Timothy Dexter

Timothy Dexter (22. tammikuuta 1747 Malden, Massachusetts Bayn provinssi, Brittiläinen Amerikka – 23. lokakuuta 1806 Newburyport, Massachusetts, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen liikemies, joka oli tavoiltaan eksentrinen ja liiketoimissaan epätavallisen onnekas. Hän vaurastui alun perin avioliiton ja parkitsijan työnsä kautta, rikastui liiketoimillaan ja käytti varojaan ylelliseen elämäntapaansa. Vaikka Dexter jätti koulun kesken kahdeksanvuotiaana, hän piti itseään ”tunnetun maailman mahtavimpana filosofina” ja kirjoitti vanhoilla päivillään kirjan "A Pickle for the Knowing Ones", jossa hän kertoili elämästään ja valitti poliitikoista, papistosta ja vaimostaan. Kirjasta tuli myyntimenestys, josta otettiin kahdeksan painosta, vaikka suurin osa sanoista oli kirjoitettu väärin eikä se sisältänyt juuri lainkaan välimerkkejä.
Elämä.
Varhaiset vaiheet.
Timothy Dexter syntyi 22. tammikuuta 1747 Maldenin kaupungissa silloisen Brittiläisen Amerikan Massachusetts Bayn provinssissa. Dexterin perhe oli köyhä, ja hänen koulunkäyntinsä päättyi kahdeksanvuotiaana, kun hän lähti töihin maatilalle. 14-vuotiaana hän lähti Bostonin Charlestowniin parkitsijan oppipojaksi. Oppisopimuksen päätyttyä Dexter muutti vuonna 1769 Newburyportiin, josta hän osti maata. Hän meni 22. toukokuuta 1770 naimisiin kohtalaisen varakkaan 32-vuotiaan lesken Elisabeth Frothinghamin kanssa. He asuivat Frothinghamin leskeltään perimässä talossa Newburyportissa. Dexterillä oli talon kellarissa työpaja, josta käsin hän myi nahkoja, nahkavaatteita ja valaanrasvaa. Frothingham puolestaan avasi liikkeen, jossa hän myi ompelutarvikkeita. He saivat kaksi lasta: pojan nimeltä Samuel Lord syyskuussa 1772 ja tyttären nimeltä Nancy elokuussa 1776.
Dexteristä tuli kaupungissa eksentrisyydestään tunnettu hahmo, joka tiedettiin halukkaaksi nousemaan korkeaan asemaan. Hän kirjoitti paikallisille päättäjille lukuisia vetoomuksia, joissa esitti itsensä nimeämistä johonkin julkiseen virkaan. Maaliskuussa 1776 hänet nimitettiinkin ”peurain tiedottajaksi” ("Informer of Deer"). Hänen tehtävänsä oli ilmoittaa kaupunkilaisille, kun alueella liikkui peuroja, sekä valvoa peurojen metsästykseen liittyviä lakeja. Dexterin kerrotaan olleen tyytyväinen ja ylpeä asemastaan huolimatta siitä, että Newburyportin alueella ei liikkunut lainkaan peuroja. Hänet valittiin tehtävään vuosittain uudelleen aina maaliskuuhun 1788 asti.
Liiketoimet.
Yhdysvaltain vapaussodan loppuun mennessä 1780-luvun alkuvuosina Dexter oli kartuttanut tuhansien dollarien säästöt. Mahdollisesti saatuaan neuvoja Bostonin liike-elämän eliitiltä, jonka jäsenet pitivät Dexteriä maalaistollona ja pyrkyrinä, hän osti suuret määrät siirtokuntien kongressin painamaa rahaa, joka tuolloin oli käytännössä arvotonta. Sodan päätyttyä kongressi päättikin lunastaa rahat, jolloin Dexterin sijoituksen arvo moninkertaistui. Hän oli ennen sijoitustaan ollut jokseenkin varakas, mutta arvonnousu teki hänestä rikkaan. Seuraavien vuosien aikana hän onnistui vielä kasvattamaan omaisuuttaan onnekkailla kiinteistökaupoilla.
