tykkitorni ja sen siltarakennetta laajennettiin ja rakenteita avattiin. Lisäksi alukselle rakennettiin majoitustiloja poistetun tykinpaikalle.
Alus romutettiin 1972 Briton Ferryssä.
HMS Vigilant (R93)

HMS Vigilant (viirinumerot R93 ja F93) oli Britannian kuninkaallisen laivaston V-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Sodan jälkeen alus muutettiin tyypin 15 nopeaksi sukellusveneentorjuntafregatiksi viirinumerolla F93.
Valmistus.
Alus tilattiin Swan Hunterilta, missä köli laskettiin 31. tammikuuta 1942. Alus laskettiin vesille 22. joulukuuta ja otettiin palvelukseen 10. syyskuuta 1943.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Kotilaivastoon V-luokan hävittäjistä muodostettuun 26. hävittäjälaivueeseen, jonka mukana alus suojasi Jäämeren saattueita sekä lentotukialuksia näiden suorittaessa rynnäköitä Norjan rannikolle.
Laivueen mukana alus siirrettiin vuoden 1944 lopulla Itä-Intian laivastoon, jossa se osallistui iskuihin Malesian ja Borneon rannikon kohteisiin. Alus osallistui 16. toukokuuta 1945 "HMS Saumarezin", "HMS Verulamin", "HMS Viragon" ja "HMS Venuksen" kanssa Malakansalmen taisteluun, jossa upotettiin keisarillisen Japanin laivaston raskas risteilijä "Haguro". Sodan päätyttyä laivuetta ei liitetty Brittiläiseen Tyynenmeren laivastoon, vaan se palasi Britteinsaarille.
Alus muutettiin 1952 J. J. Thornycroftin telakalla tyypin 15 -fregatiksi viirinumerolla F93.
Alus muutettiin 1955 edelleen koululaivaksi, minkä jälkeen se liitettiin osaksi Dartmouthin koululaivuetta (). Laivueen tehtävänä oli tarjota merikadeteille mahdollisuus merenkulun käytännön opetteluun. Muutostyön aikana alukselta poistettiin kaksiputkinen 40 millimetrin tykkitorni sekä siltarakennetta laajennettiin ja rakenteita avattiin. Lisäksi alukselle rakennettiin majoitustiloja poistetun tykinpaikalle.
Alus myytiin romutettavaksi Shipbreaking Industriesille Faslaneen, jonne se saapui 4. kesäkuuta 1965.
Georgi Šonin

Georgi Šonin (Гео́ргій Степа́нович Шо́нін) 3. elokuuta 1935 Rovenki, Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta, Neuvostoliitto – 7. huhtikuuta 1997) oli ukrainalaissyntyinen neuvostoliittolainen kosmonautti, joka lensi Sojuz 6 -avaruusaluksella. Hänet valittiin kosmonautiksi vuonna 1960. Hän menetti kosmonauttistatuksen vuonna 1979 terveyssyistä.
Šonin toimi sen jälkeen puolustustutkimuslaitoksen johtajana. Hän kuoli sydänkohtaukseen vuonna 1997.
Vitali Sevastjanov

Vitali Sevastjanov, (; 8. heinäkuuta 1935 Krasnouralsk, Sverdlovskin alue, Neuvostoliitto – 5. huhtikuuta 2010 Moskova, Venäjä) oli venäläinen poliitikko ja neuvostoliittolainen kosmonautti, joka lensi Sojuz 9 ja Sojuz 18 -avaruusaluksilla ja työskenteli Saljut-avaruusasemalla. 
Sevastjanov valmistui 1959 insinööriksi Moskovan ilmailuinstituutista ja pääsi valmistuttuaan Sergei Koroljovin suunnittelutoimistoon, jossa toimi muun muassa Vostok-avaruusaluksen suunnittelussa. Hän toimi kosmonauttien koulutuskeskuksessa luennoitsijana. Vuonna 1967 hän pääsi kosmonauttikoulutukseen.
Toisella lennollaan Sevastjanov työskenteli kaksi kuukautta Saljut 4 -avaruusasemalla. Vuonna 1976 hän vetäytyi avaruuslennoista, mutta jatkoi Saljut 6-avaruusaluksen lennonjohdossa. Tämän jälkeen hän palasi avaruusalusten suunnitteluun ja osallistui 1980-luvulla muun muassa Buran-sukkulan suunnitteluun Hän ehti viettää avaruudessa kaikkiaan 80 vuorokautta 16 tuntia 19 minuuttia.
Sevastjanov lopetti avaruusalan toiminnan 1993, ja hänet valittiin Venäjän parlamenttiin duumaan kommunistisen puolueen edustajana ensimmäiselle kaudelle vuoden 1993 vaaleissa. Viimeksi hänet valittiin uudelleen vuonna 2003 nelivuotiskaudelle 2004–2007.
Hän toimi 1977–1986 ja 1988–1989 Neuvostoliiton shakkiliiton puheenjohtajana. 1980-luvulla hän juonsi avaruustoimintaa popularisoivan televisiosarjan "Ihminen, maa, maailmankaikkeus".
Vasili Lazarev

Vasili Grigorjevitš Lazarev (; 23. helmikuuta 1928 – 31. joulukuuta 1990) oli neuvostoliittolainen kosmonautti, joka lensi Sojuz 12 -avaruusaluksella ja oli Sojuz 18-1 -avaruusaluksen, jonka laukaisu epäonnistui, miehistössä.
Lazarev oli lääketieteen tohtori ja eversti Neuvostoliiton ilmavoimissa.
Sojuz 12 -lennolla alus palasi maan ilmakehään liian jyrkällä radalla, jonka aiheuttamat kiihtyvyydet rasittivat Lazarevin selkärankaa.
Lazarev jatkoi avaruusohjelmassa vuoteen 1981, jolloin hän menetti lentostatuksen lääketieteellisistä syistä.
HMS Juno (F46)

