Aleksandr Ostrovski

Aleksandr Nikolajevitš Ostrovski (); (12. huhtikuuta 1823 Moskova, Venäjän keisarikunta – 14. kesäkuuta 1886 Štšolkovon tila, Kinešman piiri (nyk. Kostroman alueen Ostrovskin alue), Kostroman kuvernementti, Venäjän keisarikunta) oli venäläisen näytelmäkirjallisuuden isä. Häntä pidetään kriittisenä realistina.
Suku ja koulutus.
Hänen isänsä Nikolai Fjodorovitš Ostrovski (1796-1853) oli papin poika, joka opiskeli Kostroman seminaarissa ja Moskovan teologisessa akatemiassa, mutta alkoi harjoittaa oikeuslakimiehenä kiinteistö- ja kauppa-asioita. Hän nousi kollegiasessorin arvoon ja sai vuonna 1839 aatelisarvon.
Äiti Ljubov Ivanovna Savvina (1803-1831) oli suntion ja öylätintekijän tytär, joka kuoli kun Aleksandr ei ollut vielä yhdeksänvuotias. Perheessä oli kymmenen lasta, joista kolme eli aikuisiksi asti: Aleksandr, Natalia ja Mihail. Nuorempi veli oli valtiomies Mihail Ostrovski. Nikolai Fjodorovitšin aseman ansiosta perhe eli yltäkylläisyydessä. Lasten koulutukseen kiinnitettiin suurta huomiota, he saivat kotiopetusta. Viisi vuotta myöhemmin isä meni naimisiin ruotsalaisen paronitar Emilia Andrejevna von Tessinin (1812-1898) kanssa.
Äitipuoli huolehti lapsista ja jatkoi heidän kouluttamistaan. Hän järjesti uudelleen talon patriarkaaliset tavat, jolloin se näytti enemmän eurooppalaiselta kartanolta ja varmisti, että hänen lapsipuolensa saivat korkealaatuista koulutusta. Emilia Andrejevnalla oli neljä omaa lasta, joista yhdestä, Pjotr ​​Ostrovskista, tuli myöhemmin Aleksandrin hyvä ystävä. Hän osasi useita eurooppalaisia ​​kieliä, soitti pianoa ja opetti Aleksandrin lukemaan nuotteja.
Ostrovskin lapsuus ja osa nuoruudestaan ​​kuluivat Zamoskvoretšijen kauppiaskaupunginosassa Moskovan Kremliä vastapäätä, toisella puolella jokea. Isänsä suuren kirjaston ansiosta hän tunsi varhain venäläisen kirjallisuuden ja tunsi intohimoa kirjoittamiseen, mutta isä halusi tehdä hänestä asianajajan. Vuonna 1835 Ostrovski tuli Moskovan maakunnan 1. kymnaasin kolmannelle luokalle, jonka jälkeen vuonna 1840 hän isänsä pyynnöstä siirtyi Moskovan yliopiston lainopilliseen tiedekuntaan. Hän epäonnistui yliopistokurssin suorittamisessa eikä läpäissyt roomalaisen oikeuden tenttiä ja anoi eroa vuonna 1843. Hänen isänsä nimitti hänet sihteeriksi perustuslakioikeuteen, ja vuoteen 1850 asti tuleva näytelmäkirjailija palveli Moskovan tuomioistuimissa. Vuonna 1845 hän sai siirron kauppaoikeuteen, jossa hän käsitteli lahjonta- ja korruptiorikoksia.
Virkaura avasi hänelle tilaisuuden tutustua Moskovan kauppiasluokan elämään ja tapoihin. Synnynnäinen rakkaus teatteriin kannusti häntä käsittelemään havaintojaan draamoissa. Ensimmäistä onnistunutta kokeilua "Kuvaelmia perheonnesta" (1847) seurasi tiiviiseen tahtiin sarja näytelmiä, joissa tulee näkyviin tekijän tarkka elämäntuntemus, kekseliäisyys ja taito esittää tyypillisiä, aitovenäläisiä kansallisominaisuuksia.
