Koraanin länsimainen tutkimus

Koraanin länsimainen tutkimus alkoi tieteenharjoituksena 1800-luvun alussa Euroopassa sen jälkeen, kun arabian kielen opintoja oli alkanut olla tarjolla 1700-luvun lopulta lähtien. Länsimainen tutkimus erosi islamilaisesta Koraanin eksegeettisestä tutkimuksesta "(tafsir)" siinä, ettei se sitoutunut islamin opinkappaleisiin, vaikka usein tiiviisti seurasikin islaminuskon omia käsityksiä. Koraanin tutkimus on jakautunut koulukuntiin, joita erottaa etenkin suhtautuminen islamilaisen perimätiedon arvoon historiallisena lähteenä. Viime vuosikymmeninä Koraanin tutkijoiden lukumäärä on kasvanut, ja ala on jakautunut useisiin erilaisiin aihepiireihin. 
Koraanin tutkimuksen vaiheita.
Devin Stewart on jakanut Koraanin länsimaisen tutkimuksen vaiheet ajallisesti viiteen jaksoon, jotka ulottuivat 1) 1100-luvulta 1500-luvulle, 2) 1500-luvulta 1800-luvulle, 3) 1800-luvulta toiseen maailmansotaan, 4) toisesta maailmansodasta 1900-luvun lopulle sekä 5) 1900-luvun lopulta nykyaikaan.
Stewart jakaa Koraanin tutkimuksen kolmeen suureen aihepiiriin. Ensimmäisessä aiheena on ollut Koraanin tekstien alkuperäinen merkitys, lähteet, historia ja Koraanin kokoamisen historia. Länsimainen tutkimus on historiallisesti keskittynyt juuri tähän. Toinen tutkimusaihe on koskenut Koraanin ymmärtämistä ja tulkintaa eri vuosisatoina ja kolmas Koraanin arviointia kirjallisuutena. 
Varhainen kirjoittelu.
Keskiajalla kristityt ja juutalaiset oppineet hyökkäsivät islamia vastaan, jota pidettiin kristillisenä harhaoppina. Esimerkiksi protestanttisessa Augsburgin tunnustuksessa vuonna 1530 "muhammedilaisuus" tuomittiin yhtenä heresiana muiden harhaoppien joukossa.
Ensimmäisen Koraanin käännöksen eurooppalaiselle kielelle teki englantilainen munkki Robert Kettonilainen latinaksi nimellä "Lex Mahumet pseudoprophete" (”Väärän profeetta Mahometin laki”). Käännös valmistui vuonna 1143 ja perustui Clunyn apotin Pietari Kunnianarvoisan tekemään pohjatekstiin. Pietarin johdolla oli Espanjassa koottu myös monia muita arabiasta tehtyjä käännöksiä sisältävä "Clunyn korpus". Huolimatta epätarkkuuksistaan Kettonin käännös säilyi standardina neljä vuosisataa. Se julkaistiin painettuna ensimmäisen kerran vuonna 1542 tai 1543, ja oli tällöin ensimmäinen painettu latinankielinen Koraanin käännös.
Toinen kehitysjakso alkoi uuden ajan alussa, jolloin heräsi kiinnostus arabian kieltä ja islamia kohtaan, mikä johti arabiankielisten ja muiden seemiläisten tekstien tutkimiseen ja niiden julkaisemiseen Euroopassa. Arabian sanakirja julkaistiin Leidenissa vuonna 1653 ja Ludovigo Maracci julkaisi Padovassa vuonna 1698 Koraanin uudelleen latinaksi nimellä "Alcorani Textus Universus Arabicé et Latiné." 
1800-luvulta 1900-luvun puoliväliin.
Kolmannen vaiheen voi katsoa alkaneen 1800-luvun alusta. Pariisiin perustettiin vuonna 1795 orientaalisten kielten koulu, joka koulutti suuren joukon orientalisteja. Heihin kuului Georg Wilhelm Friedrich Freytag, joka julkaisi arabian sanakirjan, Gustav Flügel, joka julkaisi uuden käännöksen Koraanista ja Heinrich Ferdinand Wüstenfeld, joka vuosina 1858–1860 julkaisi Muhammedin elämäkerran nimellä "Das Leben Muhammeds nach Muhammed ibn Ishak." Tämä vaihe aloitti Koraaniin kohdistuvan modernin tutkimuksen.
