Sileäotsakaimaani

Sileäotsakaimaani ("Paleosuchus trigonatus") on pieni alligaattorilaji. Lajin kuvasi saksalainen luonnontieteilijä Johann Gottlob Schneider vuonna 1801.
Koko ja ulkonäkö.
Sileäotsakaimaani on heti kääpiökaimaanin jälkeen pienin krokotiilieläin. Lajit muistuttavat suuresti toisiaan. Uros kasvaa 1,7–2,3 metriä pitkäksi ja korkeintaan 2,6-metriseksi. Naaras kasvaa vain 1,4-metriseksi. Ihopanssari on kilpimäinen ja luinen. Häntä on lyhyempi kuin sen lähilajilla ja se toimii uinnin lisäksi rasvavarastona. Kuonon harjanteen puuttuminen tekee sileäotsakaimaanista virtaviivaisemman, mikä vähentää veden vastusta. Silmät ovat ruskeat ja joskus myös vihreät. Hampaita on 78–82. Lajille on tyypillistä epätavallisen pysty kävelytyyli.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Sileäotsakaimaani elää Etelä-Amerikan pohjoisosassa Amazon- ja Orinocojoen valuma-alueilla.
Lajia tavataan luonnonvaraisena Boliviassa, Brasiliassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa, Ranskan Guyanassa, Guyanassa, Perussa, Surinamessa ja Venezuelassa. Lajia on tavattu Venezuelassa 1 300 metrin korkeudessa asti. Levinneisyys menee monilla alueilla päällekkäin kääpiökaimaanin kanssa. 
Mieluisinta elinympäristöä ovat viileät nopeasti virtaavat metsäjoet, jotka sijaitsevat usein lähellä putouksia ja koskia. Niitä voidaan tavata myös seisovissa lammissa.
Elintavat.
Sileäotsakaimaani elää yleensä yksin ja on tekemisissä lajitoveriensa kanssa lähinnä lisääntymisaikana. Ne ovat hyvin reviiritietoisia ja partioivat noin 1 000 metrin pituista jokialuetta. Reviiri voi olla päällekkäin kääpiökaimaanin kanssa, mutta ei tiedetä miten ne tulevat toimeen keskenään. Laji on pääosin yöaktiivinen ja aikuiset viettävät päivänsä piilossa lammikossa, ontossa puunrungossa tai muussa joenrannan rojussa.
Ravinto.
Vastakuoriutuneet sileäotsakaimaanin poikaset syövät pääasiassa pieniä selkärangattomia, ja vanhemmat yksilöt syövät myös pieniä kaloja, lintuja ja matelijoita. Aikuisten jäykkä häntä estää saalistuksen avoimessa vedessä ja ne siirtyvät saalistamaan erityisesti nisäkkäitä kuten pakoja ja piikkisiskoja. Sileäotsakaimaanit ovat usein oman elinalueensa hallitsevia petoja ja saalistusalue on laaja.
Lisääntyminen.
Sileäotsakaimaanin lisääntymisestä ja kosinnasta tiedetään vielä melko vähän. Urokset tulevat sukukypsiksi kun ne ovat 1,4-metrisiä, naaraat ovat sukukypsiä 1,3-metrisinä. Tällöin ne ovat 10–20-vuotiaita. Koiraat karkottavat reviiriltään vieraat koiraat ja saavat tällöin alueen naaraat.
Sileäotsakaimaaninaaraat munivat kuivankauden lopussa. Ne munivat 10–20 munaa tekemäänsä maapesään jota ne täyttävät kasviaineksella, tai termiittikekoon jossa on ihanteellinen lämpötila poikasten kehitykselle. Munat tarvitsevat 28–32 °C:n lämmön. Munat hautuvat noin 115 päivää. Poikaset kuoriutuvat sadekaudella jolloin niiden asuinjoen pinta on noussut paljon. Poikaskuolleisuus on suuri ja niitä jää koatien, liskojen ja käärmeiden saaliiksi, vaikka aikuiset puolustavat poikasiaan pedoilta ja vastaavat niiden hätähuutoihin. Aikuisella on vähän vihollisia, joihin lukeutuu ihmisen lisäksi jaguaari. Sileäotsakaimaanit elävät ainakin 25-vuotiaiksi.
Uhat ja suojelu.
Sileäotsakaimaani ei ole uhanalainen ja kannan kooksi arvioidaan yli miljoona yksilöä. Kaupallinen kiinnostus on ollut vähäistä, koska niiden nahka on lähes arvoton. Paikalliset asukkaat metsästävät kuitenkin niitä hieman ruuaksi ja matkamuistoiksi. Laji kuuluu CITES-sopimus liitteeseen 2.