HMS Juno (viirinumerot F46 ja ?.5.1940 alkaen G46) oli Britannian kuninkaallisen laivaston J-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa. Aluksen alkuperäisenä nimenä piti olla "HMS Jamaica"
Valmistus.
Alus tilattiin 25. maaliskuuta 1937 osana vuoden 1936 laivasto-ohjelmaa nimellä "HMS Jamaica" Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä Govanista Glasgow’sta, missä köli laskettiin vielä samana vuonna 5. lokakuuta. Alus laskettiin vesille 8. joulukuuta nimellä "HMS Juno", jotta alkuperäinen nimi voitiin antaa valmisteilla olevalle Colony-luokan risteilijälle. Alus valmistui 25. elokuuta 1939.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin J-luokasta muodostettuun 7. hävittäjälaivueeseen (14. hävittäjäviirikkö), jonka kotisatamana oli Immingham. "Juno", "HMS Jackal" ja "HMS Janus" suojasivat 7. syyskuuta Britannian lähetystöhenkilökuntaa Berliinistä kotimaahan kuljettavaa "Batavia IV":ää. Suojueena olleet alukset sijoitettiin Plymouthiin, jossa niiden tehtävänä oli suojata Kanaalin saattueita yhdessä Puolan laivaston hävittäjän "ORP Gromin" kanssa.
Alus joutui 7. joulukuuta 1939 partioidessaan Cromerin edustalla yhdessä "HMS Jerseyn" kanssa Saksan laivaston hävittäjien "Z10 Hans Lody" ja "Z12 Erich Giese" yllättämäksi, jolloin "Jerseyihin" osui torpedo vaurioittaen alusta pahoin.
Huhtikuussa 1940 alus osallistui laivueen mukana Norjan tapahtumiin ennen kuin laivue siirrettiin Plymouthiin Englannin kanaalin valvontatehtäviin.
Italian hallituksen 10. kesäkuuta 1940 antaman sodanjulistuksen jälkeen oli tarpeen vahvistaa Välimeren laivastoa, jolloin "Juno" siirrettiin yhdessä sisaralustena "HMS Jervisin" ja "Januksen" kanssa Välimerelle. Alus osallistui heinäkuussa 1940 Calabrian taisteluun ja maaliskuussa 1941 Matapanin taisteluun.
"Juno" joutui Italian ilmavoimien CANT Z.1007 -pommikoneen hyökkäyksen kohteeksi ollessaan matkalla Välimeren laivaston mukana torjumaan Saksan joukkojen maihinnousua Kreetalle. Alus upposi 20. toukokuuta 1941 Kreetasta kaakkoon.
Ben (albumi)

Ben on yhdysvaltalaisen laulajan Michael Jacksonin toinen studioalbumi, joka julkaistiin elokuussa 1972. Levyltä julkaistiin yksi single, sen nimikkokappale ”Ben”.
Konstantin Feoktistov

Konstantin Petrovitš Feoktistov (; 7. helmikuuta 1926 Voronež, Neuvostoliitto – 21. marraskuuta 2009 Moskova) oli venäläinen avaruusalan insinööri ja entinen neuvostoliittolainen kosmonautti.
Elämäkerta.
Feoktistov taisteli toisessa maailmansodassa puna-armeijassa Saksan joukkoja vastaan. Hänen jäätyään vangiksi saksalaiset yrittivät teloittaa hänet muiden neuvostoliittolaisten sotavankiensa joukossa, mutta hän sai vain naarmun kaulaansa ja nousi joukkohaudasta.
Feoktistov valmistui insinööriksi Bauman-instituutista ja väitteli fysiikasta tohtoriksi. Hän liittyi Mihail Tihonravovin suunnittelutoimistoon. Vuonna 1955 hän oli yksi niistä insinööreistä, jotka Sergei Koroljovin johtamina suunnittelivat Sputnikin, Vostokin, Voshodin ja Sojuz-avaruusaluksen. Hän tutki 1960-luvun alussa ionipropulsiolla lentävää miehitettyä Mars-alusta.
Vuonna 1964 Feoktistov valittiin kosmonauttikoulutukseen. Hän lensi Voshod 1 -avaruusaluksella kerran, mutta lääketieteellisistä syistä häntä ei valittu muille avaruuslennoille. Hän vietti 12. lokakuuta 1964 laukaistulla Voshod 1 -lennolla 24 tuntia 17 minuuttia avaruudessa. Voshod 1 -lento oli ensimmäinen kerta, jolloin kosmonautit lähtivät avaruuslennolle ilman painepukua, sillä alukseen ei mahtunut kolmea henkilöä painepuvun kanssa. Painepuvun puuttuminen lisäsi riskiä, mutta riski ei koskaan realisoitunut.
Feoktistov jatkoi insinöörinä ja nousi Saljut- ja Mir-avaruusasemat suunnitelleen toimiston johtajaksi. Vuodesta 1990 alkaen hän toimi Moskovan teknillisen yliopiston professorina. Vuonna 2003 hän toimi Baikonurin avaruuskeskuksen lennonjohdon varajohtajana. 
Feoktistov on ainoa neuvostoliittolainen kosmonautti, joka ei ollut Neuvostoliiton kommunistisen puolueen jäsen. Hän sai Neuvostoliiton sankarin arvonimen avaruuslennostaan. Hän oli maailman ensimmäinen ei-sotilas eli siviilihenkilö avaruudessa. Eräs Kuun kääntöpuolella sijaitseva kraatteri on nimetty hänen mukaansa (Feoktistov-kraatteri Kuun kartalla).
Mutavaris