Yksityiselämä.
Vuonna 1847 Ostrovski tapasi Jauzan naapurustossa asuneen Agafia Ivanovnan (1825-1867), alempaan keskiluokkaan kuuluvan 24-vuotiaan naisen ja heillä alkoi suhde. On todennäköistä, että hänen vanhempansa olivat entisiä maaorjia. Isänsä voimakkaasta vastustuksesta huolimatta Ostrovski otti perheen poissa ollessaan vuoden 1849 puolivälissä Agafian asumaan avokumppaninaan. Avioliitto ei ollut tullut kyseeseen, eikä Agafia (Gasha) koskaan vaatinut sitä. Ostrovski ei ilmeisesti odottanut suhteen olevan kestävä, mutta 'Gasha' pysyi hänen kanssaan kuolemaansa asti vuoteen 1867. Vähänkoulutettu, mutta lahjakas ja älykäs nainen, jolla oli perusteellinen tietämys alempien luokkien elämästä, vaikutti näytelmäkirjailijan tuotantoon. Agafia oli hänen teostensa ensimmäinen lukija ja kriitikko. Kaikki heidän viisi lastaan kuolivat pieninä.
Työskennellessään näytelmän "Ukkosilma" parissa vuonna 1859 Ostrovski vietti jonkin aikaa Davidkovossa ja Ivankovossa lähellä Moskovaa, näyttelijöiden kokoontumispaikoissa. Siellä hän oli romanttisessa suhteessa näyttelijä Ljubov Nikulina-Kositskajaan (1827–1868), jota hän ilmeisesti piti näytelmän henkilön Katerinan esikuvana. Kositskajan olemassaolevista kirjeistä päätellen Ostrovski oli mielipuolisesti rakastunut ja lupasi "nostaa" hänet "jalustalle". Tahollaan naimisissa oleva Kositskaja oli varautunut ja muistutti rakastajaansa hänen velvollisuuksistaan ​​avokumppaniaan kohtaan. Kahden vuoden epävarmuuden jälkeen Ostrovski kosi, ja nyt leskeksi jäänyt Kositskaja hylkäsi hänen avioliittotarjouksensa. Kositskaja oli rakastunut nuoreen ihailijaansa Sokoloviin, mahtailevaan rikkaaseen kauppiaanpoikaan, joka ensin tuhlasi omat rahansa ja sitten naisen rahat, kunnes jätti tämän. Koko tämä onneton rakkaus osoittautui Ostrovskille kipeäksi ja nöyryyttäväksi kokemukseksi.
1860-luvun alussa Ostrovski tapasi Maria Vasiljevna Vasiljevan, Malyi-teatterin näyttelijän, jonka kanssa hän aloitti suhteen vuonna 1864. Vuonna 1864 syntyi Aleksandr; vuonna 1866 syntyi Mihail ja vuonna 1867 syntyi Maria. Lapsia oli kaikkiaan kuusi, mutta kolme heistä kuoli varhaislapsuudessaan. Vuonna 1869, avovaimo Agafia Ivanovnan kuoltua, Ostrovski ja Vasiljeva menivät naimisiin.
Kirjallinen ura.
Kun Ostrovski aloitti näytelmäkirjailijana, Venäjällä oli jo laaja ja vakiintunut teatterilaitos. Vierasperäisen ohjelmiston hallitsemalla näyttämöllä Ostrovskin satiiriset tapainkuvaukset tarkastelivat venäläisyyttä ja aikansa yhteiskuntaa perhe- ja omaisuussuhteiden näkökulmasta. Ostrovski oli erittäin tuottelias kirjailija: hänen tuotantoonsa kuuluu 47 näytelmää, joihin kuuluu tragedioita ja komedioita, historiallisia näytelmiä sekä satunäytelmä "Snegurotška" (ven. Снегурочка, Lumityttö, 1873). 