Koraanin modernin tutkimuksen aloitusvuosi oli Stewartin mukaan 1833, jolloin Abraham Geiger (1810–1874) julkaisi tutkimuksensa "Was hat Mohammed aus dem Judentum aufgenommen?" Siinä hän kirjasi Koraanin vastaavuuksia juutalaisen perinteen kanssa. Tämä tutkimuslinja laajeni myös kristillisten lähteiden etsimiseen Koraanin taustalta, ja tutkimuksessa syntyi kaksi suuntaa sen mukaan, kumman uskonnon vaikutteita pidettiin tärkeämpinä. Lisäksi alettiin etsiä merkkejä Arabian pakanuskontojen vaikutuksesta Koraanin teksteihin, josta huomattavin tutkimus oli Julius Wellhausenin "Reste arabischen Heidentums" (1887) sekä Henri Lammensin (1862–1937) tutkimukset.
Ensimmäinen kriittinen johdatus Koraaniin oli Gustav Weilin (1808–1889) vuonna 1844 julkaisema "Einleitung in den Koran." Vuonna 1858 Ranskan Akatemia julisti kirjoituskilpailun Koraanin historiasta. Theodor Nöldeke (1836–1930) voitti sen tutkimuksella, joka vuonna 1860 julkaistiin nimellä "Geschichte des Qorans." Kirjasta tuli islamologian perusteos tuleviksi vuosikymmeniksi. Sen laajennettu versio ilmestyi kolmena niteenä vuosien 1909–1938 välillä. Toinen kirjoituskilpailun voittaja oli Aloys Sprenger, jonka teos "Das Leben und die Lehre des Mohammad" ilmestyi vuosina 1861–1865. Molemmat teokset käyttivät keskeisenä lähteenä keskiaikaista islamilaista Jalal al-Suyutin teosta Koraanista, mikä yhdenmukaisti heidän käsityksiään islamilaisen perinteen mukaiseksi. 
Koraanin tutkimus liittyi Muhammedin elämäkertaa ja islamin varhaisvaihteita koskevaan tietoon, jossa lähteenä käytettiin Ibn Hishamin "Siraa." Vasta Ignaz Goldziherin (1850–1921) kritiikki teoksessa "Muhammadanische Studien" osoitti tämän "hadith"-perinteen epäluotettavaksi lähteeksi. Kriittinen asenne johti yrityksiin Koraanin kriittisen edition laatimiseen, missä ei onnistuttu. Nöldeke ja Richard Bell kuitenkin julkaisivat kumpikin erikseen Koraanin käännöksen, jossa suurat oli järjestetty oletetun kronologisen järjestyksen mukaisesti. Koraanin historiasta kirjoitti myös australialainen Arthur Jeffery (1892–1959). 
Jo Gustav Weil oli järjestänyt Koraanin suurat kolmeen kronologiseen luokkaan: varhaisiin, keskivaiheen ja myöhäisiin Mekan suuriin sekä Medinan suuriin. Nöldeke ja myöhemmin Schwally tarkensivat tätä jakoa, joka perustui suurien tyylin ja sisällön analyysiin sekä Muhammedin elämäkertaa koskeviin tietoihin. 
Koraanin eksegetiikkaa "(tafsir)" koskevia varhaisia teoksia olivat Nöldeken "Geschichte des Qorans" ja Goldziherin "Die Richtungen der Islamischen Koranauslegung". Vuonna 1881 saatiin käyttöön myös osia al-Tabarin laajasta 30-osaisesta teoksesta "Tafsir al-Tabari. " 
1900-luvun puolivälin käänne.
