SCAFT

SCAFT oli kaupunki- ja liikennesuunnittelun malli, joka kehitettiin 1960-luvulla Ruotsissa Chalmersin teknillisessä korkeakoulussa. SCAFT on lyhenne sanoista "Stadsbyggnad, Chalmers, Arbetsgruppen för Trafiksäkerhet" eli Chalmersin asemakaavalaitoksen liikenneturvallisuustyöryhmä. Se julkaisi vuonna 1968 Ruotsin valtion tilauksesta "SCAFT 1968" -suunnitteluoppaan, jolla oli merkittävä vaikutus seuraavien vuosikymmenten liikennesuunnitteluun ja lähiöperiaatteeseen.
SCAFTin suositusten keskiössä oli liikenneverkon rakentaminen kulkumuotojen voimakkaalla erottelulla. Tämä saavutettiin erottamalla autoliikenne mahdollisimman tehokkaasti jalankulusta ja pyöräliikenteestä, ja toteuttamalla näille rinnakkaiset itsenäisesti toimivat verkostot. Autoliikenteen ratkaisuksi suositeltiin kehäteitä, jotka kiertäisivät asuinalueita jättäen sisäpuolelleen moottoriliikenteeltä rauhoitetun alueen. Jalankulun ja pyöräilyn risteyskohdat autoliikenteen kanssa suositeltiin tekemään eritasoisiksi. Lähiösuunnittelussa painotettiin paikallisia viheralueita ja lähipalvelukeskusta, joka sijaitsisi alueen reunalla liikenneyhteyksien ja pysäköinnin vuoksi.
SCAFTilla oli suuri vaikutus Ruotsin lisäksi muun muassa Suomen liikennesuunnittelun kehitykseen. Teoksesta laadittiin heti sen julkaisuvuonna suomenkielinen käännös, jota käytettiin muun muassa Teknillisessä korkeakoulussa. Pian teoksen julkaisemisen jälkeen Suomessa alkoi yleistyä ”kevyt liikenne” -termi, jota ei kuitenkaan ruotsin kielessä käytetty sellaisenaan. SCAFT-suunnittelu on saanut osakseen kritiikkiä, eikä sitä pidetä nykyaikaisten liikenteen suunnittelutavoitteiden mukaisena. Liikenteen voimakas hierarkkinen erottelu luo epäviihtyisiä ja turvattomia ympäristöjä, kuten pimeitä alikulkuja ja esteettömyyden kannalta ongelmallisia tasoeroja. SCAFTin periaatteissa liikenneturvallisuutta pyritään parantamaan ensisijaisesti autoliikennettä suosivin keinoin, jolloin jalankulkija ja pyöräilijä asetetaan alisteiseen asemaan autoilijaan nähden.
Historia.
SCAFT-työryhmä perustettiin vuonna 1961 Göteborgissa Chalmersin teknillisessä korkeakoulussa. Hankkeen johtajina toimivat asemakaavalaitoksen laboraattorit Stig Norqvist ja Sven Olof Gunnarsson, ja rahoitusta se sai Ruotsin valtion liikenneturvallisuusneuvostolta. Hanke tehtiin yhteistyössä Statens planverkin ja Statens vägverkin kanssa eli Ruotsin valtion kavoituksesta ja tieverkosta vastaavien viranomaisten kanssa. Työryhmä julkaisi vuonna 1968 lopputyönsä, jonka koko nimi oli "SCAFT 1968: Riktlinjer för stadsplanering med hänsyn till trafiksäkerhet" eli vapaasti suomennettuna "suuntaviivoja kaupunkisuunnitteluun liikenneturvallisuus huomioiden".
Suomen Arkkitehtiliiton asemakaava ja standardisoimislaitos (nykyinen Rakennustietosäätiö RTS) laati teoksesta suomenkielisen käännöksen jo samana vuonna. Se sai työhön käännösapua tie- ja vesirakennushallitukselta, sillä joidenkin termien kääntäminen ruotsista suomeen osoittautui haastavaksi. SCAFTin suunnitteluperiaatteet levisivät nopeasti muihin Pohjoismaihin. SCAFTista omaksuttu kevyt liikenne -ajattelu on vaikuttanut suomalaiseen kaupunkisuunnitteluun pitkälle 2000-luvulle asti.
Vuonna 1972 työryhmä julkaisi päivitetyn "SCAFT 1972" -version, jossa käsiteltiin liikennejärjestelyjä olemassaolevilla kaupunkialueilla, kun aiempi versio keskittyi enemmän uudisalueisiin. Siinä suositeltiin muutettavan myös nykyisiä kaupunkialueita liikennemuotojen erotteluun perustuen.