Rahoillaan Dexter rakennutti kaksi laivaa, "Mehitabelin" ja "Congressin", ja alkoi kuljettaa niillä tavaraa Yhdysvalloista Eurooppaan ja Länsi-Intiaan. Muut yläluokkaiset liikemiehet pitivät Dexteriä edelleen vähempiarvoisena, huonotapaisena ja tyylittömänä. Niinpä he antoivat tälle tarkoituksella huonoja liiketoimintavinkkejä, joilla he halusivat ajaa Dexterin konkurssiin ja nöyryyttää häntä. Häntä neuvottiin lähettämään trooppiseen Länsi-Intiaan sängynlämmittimiä, mutta Dexterin laivan kapteeni sai myytyä ne kauhoiksi paikalliselle melassiteollisuudelle, ja Dexter sai kaupoista hyvät voitot. Seuraavaksi Dexter lähetti samaan paikkaan villaisia kintaita. Lastin ostivat aasialaiset kauppiaat, jotka myivät ne eteenpäin Siperiaan.
Dexter sai myös neuvon lähettää hiiltä Newcastleen. Tätä pidettiin yleisesti järjettömänä, sillä Newcastle oli tunnettu hiilikaivosteollisuudestaan jopa siinä määrin, että ”lähettää hiiltä Newcastleen” on englannin kielessä idiomi, jonka merkitys on ”toimittaa jotakin paikkaan, jossa sitä on jo paljon”. Tästä huolimatta Dexter osti suurella summalla hiiltä ja lähetti sen kohti Englantia. Kuljetuksen ollessa matkalla yli Atlantin Newcastlen kaivostyöläiset menivät lakkoon, ja hiilen saapuessa perille siitä oltiin valmiita maksamaan hyvä hinta. Kun Newburyportissa oli eräänä vuonna kulkukissaongelma, Dexter julkaisi paikallislehdessä ilmoituksen, jossa lupasi maksaa hänelle tuoduista kulkukissoista ja kohdella niitä hyvin. Hän lähetti kissat Karibialle, jossa varastojen omistajat ostivat ne. Ei ole tiedossa, tiesikö Dexter plantaasien kärsivän hiiriongelmasta. Hän myös lähetti hanskoja Polynesiaan, jossa Kiinaan matkalla olleet portugalilaiskauppiaat ostivat ne, ja osti suuret määrät valaanluita – mahdollisesti vahingossa – juuri ennen kuin suurten valaanluusta tehtyjen korsettien muoti-ilmiö saapui Ranskasta Yhdysvaltoihin.
Eksentrinen yksityiselämä.
Rikastuttuaan liiketoimillaan Dexter osti vuonna 1791 Newburyportista suuren talon. Hän pyrki toden teolla pääsemään alueen seurapiireihin, ja tarjoutui useaan otteeseen rakennuttamaan kaupunkiin julkisia rakennuksia tiettävästi sillä ehdolla, että ne nimettäisiin hänen mukaansa. Kaupunkilaiset eivät kuitenkaan suhtautuneet Dexteriin tai hänen tarjouksiinsa suopeasti. Osaltaan Dexterin seurapiirihaaveita haittasi myös hänen runsas alkoholin käyttönsä.
Seurapiirihaaveidensa kariuduttua Dexter muutti vuonna 1796 perheineen New Hampshiren Chesteriin, jossa hän jälleen pyrki nousemaan paikalliseen eliittiin muun muassa tarjoutumalla maksamaan erään pääkadun päällystämisen sillä ehdolla, että se nimettäisiin Dexter Streetiksi. Hänen yrityksensä eivät taaskaan tuottaneet tulosta, ja perhe palasi Newburyportiin jo seuraavana vuonna. Syy nopealle paluulle ei ole täysin selvä, mutta useampi lähde viittaa Dexterin olleen osallisena hänen kannaltaan kiusallisissa välikohtauksissa Chesterissä. Dexterin on sanottu muun muassa saaneensa selkäänsä nuorelta mieheltä, joka tuli puolustamaan naista, jota Dexter ahdisteli. Hän päätyi tiettävästi usein ongelmiin lain kanssa väkivaltaisten taipumustensa vuoksi, ja erään kertomuksen mukaan kaupungin tuomari kalautti Dexteriä kepillään, kun tämä alkoi haastaa hänen kanssaan riitaa.
