Aoristi

Aoristi (muinaiskreikaksi ’määrittämätön’) on muinaiskreikan kieliopista tunnettu nimitys aikamuodolle tai aspektille, joka viittaa tapahtumiin ottamatta kantaa niiden aikaan tai niistä seuraavaan tilaan. Kreikan kielen mallin mukaan termiä käytetään joidenkin muidenkin kielten, erityisesti indoeurooppalaisten kieliopeissa, hieman vaihtelevissa merkityksissä. Indoeurooppalaisissa kielissä aoristi periytyy kantaindoeuroopasta, mutta elävänä taivutuskategoriana se esiintyy nykyään vain osassa kielikuntaa.
Muinaiskreikka.
Muinaiskreikan kielessä (mukaan lukien koinee eli hellenistinen kreikka) aoristi ilmaisee tapahtumaa tai tilannetta, jota puhuja tai kirjoittaja haluaa kuvata loppuun suoritetuksi kokonaisuudeksi. Aoristi ei varsinaisesti ilmaise tapahtuma-aikaa, mutta viittaa siihen, että kyseessä on hetkellinen tai ainutkertainen tapahtuma (vastakohtana jatkuvalle tai toistuvalle toiminnalle, johon käytetään preesensiä). Aoristi rakentuu kahdella eri tavalla; useimmat verbit taipuvat ns. "ensimmäisessä aoristissa", muutama taas "toisessa aoristissa". Molemmilla muodoilla on täysin sama merkitys.
Ensimmäinen aoristi muodostetaan liittämällä verbin preesensvartalon alkuun augmentti ε- eli [e-], ja sen loppuun suffiksi -σ eli [-s]. Esimerkiksi sanan λύω eli lýō ("irrottaa, purkaa, avata") preesensvartalo on λύ-, josta ε:n ja σ:n liityttyä tulee aoristivartalo ἔλυσ- eli élys-. Aoristivartalon loppuun liitetään sitten ns. temaattinen vokaali -α- eli [-a-] (yksikön kolmannen persoonan muodossa kuitenkin -ε- eli [e]), jonka perään tulee persoonasuffiksi (esim. λύ-vartalon yksikön toisen persoonan indikatiivin aoristi on ἔλυσας eli élysas). Jos preesensvartalo alkaa kuitenkin vokaalilla, niin ε:tä ei liitetä, vaan vartalon alkuvokaali (sekä loppuvokaali, jos sellainen esiintyy) pitenee alla olevan kaavion mukaisesti:
Eli α:sta ja ε:stä tulee η, ο:sta taas ω. Esim. sanavartalo ἐρωτά- eli erotá- ("epäillä") on aoristimuodossa ἠρώτησ- eli ērótēs-.
Toinen aoristi taas muodostetaan liittämällä ε-augmentti preesensvartalon sijasta ns. "toisen aoristin vartalon" alkuun. σ-suffiksia ei käytetä. Sanan toisen aoristin vartalo voi näyttää hyvin erilaiselta kuin saman sanan preesensvartalo ja se pitää oppia ulkoa. Alla olevassa taulukossa näkyvät joidenkin sanojen preesens- ja toisen aoristin vartalot rinnakkain:
Toisen aoristin vartalon loppuun liitetään sitten temaattinen vokaali -ο- tai -ε- ja sen perään persoonasuffiksi.
Esimerkkejä.
Aoristi ilmaisee mennyttä tapahtumaa indikatiivimuodossa, muttei välttämättä itsessään menneisyyttä. Sillä voi siis viittaa myös nykyiseen tai tulevaan tapahtumaan:
Olen mennyt/hukassa jos jätät minut, vaimo.
Euripides, "Alkestis" 386
Tarinoiden kerronnassa imperfekti ja aoristi esiintyvät vakinaisina aikamuotoina. Tässä merkityksessä imperfekti ilmaisee yhtenäistä tapahtumaa, kun taas aoristi ilmaisee jaettua sellaista. Esim. alla olevassa tekstiotteessa imperfektissä oleva ἔπαιζε "olivat leikkimässä" viittaa pelin kokonaiseen tapahtumasarjaan, kun taas aoristilla ilmaistaan sen eri vaiheita:
Muut indoeurooppalaiset kielet.
Kantaslaaviin periytyi kantaindoeuroopasta kaksi menneeseen aikaan viittaavaa aikamuoto- ja aspektikategoriaa, ”imperfekti” ja ”aoristi”. Kantaslaavissa systeemi järjestyi uudelleen, aoristi ja imperfekti paljolti sulautuivat yhteen, ja lopulta aoristimuodot monissa slaavilaiskielissä syrjäytyivät uusien menneen ajan muotojen tieltä. Nykyään aoristi on kategoriana jäljellä enää eteläslaavilaisten kielten sekä sorbin kieliopissa.
Eteläslaavilaisten kielten lisäksi aoristiksi nimetty kategoria kuuluu Balkanilla romanikielen, romanian (balkaninromaanisten kielten) eri muotojen sekä albanian kielioppiin, samoin armenian ja sanskritin.
Muut kielet.
Samojedikielissä esiintyy aoristiksi nimitetty verbin aikamuoto, jonka tulkinta riippuu verbin merkityksestä ja aspektista: metsänenetsin "ńeḿaj t'aɬăŋa ’äitini itkee’ tulkitaan viittaavaksi puhehetken aikaan, "ńeḿaj toŋa ’äitini tuli’ taas puhehetkeä edeltävään aikaan.
Turkin kieliopeissa aoristiksi voidaan nimittää ns. yleistä preesensiä, jolla voidaan viitata esimerkiksi yleisiin, ajattomiin totuuksiin, oletettuihin tilanteisiin ja tulevaisuutta koskeviin arveluihin, tapoihin ja säännöllisesti toistuviin tapahtumiin.