tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tarzy

Tarzy on kunta Pohjois-Ranskassa Ardennesin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee noin 36 kilometriä Charleville-Mézièresin kaupungista luoteeseen.
Kunnan keskustassa oleva Saint-Cyrin ja Sainte-Julietten kirkko ryöstettiin ja tuhottiin vuoden 1555 hyökkäyksessä Ranskan-Espanjan sodassa. Kirkko kuitenkin rakennettiin uudelleen vuonna 1570. Linnoitetun kirkon puolustustorni on madallettu.
Pollarin kylän työväentalo

Pollarin kylän työväentalo Alavudella Pollarin kylässä sijaitseva työväentalo.
Historiaa.
Pollarin kylän työväenyhdistys perustettiin 19.5.1916 Justus Korpilammen talossa. Yhdistys oli Alavuden kunnan kuudes työväenyhdistys. Jäseniä liittyi heti yhdistykseen 35 henkilöä.
Rakennus.
Jo syksyllä 1917 yhdistys oli ostamassa torppaa työväentalon rakennuspuiksi, mutta vuoden 1918 tapahtumat olivat esteenä rakentamisen aloittamiselle. Pollarinkylän työväentalon vihkiäiset pidettiin vuonna 1923. Se oli Alavuden viimeisin työväentalo. Matti Kattelus luovutti syyskuussa 1926 yhdistykselle lisämaa-alueen, jolle yhdistys sai laajennettua työväentaloaan. Sivuun rakennettiin 10x10 metrin suuruinen sali sekä kuusi metriä pitkä näyttämö. Tyväentalo poltettiin sunnuntai-iltana 20.9.1931. Uusi työväentalo valmistui ja 3.9.1933 uudessa työväentalossa pidettiin ensimmäinen kokous. Talo sähköistettiin vuonna 1952. Yhdistyksen talo ja tontti myytiin Alavuden Urheilijain Itäkunnan osastolle lokakuussa 1962.
Toimintaa.
Kansalaissodan jälkeisen politiikan tuoman työväenliikkeen erimielisyyden suunnasta Pollarinkylän sosialidemokraatit olivat yksimielisiä. Työväentalolla järjestettiin iltamia arpajaisineen, ja myös urheiluseura Kipinä toimi Pollarinkylän työväentalon tiloissa. Suomen sotien jälkeen, koska toiminta oli sotian aikaan hiipunut, piti yhdistys ensimmäisen kokouksensa 10.12.1944 työväentalossa. Kotiuttamisjuhlassa, joita sodan jälkeen pidettiin, yhdistys päätti "antaa huoneet ilman vuokraa". Marraskuussa 1952 yhdistys päätti ottaa 100 000 markkaa velkaa talon sähköistämiseen. Työväentalon sähköistäminen aiheutti vaikean velkaantumisen, ja toiminta alkoi hiipua. Vielä vuosina 1955–1956 Pollarin kylässä pidettiin Sos.-dem. Kunnallisjärjestön kesä- ja syysjuhlia. Nykyisin, lähdeteoksen vuodelta 1995 mukaan, Pollarinkylän työväentalossa toimii Osuuskunta Kukkaro, joka myös omistaa talon.
Témpin junaonnettomuus

Témpin junaonnettomuus tapahtui Kreikassa Témpin kunnassa lähellä Evangelismóksen kylää 28. helmikuuta 2023. Siinä kuoli 57 henkeä ja loukkaantui vakavasti ainakin 81 henkeä. Onnettomuus on Kreikan historian pahin junaonnettomuus.
Onnettomuus tapahtui, kun matkustajajuna ja tavarajuna törmäsivät kulkiessaan virheen vuoksi samalla raiteella vastakkaisiin suuntiin. Rataosuus olisi ollut kaksiraiteinen. Matkustajajuna oli menossa Ateenasta Thessalonikiin ja tavarajuna Thessalonikista Lárisaan. Matkustajajunassa oli 342 matkustajaa ja 10 henkilökunnan jäsentä, ja tavarajunassa kaksi henkilökunnan jäsentä. Kuolleista 46 oli matkustajia ja 11 henkilökuntaa.
Virheensä myöntänyt Lárisan asemapäällikkö pidätettiin heti onnettomuutta seuranneena päivänä. Myös liikenneministeri Kóstas Ach. Karamanlís erosi välittömästi. Onnettomuuden seurauksena julistettiin kolmen päivän maansuru.
Aust Agder Blad

Aust Agder Blad on vuonna 1924 perustettu norjalainen paikallislehti, jonka kotikunta on Risør. Se ilmestyy kolmesti viikossa ja kuuluu Amedia-konserniin.
Love (suomalainen televisiosarja)

Love on suomalainen musiikkiviihdeohjelma, jonka esittäminen alkoi MTV3-kanavalla helmikuussa 2024. Ohjelma perustuu Ylen aiemmin esittämään, suomalaiseen "SuomiLove"-formaattiin. 
Ohjelmaa juontavat Susani Mahadura ja Ernest Lawson. Ohjelmassa on Ako Kiisken johtama ”Lovebändi”, jonka solisteina esiintyvät Noora Louhimo ja Lauri Mikkola.
Asturialais-kantabrialainen griffoni

Asturialais-kantabrialainen griffoni () on espanjalainen koirarotu. 
Ulkonäkö.
Rotu vastaa kooltaan yleensä sabueso españolia mutta on tätä hieman pitkärunkoisempi ja lyhytraajaisempi. Pää on pitkä ja vankka. Otsapenger on hieman korostunut. Ylähuulet ovat roikkuvat ja peittävät täysin alahuulet. Kasvojen yleisilme näyttää surulliselta tai väsyneeltä, mutta samalla kertaa myös jalolta ja vakavalta. Silmät ovat pähkinänruskeat. Korvat ovat pitkät ja riippuvat. Niska on vahva ja lihaksikas. Runko on neliömäinen ja tukeva. Häntä on melko lyhyt, paksu, kartiomainen ja hieman ylöspäin kaareutuva. Urosten säkäkorkeus vaihtelee 51–56 cm ja narttujen 49–52 cm välillä. Karvapeite on lyhyt, karkea, tiheä ja kiiltävä. Väritys koostuu valkoisista ja oransseista laikuista, jotka jakautuvat epätasaisesti.
Luonne ja käyttäytyminen.
Asturialais-kantabrialainen griffoni on älykäs, lempeä ja ystävällinen, minkä vuoksi se sopeutuu myös lapsiperheeseen.
Alkuperä.
Ajokoiria tiedetään varmuudella olleen olemassa jo kreikkalais-latinalaisen kulttuurin aikaan. Kreikkalainen Ksenofon mainitsee sentyyppiset koirat jo vuodelta 400 eaa. peräisin olevassa teoksessaan. 300-luvulla puolestaan Arriano kuvailee tietyntyyppistä Galliassa kasvatettua ajokoiraa, jota kutsutaan nimellä "sagusii", mahdollisesti sennimisen muinaisen kaupungin mukaan, jota pidetään sen syntypaikkana. Tästä ranskalaisesta populaatiosta polveutuu muinainen sabueso español, jonka kuningas Alfonso XI mainitsee 1300-luvulta peräisin olevassa kirjassaan. Sabueso español levisi sittemmin kaikkialle Espanjaan.
Paikallisilla metsästäjillä tuli tarve villisikakoiralle, joka sopisi kaikkiin säihin, vuodenaikoihin ja maastoihin. Sen tulisi kyetä työskentelemään ankarammilla alueilla ja säässä kuin sabueso español. 1950-luvulla maahan alettiin tuoda erityyppisiä griffoneita mm. Ranskasta ja Sveitsistä – griffon bleu de gascogne, griffon fauve de bretagne, griffon nivernais, grand griffon vendéen, briquet griffon vendéen – ja niitä risteytettiin sabueso españolin kanssa. Jalostukseen käytettiin myös pieniä juranajokoiria ja karkeakarvaisia pieniä berninajokoiria, ja lisäksi joidenkin kasvattajien tiedetään käyttäneen spinoneja.
Nykyisin rotua tapaa eri puolilla Espanjaa, joskin erityisen runsaslukuinen se on maan luoteisosissa, lähinnä Asturiassa, Cantabriassa ja Galician vuoristoisissa osissa.
Kuusitoista kuningaskuntaa

