Unkarilaistaminen

Unkarilaistaminen eli magyarisaatio (unk. "magyarosítás") oli poliittinen prosessi, jolla erityisesti Itävalta-Unkarin kompromissin (1867) jälkeen Unkarin kuningaskunnan muita etnisiä ryhmiä pyrittiin sulauttamaan kieleltään ja identiteetiltään Unkarin kansakunnan osiksi.
Tausta.
1500-luvun osmanivalloituksen jälkeen Unkarin kuningaskunnan etninen koostumus oli muuttunut. Turkkilaissotien yhteydessä monet erityisesti etnisten unkarilaisten asuttamat alueet olivat autioituneet, ja niille oli muuttanut naapurialueiden slaavikansoja ja romanialaisia. Osmanivallan väistyessä Itävallan Habsburg-hallitsijat olivat asuttaneet Unkariin uudisasukkaita etenkin nykyisen Saksan eri alueilta. Vuoteen 1720 mennessä etnisten unkarilaisten osuus Unkarin kuningaskunnan asukkaista oli pudonnut noin 35 %:iin, ja vaikka se vuosisadan mittaan nousikin noin 40 %:iin, erityisesti valtakunnan reuna-alueet olivat paljolti muiden kansojen asuttamia.
1700-luvun lopulta lähtien monet Keski- ja Itä-Euroopan etniset ryhmät kokivat kansallisromantiikan hengessä kansallisen heräämisen, alkoivat rakentaa kansallista identiteettiään ja pyrkivät vahvistamaan kielensä asemaa. Unkarissa tämä oli osaltaan reaktiota Habsburgien saksalaistamispolitiikkaan ja erityisesti yläluokan saksalaistumiseen, joka herätti pelkoa unkarin kielen syrjäytymisestä ja jopa sammumisesta. 1800-luvun alkukymmeninä unkarin kieltä kehitettiin voimaperäisesti, tärkeitä unkarinkielisiä instituutioita (kuten Unkarin tiedeakatemia) perustettiin, ja 1844 unkarista tuli lopulta Itävaltaan kuuluvan Unkarin kuningaskunnan alueella virka- ja hallintokieli siihen asti käytetyn latinan tilalle. Samalla muiden kansojen ja kielten aseman turvaaminen nousi ongelmaksi.
Vuoden 1848 vallankumouksen yhteydessä ilmeni, että vähemmistöryhmistä varsinkaan serbit, kroaatit ja romanialaiset, joiden parissa oli kansallisuusaate myös herännyt, eivät aina halunneet tunnustaa Pestissä toimivaa unkarilaista kapinahallitusta vaan liittoutuivat mieluummin monikansallista monarkiaa puolustavien ”sentralistien” kanssa. Transilvaniassa romanialaisten vastarinta johti suoranaiseen sisällissotaan. 
Heinäkuussa 1849 Lajos Kossuth ja romanialaisia edustava Nicolae Balcescu allekirjoittivat sopimuksen, jolla romanialaiset virallisesti tunnustettiin vähemmistökansana. Sen mukaan romanialaisten asuttamilla alueilla romania otettaisiin paikallishallinnon kieleksi tai lääninhallinnon kielenä unkarin rinnalle, romaniankieliset saisivat vapaasti järjestää kirkko- ja kouluasiansa ja romanialainen ortodoksinen kirkko saisi itsenäisen aseman serbialaisten ortodoksikirkon rinnalla, romanialaiset saisivat pääsyn valtion virkoihin ja romanialaiset talonpojat vapautettaisiin feodaalijärjestelmän kahleista. 28. heinäkuuta 1849 Szegedissä kokoontuneet valtiopäivät hyväksyivät pitkän väittelyn päätteeksi ”Euroopan ensimmäisen vähemmistökansoja suojelevan lain”, jolla romanialaisille myönnetyt oikeudet laajennettiin koskemaan muitakin vähemmistökansoja. Lakia ei kuitenkaan ehditty panna toimeen, sillä muutamaa viikkoa myöhemmin unkarilaisten vapaustaistelu kukistui. 
Unkarilaistamispolitiikka kaksoismonarkian aikaan.
Vuonna 1867 jatkuvat jännitteet Itävallan keisarillisen hallinnon ja laajempaa itsemääräämisoikeutta tavoittelevien unkarilaisten välillä ratkaistiin ns. Itävalta-Unkarin kompromissilla. Unkarista tuli kaksoismonarkian osana jälleen erillinen kuningaskunta, jonka kuninkaaksi keisari Frans Joosef kruunattiin. Tässä yhteydessä Unkari joutui tekemään Kroatian kanssa erillisen sopimuksen "(Nagodba)", jolla Kroatia sai täyden sisäisen autonomian. Vuonna 1868 säädetyn kansallisuuslain mukaan kaikki unkarilaiset etnisyydestä riippumatta muodostaisivat yhden, jakamattoman kansakunnan eikä heidän välillään saisi olla muuta eroa kuin eri kielten virallisessa käytössä, sen mukaan kuin käytännön syyt vaatisivat. Keskushallinnon ja yliopiston kieli olisi unkari, mutta alemmilla hallinnon ja koulutuksen tasoilla muiden kielten asema tulisi asianmukaisesti turvata.