Koraanin tutkimus kolmas periodi oli muodostanut yhtenäisen jatkumon, joka katkesi natsismin nousuun ja toiseen maailmansotaan. Sitä seurasi yksittäisten tutkijoiden harjoittama tutkimus, missä tunnettuja nimiä olivat esimerkiksi Richard Bell ja William Montgomery Watt (1909–2006) Englannissa, Arthur Jeffery Yhdysvalloissa ja Rudi Paret Saksassa. Monet entiset tutkimuslinjat kuolivat, kuten Koraanin historia ja Koraanin yhteydet kristilliseen tai juutalaiseen taustaan. Muuan syy tähän oli pelko muslimien mahdollisesta loukkaantumisesta, mikä huolestutti etenkin W. M. Wattia. Tämän takia tutkimuksessa alettiin välttää kaikkein arkaluonteisimpia aiheita. Huomiota saivat niiden sijaan uudet aiheet, kuten profeetta Muhammedin psykologiset ominaisuudet ja hänen persoonallisuutensa historiassa (esim. Rudi Paret, W. M. Watt). Monet siirtyivät myös tutkimaan Koraanin eksegetiikkaa "(tafsir)", koska siinä Koraania voitiin käsitellä pyhänä tekstinä. Näihin tutkijoihin kuului esimerkiksi Andrew Rippin (1950–2016). Aiheessa on sen jälkeen edistytty tuntuvasti, vaikka vielä 2010-luvulla alan paras yleiskatsaus oli peräisin Goldziheriltä.""
1970-luvulta nykyhetkeen.
John Wansbrough.
Paikoilleen jähmettynyt Koraanin tutkimus sai 1970-luvulla uutta vauhtia kahdesta John Wansbrough'n (1928–2022) teoksesta, "Quranic Studies" (1977) ja "The Sectarian Milieu" (1978). Wansbrough'n metodina oli Uuden Testamentin tutkijoiden kehittämä "muotohistoria" "(Formgeschichte)", jota käyttäen tutkittiin, miten synoptiset evankeliumitekstit oli koottu useista irrallisista osista. Metodia oli käyttänyt Koraaniin aikaisemmin Richard Bell. Teoksessa "Quranic Studies" Wansbrough selittää, miten Koraani koottiin itsenäisistä profeetallisista katkelmista, jotka kiersivät seurakunnissa. Teoria vastaa Rudolf Bultmanin kuvausta evankeliumien kokoamisesta. Teoksessa "The Sectarian Milieu" Wansbrough kuvaa syntyvän islamin yhteyksiä juutalaisuuteen ja kristinuskoon. Wansbrough'n teoksia arvosteltiin siitä, että hän hylkäsi suuren osan islamilaista perimätietoa väittäessään, että Koraani todennäköisesti syntyi ja kanonisoitiin Arabian ulkopuolella, mahdollisesti Irakissa, ja siirtäessään kanonisoinnin ajankohdan jopa 800-luvun vaihteeseen. Kumpaakaan teoriaa ei ole kyetty todentamaan.""
Tutkimuksen laajeneminen.
Wansbrough'n jälkeen Koraanin tutkimus on laajentunut räjähdysmäisesti. Akateemisten virkojen lukumäärä yliopistoissa on kasvanut, ja vuonna 1999 alettiin julkaista tieteellistä aikakauslehteä "Journal of Qur'anic Studies". Laaja "The Encyclopaedia of the Quran" julkaistiin vuosina 2001–2006. 
Vuodesta 2007 saksalainen "Berlin-Brandenburgische Akademie der Wissenschaften" on rahoittanut massiivista "Corpus Coranicu"m -projektia, jossa on etenkin koottu ja dokumentoitu Koraanin käsikirjoituksia. Hankkeen näkyviä tutkijoita ovat olleet Angelika Neuwirth ja Nicolai Sinai. "" Michael Marx, "Corpus Coranicum" -hankkeen johtaja, kuvasi Der Spiegelin haastattelussa vuonna 2008 hankkeen lähtökohtia, joihin kuului luottamuksellisten suhteiden säilyttäminen islamilaiseen maailmaan, mikä oli syynä siihen, että hankkeessa vältettiin muslimien kannalta arkojen aiheiden käsittelyä"."
Yhdysvalloissa perustettiin "The International Qur'anic Studies Association," joka julkaisee lehteä "Journal of the International Qur'anic Studies Association" sekä verkkolehteä "Review of Qur'anic Research". Kustantamoista lontoolainen Routledge sekä Brill Leidenissa julkaisevat kirjasarjoja Koraanin tutkimuksesta."" 