Mutavaris ("Corcorax melanorhamphos") on Australian itäosissa elävä mutavariksiin kuuluva varpuslintu. Sillä ei ole läheisiä sukulaislajeja. Cornwallissa elävät alppivarispopulaatiot ovat mahdollisesti mutavariksen lähimmät sukulaiset .
Koko ja ulkonäkö.
Mutavaris on kookas varpuslintu. Se on kooltaan 43–47 cm. Mutavaris on lähes kokonaan musta lintu. Ainoastaan punaiset silmät ja lennossa näkyvä valkoinen siipilaikku ovat eri väriset. Musta nokka on hieman alaspäin kaareva. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Nuoret linnut ovat väritykseltään aikuisia mutavariksia vaaleampia ja silmän väri on ruskea ja muuttuu oranssin kautta punaiseksi.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Mutavariksia tavataan Australiassa. Lajin levinneisyys ulottuu lähes koko Kaakkois- ja Itä-Australian alueella rannikolta sisämaahan lukuun ottamatta Queenslandin osavaltion pohjoisosia. Mutavariksen elinympäristöä ovat avoimet metsät ja muut metsämaat. Ne elävät erityisesti kosteilla alueilla, joissa on paljon maatuvaa lehtiainesta ravinnonetsintään ja mutaa pesänrakennusta varten.
Ravinto.
Mutavarikset ruokailevat yleensä ryhmissä, joihin kuuluu suurimmillaan kymmenen lintua. Laji syö hyönteisiä ja siemeniä lehtiaineksen ja ruohikon joukosta. Mutavariksilla on laajat, jopa tuhannen hehtaarin kokoiset, ruuanhankintareviirit.
Pesiminen.
Mutavaris tulee sukukypsäksi neljän vuoden iässä. Mutavarikset pesivät löyhissä ryhmissä, joissa on yleensä vain yksi pesivä pari. Muut ryhmän jäsenet ovat yleensä parin aikaisempia jälkeläisiä, jotka eivät vielä ole sukukypsiä. Pesä on suuri ja kuppimainen ja rakennetaan mudasta tai karjan tai emun lannasta. Kuivina aikoina pesän rakentamiseen voi mennä parikin kuukautta. Naaras munii yleensä kolmesta viiteen suurta, kermanvalkeaa ja ruskea pilkullista munaa, mutta jopa kymmenen munan pesiä on löydetty. Munia haudotaan noin kolme viikkoa ja poikaset poistuvat pesästään lentokyvyttöminä noin kuukauden kuluttua kuoriutumisestaan. Nuoret linnut auttavat pesän ja rakentamisessa poikasten ruokkimisessa. Kuitenkin nuoret linnut voivat syödä itse poikasille tuomansa hyönteiset, jos paikalla ei ole muita aikuisia lintuja.
Simonas Krėpšta

Simonas Krėpšta (s. 17. tammikuuta 1984 Kaunas) on liettualainen suunnistaja. Seuratasolla hän edustaa ruotsalaista IFK Moras OK:ta.
Nuorten MM-kilpailuissa Gdańskissa 2004 Krėpšta voitti pronssia pitkältä matkalta ja keskimatkalta. Aikuisten MM-kilpailuihin hän on osallistunut vuosina 2003–2008. Hänen paras henkilökohtainen sijoituksensa on keskimatkan seitsemäs sija, jonka hän on saavuttanut Aichin MM-kilpailuissa 2005 ja Århusin MM-kilpailuissa 2006. Viestissä hän sijoittui kuudenneksi Västeråsissa 2004 ja Aichissa 2005.
Krėpšta voitti O-Ringenin rastiviikon Mohedissa vuonna 2006.
Riitta Kalliorinne

Riitta Kalliorinne (s. 29. elokuuta 1959 Vihti) on suomalainen radiotoimittaja ja Jouluradion brändin rakentaja. Hän perusti Jouluradiota vuonna 2003 ja toimi kanavan toimituspäällikkönä vuoteen 2022 saakka. Kalliorinne tunnetaan myös Jouluradion muorina.
Ura.
Kalliorinne on valmistunut lastentarhanopettajaksi Oulun yliopiston Kajaanin yliopistokeskuksen sittemmin lakkautetulta opettajankoulutuslaitokselta vuonna 1981. 21-vuotiaana, heti valmistuttuaan, hän toimi Shell-yhtiön henkilökunnan lapsille tarkoitetun yksityisen päiväkodin johtajana Helsingin Vuosaaressa. 
Radiouransa Kalliorinne aloitti Yleisradiossa Helsingin alueradiossa, Ylen aikaisessa, vuonna 1987. Yleisradion toimittaja Pekka Ruohoranta huomasi Kalliorinteessä potentiaalia muutaman viikon kestäneellä Kansan Sivistystyön liiton järjestämällä radiokurssilla ja esitteli tämän Ylen Uudenmaan aluetoimitukselle. 
1990-luvun alussa Kalliorinne työskenteli toimittajana espoolaisessa Radio Westissä puoli vuotta, kunnes radiokanava meni konkurssiin lama-ajan seurauksena. Samoin kävi Kalliorinteen seuraavalle työpaikalle, Radio Ykköselle.
1990-luvulla Kalliorinne teki keikkaa sekä Ylellä että päiväkodeissa. 
Vuonna 1998 Kalliorinne sai vakituisen työpaikan Espoon, Vantaan ja Helsingin luterilaisten seurakuntien radiotoimittajana. 
Keväällä 2019 Kalliorinne sai valmiiksi tuotekehityksen erikoisammattitutkinnon Stadin ammattiopistosta. Kyseisen koulutuksen tiimoilta Kalliorinne oli myös opiskelijavaihdossa Espanjan Fuengirolassa syksyllä 2018. Aurinkorannikolla hän työskenteli ulkosuomalaisessa FinnRadio.FM:ssä, joka on Suomessa ja Espanjassa toimiva suomalainen radiokanava.
RadioMedia myönsi Kalliorinteelle keväällä 2025 Elämäntyöpalkinnon.
Yksityiselämä.
Kalliorinne asuu Helsingin Kalasatamassa yhdessä puolisonsa kanssa. Hänellä on aikuinen lapsi aikaisemmasta liitosta ja viisi lasta kutsuu häntä mummukseen. 
Vihdistä kotoisin oleva Kalliorinne mökkeilee synnyinpaikkakunnallaan ja kutsuu itseään "vanha- ja kesävihtiläiseksi."
Kalliorinne on kiinnostunut mediasta, markkinoinnista ja vaikuttamisesta. Hän oli Feministisen puolueen hallituksen varajäsen vuonna 2020.
Melos-dialogi