Palattuaan Newburyportiin Dexter hankki uuden suuren kotitalon, johon hän tuotti huonekalut Ranskasta ja rakennutti katolle minareetteja ja kultaisella kotkalla varustetun kupolin. Hän keräsi kokoelman kelloja ja suuren henkilökohtaisen kirjaston. Pihamaalle hän teetti viisimetrisiä pylväitä, joiden päällä oli 40 puuveistosta historian suurmiehistä, kuten Raamatun hahmoista, pyhimyksistä, poliitikoista ja liikemiehistä sekä Dexteristä itsestään. Oman patsaansa yhteyteen hän kaiverrutti tekstin ”olen idän ensimmäinen”. Myöhemmin hän sanoi olevansa ”idän ensimmäinen, lännen ensimmäinen ja tunnetun maailman mahtavin filosofi”. Dexter alkoi nimittää itseään ”lordi Dexteriksi”. Joidenkin tietojen mukaan nimitys oli peräisin Chesterin asukkailta joko vilpittömänä tunnustuksena tai pilkkanimenä. Dexterin kerrotaan antaneen häntä lordiksi kutsuneille lapsille neljännesdollarin ja aikuisille tarjonneen illallisen juomineen. Hän palkkasi kalakauppias ja harrastelijarunoilija Jonathan Plummerin henkilökohtaiseksi poeta laureatuksekseen, joka kirjoitti hänestä ylistysrunoja.
Vaikka Dexterin elämä näytti ulkoisesti ylelliseltä, se ei ollut onnellista. Hän sai vaimoltaan jatkuvasti moitteita kiinnostuksestaan toisia naisia kohtaan ja alkoholin käytöstään. Dexter puolestaan väitti vaimoaan aaveeksi eikä suostunut hyväksymään, että tämä oli elossa. Juovuspäissään hän uhkaili usein myyvänsä omaisuutensa ja jättävänsä vaimonsa ja lapsensa oman onnensa nojaan. Ylellistä ja tuhlailevaa elämää elämällä Dexter sai kaipaamaansa yläluokkaista seuraa, mutta ei voinut olla varma näiden tarkoitusperistä. Häntä muun muassa huoletti, surtaisiinko hänen kuolemaansa. Niinpä hän päätti teeskennellä kuolleensa ja järjesti omat hautajaisensa, joihin tuli yli 3 000 vierasta. Tarinoiden mukaan Dexter oli muuten tyytyväinen näkemäänsä, mutta pettyi, kun kaupungin kellot eivät soineet hänen kunniakseen eikä hänen vaimonsa vaikuttanut tarpeeksi surulliselta. Koko juonen väitetäänkin paljastuneen hautajaisvieraiden kuultua talon keittiöstä mekkalaa, joka oli peräisin siitä, että Dexter pahoinpiteli vaimoaan rangaistuksena riittämättömästä suremisesta.
Kirja ja kuolema.
Osana pyrkimystään todistaa suuruutensa ja jättää jälkeensä pysyvän perinnön Dexter julkaisi vuonna 1802 kirjan "A Pickle for The Knowing Ones, or Plain Truth in a Homespun Dress". Kirjassa Dexter kertoili elämästään ja valitti poliitikoista, papistosta ja vaimostaan. Lähes 9 000 sanan mittaisessa tekstissä ei ollut lainkaan välimerkkejä, suurin osa sanoista oli kirjoitettu väärin ja suuria alkukirjaimia käytettiin mielivaltaisesti, ja niinpä teksti oli paikoitellen hädin tuskin ymmärrettävää. Aluksi Dexter jakoi kirjaansa ilmaiseksi, mutta siitä tuli pian suosittu, ja siitä otettiin kaikkiaan kahdeksan painosta. Saatuaan palautetta kirjan kirjoitusasusta ja vaikealukuisuudesta Dexter lisäsi toiseen painokseen kokonaisen sivun välimerkkejä sekä ohjeen, jonka mukaan lukija voi niillä ”pippuroida ja suolata [kirjan] oman halunsa mukaan”.
Dexter kuoli lyhyen sairauden jälkeen Newburyportissa 59-vuotiaana 22. lokakuuta 1806. Hänet on haudattu kaupungin hautausmaalle.
Perintö.
Dexter jätti kuoltuaan jälkeensä omaisuuden, jonka arvoksi arvioitiin hieman yli 35 000 dollaria (vastaa noin 900 000 dollaria vuonna 2025). Perheensä ja sukulaistensa lisäksi hän testamenttasi 2 300 dollaria Maldenin ja 2 000 dollaria Newburyportin kaupungille.