Christoph Luxenberg.
Vuonna 2000 nimimerkki Christoph Luxenberg julkaisi kirjan "Die syro-aramäische Lesart des Koran: Ein Beitrag zur Entschlüsselung der Koransprache." Kirja julkaistiin vuonna 2007 englanniksi nimellä "The Syro-Aramaic Reading of the Koran." Teos perustui ajatukseen, että Koraanin alkuperäinen kieli ei ollut puhtaasti arabiaa kuten Koraanissa toistuvasti väitetään, vaan arabian ja syyrianaramean sekakieltä. Tähän perustuen hän esitti islaminuskosta poikkeavia tulkintoja monista Koraanin keskeisistä kohdista. Luxenbergin metodina oli poistaa merkistöstä siihen myöhemmin lisätyt diakriittiset pisteet ja vokaalimerkit ja etsiä näin jäljelle jääneille merkeille tulkintoja myös aramean kielestä. Luxenberg todisteli erityisesti, että Koraanin suurissa näkyi uudelleen luettuna selvä kristillinen tausta. Kirja herätti laajasti huomiota sekä arabistien keskuudessa että tiedotusvälineissä, ja siitä on sen jälkeen väitelty kiivaasti. 
Kriitikkojen mukaan väite sekakielestä oli pelkkä olettamus. Lisäksi Luxenbergin työtapa oli mekaaninen ja asiantuntemus kapeaa, mikä osoitti hänen olevan amatööri. Devin Stewartin mukaan se ei kuitenkaan ollut oleellista, sillä myös amatöörit ovat tehneet merkittäviä löytöjä, kuten Michael Ventris, joka tulkitsi Lineaari B:n ja Heinrich Schliemann, joka löysi Troijan. Lisäksi useimmat arabistit, jotka ovat kirjoittaneet Koraanista eivät itsekään olleet Koraanin tai syyrianaramean asiantuntijoita ja ovat siten yhtä lailla amatöörejä. Stewart pitää aramean vaikutusta Koraanin kieleen todellisena, mutta katsoo Luxenbergin liioittelevan sitä. Hän katsoo myös, että Luxenberg on sanojen uudelleentulkinnoissaan melkein aina väärässä.""
Günter Lüling.
Luxenbergia koskeva debatti herätti henkiin uuden kiinnostuksen Günter Lülingin (1928–2014) tuotantoa kohtaan. Lüling julkaisi 1970 väitöskirjaksi tarkoitetun "Kritisch-exegetische Untersuchung des Qur'antextes" ja vuonna 1973 teoksen "Ûber den Ur-Quran: Ansätze zur Rekonstruktion vorislamischer christlicher Strophenlieder im Qur'an," joka käännettiin myös englanniksi. Kirjat aloittivat uudenlaisen tavan tutkia "Koraania" historialliskriittisesti, mutta sen vastaanotto oli torjuva. Näkemystensä vuoksi Lüling ei enää saanut töitä arabian laitoksilta eikä julkaisijaa teoksilleen, jotka hän sitten kustansi itse. Erlangenin yliopisto ei antanut hänelle väittelylupaa, ja Lüling sai tohtorinarvon vasta vuonna 1980 kuusi vuotta kestäneen oikeudenkäynnin jälkeen. 
Lüling oli tullut siihen tulokseen, että jopa kolmasosa Koraanin suurista olisi alun perin kristillisiä hymnejä. Hän tulkitsi asian niin, että Muhammed oli saanut Mekassa vahvoja kristillisiä vaikutteita. Hymnejä kuitenkin editoitiin ja islamisoitiin jo Muhammedin elinaikana, joten niiden alkuperä peittyi. Luxenbergin metodi, jossa Koraanista löydettiin kristillisyyttä siten, että teosta luettiin sen korjatussa muodossa, muistutti Lülingin käyttämää.""