Kuusitoista kuningaskuntaa () oli kausi Kiinassa 304–439.
Historia.
Han-dynastian jälkeisen ajanjakson ominaisin piirre on, että Kiinan pohjoisosat jäivät ei-kiinalaisten kansojen haltuun ja etelässä valtaa pitivät han-kiinalaiset. Aikakautta vuosien 304 ja 439 välillä kutsutaan kuudentoista kuningaskunnan kaudeksi, jolloin maa hajosi useisiin lyhytikäisiksi jääneisiin kuningaskuntiin. Usein niiden johdossa oli sotilasjohtaja ja valtiot olivat vailla aitoa yhteiskunnallista järjestystä. Valloittajakansoilla ei ollut kirjakieltä, minkä vuoksi niiden hallinto oli alusta asti riippuvainen kiinalaisen eliitin kirjoitustaidosta. Barbaarikansoilla ei myöskään ollut maanviljelysteknisiä taitoja ja kastelulaitteistoja, joita kiinalaisilla oli. Valloittajakansat olivat täysin riippuvaisia kukistetun kansan korkeamman kulttuurin aikaansaannoksista, eikä kiinalainen kulttuuri kadonnut, vaan valloittajat omaksuivat sen.
Itäisen Jin-dynastian paettua etelään pohjoista hallitsivat xiongnut, mutta heidän valtaansa uhkasi xianbi-kansa, joka oli jakautunut itäiseen ja läntiseen haaraan. Xiangnut kärsivät vuosikymmenien ajan sisäisestä hajaannuksesta ja valtataisteluista, mikä johti lopulta valtakunnan tuhoon. Itäiset xianbi-kansan jäsenet eli murong-heimo hyökkäsi alueelle idästä ja tiibetiläiset tangutit lännestä. Tangutit pystyivät tämän jälkeen laajentamaan alueitaan merkittävästi ja vuoteen 381 mennessä sen hallintaan kuului lähes koko Pohjois-Kiina. Tangutien valtakunta ei myöskään ollut pitkäikäinen, vaan sen yrittäessä laajentaa edelleen valtakuntaansa etelän suuntaan, se koki murskatappion, minkä jälkeen se ei enää kyennyt kukistamaan valtakuntansa hajanaisten heimojen sisäisiä kapinoita. Alue hajosi jälleen lukuisiin lyhytikäisiin valtioihin, ja tämän sekasortoisen ajan jälkeen voimakkaimmaksi nousi tuoba-kansa, joka perusti vuonna 386 Pohjoisen Wei-dynastian.
Tuusulan lento-onnettomuus 1989

Tuusulan lento-onnettomuus 1989 tapahtui 23. helmikuuta 1989, kun siuntiolaisen Predator Oy:n omistama Fairchild Swearingen Merlin III -lentokone törmäsi maahan ollessaan laskeutumassa Helsinki-Vantaan lentoasemalle. Kone oli tuomassa yrityksen omistajan Samuli Lehtisen seuruetta vapaa-ajan matkalta Lontoosta Helsinkiin. Onnettomuudessa kuolivat heti molemmat miehistön jäsenet ja viisi matkustajaa. Yksi matkustaja selviytyi lähes vammoitta.
Kone lähestyi pimeässä ja sumuisessa myöhäisillassa kiitotietä oikeassa suunnassa mutta yli sata metriä liian matalalla niin, että se osui ensin kukkulan päällä kasvavan puun latvaan ja sitten lähestymisvalopylväiden harusvaijereihin Tuusulan puolella ja murskautui ylösalaisin maahan lähestymisvalojen oikealle puolelle. Miehistö ja viisi matkustajaa kuolivat heti, mutta yksi matkustajista pääsi ulos potkaisemalla ikkunan rikki ja alkoi kävellä lentokentän suuntaan, josta häntä vastaan tuli paloauto.
Onnettomuudessa saivat surmansa muutamaa vuotta aiemmin Tristan-yritysryhmän konkursseista julkisuudessa ollut liikemies Samuli Lehtinen, hänen avovaimonsa Pia Ukkola, aviopari Kari ja Stina Hyytiäinen sekä Markku Hyytiäinen, jonka vaimo Jaana Hyytiäinen oli ainoa selviytyjä. Lisäksi saivat surmansa miehistön jäsenet Heikki Juhani Laine ja Paavo Galkin.
Onnettomuuden syy.
18 vuoden ikäinen kaksimoottorinen Fairchild-liikelentokone oli tuotu Suomeen vain muutama viikko aiemmin, eikä sitä ollut ehditty käyttää kuin pari kertaa ennen Lontoon-matkaa. Turman sattuessa kone oli vielä Yhdysvaltain rekisterissä eikä sillä olisi saanut lentää.
Onnettomuuden tutkintaan nimettiin suuronnettomuuden tutkijalautakunta, koska uhrimäärä oli suuri ja koneen äkilliseen putoamiseen liittyi outoja piirteitä. Onnettomuuden syyksi selvitettiin miehistön kyvyttömyys hallita lähestymislentoa vaikeissa olosuhteissa heille oudolla, huonokuntoisella koneella. Nopeutta alentaakseen lentäjä oli säätänyt moottorit tyhjäkäynnille ja säätimen vian takia senkin ohi jarrutustilaan, jota saisi käyttää vasta laskeutumisen jälkeen rullausvaiheessa. Vasemman moottorin potkuriakseli ei kestänyt tästä aiheutunutta vääntöä vaan katkesi, minkä jälkeen lähestymistä jatkettiin yhdellä moottorilla, liian matalalla lentäen ja ryhtymättä ylösvetoon.
Rehalero naveño

Rehalero naveño on espanjalainen koirarotu.
Ulkonäkö.
Rehalero naveño on kookas koira, jolla on suuri pää. Silmiä on ns. "neljä", nimitys joka johtuu silmien yläpuolella olevista merkeistä. Suurimalla osalla on karamellinväriset silmät. Häntä on kiertyvä. Väritys voi olla valko-musta, valko-ruskea tai hiillikko.
Luonne ja käyttäytyminen.
Rotu on voimakas, kestävä ja sopeutuu myös koviin sääolosuhteisiin. Sillä on suuri puruvoima, mutta se ei kuitenkaan ole saaliseensa kiinnitarttuva. 
Alkuperä.
Rotu kehitettiin 1900-luvun puolivälissä Extremaduran Navatrasierrassa. Paikalliset paimenet risteyttivät ensin mastiffin ja "carea"-tyyppisen paimenkoiran (mm. leóninpaimenkoira, kastilianpaimenkoira) keskenään ja jatkoivat sen jälkeen jalostusta lisäämällä kantaan podencoa. Myöhemmin jalostukseen käytettiin myös pointteria ja isogascognenajokoiraa.
Harald Johansson

Fredrik Harald Johansson (11. toukokuuta 1891 Helsinki – 25. heinäkuuta 1952 Sippola) oli suomalainen metsänhoitaja, virkamies ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen. 
Johanssonin vanhemmat olivat postinkantaja Johan Fredrik Johansson ja Anna Lovisa Kolari ja puolisot 1915–1923 Märtha Godenhjelm ja vuodesta 1924 Karin Ingeborg Schultz. Johansson tuli ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta reaalilyseosta 1910 ja valmistui metsänhoitajaksi 1913. Hän oli Metsähallituksen metsäkonduktööri vuodesta 1913, kirkollisvirkatalojen ylimääräinen metsänhoitaja 1914–1915, Turun- ja Porin läänin 1. piirin virkatalokomission jäsen vuodesta 1915, sotilasvirkatalojen ylimääräinen metsänhoitaja 1915–1917, kirkollisvirkatalojen ylimääräinen metsänhoitaja 1917–1920 ja Yhtyneet Paperitehtaat -yhtiön metsänhoitaja Simpeleellä 1920–1928 ja Myllykoskella 1928–1944 ja yhtiön metsäpäällikkö vuodesta 1944. Johanssonilla oli myös useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Metsäneuvoksen arvonimen hän sai 1951.
Remi (nimi)