Melos-dialogi ("Meloksen vuoropuhelu") on tunnettu jakso Thukydideen "Peloponnesolaissodan" viidennessä kirjassa (V.84–V.116). Se kuvaa Ateenaa ja Melosta edustavien poliitikkojen välistä keskustelua Meloksen kohtalosta peloponnesolaissodan aikana.
Kohtaus on klassinen esimerkki poliittisen liberalismin ja realismin yhteentörmäyksestä kansainvälisissä suhteissa, ja sitä lainataan usein keskusteltaessa poliittisesta realismista. Thukydideen teoksessa kohta on erityinen, sillä se on kirjoitettu dialogin muotoon, ei toisiaan vastaan suuntautuneiden puheiden muodossa, kuten Thukydides yleensä kirjoitti.
Konteksti.
Dialogin historiallisena taustana on ateenalaisten peloponnesolaissodan aikana vuonna 416 eaa. suorittama Meloksen saaren valtaus. Melos oli Spartan siirtokunta. Sen asukkaat olivat aina vastustaneet Deloksen meriliiton vaikutusta, ja tekivät myös valtauksen aikana menestyksekästä vastarintaa. Thukydides kertoo, että ateenalaiset ja meloslaiset järjestivät kokouksen, jossa kumpikin osapuoli esitti näkemyksensä valtauksen puolesta ja sitä vastaan. Meloksen taholta kokoukseen osallistuivat vallanpitäjät, eikä sitä pidetty Meloksen kansan edessä. Siksi ateenalaiset saattoivat vihjata meloslaisten neuvosherrojen olevan peloissaan siitä, että kansa saattaisi tukea Ateenan näkemyksiä. Dialogi kuvaa todennäköisesti Thukydideen omia näkemyksiä Meloksen valtauksesta, ennemmin kuin kuvaisi sanatarkasti kokouksessa pidettyjä puheenvuoroja.
Argumentit.
Kohtauksessa ateenalaiset antavat meloslaisille mahdollisuuden valita: saari voi joko osoittaa kunnioitustaan Ateenalle ja selvitä, tai taistella Ateenaa vastaan ja tuhoutua. Meloslaiset vastaavat, että heidän puolueettomuuttaan tulisi kunnioittaa, ja että laki takaa heille oikeuden olla puolueettomia. Ateenalaiset puolestaan katsovat turvallisuutensa vaativan kaikkien saarten alistamista valtansa alle:
Meloslaiset esittävät myös monia muita vasta-argumentteja, kuten että armeliaisuuden osoittaminen Melosta kohtaan voittaisi Ateenalle enemmän ystäviä; että spartalaiset tulisivat Meloksen avuksi; ja lopuksi, että jumalat tulevat suojelemaan saarta. Ateenalaiset kuitenkin kieltäytyvät keskustelemasta sen enempää vaatimustensa oikeutuksesta kuin meloslaisten esittämistä vastaväitteistäkään. Sen sijaan ateenalaiset tarjoavat vain terävän, yksinkertaisen ja usein lainatun kovaa poliittista realismia edustavan vastauksen: 
Lisäksi ateenalaiset vihjaavat, että myös spartalaiset tuntevat tämän periaatteen, eivätkä näin auta heikkoja meloslaisia, mikäli se on Spartan etujen vastaista.
Lopputulos.
Lopulta meloslaiset kieltäytyvät antautumasta ja vastaavat, että vaikka he ovatkin valmistautuneita taistelemaan, he olisivat mieluummin Ateenan ystäviä eivätkä kenenkään vihollisia. Ateenalaiset saartavat Meloksen välittömästi, ja vaikka meloslaiset pitävät puoliaan jonkin aikaa, saaren vastarinta kukistetaan lopulta monestakin syystä: sitä edesauttavat Ateenan saamat täydennykset, (oikein ennustettu) Spartan tuen puuttuminen sekä Meloksella tapahtuva maanpetos. Ateenalaiset surmaavat kaikki saaren aikuiset miehet, myyvät naiset ja lapset orjiksi ja tekevät saaresta Ateenan siirtokunnan.
Pikkumerimetso

Pikkumerimetso ("Microcarbo pygmaeus") on pieni merimetsolaji, joka saalistaa pieniä kaloja sukeltamalla.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 45–55 senttimetriä ja siivenkärkien väli 80–90 senttiä. Se on muita merimetsoja huomattavasti pienikokoisempi. Sen pyrstö on pitkä, nokka paksu ja lyhyt. Sen kaula on lyhyt ja paksu, mutta uidessa se voi olla venytettynä pitkäksi. Linnun väritys on mustahko, tummanvihreän- ja ruskeankiiltoinen.  
Vanhalla linnulla on pesimäpuvussaan valkoisia täpliä päässä, kaulassa ja alapuolella, kun vanhalta pesimättömältä linnulta ne puuttuvat ja tilalla on vaalea kurkku, vaaleampi rinta ja ruskeansävyisempi yleisväritys. 
Nuoren linnun höyhenpuku on kiillottomampi ja himmeämpi, sekä rinnassa ja päässä on heikkoa juovitusta.
Äänet.
Pikkumerimetsoyhdyskunnasta kuuluu kurnuttavia ja röhkiviä ääniä. Muuten se on hiljainen.
Levinneisyys.
Lajin pesimäalueesta 75–94 % sijaitsee Euroopassa ja sen populaation kooksi on arvioitu 28 000–39 000 paria. Sen tärkeimmät populaatiot ovat Euroopassa Romanian 11 500–14 000 paria ja Aasiassa Azerbaidžanin 8 000–12 000 paria. Kyseisten populaatioiden koot ovat pysyneet vakaina tai nousseet.
Pikkumerimetso pesii Kaakkois-Euroopassa, Azerbaidžanissa, Venäjällä, Iranissa, Kazakstanissa, Tadžikistanissa, Turkmenistanissa ja Uzbekistanissa. Talvet se viettää lähinnä Balkanilla, Turkissa, Kyproksella, Irakissa, Iranissa, Azerbaidžanissa, Israelissa, Romaniassa ja Syyriassa. Laji on hävinnyt Algeriasta ja Jordaniasta.
Pikkumerimetso on havaittu Suomessa hyväksytysti vuoden 2024 loppuun mennessä kahdesti. Heinäkuussa 2022 nähtiin Suomen ensimmäinen yksilö Siilinjärvellä. Lokakuussa samana vuonna nähtiin toinen yksilö ainakin Espoossa, Helsingissä ja Kotkassa.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen.
Pikkumerimetso pesii huhti–heinäkuussa yhdyskunnissa suistoalueilla ja rehevillä järvillä. Se rakentaa pesänsä oksista ja heinistä matalalle puuhun tai ruovikkoon, joskus myös haikarakoloniaan. Se jättää pesimäalueensa elokuussa ja palaa sinne maalis-huhtikuussa. Laji liikkuu vain vähän sen esiintymisalueilta. Se ruokailee yksin tai pienissä ryhmissä ympäri vuoden. Vedessä olon jälkeen kuivattelee siipiään auki levitettyinä.
Elinympäristö.
Pikkumerimetso asuu alavilla mailla makeanveden alueilla, joissa on paljon kalaa ravinnoksi ja rehevää rantaa, jossa kasvaa pensaita, puita ja tiheää ruovikkoa, kuten esimerkiksi juoluailla, suistoissa, järvissä, tulvaniityillä ja luhdilla. Pikkumerimetsoa esiintyy talvisin myös murto- ja suolavesikosteikoilla.
Uhat ja suojelu.
Suojelutoimenpiteet Kaakkois-Euroopassa ovat parantaneet linnun asemaa, joskin sen talvehtimisalueita tuhoutuu ja sitä vainotaan siellä. Sen uhkia ovat: elinympäristöjen muutos; kosteikkojen kuivatus maataloudenkäyttöön ja ihmisen toiminnasta johtuvat hydrologiset muutokset; vesiviljelyteollisuuden aiheuttama vainoaminen; vapaa-ajan metsästäminen ja metsästäminen kaupallisiin tarkoituksiin, kuten myyminen ruoaksi Iranissa.
Saksan 3. panssarikrenatööridivisioona