Aiheina hänellä olivat itsekkyys, rahanahneus ja lahjukset, joita hän kuvaa Moskovan kauppiaiden elämän kautta huumorilla höystettynä. Monet säveltäjät, kuten Nikolai Rimski-Korsakov ja Leoš Janáček ovat saaneet aiheita hänen näytelmistään. Tunnettuja näytelmiä ovat mm. "Ukonilma", "Metsä" ja "Syyttömästi syylliset". Ostrovski toi näyttämölle realismin sekä aiheissa että käsittelytavassa. Hänen näyttämöhahmonsa eivät ole karikatyyrejä vaan tavanomaisia ihmistyyppejä, jotka yleisö saattoi tunnistaa omasta elämästään, joita ei ennen Ostrovskia ollut nähty teattereiden näyttämöillä.
Ostovski toimi uransa alussa konservatiivisessa "Moskovitjanin" -lehdessä, mutta siitä huolimatta hänen näytelmänsä saivat esim. radikaalikriitikko Dobroljubovin hyväksynnän. Ostrovskin useimmat teokset liittyvät aiheiltaan venäläiseen kauppiassäätyyn, jonka sivistymättömyyttä, voitonhimoa ("suden suuta ja ketun häntää") ja itsekästä omapäisyyttä hän säälimättä arvosteli. Tosin hän liikkui historiallisenkin draaman alalla ("Vale-Dimitri" ven. Дмитрий Самозванец и Василий Шуйский, 1866) ja ("Vasilisa Melentjeva" ven. Василиса Мелентьева, 1867), kykenemättä kuitenkaan luomaan mitään erikoista.
Ostrovskin näytelmiä ovat muun muassa "Me sovimme omiemme kanssa" (ven. Свои люди - сочтемся, 1850), "Köyhä morsian" (ven. Бедная невеста, Bednaja nevesta, 1852), "Köyhyys ei ole synti" (ven. Бедность не порок, Bednost ne porok, 1854), "Älä elä tahtosi mukaan" (ven. Не так живи, как хочется, 1855), "Ukkosilma" (ven. Гроза, Groza, 1860), "Metsä" (ven. Лес, Les, 1872). Ensinnä mainitun huvinäytelmän ilmestyminen herätti tyytymättömyyttä vaikutusvaltaisissa kauppiaspiireissä, ja siitä syystä hän menetti virkansa. Näytelmää saatiin esittää näyttämöllä vasta kymmenen vuotta myöhemmin.
Ostrovski oli myös huomattava venäläisen teatteritoiminnan vaikuttaja, jonka johdolla näyttelijöiden palkkatasoa ja näytelmäkirjailijoiden tekijänoikeussuojaa parannettiin. Hän ohjasi näytelmiään Moskovassa ja osallistui näyttelijöiden realistisen ilmaisutavan kehittämiseen. Hän pyrki uudistamaan Venäjän laitosteattereita ja vapauttamaan niiden toiminnan hoviministeriön byrokratiasta.
Ostrovski nimitettiin vuonna 1885 Moskovan keisarillisten teatterien johtajaksi, mutta pian sen jälkeen seurannut kuolema esti häntä panemasta toimeen niitä uudistuksia, joita hän uudessa virassaan aikoi toteuttaa. Ostrovski on kääntänyt venäjäksi muun muassa William Shakespearen ja Miguel Cervantesin tuotantoa. Hänen kootut teoksensa ilmestyivät vuonna 1885, käännökset vuonna 1886.
Perintö.
Ostrovski oli 1800-luvun jälkipuoliskon huomattavin venäläinen näytelmäkirjailija. Vaikka hänen maineensa ei ole Venäjän ulkopuolella yhtä suuri kuin aikalaistensa Ivan Turgenevin, Fjodor Dostojevskin ja Leo Tolstoin, Venäjällä hänen näytelmänsä ovat klassikkoja ja kuuluvat edelleen teattereiden ohjelmistoon. Ivan Turgenev kutsui häntä "kauppiasluokan Shakespeareksi".