Luxenbergin työ sai Koraanin tutkijoissa aikaan "syyrialaisen käänteen", jossa kiinnostuttiin syyrian kielestä ja syyriaksi kirjoitetusta kristillisestä kirjallisuudesta. Tällaisia tutkijoita ovat olleet esimerkiksi Gabriel Said Reynolds ja Joseph Witztum ("The Syriac Milieu of Qur'an; The Recasting of Biblical Narratives)". Tutkimukset ovat esimerkiksi osoittaneet Koraanin suuran al-Kahf (suura 18) yhteyden mesopotamialaiseen "Aleksanterin legendaan" 630-luvulta. Se on muunnelma aikaisemmasta syyrialaisesta "Aleksanteri-romaanista", jonka päähenkilö Aleksanteri Suuri oli. Legendassa Aleksanterilla tarkoitettiin kuitenkin Bysantin keisari Herakleiosta.
Historialliskriittinen tutkimus.
Historialliskriittiset tutkijat, joita Stewart kutsuu "uusiksi biblisisteiksi" ovat arvostelleet 1900-luvun jälkipuoliskon Koraanin tutkimusta siitä, että se on naiivisti ja ilman kritiikkiä omaksunut islamilaisen perinteisen viitekehyksen mukaan lukien profeetan elämäkerran sen islamilaisessa muodossa, kun Koraania tulisi sen sijaan ymmärtää samalla tavalla kuin Raamatun tekstejä. Myös "tafsir-"kirjallisuus sekä "sira" osoittavat sukulaisuutta raamatulliseen traditioon; Ibn Ishaqin/Ibn Hishamin Muhammed-elämäkerta on monilta piirteiltään islamilainen evankeliumi.""
Tämä tutkijoiden vastakohtaisuus on nykyisin Koraanin tutkimuksen selkein jakolinja. Stewartin mukaan "uudet biblisistit" ovat lähtökohtansa mukaisesti hylänneet suuren osan Koraanista tehtyä tutkimusta tarpeettomana niiden virheellisten oletusten takia.""
Koraanin ei-arabialainen syntyperä.
Vuonna 1977 Patricia Crone julkaisi yhdessä Michael Cookin kanssa John Wansbroughilta vaikutteita saadun epäortodoksisen kirjan "Hagarism." Teos sai osakseen valtavasti huomiota islamologien keskuudessa. Stewartin mukaan kirja oli eräänlainen ajatuskoe, jossa islamilainen perimätieto oli siihen kohdistetun kritiikin takia hylätty ja islamin varhaishistoriaa oli sen sijaan konstruoitu kristillisten aikalaislähteiden avulla. "" Kirjoittajat esittivät, että "hidzra" tarkoitti Palestiinan valtausta, minkä Muhammed teki yhdessä juutalaisten kanssa. Myöhemmin Crone ja Cook vetäytyivät monista kirjan väitteistä. Crone pysyi kuitenkin näkemyksessä, että islaminuskon juuret olivat juutalaisuudessa, ja arabit ja juutalaiset olivat liittolaisia. 
Kirja koskeva polemiikki vaimeni, kunnes Luxenbergin teos herätti jälleen henkiin teoksessa "Hagarism" esiintyneitä ajatuksia. Erään ryhmän muodostaa joukko saksalaisia tutkijoita, kuten Karl-Heinz Ohlig, Markus Gross ja Gerd-R. Puin. Heidän perustamansa Inarah -instituutti on 2000-luvun alusta alkaen julkaissut kokoomateoksia, jotka ovat seuranneet Luxenbergin teorian mukaisia ajatuskulkuja. Israelilaiset Yehuda Nevo ja Judith Koren ovat teoksessa "Crossroads to Islam" (2003) perustelleet käsitystä islamin myöhäisestä synnystä. Fred Donner on myös katsonut, että arabivalloittajat eivät vielä olleet muslimeja vaan "uskovia", joista tuli muslimeja vasta myöhemmin. Stewart on arvostellut näitä teorioita siitä, että niiden esittämille vaihtoehdoille ei ole esitetty vakuuttavia perusteluja.""
Myöhäisantiikin tutkijat, uustekstualistit.