Saksan 3. panssarikrenatööridivisioona () oli Saksan armeijan divisioona toisen maailmansodan aikana.
Perustaminen.
Wehrkreis III perusti 386. motorisoidun jalkaväkidivisioonan 25. marraskuuta 1942 Lounais-Ranskassa. Siihen kuuluivat 386. reservipanssaripataljoona, 149. ja 153. motorisoidut rykmentit, 386. kenttätykistörykmentti, 386. moottoripyöräpataljoona, 386. pioneeripataljoona, 386. viestipataljoona ja 386. divisioonan huolto-osat. Sen kotipaikkana oli Frankfurt an der Oder.
Se nimettiin 1. maaliskuuta 1943 3. motorisoiduksi jalkaväkidivisioonaksi Stalingradissa tuhoutuneen saman nimisen yhtymän mukaan. Samalla sen joukko-yksiköt nimettiin uudelleen ja esimerkiksi 386. moottoripyöräpataljoonasta tuli 53. panssaritiedustelupataljoona, joka nimettiin 19. huhtikuuta edelleen 103. panssaritiedustelupataljoonaksi. Siinä oli runsaasti vanhan Stalingradissa antautuneen divisioonan veteraaneja, jotka olivat palanneet palvelukseen sairaaloista toivuttuaan vammoistaan. Divisioonan vahvuuteen kuuluneessa 103. panssaripataljoonassa oli 42 kappaletta StuG-rynnäkkötykkiä sekä kuusi panssarivaunua. Se nimettiin 23. kesäkuuta 3. panssarikrenatööridivisioonaksi saman aikaisesti muiden motorisoitujen divisioonien kanssa.
Palvelus.
Divisioona siirrettiin kesäkuussa Italiaan, jossa se osallistui syyskuussa Salernon maihinnousun torjuntaan. Se osallistui taisteluihin Monte Cassinossa, Bernhard-linjalla sekä Anziossa tammikuussa 1944 ennen vetäytymistä Roomaan touko-kesäkuussa. Divisioona vetäytyi kesäkuun lopulla Firenzeen, josta se siirrettiin länsirintamalle elokuussa. Se osallistui länsirintamalla ensimmäisen kerran taisteluihin Pariisin kaakkoispuolella. Divisioona osallistui vetäytymiseen Ranskasta, Nancyn evakuointiin ja se ryhmittyi syyskuussa puolustukseen lähellä Metziä suojatakseen Saarin teollisuusaluetta.
Kaksi kuukautta myöhemmin divisioona täydennettiin, jonka jälkeen sen vahvuus oli 12000 miestä, 31 75 millimetrin panssarintorjuntatykkiä ja 38 kenttätykkiä. Marraskuussa divisioona lähetettiin Aacheniin, jota puolustaessaan se kärsi merkittäviä tappioita. Se vedettiin lepoon ja täydennettäväksi Saksaan ennen 
osallistumistaan Ardennien taisteluun joulukuusta 1944. Divisioona osallistui Eifelin alueen hallinnasta käytyihin taisteluihin tammikuussa 1945 ja Kölnin alueesta käytyihin taisteluihin maaliskuussa. Se kuitenkin epäonnistui Yhdysvaltain Remagenin sillanpään tuhoamisessa. Divisioona joutui huhtikuussa saarroksiin Ruhrin alueella ja se antautui amerikkalaisille 16. huhtikuuta 1945. 
Komentajat.
Divisioonankomentajina olivat:
Wayne Johnsen

Wayne Johnsen (s. 7. heinäkuuta 1977 Lyndhurst, New Jersey) on yhdysvaltalainen ammattilaisnyrkkeilijä. Hän oli yksi Contenderin kolmannen tuotantokauden nyrkkeilijöistä. Jaidon Codrington tyrmäsi hänet seitsemännessä ottelussa runsas minuutti ottelun alkamisen jälkeen.
HMS Firedrake (H79)