Remi on miehen etunimi. Se on lyhentymä latinalaisesta nimestä "Remigius", jonka merkitys on ’soutaja’.
Ranskalaiskirjailija Hector Malot’n lastenkirjaklassikossa "Koditon" (, 1878) päähenkilön nimi on Rémi. Muita Remi-nimen vastineita ovat "Remy" ja "Rémy".
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on vuoteen 2023 mennessä tilastoitu noin 280–290 "Remi"-nimistä ja noin 90 "Rémi"-nimistä miestä. Lisäksi etunimitilastoon on kirjattu noin 30–50 "Remi"-nimistä naista.
Nimipäivä.
Remillä on Norjassa nimipäivä 1. lokakuuta. Se on katolisen kirkon pyhimyksen, Reimsin piispa Remigiuksen (k. 533) muistopäivä ja myös Remigius-nimen vanha suomalainen nimipäivä.
Translocalis-tietokanta

Translocalis-tietokanta on Kansalliskirjaston Digitaalisten Aineistojen aineistokokoelma, johon on kerätty suomenkielisessä lehdistössä vuoteen 1885 mennessä julkaistut, eri paikkakunnilta ja paikoista kirjoitetuista lukijakirjeet. Translocaliksessa on noin 72 000 lukijakirjettä Suomesta ja ulkomailta. Kokoelman nimen sana "trans" viittaa jonkin yli, läpi tai halki menevään ja "localis" puolestaan tilaan tai paikkaan liittyvään. Yhdessä Translocalis ilmaisee uutta ylipaikallisuuden kokemusta, jota 1800-luvun puolivälin suomenkielisen lehdistön paikalliskirjeet aikalaisille edustivat. 
Digitaalinen Translocalis-tietokanta on koottu käymällä läpi kaikki Kansalliskirjaston Digitaalisissa aineistoissa olevat suomenkielisen lehdistön vuosikerrat läpi vuodesta 1775 alkaen vuoden 1885 loppuun saakka. Kokoelmaan on sisällytetty kaikki sellaiset lukijakirjeet, joista ilmenee paikallinen kokemus. Kokoelmaan on talletettu itse kirjeet, niiden kirjoittajien nimet ja nimimerkit sekä tieto siitä, onko kirje jossain toisessa lehdessä julkaistu toisinto tai jatkokirje, mikäli nämä tiedot ovat olleet kirjeissä saatavilla. Tietokannassa on kuvailutietoina myös selville saatuja tietoja kirjoittajien henkilöllisyyksistä sekä ammateista, asemista ja sukupuolesta.
Translocalis perustuu historiantutkija FT Heikki Kokon alkuperäisideaan ja se on toteutettu vuosina 2021–2023 Alfred Kordelinin säätiön rahoittamana Suurena kulttuurihankkeena. Translocalis on toteutettu yhteistyössä Tampereen yliopistossa toimivan Suomen Akatemian Kokemuksen historian huippuyksikön (HEX) ja Kansalliskirjaston kanssa.
Koskioisten työväentalo

Koskioisten työväentalo on Punkalaitumen kunnassa Koskioisten kylässä sijaitseva työväentalo.
Historiaa.
Koskioisten työväentalo on rakennettu vuonna 1961, ja sen omistaa Punkalaitumen Sosialidemokraatit. Työväentalon pinta-ala on 400 m². Talossa on sali, aula, keittiö ja kokoushuone yläkerrassa. Se sijaitsee 5 000 m²:n tontilla. Talon lämmitysmuoto on sähkölämmitys. Talo on edelleen käytössä, siellä järjestetään kokouksia ja juhlatilaisuuksia.
Huntu – Kun okkultismi saapui Suomeen

Huntu – Kun okkultismi saapui Suomeen on Ukko Tornin ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 2022. Elokuva tuotettiin joukkorahoituskampanjan avulla.
Dokumentti käsittelee okkultismin ja esoterian historiaa ja okkultististen liikkeiden historiaa Suomessa 1800-luvulta lähtien. Elokuvassa haastatellaan suomalaisia tutkijoita, kirjailijoita ja taiteilijoita.
Isosuo (Huittinen)

Isosuo on suuri suo Huittisissa 8 kilometriä Lauttakylästä luoteeseen. Osa suon luoteisosasta kuuluu Kokemäkeen. Se kuuluu suurimmaksi osaksi Puurijärven ja Isosuon kansallispuistoon ja sen pinta vaihtelee välillä 43–50 metriä merenpinnan yläpuolella. Suon keskiosan suotyypit ovat keidasräme, silmäkeneva, rahkaneva ja lyhytkorsineva. Isosuo kuuluu Ala-Kauvatsanjoen valuma-alueeseen. Isosuon suurimmat saaret ovat Saranasaari ja Mustasaari.
Bibcode

Bibcode ("bibliographic code") on tunniste kirjalliselle teokselle, jota käytetään viittaamaan artikkeleihin. Tavoite on tehokas tapa hakea artikkeleita.
Bibcode on 19 merkin pituinen tunniste, joka käyttää muotoa codice_1:
Kentät täydennetään pisteillä (.) jotta tunnisteet ovat aina 19 merkkiä pitkiä.
Esimerkiksi viite "Rester, C. et. al, 1989, ApJ, 342, L71" esitetään bibcodena muodossa 1989ApJ...342L..71R.
Pia Fink

Pia Fink (s. 10. heinäkuuta 1995 Münsingen) on saksalainen maastohiihtäjä.
Fink sijoittui alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa neljänneksi sekä 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa että 15 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 2018. Seefelfin MM-kilpailuissa 2019 hän oli 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa viidestoista. Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän sijoittui parhaimmillaan 15 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 19:nneksi ja 4 × 5 kilometrin viestissä viidenneksi. Pekingin olympialaisissa 2022 hän oli parhaimmillaan viidestoista vapaan hiihtotavan sprintissä.
Fink hiihti Planican MM-kilpailuissa 2023 kolmannen osuuden hopeaa saavuttaneessa Saksan viestijoukkueessa. Lisäksi hän oli seitsemäs 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa, kolmastoista 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan yhteislähtökilpailussa ja neljästoista 15 kioli 50 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussalometrin yhdistelmäkilpailussa. Trondheimin MM-kilpailuissa 2025 hän sijoittui 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa 11:nneksi ja 50 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa 13:nneksi sekä saavutti viestissä pronssia.ä.
Fink kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Tour de Skillä 2017–2018. Hän saavutti kiertueella ensimmäiset maailmancupin pisteensä oltuaan 27:s Oberstdorfin 10 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa. Kymmenen parhaan joukkoon hän on sijoittunut toistaiseksi ainoan kerran oltuaan Engadinin 30 kilometrin vapaan hiihtotavan takaa-ajokilpailussa seitsemäs maaliskuussa 2021.
Gillette (Wyoming)

Gillette on kaupunki Yhdysvalloissa Wyomingin osavaltiossa. Sen väkiluku oli 33 403 vuonna 2020. Gillette on väkiluvultaan Wyomingin osavaltion kolmanneksi suurin kaupunki. Kaupunki toimii Campbellin piirikunnan hallintokeskuksena. Gillette perustettiin vuonna 1891.
Gilletten talous on riippuvainen hiilestä, öljystä ja kaasusta, joita tuotetaan Gillettessä ja Campbellin piirikunnassa paljon. Campbellin piirikunta tuottaa noin 80 % Wyomingin osavaltion hiilestä. Kaupungin lempinimi onkin "Energy Capital of the Nation".
Väestö.
Vuonna 2020 Gilletten 33 403 asukkaasta valkoisia oli 85,3 %, alkuperäisasukkaita 1,5 %, aasialaisia 0,9 % ja alkuperäisasukkaita 0,6 %. Asukkaista 4,8 % kuului johonkin muuhun rotuun, ja 6,8 % asukkaista kuului kahteen tai useampaan rotuun. 10,3 % asukkaista oli hispaanoja tai latinoja. Asukkaista 6,7 % puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 2,3 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Laval-Morency

