Ihmisyyden tuho

Ihmisyyden tuho () on C. S. Lewisin luonnollista lakia kasvatuksen ja koulutuksen kannalta käsittelevä moraalifilosofinen teos vuodelta 1943. 
Kirja pohjautuu tekijän vuonna 1943 Durhamin yliopistossa pitämiin Riddell Memorial-luentoihin. Kolmena peräkkäisenä iltana pidetyt luennot muodostavat teoksen kolme päälukua. Filosofi Mary Midgley rinnasti sen Iris Murdochin merkittävään, ja paljon tunnetumpaan, teokseen "The Sovereignty of Good" (1970) ja se on vaikuttanut muun muassa Elizabeth Anscomben ja Alasdair MacIntyren keskeiseen tuotantoon. Lewis piti kirjaa yhtenä parhaimmistaan ja hän viittaa siihen useissa myöhemmissä teoksissaan. Sitä onkin pidetty tietynlaisen perustana Lewisin ajattelun perusrakenteen ymmärtämiseen. Hänen tieteistrilogiansa kaksi vuotta myöhemmin ilmestynyt viimeinen osa, vain lyhennettynä suomennettu, "Piinattu planeetta" (engl. "That Hideous Strength", 1945) toistaa teoksen keskeisen argumentin fiktiivisen tarinan muodossa. Teoksessa argumentointi etiikasta kohdistuu lähinnä loogista positivismia vastaan, jonka mukaan kaikki lauseet, joiden totuusarvoa ei voida arvioida kokeellisesti, ovat hölynpölyä ja vailla merkitystä. Lewisin keskeinen argumentti subjektivismia vastaan on, että se sortuu niin sanottuun performatiiviseen ristiriitaan: se yhtäaikaa kieltää mahdollisuuden esittää todellisuutta koskevia arvostelmia samalla, kun se esittää itseään koskevan arvostelman, jonka mukaan se itse on ylivertainen kuvaus todellisuudesta. Lewis ei käsittele etiikkaa siitä näkökulmasta mistä voimme tietää, onko jokin yksittäinen teko oikea vai väärä. Sen sijaan hän pohtii sitä mitä oikea ja väärä ylipäätään ovat. Lewis asettuu puolustamaan realismia: maailma on olemassa erillään meidän sitä koskevista arvioistamme. Tietomme maailmasta, mukaan lukien tietomme siitä mikä on hyvää ja pahaa, ojentautuu kohti tätä objektiivista hyvää, mutta tietomme siitä on silti aina vain osittaista. Meneillään olevan toisen maailmansodan konkretisoimana Lewis mainitsee nimeltä suuret 1900-luvun "ismit" ja toteaa sekä kommunismin että fasismin eri tavoin taipuvan subjektivismiin. Lewis ei ole huolissaan siitä, että jotkin porvarilliset tavat olisivat katoamassa, vaan siitä, että koko se perusta, joka mahdollistaa moraalista puhumisen ylipäätään oli murenemassa. Olennaista eivät enää olekaan sellaiset taidot, joiden avulla voisimme selvittää sen, millainen maailma on, vaan sellaiset ominaisuudet, joilla maailmaa pyritään muuttamaan mieltymystemme kaltaiseksi. Jos ihminen päättää nähdä itsensä raaka-aineena, silloin hänestä tulee raaka-ainetta: hän kuvitteli olevansa oman itsensä manipuloitavissa olevaa raaka-ainetta, mutta ihmisyytensä menettäneiden ehdollistajien käsissä häntä manipuloikin vain pelkkä halu eli pelkkä luonto. Paradoksaalisesti yritys pelastaa ihmisyys johtaakin tilanteeseen, jossa ihmisyys väistyy sivuun ja tilalle astuu äärimmäinen pahuus. Filosofi Hannah Arendt teki samankaltaisia huomioita hieman myöhemmin ilmestyneessä teoksessaan "Totalitarismin synty" (1951). Niinkin erilaiset ajattelijat kuin paavi Benedictus XVI ja ateistifilosofi John Gray ovat todenneet, että Lewisin teoksen pessimistinen analyysi on oikea. Teoksen loppupuolella on lyhyt kokoelma moraaliohjeita eri traditioista, jotka kaikki osoittavat vähintäänkin samaan suuntaan. Vaikka kulttuurien välillä on eroja käskyjen soveltamisesta ja muissa yksityiskohdissa, on Lewisin mukaan selvää että ihmiskunnan kaikki kulttuurit jakavat, ainakin parhaimpina hetkinään, samanlaisen moraalin perustuksen: ne tajuavat, että moraali on enemmän kuin vain pelkkä kulttuurinen tapa.
Vuonna 2019 julkaistussa "Science Fiction and the Abolition of Man" -lehtiartikkelissa väitettiin, että monet tieteiskirjallisuuden henkilöhahmot perustuvat kirjan ajatukseen "ihmisistä vailla sydäntä" (), mukaan lukien Star Trekin loogiset vulkanuslaiset ja Blade Runnerin replikantit.