HMS Firedrake (viirinumero H79) oli Britannian kuninkaallisen laivaston F-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Wallsendistä Parsons Marine Steam Turbine Companyltä, joka tilasi aluksen rungon Vickers-Armstrongilta Walkerin telakalta. Köli laskettiin 5. heinäkuuta 1933. Alus laskettiin vesille 28. kesäkuuta 1934 ja otettiin palvelukseen 30. toukokuuta 1935.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin F-luokan hävittäjistä muodostettuun Kotilaivaston 6. hävittäjälaivueeseen, joka numeroitiin toukokuussa 1939 uudelleen 8. hävittäjälaivueeksi.
Alus upotti 14. syyskuuta 1939 Irlannin luoteispuolella sisaralustensa "HMS Faulknorin" ja "HMS Foxhoundin" kanssa Saksan laivaston sukellusveneen "U-39".
Vuonna 1940 alus osallistui laivueen mukana Norjan taisteluihin, minkä jälkeen se siirrettiin elokuussa muun laivueen mukana Gibraltarille Force H:hon. Se vaurioitui heinäkuussa 1941 pahoin ilmahyökkäyksessä, missä sen sisaralus "HMS Fearless" upposi. "Firedrake" hinattiin takaisin Gibraltarille. Aluksen saamat vauriot korjattiin telakalla Bostonissa Yhdysvalloissa, mistä se palasi palvelukseen alkuvuodesta 1942.
Alus upotti Gibraltarin itäpuolella "HMS Wrestlerin" ja kahden Royal Air Forcen 202. laivueen London-lentoveneen kanssa Italian laivaston sukellusveneen "R. Smg. Durbon".
Alkuvuodesta 1942 alus oli laivueenjohtajana Keskisen Atlantin saattajayksikön ryhmä B-7:ssä (). Ryhmä suojasi saattueita HX-186, ON-94, HX-192, ON-106, SC-91, ON-117, SC-103, ON-142 ja HX-216 ennen kuin Saksan laivaston sukellusvene "U-211" torpedoi 17. joulukuuta 1942 "Firedraken", joka suojasi saattuetta ON-153. Aluksen upottua korvetti "HMS Sunflowerin" miehistö poimi merestä 27 eloonjäänyttä.
Pistetaulukko Eurovision laulukilpailussa 2009

Tämä on pistetaulukko Eurovision laulukilpailussa 2009.
Semifinaali 1.
Automaattisista finalisteista Saksa ja Iso-Britannia äänestivät tässä semifinaalissa. Myös Espanjan oli alun perin tarkoitus äänestää tässä semifinaalissa, mutta se päättikin äänestää toisessa. Finaaliin puhelinäänestyksellä selvinneet maat on merkitty vaaleanvihreällä, tuomariäänillä päässyt tummanvihreällä. Semifinaalien täydelliset tulokset julkistettiin ainoastaan puhelinäänestyksen, ei lainkaan raatien äänestyksen osalta.
Ensimmäisen semifinaalin äänestyksessä ei ilmennyt ongelmia yhdelläkään maalla.
Semifinaali 2.
Automaattisista finalisteista Ranska, Espanja ja Venäjä äänestivät tässä semifinaalissa. Finaaliin puhelinäänestyksellä selvinneet maat on merkitty vaaleanvihreällä, tuomariäänillä päässyt tummanvihreällä.
Toisessa semifinaalissa Espanjalla ja Albanialla ilmeni äänestyksessä ongelmia, minkä takia näiden maiden pisteet laskettiin pelkästään raatiäänien mukaan. Espanjalla tämä johtui siitä, että toinen semifinaali lähetettiin Espanjassa tunnin myöhässä.
Finaali.
Tummanvihreällä on merkitty kilpailun voittaja Norja. Se on myös lihavoitu, koska Norja pääsi automaattisesti seuraavan vuoden finaaliin kisan isäntämaana. Euroviisujen neljä suurinta rahoittajamaata on merkitty vaaleanvihreällä sekä järjestäjämaa Venäjä keltaisella.
EBU julkaisi 31. heinäkuuta 2009 eritellyt puhelin- ja raatiäänet. Ne ovat tämän taulukon alla. Finaalissa Unkarissa ilmeni teknisiä vikoja varsinaisessa puhelinäänestyksessä, mutta tekstiviestillä pystyttiin äänestämään, minkä takia vain tekstiviestiäänet sulautettiin Unkarissa raadin ääniin. Norjassa ilmeni myös teknisiä vikoja sekä puhelin- että tekstiviestiäänestyksessä, joten sen takia Norjassa pisteet laskettiin ainoastaan tuomariston äänten perusteella. Samasta syystä johtuu Norjan puuttuminen "Kunkin maan eriytetyt tulokset ja yhteistulokset finaalissa" -osiosta sekä se, että Norja antoi omat pisteensä viimeisenä. Norja oli arvottu alun perin ilmoittamaan pisteensä 17:ntenä, Sveitsin ja Bulgarian välissä.
Puhelin- ja raatiäänien yhdistämistapa.
Jokaisessa osallistuneessa maassa laskettiin sen kullekin muulle maalle antamat puhelinääni- ja raatipisteet yhteen. Yhteistuloksissa eniten pisteitä saanut sai näin täydet 12 pistettä, toiseksi eniten saanut 10 ja loput kahdeksan parasta 8-1 pistettä. Jos kaksi tai useampia maita sai joltakin maalta yhtä paljon yhteen laskettuja pisteitä, niin silloin eniten "puhelinäänestyspisteitä" saanut maa sai näistä maista eniten lopullisia pisteitä.
Luca Vitali

Luca Vitali (s. 9. toukokuuta 1986 San Giorgio di Piano) on italialainen koripalloilija.
Ura.
Vitali aloitti pelaamisen Virtus Bolognan juniorijoukkueissa. Hän nousi edustusjoukkueeseen kaudeksi 2002–2003. Vuonna 2003 Vitali siirtyi Progresso Castelmaggioreen, joka pelasi LegADuessa. Samalla hän pelasi muutaman pelin Andrea Costa Imolassa. Joulukuussa 2003 Vitali siirtyi Montepaschi Sienaan, jossa hän pelasi loppukauden. Kauden jälkeen hän siirtyi Sutor Basket Montegranaroon ja pelasi joukkueessa neljä kautta. Vuonna 2008 Vitali teki Olimpia Milanon kanssa kolmen vuoden sopimuksen. Hän pelasi parhaan Euroliiga-pelinsä tammikuussa Panionisia vastaan tehtyään 32 pistettä. Vuonna 2009 Vitali teki Lottomatica Roman kanssa nelivuotisen sopimuksen.
HMS Fearless (H67)