Laval-Morency on kunta Pohjois-Ranskassa Ardennesin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee Sormonne-joen varrella, noin 22 kilometriä Charleville-Mézièresin kaupungista luoteeseen.
Kunnan keskustassa oleva Saint-Etiennen kirkko on linnoitettu. Ernst von Mansfeldin joukot polttivat kirkon vuonna 1622, jonka jälkeen se rakennettiin uudelleen.
Gasellien diskografia

Gasellit on loppuvuodesta 2008 Helsingin Oulunkylässä perustettu rap-yhtye.
Fligny

Fligny on kunta Pohjois-Ranskassa Ardennesin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee noin 42 kilometriä Charleville-Mézièresin kaupungista luoteeseen.
Paavin bullassa 11. huhtikuuta 1113 tunnustettiin Saint-Nicaise de Reimsin munkeille omistusosuuksia Flignystä. Kunnan keskustassa on okran värisistä kivistä rakennettu Saint-Etiennen kirkko. Se linnoitettiin 1600-luvulla.
Annemarie Lorentzen

Annemarie Røstvik Lorentzen (23. syyskuuta 1921 Etelä-Varanki – 30. kesäkuuta 2008 Hammerfest) oli norjalainen työväenpuolueen poliitikko. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1969–1977 ja toimi Norjan liikenne- ja viestintäministerinä 1973–1976 sekä kuluttaja- ja hallintoministerinä 1976–1978. Vuosina 1978–1985 hän oli Norjan suurlähettiläs Islannissa.
Kirsten Myklevoll

Kirsten Emilie Myklevoll (25. syyskuuta 1928 Tromssa – 11. joulukuuta 1996) oli norjalainen opettaja ja työväenpuolueen poliitikko. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1973–1981 sekä toimi Norjan kuluttaja- ja hallintoministerinä 1978–1979.
Jääkiekon SM-liigan pudotuspelit 2023

Jääkiekon SM-liigan pudotuspelit 2023 pelattiin SM-liigakauden 2022–2023 runkosarjan jälkeen alkaen 13. maaliskuuta 2023 ja päättyen 27. huhtikuuta 2023 Tapparan voittaessa 19. Suomen mestaruuden. Pudotuspeleihin etenivät runkosarjan kymmenen parasta joukkuetta, joista kuusi parasta suoraan puolivälieriin.
Pudotuspelikaavio.
&lt;section begin="kaavio"/&gt;
&lt;section end="kaavio"/&gt;
1. kierros.
Pudotuspelien 1. kierroksella pelasivat runkosarjan sijoille 7–10 sijoittuneet joukkueet: Kärpät, Ässät, TPS ja KooKoo. Kierros pelattiin muutaman kauden tauon jälkeen paras kolmesta -järjestelmällä, jossa kahdella voitolla joukkue eteni puolivälieriin.
Kärpät – KooKoo.
&lt;section begin="1kier1"/&gt;
"KooKoo eteni puolivälieriin voitoin 2–1."&lt;section end="1kier1"/&gt;
Ässät – TPS.
&lt;section begin="1kier2"/&gt;
"Ässät eteni puolivälieriin voitoin 2–1."&lt;section end="1kier2"/&gt;
Puolivälierät.
Tappara – KooKoo.
&lt;section begin="TAPvKOO"/&gt;
"Tappara eteni välieriin voitoin 4–0."&lt;section end="TAPvKOO"/&gt;
Ilves – Ässät.
&lt;section begin="ILVvÄSS"/&gt;
"Ilves eteni välieriin voitoin 4–1."&lt;section end="ILVvÄSS"/&gt;
Lukko – HIFK.
&lt;section begin="LUKvIFK"/&gt;
"HIFK eteni välieriin voitoin 4–2."&lt;section end="LUKvIFK"/&gt;
Pelicans – KalPa.
&lt;section begin="PELvKAL"/&gt;
"Pelicans eteni välieriin voitoin 4–3."&lt;section end="PELvKAL"/&gt;
Välierät.
Tappara – HIFK.
&lt;section begin="TAPvIFK"/&gt;
"Tappara eteni finaaleihin voitoin 4–1. Ottelusarja alkoi poikkeuksellisesti kahdella runkosarjassa heikommin sijoittuneen joukkueen kotiottelulla samanaikaisesti Nokia Arenassa järjestettyjen konserttitapahtumien vuoksi."&lt;section end="TAPvIFK"/&gt;
Ilves – Pelicans.
&lt;section begin="ILVvPEL"/&gt;
"Pelicans eteni finaaleihin voitoin 4–2. Ottelusarja alkoi poikkeuksellisesti kahdella runkosarjassa heikommin sijoittuneen joukkueen kotiottelulla samanaikaisesti Nokia Arenassa järjestettyjen konserttitapahtumien vuoksi."&lt;section end="ILVvPEL"/&gt;
Pronssiottelu.
Ilves – HIFK.
&lt;section begin="pronssiottelu"/&gt;
"Ilves voitti pronssia."&lt;section end="pronssiottelu"/&gt;
Loppuottelut.
Tappara – Pelicans.
&lt;section begin="TAPvPEL"/&gt;
"Tappara voitti mestaruuden voittamalla ottelusarjan 4–1."&lt;section end="TAPvPEL"/&gt;
Siilinjärven seurakunta

Siilinjärven seurakunta on luterilainen seurakunta, joka toimii Siilinjärven kunnan alueella Pohjois-Savossa. Seurakunta kuuluu Kuopion hiippakuntaan. Seurakunnan kirkkoherrana on toiminut vuodesta 2018 lähtien Olli Kortelainen.
Historia.
Siilinjärven alueen kirkollisesta elämästä löytyy mainintoja 1700-luvun lopulta. Tuolloin oli ehdotettu seurakunnan perustamista Kasurilan alueelle ja kirkon rakentamista Haarahonkaan. Ehdotukset jäivät toteutumatta.
Vuonna 1908 Nilsiän, Maaningan ja Kuopion maaseurakunnan osista muodostettiin Kasurila-niminen toisen luokan kirkkoherrakunta. Joulukuun 1910 alusta lähtien nimeksi vaihtui senaatin päätöksellä Siilinjärven seurakunta. Itsenäinen seurakunta aloitti toimintansa valtioneuvoston päätöksellä 1.5.1924. Siilinjärven kunta itsenäistyi vasta seuraavan vuoden alussa.
Herätysliikkeet.
Siilinjärven seurakunta kuuluu Pohjois-Savon herännäishenkiseen herätysliikealueeseen. Siilinjärvellä on jonkin verran kannatusta liikkeen parissa, mutta alue ei kuulu liikkeen voimakkaimpaan tukialueeseen.
Toimitilat.
Seurakunnalla on kaksi kirkkoa, vuonna 1923 valmistunut Siilinjärven kirkko ja vuonna 1977 valmistunut Vuorelan kirkko. Lisäksi seurakunnalla on seurakuntatalo ja Ruokoniemen leirikeskus.
Avisa Valdres

Avisa Valdres on norjalainen vuonna 1903 perustettu paikallislehti, jonka toimitus on Fagernesissä Nord-Aurdalin kunnassa. Sen uutisointi kattaa Valdresin alueen. Lehti ilmestyy kolmesti viikossa ja kuuluu Amedia-konserniin.
Luettelo ukrainan kielen murteista