Kansallisuuslaista piittaamatta Unkarin hallitus ajoi yhä vahvemmin vähemmistöjen unkarilaistamista. Vähemmistökielten käyttö hallinnossa ja oikeusistuimissa jäi käytännössä olemattomaksi, ja vaikka kirkot saivat ylläpitää omia alkeiskoulujaan, korkeampi koulutus oli lähes pelkästään unkarinkielistä. Koulujärjestelmän unkarilaistamisen huipensi perusopetuksesta vuosina 1907–1908 säädetty laki, opetusministerin, kreivi Albert Apponyin mukaan nimensä saanut ”lex Apponyi”. Sen mukaan kaikissa alkeiskouluissa, opetuskielestä riippumatta, piti opettaa unkarin kieltä ”siinä määrin, että äidinkieleltään ei-unkarilaiset lapset neljännen oppivuoden päätteeksi kykenevät suullisesti ja kirjallisesti ilmaisemaan ajatuksensa ymmärrettävällä unkarin kielellä”. Vaatimus oli paitsi moraalisesti arveluttava myös varsinkin täysin vähemmistökielisten maaseutualueiden kyläkouluissa mahdoton toteuttaa, ja lex Apponyi saikin ankaraa kritiikkiä osakseen ulkomaita myöten.
Unkaria äidinkielenään puhuvien osuus Unkarin kuningaskunnan väestöstä oli vuonna 1880 vielä vain 46,6 % mutta vuonna 1900 jo 51,4 %. Erityisesti keskiluokkaiset juutalaiset ja saksalaiset samoin kuin monet keskiluokan slovakit ja ruteenit unkarilaistuivat kieleltään ja identiteetiltään. Vuodesta 1880 lähtien varsinkin keski- ja työväenluokkaiset saksalais-, juutalais- ja slovakkilaistaustaiset kaupunkilaiset suurin joukoin unkarilaistivat nimensä. Tämän ajateltiin mahdollistavan yhteiskunnallisen nousun ja lapsille paremman tulevaisuuden. Vuonna 1895 pääministeri Dezső Bánffy käynnisti kampanjan, jolla valtion virkamiehiä kannustettiin tai jopa painostettiin vaihtamaan nimensä unkarilaiseksi.
Valtakunnan reuna-alueilla ja vähemmistöjen asuttamalla maaseudulla unkarilaistamispolitiikka ei tehonnut yhtä hyvin. Erityisesti monet romanialaiset, slovakit ja serbit vastustivat aktiivisesti unkarilaistamispyrkimyksiä, myös rajantakaisten kielisukulaistensa tuella. Slovakit olivat vuonna 1863 perustaneet (serbien, tšekkien ja kroaattien esikuvan mukaan) kulttuuriseuran "Matica slovenská," josta kehittyi tärkeä kansallisen kulttuuriaktivismin keskus. Vuonna 1875 Kálmán Tiszan hallitus lakkautti Matican syyttäen sitä panslavistisesta, valtionvastaisesta toiminnasta. Transilvanian romanialaisten keskuudessa syntynyt liikehdintä huipentui unkarilaistamista vastustavaan joukkovetoomukseen, jonka 237 romanialaisen lähetystö toukokuussa 1892 toi Wieniin keisarille. Vetoomusta ei otettu vastaan, mutta sen johdosta syntyneiden levottomuuksien takia lopulta kaksi romanialaista aktivistia sai muutaman vuoden vankeusrangaistukset. 
1900-luvun alussa kansallisuuspoliittisia jännitteitä lisäsi myös spekulointi vanhenevan Frans Joosefin seuraajasta. Vanha keisari oli pitänyt kiinni vuoden 1867 kompromissin sopimuksista, mutta kruununperillisen Frans Ferdinandin tiedettiin suhtautuvan tylysti Unkarin hallintoon ja suopeasti Unkarin vähemmistökansojen pyrkimyksiin.
Unkarilaistamispolitiikan seuraukset.
Trianonin rauhansopimus 1920 irrotti Unkarin kuningaskunnan alueesta naapurivaltioille lähes kolme neljäsosaa. Luovutetuilla alueilla asuneista unkarilaisista, joita oli lähes kolmasosa unkarinkielisestä väestöstä, tuli vähemmistöjä uusissa asuinmaissaan. Jäljelle jääneessä Unkarissa vähemmistökansallisuuksien osuus jäi hyvin vähäiseksi, joten unkarilaistamispolitiikalle ei enää ollut suoranaista tarvetta. Sitä vastoin Horthyn Unkarissa harjoitettiin revansistista politiikkaa, jossa päämääräksi asetettiin Trianonin vääryyden korjaaminen.
Trianonin rauhan ankarat ehdot on Unkarissa usein tulkittu voittajavaltioiden ”vihan” tai ”kostonhalun” ilmentymäksi, vaikka todellisuudessa rajanvetojen taustana oli monimutkaisia historiallisia prosesseja. Huomattava osa entisen Unkarin vähemmistöistä oli kuitenkin unkarilaistamispolitiikan tuloksena mielellään valmis liittymään uusiin naapurivaltioihin.