Talosta, jossa Dexter perheineen asui vuosina 1791–1796, tuli sittemmin Newburyportin kirjasto. Talo, jossa Dexter asui Newburyportissa kuolemaansa saakka, jäi hänen leskelleen Elizabethille. Talon huonekaluja, kultakoristeita ja pihamaan veistoksia myytiin pois huutokaupassa toukokuussa 1807. Suurin osa jäljelle jääneistä veistoksista kaatui vuonna 1815 hurrikaanissa ja loput huutokaupattiin. Vain muutama veistoksista on selvinnyt 2000-luvulle asti. Niistä parhaiten tunnettu esittää William Pittiä. Yhdysvaltain historian museo entisöi sen vuosina 1959–1960. Vuodesta 1994 se on ollut esillä Museum of Old Newburyssä, jonka omistukseen se siirtyi vuonna 2025.
Elizabeth Dexterin kuoltua vuonna 1809 Dexterien vanha talo toimi jonkin aikaa majatalona ja sittemmin asuintalona. Sen asukkaisiin ja omistajiin vuosien varrella kuuluivat Dexterien tytär Nancy, tämän tytär Mary Ann Clark sekä tohtori Elbridge S. Kelley, joka oli Newburyportin pormestari vuosina 1871–1872. Vuonna 1984 sen osti 200 000 dollarilla newburyportilainen William Quill, joka aikoi entisöidä sen. Elokuussa 1988 entisöinnin ollessa lähes valmis talossa syttyi tulipalo, joka vaurioitti sitä pahoin. Talon alkuperäiset piirrokset olivat kuitenkin tallessa Historic New England -järjestöllä, ja se rakennettiin niiden pohjalta jälleen alkuperäiseen asuunsa.
Tulkintoja.
Aikalaistensa keskuudessa Dexteriä pidettiin vähä-älyisenä ja hänen eksentrisyyttään pilkattiin. Dexterin muistokirjoituksessa "Newburyport Herald" -lehdessä hänen älynlahjojensa kuvattiin olleen ”ei ylhäisintä luokkaa”. Eräs sanomalehti Massachusettsin Greenfieldissä puolestaan totesi ”hänen tietämättömyytensä olleen lähestulkoon vailla vertaa Amerikan Yhdysvalloissa”. Yhdessä Dexterin omituisten kirjoitusten kanssa tämä loi hänestä kuvan vähä-älyisenä miehenä, joka ansaitsi omaisuutensa tuurilla. Dexteristä tuli jo omana aikanaan tunnettu hahmo, ja hänen elämästään on kirjoitettu lukuisia kirjoja. Niissä hänet on kuvattu pääasiassa viekkaana hahmona, jonka menestys oli piikki häntä hyljeksineen seurapiirin lihassa.
On kuitenkin epäselvää, kuinka suurelta osin tunnetuimmatkaan tarinat Dexterin elämästä ovat totta ja kuinka suurelta osin kuulopuhetta ja legendaa. Dexterin tiedetään olleen häpeilemätön itsensä kehuja ja huhujen liikkeelle laskija, joka saattoi keksiä omasta päästään tarinoita onnekkaista liiketoimistaan. Esimerkiksi tarinaa Länsi-Intiaan myydyistä sängynlämmittimistä on pidetty mahdollisesti keksittynä, sillä niistä ei 1800-luvulla Dexterin elämästä kirjoitetun pamfletin mukaan löytynyt todisteita tullikirjoista. 
Kansanperinteen tutkimuksen professori Stephen Gencarellan mukaan Dexter myöntää kirjassaan olleensa liiketoimissaan onnekas, mutta ylpeilee enemmän oveluudellaan kuin onnellaan. Hänen kirjoituksensa viittaavat Gencarellan mukaan hänen ymmärtäneen, että on kannattavaa hankkiutua monopoliasemaan sellaisten hyödykkeiden kaupassa, joita muut eivät pitäneet arvokkaina. Tuoreemmissa arvioissa Dexteristä onkin pohdittu, oliko hän pelkkä onnekas hölmö vai todellisuudessa ovelampi liikemies kuin antoi ymmärtää.