Tämä on luettelo ukrainan kielen murteista ja niiden luokittelusta. Glottalogin mukaan kieli jakautuu kolmeen päämurteeseen: pohjoisiin, kaakkoisiin ja lounaisiin.
Ukrainan ja venäjän kielten läheisestä sukulaissuhteesta johtuen näitä kahta kieltä sekoitetaan toisinaan keskenään. Tätä sekakieltä kutsutaan nimellä suržyk ja sitä puhutaan lähinnä maan keski- ja itäosissa.
Ukrainan murteet Ukrainassa ja lähialueilla.
Lounaismurteet.
Lähde:
Kaakkoismurteet.
Lähde:
Pohjoismurteet.
Lähde:
Diasporat.
Ukrainalaisten diasporien, etenkin Pohjois-Amerikkaan 1900-luvun puolessa välissä saapuneiden, puhumalle ukrainalle on tyypillistä yhtäältä venäläistämisen puute ja toisaalta paikallisten kielten vaikutus. Näissä yhteisössä puhuttu ukraina on toisinaan myös sanastoltaan vanhakantaista.
Paternero

Paternero on espanjalainen koirarotu. Toisesta nimestään "podenco paternino de Huelva" ("paternalainen podenco Huelvasta") huolimatta se ei edusta podencojen fenotyyppiä. Sillä on Andalusian hallituksen hyväksyntä roduksi, ja siitä huolehtii Asociación de Criadores del Podenco Paternino.
Ulkonäkö.
Pää on melko suuri ja katkaistun kartion muotoinen; kallo pituuttaan leveämpi; otsapenger pitkä ja hieman erottuva. Yläprofiili on joko suora tai hieman kupera. Kuono on hieman kalloa pidempi ja tylppä. Purenta on leikkaava. Silmät ovat pienet, pyöreät ja hieman mantelinmuotoiset; väriltään hunajankeltaiset tai ruskeat. Korvat ovat keskikokoiset ja kolmionmuotoiset; levossa taittuneet, mutta valppaana pystyt. Runko on pitkä, leveä ja syvä - toisinaan lieriömäinen. Rintakehä on leveä, syvä ja lihaksikas. Selkä on lyhyt ja leveä; selkälinja suora ja hieman lantiota kohden laskeutuva. Vatsaviiva on hieman nouseva. Raajat ovat keskipitkät ja lihaksikkaat. Häntä on keskipaksu (tyvestä kärkeen) ja sapelinmuotoinen. Karvapeite on lyhyt, sileä ja hieno, eikä siinä ole alusvillaa. Tavallisin väritys on valkoinen kanelinruskein merkein; merkkien sävy vaihtelee vaaleasta punertavaan. Myös yksiväriset valkoiset ovat yleisiä, norsunluusta hopeiseen, sekä valko-mustat. Urosten säkäkorkeus vaihtelee 45-60 cm ja narttujen 45-55 cm välillä; urokset painavat noin 23 kg ja nartut 18 kg.
Luonne ja käyttäytyminen.
Rodun tärkein ja arvostetuin ominaisuus on sen sitkeys metsällä. Sen pääasiallista riistaa ovat jänikset ja kaniinit, ja suurriistan ollessa kyseessä se metsästää ajueissa ns. "rehala"-koirana. Sillä on hyvä suuntavaisto ja se on metsästäessään nopea.
Alkuperä.
Paternero on kotoisin Andalusian länsiosista. Ensimmäisen rodunedustajan, Julion, omisti 1940-luvulla herra Cabello Huelvan Paterna del Camposta. Sen isä oli kookas maatiaispodenco ja emä paikallinen podenco. Julio jätti jälkeensä monta pentuetta, ja sen jälkeläiset olivat haluttuja. Kesäkuussa 2013 Andalusian maatalousministeriö hyväksyi paterneron alkuperäisroduksi. Sen rekisterin mukaan tällä hetkellä populaatio käsittää 5033 yksilöä.
Philipp Raimund

Philipp Raimund (s. 23. kesäkuuta 2000) on saksalainen mäkihyppääjä.
Raimund kilpaili ensimmäisen kerran mäkihypyn maailmancupissa Oberstdorfissa joulukuussa 2019. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän sai oltuaan 27:s Titisee-Neustadtissa tammikuussa 2022. Raimund sijoittui ensimmäisen kerran kymmenen parhaan joukkoon oltuaan viides Râșnovissa helmikuussa 2023. Raimund saavutti ensimmäisen maailmancupin palkintopallisijansa sijoittumalla toiseksi yhdessä Lovro Kosin kanssa Lake Placidin toisessa kilpailussa helmikuussa 2024. Hän sijoittui kolmanneksi Falunin normaalimäen kilpailussa marraskuussa 2025. 
Raimund voitti vuoden 2018 nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa joukkuemäessä kultaa ja oli normaalimäessä yhdeksäs. Seuraavana vuonna hän voitti jälleen joukkuemäen maailmanmestaruuden ja oli normaalimäessä 14:s. Vuonna 2020 hän sijoittui joukkuemäessä pronssille, sekajoukkuemäessä neljänneksi ja normaalimäessä seitsemänneksi. Trondheimin MM-kilpailuissa 2025 hän oli suurmäessä viides ja normaalimäessä viidestoista.
Raimund saavutti Puolan Krakovassa 2023 järjestetyissä Euroopan kisoissa pronssia suurmäestä.
Marija (romaani)

Marija (, "Marija: h’ronika odnoho žyttja", ’Marija: tarina yhdestä elämästä’) on ukrainalaisen Ulas Samtšukin kirjoittama vuonna 1934 julkaistu historiallinen romaani. Se kuvaa ukrainalaisen talonpoikaisnaisen, Marijan, elämää alkaen noin vuoden 1861 maaorjien vapautuksesta ja päättyen 1930-luvun alkuvuosien nälänhätään. Samtšuk omisti kirjan Ukrainassa vuosina 1932–1933 nälkään kuolleille äideille.
"Marija" oli ensimmäinen Ukrainan nälänhätää kuvannut kaunokirjallinen teos. Se kuuluu ukrainalaisissa kouluissa suositeltuun lukemistoon ja on siten osa Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen koulunsa käyneiden ukrainalaisten kulttuurimuistia.
Juoni ja merkitys.
"Marija" koostuu kolmesta osasta, jotka ovat nimeltään ”Kirja Marijan syntymästä”, ”Kirja Marijan päivistä” ja ”Kirja leivästä”. Päähenkilö Marija syntyy 1800-luvun viimeisellä neljänneksellä pian vuoden 1861 maaorjien vapautuksen jälkeen, jota pidettiin talonpoikien keskuudessa mahdollisuutena päästä eroon pakkotyöstä ja nousta omalla työnteolla köyhyydestä. Kirja kertoo Marijan vaikeasta kasvusta aikuiseksi ja siitä, kuinka hän perheineen työstää maataan ahkerasti ja saa sen lopulta kukoistamaan. Marija jää kuusivuotiaana orvoksi ja hänen sukulaisensa hylkäävät hänet, ja hän joutuukin töihin jo hyvin nuorena. Hän on lukutaidoton ja pysyy kovasta työstään huolimatta alimmassa yhteiskuntaluokassa. Hänen kolme ensimmäistä lastaan kuolevat maaseudulla tyypillisiin tartuntatauteihin.
Marijan silmin seurataan, kuinka ukrainalaisia alkaa muuttaa 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa sankoin joukoin ulkomaille, koska viljavaa maata ei riitä kaikille. Vuoden 1917 vallankumouksia ja tšaarin vallan päättymistä pidetään talonpoikien keskuudessa aluksi mahdollisuutena parempaan elämään. Uusi hallinto pyrkii kuitenkin tuhoamaan uskonnon ja vanhat perinteet tuoden tilalle viisivuotissuunnitelmia ja tuotantokiintiöitä, joiden saavuttamatta jäämisestä seuraa pakotettu maatalouden kollektivisointi. Kun maanviljelijät kieltäytyvät joukoittain liittymästä kollektiiveihin, Stalinin johtama hallinto vie kaikki Ukrainan tuottamat maataloustuotteet ja ajaa kansan nälänhätään, jossa myös Marija kuolee vuonna 1933.
Nälänhädän syylliset, Venäjä ja venäläiset, kuvataan "Marijassa" toiseutettuina, mikä kuvastaa Samtšukin Ukrainan itsenäisyyttä ajanutta ideologiaa. Samtšuk osoittaa tarinalla, kuinka ulkomaailman vaikutus johtaa paikallisen elämäntavan tuhoon imperialismin ja militarismin kautta. "Marijan" tarina kuvaa, kuinka miljoonat seuraavat ylempää tulevia komentoja, aina Komsomolin jäsenistä mediaan, propagandisteihin ja paikallisiin ilmiantajiin. Yksi nälänhädän mahdollistaneiden joukkojen paikallisista jäsenistä on Marijan oma poika Maksym, joka kuvastaa Samtšukin näkemystä nälänhädän syyllisistä: maanpetturi, kommunisti, sadisti, ateisti ja venäjänkielinen.
Transnistrianukraina