Osa Koraanin tutkijoista viljelee mielellään sanaa "myöhäisantiikki", joka kuvastaa sitä, että Koraani pyritään asettamaan laajempaan kulttuuriseen yhteyteen tasaveroisesti juutalaisen kirjallisuuden ja Uuden Testamentin kanssa näkemättä sitä vain niitä jäljentävänä dokumenttina. Uustekstualistit ovat palanneet Gustav Veilin aloittamaan traditioon Koraanin tekstien historiasta ja niiden historiallisesta järjestyksestä sekä niiden tekstuaalisista ominaisuuksista kuten riimirakenteesta. Nöldeken tekemää ikäjärjestystä ei ole hylätty, vaikka sitä on kyseenalaistettu. Suuntaus on saanut uutta aineistoa Koraanin käsikirjoituksista, joita on kaivettu esiin myös eurooppalaisista kirjastoista.""
Koraanin lähteet.
Tutkimuksessa on palattu uudelleen joihinkin vanhoihin aiheisiin, joista yksi on Koraanin kirjalliset lähteet. "Corpus Coranicum" -projektissa ei kuitenkaan puhuta "lähteistä", joita Koraani "lainaa", vaan käytetään sanaa "interteksti", joka jättää avoimeksi lainaussuhteen suunnan. Erään teorian mukaan juutalainen kristillisyys olisi muokannut Koraanin kuvaa Jeesuksesta ja juutalaisesta laista."" Arkeologiset tutkimukset piirtokirjoituksista Arabiassa ovat myös tuottaneet Koraania koskevia tuloksia. Christian Julian Robin esimerkiksi katsoo, että Etelä-Arabiasta peräisin olevat esi-islamilaiset kirjoitukset tarjoavat historiallista kontekstia Koraanin suurille. 
Kieli ja tyyli, sormusteoria.
Koraanin kielen osalta kiinnostus kohdistui 1800-luvulla etenkin riimeihin ja rytmiin. Nykyaikana Koraanin kielestä ovat kirjoittaneet esimerkiksi Angelika Neuwirth ja Rudi Paret. Jotkut tutkimukset viittaavat siihen, että Koraanin kieli viittaa enemmän ennustajien käyttämään vannomiseen kuin esi-islamilaiseen riimiproosaan "(saj')"."" 
Monien orientalistien mielestä Koraanin pitkät suurat, kuten Lehmän suura, eivät ole yhtenäisiä vaan koosteita irrallisista teksteistä. Joidenkin teorioiden mukaan niitä kuitenkin yhdistää keskusaihe ja peilimäinen symmetrisyys, kiasmi eli sormusrakenne (ABCBA)."" Tämän rakenteen pohjalta esimerkiksi Carl W. Ernst on analysoinut useita suuria. Kirjoitusten sormusrakenteen analyysia on sovellettu myös Raamatun tutkimuksessa sekä antiikin kirjallisuuden (Ilias) tutkimuksessa. "" 
Feministinen kritiikki.
Feministinen Koraanin tutkimus on avoimesti poliittinen suuntaus, jossa tavoitteena on osoittaa, että Koraani tukee tiettyjä feministisiä tavoitteita tai on ainakin niiden kanssa yhteensopiva. Sen väitteisiin on kuulunut, että vaikka muslimiyhteisöt ovat patriarkaalisia, Koraani ei sitä ole. Eräs peruste on ollut, että Koraanin määräykset on asetettava historialliseen yhteyteen, ja ne on tarkoitettu sovellettavaksi vain niissä."" Esimerkiksi Mona Siddiquin mukaan moniavioisuus koski vain tilannetta, jossa profeetta Muhammedin käymässä Uhudin taistelussa yhteisöön oli jäänyt orpoja ja leskiä, jotka tarvitsisivat suojelua.
Koraanin kirjoittajat.
Orientalistit 1800-luvulla katsoivat Muhammedin laatineen Koraanin ja pohtivat hänen tietolähteitään. Muhammediin Koraanin ainoana lähteenä ovat luottaneet myös monet nykyiset arabistit, kuten Jaakko Hämeen-Anttila. Nykyisin on kannattajia myös ajatukselle, että Koraanilla olisi useita kirjoittajia. Claude Gilliot ja Angelika Neuwirth muiden ohella ovat katsoneet, että tekstit ovat syntyneet keskusteluissa ja polemiikeissa eri tahojen välillä.""