HMS Fearless (viirinumero H67) oli Britannian kuninkaallisen laivaston F-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Cammell, Laird &amp; Companyltä Birkenheadistä, missä köli laskettiin 17. maaliskuuta 1933. Alus laskettiin vesille 12. toukokuuta 1934 ja otettiin palvelukseen 22. joulukuuta.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin F-luokan hävittäjistä muodostettuun Kotilaivaston 6. hävittäjälaivueeseen, joka numeroitiin toukokuussa 1939 uudelleen 8. hävittäjälaivueeksi. 
Aluksen miehistö poimi 11. syyskuuta 1939 merestä 34 eloonjäänyttä West Hartlepool Steam Navigation Companyn 4 869 brutto rekisteritonnin rahtialukselta "Firbyltä", jonka oli upottanut Saksan laivaston sukellusvene "U-48" (luutnantti Herbert Schultze) (). Alus upotti 15. huhtikuuta 1940 yhdessä "HMS Brazenin" kanssa sukellusvene "U-49:n" lähellä Narvikia ().
Alus liitettiin 28. kesäkuuta laivasto-osastoa perustettaessa Gibraltarille Force H, jonka mukana se jo 2. heinäkuuta osallistui Ranskan laivaston tuhoamiseen operaatio Catapultissa. Alus osallistui 6. helmikuuta 1941 Genovan pommitukseen ja 29. maaliskuuta Ranskan laivaston saattueen kaappaukseen operaatio Rationissa.
Alus upotti 18. kesäkuuta yhdessä "HMS Faulknorin", "HMS Foresightin" ja "HMS Foxhoundin" kanssa sukellusvene "U-138":n ().
"Fearlessiin" osui sen suojatessa heinäkuussa 1941 lentotukialus "HMS Ark Royalia" operaatio Substancessa Italian ilmavoimien SM79 torpedokoneesta laukaistu torpedo vasempaan kylkeen, joka aiheutti öljypalon aluksella. "HMS Forester" upotti myöhemmin torpedoimalla aluksen, jolla ei ollut konetehoa eikä sähköjä.
Päälliköt.
Aluksen päälliköinä olivat:
Olle Kärner

Olle Kärner (s. 24. marraskuuta 1977) on virolainen suunnistaja. Seuratasolla hän edustaa suomalaista Deltaa. Aikaisemmin hän on edustanut Hämeenlinnan Suunnistajia, OK Roslagenia ja Leksands OK:ta.
Avoimissa Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa Notoddenissa 2005 Kärner voitti hopeaa pitkältä matkalta. Otepään EM-kilpailuissa 2006 Kärner voitti pronssia pitkältä matkalta. Samana vuonna Århusin MM-kilpailuissa Kärner sijoittui viidenneksi pitkällä matkalla.
Kärner voitti Jukolan viestin Deltan joukkueessa vuonna 2008.
Vernon Forrest

Vernon Forrest (12. tammikuuta 1971 Augusta, Georgia – 25. heinäkuuta 2009 Atlanta, Georgia) oli yhdysvaltalainen nyrkkeilijä. 
Forrest voitti urallaan kahden eri painoluokan mestaruusvöitä. Tunnetuimman voittonsa Forrest otti vuonna 2001 voittaessaan kaikin tuomariäänin Shane Mosleyn, vieden samalla välisarjan WBC -liiton mestaruuden.
Forrest ammuttiin kuoliaaksi 25. heinäkuuta 2009.
Elgoog

elgooG (Google takaperin kirjoitettuna) on Google-hakukoneen parodinen peilipalvelin, joka vastaa Googlea takaperin kirjoitettuna – sananmukaisesti ”peilattuna”. Sivun loi ryhmä nimeltä All Too Flat. Jotta hakukone palauttaisi haluttuja tuloksia, myös hakusanat on kirjoitettava takaperin.
Vuonna 2002 elgooG oli laajalti käytössä Kiinassa Googlen ohitustienä. Kiinalaiset ovat käyttäneet elgooG-sivua päästäkseen sivustoille, joille pääsy on Kiinassa estetty.
Aiheesta muualla.
Zvonimir Soldo

Zvonimir Soldo (s. 2. marraskuuta 1967) on kroatialainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. 
Ura pelaajana.
Soldo opiskeli nuoruusvuosinaan oikeustiedettä Zagrebin yliopistossa, mutta alkoi kuuden lukukauden jälkeen vanhempiensa tuella panostaa todella jalkapallouraansa. Hän aloitti ammattilaisena NK Dinamo Zagrebissa, josta siirtyi 1990 yhdeksi kaudeksi NK Zadariin. Soldo pelasi seuraavat vuodet NK Inter Zaprešićissa, kunnes palasi 1994 Dinamoon. Toinen visiitti seurassa oli menestyksellinen ja Soldo juhli seurassa tuplamestaruutta kauden 1995–1996 päätteeksi.
Mestaruuskauden jälkeen Soldo jätti kotimaansa kentät ja siirtyi Saksaan VfB Stuttgartiin. Hän debytoi seuran paidassa elokuussa 1996 FC Schalkea vastaan ja kuului sen jälkeen 10 vuoden ajan seuran pelaavaan kokoonpanoon. Hän kantoi Stuttgartin kapteenin nauhaa lähes 200 ottelussa. Soldo oli mukana voittamassa Saksan cupia 1997 ja oli mukana Stuttgartin joukkueessa Cup-voittajien cupin finaalissa 1998. Soldo oli yksi seuran suosituimpia ja rakastetuimpia pelaajia. Hän lopetti mittavan uransa seurassa kauteen 2005–2006.
Kroatian maajoukkueessa Soldo pelasi vuosina 1994–2002 kaikkiaan 61 A-maaottelua. Hän oli mukana Kroatian kultaisina vuosina EM-kisoissa 1996 sekä MM-kisoissa 1998 ja 2002. Parhaimpana saavtuksena pronssi vuodelta 1998.
Ura valmentajana.
Soldo aloitti valmennusuransa NK Dinamo Zagrebin juniorivalmentajana peliuransa jälkeen. Edustusjoukkueen päävalmentajan hän debytoi seurassa tammikuussa 2008, kun hänet palkattiin yllättäen eronneen Branko Ivankovićin seuraajaksi. Soldo johdatti seuran kauden päätteeksi Kroatian tuplamestariksi. Hän kuitenkin erosi kuitenkin cupin finaalin jälkeen antaen tilaa tehtäviin palanneelle Ivankovićille. 
Kesäkuussa 2009 Soldo allekirjoitti kaksivuotisen sopimuksen Saksan Bundesliigassa pelaavan 1. FC Kölnin kanssa. Christoph Daumin isoihin saappaisiin astunut Soldo luotsasi takaisin pääsarjaan palanneet "Kilipukit" sijalle 13. Kausi 2010/11 alkoi kroatialaisvalmentajan alaisuudessa surkeasti ja lopulta Soldo sai 24. lokakuuta potkut Hannoverille kärsityn 1–2 kotitappion jälkeen.
Marianne Thieme