Transnistrianukraina () on ukrainan kielen murre, jota puhutaan Moldovasta yksipuolisesti irtautuneessa Transnistriassa. Perustuslakinsa mukaan Transnistrian viralliset kielet ovat ukrainan lisäksi myös venäjä ja romania.
Transnistrianukrainan katsotaan kuuluvan ukrainan kielen lounaismurteisiin, joita puhutaan myös rajan toisella puolella Ukrainassa.
Sanastollisia eroja standardiukrainaan:
Kvinnheringen

Kvinnheringen on norjalainen vuonna 1973 perustettu paikallislehti, jonka toimitus on Husnesissa Kvinnheradin kunnassa. Lehti ilmestyy kahdesti viikossa ja kuulu Amedia-konserniin.
Ihmeitätekevä mitali

Ihmeitätekevä mitali (ranskaksi "Médaille miraculeuse"), eli Neitsyt Marian medaljonki, on soikea mitali, jonka muotoilu juontaa juurensa ranskalaiseen katolilaiseen nunnaan ja pyhimykseen Catherine Labouréen ja hänen kokemaansa Neitsyt Marian ilmestykseen vuonna 1830. Huolellisen tutkimuksen jälkeen Pariisin arkkipiispa de Quélen myönsi luvan näiden mitalien valmistamiseen. Myöhemmin yksi erikoisimmista tapauksista liittyen tähän mitaliin oli Alphonse Ratisbonnen kääntymys. Pian pelkkä ihmetekojen määrä, jotka liitettiin Jumalanäitiin tämän mitalin kautta, sai ihmiset kutsumaan sitä "ihmeitätekeväksi", mistä syntyi nimi "Ihmeitätekevä mitali". Tarkkaan ottaen kyseessä on sakramentaali, joka saa hengellisen merkityksensä papin siunatessa sen. Amulettien kantamista Katolisen kirkon katekismus kohdassa 2117 sen sijaan pitää hyljättävänä. Sekä Maximilian Kolbe että Kalkutan Äiti Teresa ovat tulleet tunnetuiksi muun muassa ihmeitätekevän mitalin levittämisestä.
Heikki Piipponen

Kaarlo Heikki Piipponen (24. elokuuta 1901 Kymi – 10. maaliskuuta 1964 Inkeroinen) oli suomalainen metsänhoitaja, virkamies ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen. 
Piipposen vanhemmat olivat kaupanhoitaja Henrik Emil Piipponen ja Selma Häggman ja puolisot 1929–1951 Kaisa Aira Loikkanen ja vuodesta 1955 Signe Eugenia Hellqvist. Piipponen tuli ylioppilaaksi Kotkan suomalaisesta yhteiskoulusta 1921 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta 1926. Keskusmetsäseura Tapion suonkuivauskurssin hän suoritti 1929. Piipponen oli yksityisen palveluksessa 1927, Suomalainen Puuliike Oy:n palveluksessa 1927–1928, Metsähallituksen suonkuivausosaston avustava metsänhoitaja 1928–1929, Keskusmetsäseura Tapion metsänparannusosaston piirimetsänhoitaja 1929–1936, Kajaanin Puutavara Oy:n piirimetsänhoitaja 1936–1942 ja Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Oy:n, vuodesta 1960 Oy Tampella Ab, metsäpäällikkö 1943–1964. Hän oli myös kansanhuoltoministeriön puu- ja polttoaineosaston apulaisosastopäällikkö 1945–1946 ja Metsäasiain keskusjohdon jäsen 1945–1947 ja puheenjohtaja sekä samalla valtakunnan metsätyöpäällikkö 1946–1947. Piipposella oli lisäksi useita metsäalan asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Metsäneuvoksen arvonimen hän sai 1951.
Alice (Gloucesterin herttuatar)

Prinsessa Alice, Gloucesterin herttuatar, (25. joulukuuta 1901 – 29. lokakuuta 2004) oli Yrjö V:n ja kuningatar Maryn pojan prinssi Henryn aviovaimo.
Alice esiteltiin seurapiireille vuonna 1919, mutta hän ei viihtynyt tanssiaisissa ja kutsuilla. Sen sijaan hän alkoi vuonna 1929 matkustaa maailmalla. Hän kävi Afrikassa ja tutustui Karen Blixeniin, Intiassa, ja salaa jopa Afganistanissa. Vuonna 1935 hänet kutsuttiin kotiin isän terveyden heikennyttyä.
Alice ja prinssi Henry vihittiin Buckinghamin palatsissa 6. marraskuuta 1935. Heille syntyi kaksi poikaa vuosina 1941 ja 1944. Vuonna 1945 perhe muutti Australiaan, jossa Henry palveli Australian kenraalikuvernöörinä vuosina 1945–1947.
Vuonna 1972 Alicen vanhempi poika, prinssi William, kuoli lento-onnettomuudessa osallistuessaan lentokilpailuun.
Alicen aviomies Henry kuoli 74-vuotiaana vuonna 1974.
Kuningataräiti Elisabetin kuoltua vuonna 2002 Alicesta tuli vanhin brittikuninkaallinen, Alice oli kuollessaan 102-vuotiaana vanhimmaksi ikinä elänyt brittikuninkaallinen.
Extreme E -kausi 2023

Extreme E -kausi 2023 oli kolmas Extreme E -sarjan kausi. Kausi alkoi 11. maaliskuuta 2023 ja viimeinen osakilpailu ajettiin 3. joulukuuta 2023.
Kalenteri.
Kauden 2023 kalenteri julkaistiin 16. marraskuuta 2022:
Syyskuussa oli tarkoitus ajaa kauden neljäs X-Prix Brasiliassa tai Yhdysvalloissa. Järjestä kuitenkin perui kilpailun ilman selityksiä. Tämän tapahtumaan sijaan ajetaan Sardiniassa toinen Island X-Prix.
Tallit ja kuljettajat.
Kaikki tallit käyttävät identtisiä Odyssey 21 sähköisiä maastoajoneuvoja, jotka on valmistanut Spark Racing Technology. ABT Cupra XE ja Chip Ganassi Racingin käyttävät kuitenkin modifoituja koreja. Kaikissa talleissa on yksi nais- ja mieskuljettajat, jotka jakavat saman auton.
Pisteet.
Pistelasku.
Pisteet jaettiin seuraavan taulukon mukaisesti:
Tallien tulokset.
H – Karsintojen erävoitto.&lt;br&gt;
"*" – Nopein "Super Sector" -osuudella.
Kalsiumlaktaatti

Kalsiumlaktaatti ((C3H5O3)2Ca) on kalsium- ja laktaatti-ionien muodostama ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa kalsiumlisänä ja elintarvikkeiden lisäaineena.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa kalsiumlaktaatti on valkoista kiteistä ainetta. Yhdisteestä tunnetaan myös kidevedellinen pentahydraatti ((C3H5O3)2Ca·5H2O). Kidevesi poistuu rakenteesta kuumennettaessa. Kalsiumlaktaatti liukenee kohtalaisesti veteen. Yhdisteellä on niin optisesti aktiiviset enantiomeerit kuin raseeminenkin muoto.
Kalsiumlaktaattia voidaan valmistaa kalsiumhydroksidin tai -karbonaatin ja maitohapon reaktiolla. Kalsiumkarbonaattia voidaan lisätä suoraan käymisseokseen valmistettaessa maitohappoa hiilihydraatteja käyttämällä. 
Kalsiumlaktaattia käytetään elintarvikkeissa happamuudensäätöaineena ja parantamaan rakennetta. Sen E-koodi on E327. Kalsiumlaktaattia käytetään myös kalsiumlisänä puutostiloissa.
Kalsiumlaktaatin ATC-koodi on A12AA05.
Niko Anttola

