Esa Saario

Esa Matti Saario (22. marraskuuta 1931 Nummi – 26. syyskuuta 2025 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja laulaja.
Elämä ja ura.
Saario syntyi nummilaiseen pienviljelijäperheeseen. Hän aloitti opiskelun Suomen teatterikoulussa vuonna 1956. Lahjakkuutensa ansiosta hän sai Wilho Ilmarilta ja muilta koulun opettajilta luvan hypätä yhden luokan yli, ja hän valmistui koulusta kahdessa vuodessa. Saario oli Suomen Kansallisteatterin näyttelijä vuodesta 1958 vuoteen 1997 saakka, jolloin jäi eläkkeelle. Hän teki teatterissa toistasataa roolia, ensimmäisen vuonna 1954 ja viimeisen vuonna 2001. Näihin lukeutuivat "Herra Puntilan" Matti, "Tartuffen" Orgon (1973), Tšehovin rooli "Tšehov Jaltalla" -draamassa (1983), "Omena putoaa" -näytelmän Ventti-Ville (1987), J. K. Paasikiven rooli näytelmässä "Tie talvisotaan" (1989) ja "Tohvelisankarin rouvan" Aadolf (1997).
Saario esiintyi monissa kuunnelmissa, muun muassa Yleisradion kuunnelmissa "Knalli ja sateenvarjo", Noita Nokinenä -sarjan Poliisi Karhusena ja "Linnunradan käsikirja liftareille" vainoharhaisena androidina Marvinina.
Saarion elokuvarooleja olivat muun muassa sosiaalidemokraattinen poliitikko Janne Kivivuori Väinö Linnan romaaneihin perustuvissa elokuvissa "Täällä Pohjantähden alla" (1968) ja "Akseli ja Elina" (1970). Saarion ensimmäisiä elokuvarooleja nähtiin muun muassa elokuvissa "Sven Tuuva" (1958) ja "Kankkulan kaivolla" (1960).
Saario antoi äänensä lukuisiin animaatioelokuviin ja -sarjoihin. Hänen tunnetuimpia ääniroolejaan olivat esimerkiksi Pienen merenneidon kuningas Triton sekä Leijonakuninkaan Mufasa. Vuonna 1974 "Mainosuutiset"-lehti listasi hänet edellisvuoden toiseksi eniten käytetyksi mainosspeakeriksi Veikko Honkasen jälkeen. Saarion ääntä kuultiin myös monissa äänikirjoissa. 
Saario levytti 1960-luvun alussa useita lastenlauluja Maikki Länsiön kanssa, kuten muun muassa "Hottentottilaulun", joka oli Jukka Virtasen sanoittama käännöskappale norjalaisesta lastenlaulusta "Visen om vesle Hoa". Vuonna 1972 hän lausui elämänohjeita "Desiderata"-kappaleessa (suom. Saukki) kuoron avustamana. 
Saario oli Suomen Näyttelijäliiton hallituksen jäsen sekä toimi Kansallisteatterin näyttelijäyhdistyksen johtokunnassa ja Kansallisteatterin hallituksessa. 
Yksityiselämä.
Saarion puoliso oli Anja Saario (os Ahtila). Heidän poikansa on kanttori Timo Saario. Nummelta kotoisin ollut Saario puhui Nummen murretta. Ennen teatterikouluun pääsyä hän työskenteli puhelinasentajana. Vapaa-ajallaan Saario harrasti mehiläistenhoitoa. Saario kuoli Helsingissä Suursuon sairaalassa.
Musiikki.
Esa Saario levytti uransa aikana useita suomenkielisiä kappaleita ja lastenlauluja. Äänitteistä tunnetuimpia ovat Fred Wernerin "Desiderata" ja Nino Rotan "Novgorodin ruusu". Lastenlauluja Saario äänitti yhdessä Maikki Länsiön kanssa ja niistä tunnetuimpia ovat muun muassa "Hottentottilaulu" (Vesle Hoa var en hottentott) ja "Ajomatka". Saario ja Länsiö äänittivät myös joululevyn vuonna 1961.
Kirjat.
Saario kirjoitti kaksi kirjaa, jotka käsittelevät Nummen murretta. Kirjoista ensimmäinen, "Nummilaist kiälentampaamist", kertoo murteen lisäksi muun muassa Lauri Saarion kansallissodan aikaisesta selviytymisseikkailusta ja menneiden aikojen nummilaisista riiminikkareista ja lauluntekijöistä. Toiseen kirjoista, "Sana on jalkava -se menee pian ja pitkält", on kirjattu vanhaa Nummilaista murresanastoa sanakirjamaisesti. Kirja on kuvitettu aihepiiriin liittyvin kuvin. Sana on jalkava -se menee pian ja pitkält -kirjalle Saario kirjoitti vielä lyhyen lisävihon; "Ei lisä pahitteeks ol, paitti velas ja selkään saamises". 
Lisäksi Saario oli mukana tekemässä myös muita Nummi-Seuran julkaisemia kirjoja, joissa käsitellään Nummen paikallishistoriaa.