Marianne Louise Thieme (s. 6. maaliskuuta 1972) on alankomaalainen eläintenoikeusaktivisti ja poliitikko. Hän johtaa Eläinpuoluetta (), jolla on parlamentin ylähuoneessa yksi paikka 75:stä ja alahuoneessa kaksi paikkaa 150:stä.
Thieme opiskeli lakia. Hän oli perustamassa puoluetta vuonna 2002 ja asettui ehdolle vuoden 2003 parlamenttivaaleissa, mutta ei vielä päässyt läpi. Vuonna 2006 hän tuli Esther Ouwehandin kanssa valituksi edustajainhuoneeseen, jossa hän nykyisin on puolueensa parlamentiryhmän puheenjohtaja. Vuonna 2006 hän myös kääntyi seitsemännen päivän adventistiksi. Hän kuitenkin korostaa, että hänen johtamansa puolue on maallinen eikä sen sanoma ole sidottu mihinkään uskontoon.
Thieme on kasvissyöjä.
Thieme asuu Maarssenissa. Hän on kirjoittanut paljon eläinten oikeuksista ja julkaissut kirjan "De eeuw van het dier" (2004).
Merisaamelaiset

Merisaamelaiset ovat toinen pohjoissaamelaisten kulttuurillisista ryhmistä. He eroavat tunturisaamelaisista elinkeinojensa perusteella: tunturisaamelaiset harjoittavat poronhoitoa, kun taas merisaamelaiset saivat elantonsa merestä tai viljelystä. Merisaamelaiset syntyivät mustan surman riehuttua Pohjois-Norjassa 1300-luvulla ja jätettyä suuren osan norjalaisten tiloista tyhjiksi. Saamelaiset kärsivät rutosta vähemmän eristäytyneen elämäntapansa vuoksi. Nykyisin merisaamelaiset käsittävät yli puolet pohjoissaamelaisten väestömäärästä.
Laavalokki

Laavalokki ("Larus fuliginosus") on Galápagossaarilla elävä rantalintu. Se on yksi maailman harvinaisimmista lokkilajeista.
Koko ja ulkonäkö.
Laavalokin ruumiin pituus on 51–55 senttiä. Laji on saanut nimensä värinsä perusteella. Sen höyhenpuku on noenharmaa ja on siivistä tummempi ja vatsasta vaaleampi. Väritys auttaa sitä sulautumaan laavakallioille ja suojautumaan siten pedoilta kuten galapagosinhiirihaukoilta, jotka etsivät pesimäaikaan helppoa saalista laavalokkien poikasista. Nokka ja jalat ovat mustia samoin kuin melkein koko pää lukuun ottamatta valkoisia kulmakarjoja ja punaisia silmäluomia. Suu on punainen. Nuoret yksilöt ovat tavallisesti tumman suklaanruskeita ja niiden höyhenten reunat vaaleampia.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Laavalokki on endeeminen Ecuadorin Galápagossaarilla Etelä-Amerikassa. Sitä tavataan kuitenkin ympäri saaristoa. Parhaat paikat on Puerto Ayorassa Santa Cruzilla, South Plazalla, Puerto Villamilissa Isabelalla, Genovesalla ja Puerto Baquerizo Morenossa San Cristóbalilla. Elinalue käsittää alle 1 500 neliökilometriä. Laavalokki on lokeista harvinaisin ja sen kanta käsittää vain alle 400 paria. Se tunnetaan huonosti ja luokitellaan vaarantuneeksi vähäisen lukumääränsä takia, mutta kannan uskotaan olevan vakaa. Sen mahdollisia uhkia ovat tulokaslajien kuten kissojen, rottien ja koirien aiheuttama häirintä ja saalistus, sekä saaren kanoissa havaittu newcastlen tauti, jolle saarten alkuperäisillä linnuilla ei ole vastustuskykyä.
Laavalokin elinympäristöä ovat hiekkaiset ja suojaisat ranta-alueet. Ne pesivät suojaisissa paikoissa lähellä tyyntä vettä, kuten laguuneissa ja altaissa, yleensä lähellä merta ja usein vain hieman vuorovesirajan yläpuolella. Niitä tavataan myös laivoilta ja satamista.
Elintavat.
Laavalokit viettävät paljon aikaansa rantavyöhykkeellä ravinnonhaussa. Niiden reviirit ovat laajoja ja ne ovat hyvin arkoja saattaen lähteä pesältä vaikka mahdollinen tunkeilija olisi kilometrin päässä. Ne päästävät melko usein pitkän, äänekkään ja lokkimaisen huudon.
Laavalokkien ravintovalikoima on monipuolinen, ne syövät pieniä äyriäisiä, kaloja ja merileguaanin, muiden liskojen sekä kilpikonnien poikasia. Laavalokit myös rosvoavat linnunpesiä ja syövät merileijonien istukoita. Lisäksi ne etsivät ruoakseen haaskoja ja jätteitä rannalta. Ihmisasutuksen ja kalastusalusten luona ne etsivät jätteitä ja perkeitä.
Laavalokit lisääntyvät ympäri vuoden, mutta huippu on touko–lokakuussa. Toisin kuin useimmat muut alueen rantalinnut, laavalokit pesivät yksitellen, eivät yhdyskunnissa. Naaras munii yksinkertaiseen maapesään pesään kaksi munaa. Munat ovat oliivinvihreitä ja sulautuvat hyvin ympäristöönsä. Haudonta kestää 30 päivää. Arkuudestaan huolimatta laavalokit puolustavat muniaan raivokkaasti ja usein kirkuvat samalla. Poikaset lähtevät pesästä 60 päivän ikäisinä ja vanhemmat huolehtivat niistä vielä tämän jälkeen lyhyen ajan.