Niko Anttola (s. 13. helmikuuta 2003 Tornio) on suomalainen maastohiihtäjä ja MM-mitalisti. Hän edustaa seuratasolla ProSki Oulua.
Anttola saavutti nuorten MM-kilpailuissa hopeaa 4 × 5 kilometrin viestissä 2021. Nuorten MM-kilpailuissa 2022 hän sai hopeaa 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa. Samana talvena käydyillä Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla hän saavutti kultaa 7,5 kilometrin perinteisen hiihtotavan ja 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailuissa sekä pronssia 4 × 5 kilometrin sekaviestissä.
Anttola voitti nuorten maailmanmestaruuden 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 2023. Hän saavutti samoissa kilpailuissa hopeaa 20 kilometrin perinteisen hiihtotavan yhteislähtökilpailussa. Ensimmäisissä aikuisten arvokilpailuissaan, Planican MM-kilpailuissa 2023 hän hiihti ankkuriosuuden Suomen saavuttaessa hopeaa 4 × 10 kilometrin viestissä. Hän oli samoissa kilpailuissa 24:s 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa. Trondheimin MM-kilpailuissa 2025 hän sijoittui 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa 21:nneksi, 20 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 37:nneksi ja 4 × 7,5 kilometrin viestissä kymmenenneksi.
Anttola kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Lahden 15 kilometrillä helmikuussa 2022. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti oltuaan 38:s Rukan 10 kilometrin perinteisen kilpailussa marraskuussa 2022. Toistaiseksi parhaan sijoituksensa hän saavutti oltuaan vuoden 2024 Lahden maailmancupissa 20 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa 19:s.
Anttola on saavuttanut SM-kilpailuissa hopeaa 20 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa 2024 sekä pronssia 10 kilometrin perinteisen ja 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 2023.
Anttolaa valmentaa hänen isänsä Marko Anttola, joka toimi aikoinaan Mika Myllylän henkilökohtaisena suksihuoltajana.
Anttola opiskelee Sotkamon urheilulukiossa.
Kenneth Pomeranz

Kenneth Pomeranz (s. 4. marraskuuta 1958) on yhdysvaltalainen historioitsija. Hän on toiminut historian professorina Chicagon yliopistossa vuodesta 2012 lähtien.
Pomeranz väitteli tohtoriksi Yalen yliopistossa vuonna 1988. Vuosina 1999–2012 hän toimi historian professorina Kalifornian yliopiston Irvinen kampuksella. Hän oli American Historical Associationin puheenjohtaja vuosina 2013–2014.
Pomeranz on erikoistunut Kiinan historiaan. Hän tutkii enimmäkseen sosiaalihistoriaa, taloushistoriaa ja ympäristöhistoriaa.
Euroopan kulttuuriympäristöpäivät

Euroopan kulttuuriympäristöpäivät (European Heritage Days) on Euroopan suurin yleisötapahtumien kokonaisuus. Ympäri Eurooppaa järjestettävissä tapahtumissa voi tutustua maanosan rikkaaseen kulttuuriperintöön ja mielenkiintoisiin kulttuuriympäristöihin. Suomessa päivien juhlinta keskittyy syyskuun toiseen viikonloppuun, mutta tapahtumia on kalenterissa ympäri vuoden. Kaikki ovat tervetulleita ilmoittamaan omia kulttuuriperintöön ja kulttuuriympäristöön liittyviä tapahtumiaan päivien kalenteriin. 
Päivät ovat Euroopan neuvoston ja Euroopan komission yhteinen ohjelma, jota toteutetaan Euroopan kulttuuriyleissopimuksen allekirjoittaneissa maissa. Suomessa päivien kansallisesta koordinaatiosta vastaa ympäristöministeriö yhdessä yhteistyökumppaneidensa, Suomen Kotiseutuliitto, Museovirasto, Opetushallitus, Suomen Kulttuuriperintökasvatuksen seura, Museoliitto ja opetus- ja kulttuuriministeriö, kanssa.
Saint-Fergeux

Saint-Fergeux on kunta Pohjois-Ranskassa Ardennesin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee noin 16 kilometriä Rethelin kaupungista luoteeseen.
Kunnan keskustassa olevan Saint-Ferréolin kirkon rakennusajankohta on epävarma. Kirkkorakennusta on kunnostettu ja uudelleenrakennettu useita kertoja.
Jevhen Stankovytš

Jevhen Stankovytš, , (s. 19. syyskuuta 1942 Svaljava, Berehoven piiri, Transkarpatia, Ukrainan SNT) on ukrainalainen säveltäjä ja Ukrainan musiikin keskeisiä hahmoja.
Stankovytš opiskeli Lvivin konservatoriossa opettajanaan Adam Sołtys. Hän siirtyi sieltä Kiovan konservatorioon, jossa häntä opettivat Borys Ljatošynskyi ja Myroslav Skoryk. Hän valmistui säveltämisestä 1970. Hän toimi ukrainalaisessa kustantamossa Muzytšna Ukrajinassa toimittajana 1970–1976.
Stankovytšille myönnettiin vuonna 1977 Ševtšenkon palkinto. Hän on työskennellyt 1988 alkaen professorina Kiovan konservatoriossa, nykyiseltä nimeltään Ukrainan Pjotr Tšaikovskin kansallinen musiikkiakatemia. Hän on ollut vuodesta 1997 Ukrainan kansallisen taideakatemian täysjäsen. Hän oli 2004–2010 yhdessä Myroslav Skorykin kanssa Ukrainan säveltäjäliiton johdossa.
Stankovytš on Ukrainan tuotteliaimpia säveltäjiä. 1960-luvulla hän sai vaikutteita Ukrainan kansanperinteestä ja kuului säveltäjäryhmään "uusfolkloristinen aalto". Suuntaus sai kauneimman ilmauksensa hänen tuotannossaan kansanoopperassa "Tsvit paporoti" (1980, 'Saniaisen kukka'). Hän on säveltänyt myös elokuvamusiikkia.
Heidi Vaarna

Heidi Susanna Vaarna (13. huhtikuuta 1952 Sääksmäki – 24. kesäkuuta 2015) oli suomalainen näyttelijä. Hän työskenteli Joensuun kaupunginteatterissa näyttelijänä noin 20 vuotta, minkä ohella hänellä oli sivurooleja muutamissa televisiotuotannoissa. Lisäksi hän ohjasi näytelmiä.
Ura.
Heidi Vaarnan vanhemmat olivat opettajapariskunta Väinö Vaarna ja Karin Wennerstrand. Hän opiskeli säveltaiteita konservatoriossa 1970-luvulla ja suoritti Teatterikorkeakoulun pitkän kurssin 1980-luvulla. Vaarna aloitti näyttelijä-harjoittelijana Joensuun kaupunginteatterissa 1975 ja jatkoi näyttelijänä 1977.
Vaarnan roolitehtäviä ovat olleet muun muassa Anja ("Kirsikkapuisto"), Aino ("Kalevala") ja Pudde-koira ("Liika viisas"). Näyttelijämatrikkelin mukaan Vaarnan tehtäviä ovat olleet niin ikään prinsessat, pojat, ingenuet, komediennet ja subretit.
Vaarnan teatteriohjauksia ovat olleet muun muassa "Tuhkimo", "Lumikki" ja "Pikku prinssi".
Vuonna 2008 Vaarna levytti albumillisen Vladimir Vysotskin lauluja yhdessä Esko Rissasen kanssa.
Vaarna on näytellyt joitakin sivuosia televisiosarjoissa ("Elämän suola", "Sydän toivoa täynnä", "Mooseksen perintö").
Vaarnan toinen puoliso oli Jorma Kairimo vuodesta 1996. Vaarna perusti yhdessä Kairimon kanssa Toijalan Kellariteatterin. Teatteri lopetettiin vuonna 2013 Vaarnan sairastuttua. Vaarna kuoli vuonna 2015 ja hänet on haudattu Akaassa Toijalan hautausmaalle.
Huumereitti

Huumereitti ("Afyon oppio") on Ferdinando Baldin ohjaama italialais-ranskalainen jännityselokuva vuodelta 1972. Siinä Ben Gazzara näyttelee oopiumikauppaa Istanbulissa järjestelevää New Yorkin mafian miestä, joka onkin todellisuudessa huumepoliisi. Muissa pääosissa ovat Silvia Monti ja Fausto Tozzi.
Suomessa elokuva julkaistiin ensi kerran VHS-videokasettina. "Video-oppaassa" se sai yhden tähden viidestä ja lyhyen luonnehdinnan oopiumin ympärillä pyöriväksi B-luokan mafiaelokuvaksi.
Esko Rissanen

Esko Tapani Rissanen (s. 26. kesäkuuta 1951 Sodankylä) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Kokkolan kaupunginteatterissa ja Riihimäen Teatterissa, minkä ohella hänellä on ollut sivurooleja muutamissa televisiotuotannoissa.
Ura.
Esko Rissasen vanhemmat olivat maanviljelijä Jonne Jaakoppi Rissanen ja Vieno Esteri Sorvisto. Hän aloitti näyttelijänä Joensuun kaupunginteatterissa 1978–1979 ja jatkoi 1980-luvulla Rovaniemen ja Kokkolan kaupunginteattereissa. 1990-luvulla Rissanen näytteli Teatteri 2000:ssa. Vuodesta 2006 alkaen hän näytteli useita vuosia Riihimäen Teatterissa. Lisäksi hän on näytellyt 2000-luvulla useaan otteeseen Tampereen Komediateatterissa.
Rissasen roolitehtäviä ovat olleet muun muassa Jussi ("Pohjalaisia"), Edmund ("Kuningas Lear") ja herra Higgins ("My Fair Lady").
Riihimäellä Rissanen näytteli useita rooleja seitsemään kertaan esitetyssä teoksessa "Tshehov vs. Kivi". Komediassa "Puhtaana käteen" hän näytteli Verttiä, näytelmä sai yli 6 000 katsojaa. Rissanen näytteli Riihimäellä niin ikään teoksissa "Saranat ja sardiinit", "Syntipukki" ja "Tarpeettomia ihmisiä". Kassamenestykseksi osoittautui komedia "Tankki täyteen", jossa Rissanen teki Sulo Vilénin roolin. Esityskertoja oli 56 ja katsojia lähes 11 000. Näytelmässä "Lampaansyöjät" Rissanen näytteli Sepeä.
Rissasen menestysrooleja Riihimäellä oli Tuomas Kyrön luoma Mielensäpahoittaja. Jorma Kairimon ohjaama produktio lähti myös kiertueelle.
Vuonna 2008 Rissanen levytti albumillisen Vladimir Vysotskin lauluja yhdessä Heidi Vaarnan kanssa.
Rissanen on näytellyt joitakin sivuosia televisiosarjoissa ("Elämän suola", "Tie Eedeniin", "Suomi vuonna 2030").
Rissanen on toiminut myös baarimestarina ja sähköpiirtäjä-maastosuunnittelijana.
Flaignes-Havys

Flaignes-Havys on kunta Pohjois-Ranskassa Ardennesin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee noin 31 kilometriä Charleville-Mézièresin kaupungista luoteeseen.
Kunnan keskustassa oleva Saint-Laurentin kirkon alkuperä voidaan ajoittaa vuosille 1175-1220 sen varhaisgoottilaisista elementeistä. Kirkko linnoitettiin noin 1584 ja sen ullakot on muutettu turvapaikaksi, jonne pääsee pohjoisessa sijaitsevasta puolustustornista.
Havys’n kylässä on Saint-Géryn linnoitettu kirkko. Se poltettiin kolmikymmenvuotiseen sotaan liittyvän Rocroin taistelun tiimellyksissä vuonna 1643. Kirkko ja sen puolustustorni rakennettiin tämän jälkeen uudelleen.
Virpi Hakkarainen

Virpi Hakkarainen (ent. Virpi Juurikkala) on kuvitteellinen hahmo Yle TV2:n tuottamassa "Maalaiskomedia"-televisiosarjassa. Hän on sarjan antagonistin Urmas Hakkaraisen tytär ja ainoa lapsi. Virpi on mukana sarjan kaikilla neljällä tuotantokaudella.
Virpi Hakkarainen on ainakin isänsä puolelta vanhaa kuusniemeläistä sukua. "Maalaiskomedian" ensimmäisen tuotantokauden "Vain muutaman huijarin tähden" jaksoissa Virpin rooli on rakennettu romanttisille vastakkainasetteluille. Kuusniemen mahtimiehen ainoana perillisenä hän on sangen tavoiteltu. Hänen ihastuksenaan on kunnanjohtaja Ahti Kiiski, mutta lemmenkortit jaetaan uudestaan, kun Kuusniemelle muuttaa uusi kirkkoherra Matias Pohto, jota Virpi alkaa viekoitella. Korttipakka sekoitetaan vielä uudemman kerran, kun kuntaan Matiaksen kanssa samaan aikaan muuttanut Suvi-Tuuli Aaltonen nappaa papin.
Virpi työskentelee kunnan urheiluohjaajana ja laulaa kirkkokuorossa. Hänen suullaan kerrotaan, että Kuusniemen kunta on saanut nimensä Hakkaraisen tilalta, jonka virallinen nimi on edelleen Kuusniemi.
Virpin ja Suvin suhde on alkuun huono, ja lisäksi he ovat sarjan alussa työkavereita. Sittemmin heistä tulee hyviä kavereita.
Virpi sijoittuu harmaalle vyöhykkeelle "Maalaiskomedian" "hyvien" ja "pahojen" väliin. Hänen isänsä Urmas ei vedä häntä mukanaan hämäriin liiketoimiin, joiden takia Urmas joutuu vuosiksi vankilaan. Toisen tuotantokauden "Peräkamaripojat" jaksoissa Virpi on nuorempi konstaapeli, jonka parina on Kuusniemen toinen konstaapeli, Pentti Juurikkala. Virpi ja Juurikkala rakastuvat toisiinsa ja päätyvät naimisiin. Avioliitto ei kuitenkaan kestä, ja he eroavat neljännellä tuotantokaudella "Turvetta ja timantteja".
Neljännellä tuotantokaudella Virpillä on oma yritys Fysio-Virpi, jossa hän toimii hierojana. Hän asuu Juurikkalan, setänsä Armas Hakkaraisen ja Viola Turpeisen kanssa Hakkaraisten vanhalla sukutilalla.
Virpi kokee valeraskauden, jonka hän ottaa kovin raskaasti. Avioeronsa jälkeen ja jo hieman sitä ennen hän alkaa jälleen kiinnostua Ahti Kiiskestä. Juurikkala ja Kiiski jopa tappelevat Virpistä nyrkein, mikä on skandaali. Virpi on hyvin herkkä ja hän pillahtaa itkuun milloin mistäkin. Hän on myös huolehtiva, ja varoittaa Juurikkalaa liiallisesta munkkien mussuttamisesta.
Virpin ensimmäinen tulkitsija on Anne Niilola. Kesäteatterissa Virpiä on näytellyt mm. Kikka Peltonen ja Hanna Karhu. Sittemmin Virpi on näytelty useissa kesäteattereissa, muun muassa Pyynikillä ja Jämsässä.
Breen

Breen on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi: