tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Joan Cusack

Joan Mary Cusack [ˈkjuːsæk] (s. 11. lokakuuta 1962 New York, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja kaksinkertainen Oscar-ehdokas. Hänen tunnetuimpiin rooleihinsa kuuluvat "Kavahda naapuriasi" (1999), "Morsian karkuteillä" (1999), "Toy Story 2" (1999), "In ja Out" (1997), "Grosse Pointe Blank – Palkkamurhaaja pikkukaupungista" (1997), "Yhdeksän kuukautta" (1995), "Addams Family II" (1993) ja "Working Girl – tieni huipulle" (1988). Nykyään hänet tunnetaan draamakomediasta "Hävyttömät", jossa hän näyttelee Sheila Jacksonia.
Yksityiselämä.
Joan Cusack on naimisissa Richard Burken kanssa. He menivät naimisiin vuonna 1993. Heillä on kaksi poikaa, jotka ovat syntyneet vuosina 1997 ja 2000. Cusack on näyttelijä John Cusackin isosisko.
Lubok

Lubok (, ) eli niinipuupiirros on vanha venäläinen painokuva, jonka aiheina voi olla kansansatu, uskonto, politiikka tai usein yksinkertaisesti talonpoikien keskuuteen jaettavat laulut tai tanssit. Tavallisesti värikkäitä lubok-vedoksia tehtiin 1600-luvun puolivälistä ensimmäiseen maailmansotaan asti. Lubokeissa kuvat on usein koottu arkin molemmille reunoille ja keskellä on suuri keskuskuva. Teksti kulkee kuvien alla ja puhekuplissa. Pietari Suuri on usein toistuva aihe. Lubokeja on huomattava kokoelma Helsingin yliopiston kirjastossa. Halpoina kansanpainoksina tehdyt kuvat innostivat venäläisiä avantgardetaiteilijoita 1900-luvun alussa, kuten Mihail Larionovia ja Natalja Gontšarovaa. Erityisen tunnettuja ovat Gontšarovan Tulilintu-lavastussuunnitelmat. Karkea ja pelkistävä tyyli vetosi muun muassa uusprimitivisteihin ja kubofuturisteihin.
Lubok oli yhtä hyvin ukrainalainen ilmiö. Termiä käytetään myös näennäis-etnografisista kiertävien teatterien esityksistä. 1800-luvun lopulla lubok-teattereita oli noin 70. Teattereita oli vielä NEP-kauteen asti. Berezil-teatteri hyödynsi lubokia satiireissaan.
Josh Harding

Joshua Joel Harding (s. 18. kesäkuuta 1984 Regina, Saskatchewan) on ammattilaisuransa lopettanut kanadalainen jääkiekkomaalivahti. Harding pelasi Minnesota Wildin organisaatiossa koko NHL-uransa. Ensimmäisen ottelunsa NHL:ssä Harding pelasi kaudella 2005–2006. Harding on pelannut myös Wildin farmiseurassa, Houston Aerosissa, 118 ottelua. Harding toimi Minnesotan kakkosvahtina kaudet 2008–2009 ja 2009–2010 Niklas Bäckströmin ollessa joukkueen ykkösmaalivahti. Harding loukkaantui vakavasti ennen kauden 2010–2011 alkua harjoitusottelussa St. Louis Bluesia vastaan ja hänen polvensa leikattiin. Harding ei pystynyt pelaamaan kaudella yhtään ottelua. Kaudeksi 2011–2012 Harding teki paluun Wildin tolppien väliin.
Harding edusti Kanadaa vuoden 2009 jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa, jossa hän toimi joukkueen kolmosmaalivahtina. Kanada voitti kisoissa MM-hopeaa. 
Hardingilla diagnosoitiin MS-tauti lokakuussa 2012, mutta hän jatkoi silti uraansa. Kesäkuussa 2013 hänet palkittiin Bill Masterton Memorial Trophylla, jonka myöntämisperusteina ovat sisukkuus, hyvä urheiluhenki ja omistautuminen jääkiekolle. Harding lopetti uransa kauteen 2014-2015.
Sitraatti

Sitraatti ([C6H5O7]3−) on sitruunahapon anioni, suola tai esteri.
Elintarvikkeiden lisäaineina käytetään erilaisia sitraatteja seuraavilla E-koodeilla:
Navarranseisoja

Navarranseisoja (, ) on espanjalainen metsästyskoira. Se ei kuulu FCI:n virallisiin rotuihin, mutta se on sekä Espanjan Kennelliiton että Alianza Canina Latina -järjestön hyväksymä.
Ulkomuoto.
Rodulla on epätavallinen keskeltä kahtiajakautunut kirsu tai niin sanottu "tuplakirsu". Tämän epätavallisen ominaisuuden uskotaan antavan koiralle erityisen herkän hajuaistin, mikä on tärkein syy sille että siitä jalostettiin metsästyskoira.
Nykyinen navarranseisoja on mannermaisten kanakoirien tyyppinen metsästyskoira, joka osoittaa riistan seisomalla. Sillä on lyhyt karvapeite, joka voi olla maksavalkoinen tai oranssivalkoinen ja joka on useimmiten pilkuttunut samaan tapaan kuin lyhytkarvaisella saksanseisojalla. Pää ja suuret laikut karvapeitteessä ovat yleensä yksivärisiä. Koiralla on leveä pää ja se on tukeva eläin, painaa 27–33 kg ja on säkäkorkeudeltaan 48–57 cm. Korvat ovat pitkät.
Alkuperä.
Navarranseisojaa pidetään monien eurooppalaisten lintukoirien kantarotuna. Sen uskotaan polveutuneen 1100-luvulla talbot houndista ja muista ajokoirista. Desmond Morriksen mukaan se polveutuisi kuitenkin "de monte"-tyyppisestä sabueso españolista ja muinaisesta rodusta nimeltä "pachon iberico" ("iberianseisoja"). Sen uskotaan saavuttaneen huippusuosion Espanjan aateliston joukossa 1700- ja 1800-luvuilla ja se melkein kuoli sukupuuttoon Espanjan sisällissodan jälkeen. Muutama rodunharrastaja kiersi maata etsiäkseen jäljelle jääneitä yksilöitä ja elvytti jalostuskannan.
Kansainvälinen kennelliitto FCI ei ole vielä hyväksynyt navarranseisojaa viralliseksi roduksi.
Vaikutus muihin rotuihin.
Tuplanenäinen andientiikerikoira, joka löydettiin Etelä-Amerikasta, polveutuu luultavasti espanjalaisten konkistadorien 1500-luvulla alueelle tuomista navarranseisojista.
Navarranseisoja kulttuurissa.
Lainaus: - Navarranseisoja:
… noina verrattomina onnellisuuden päivinä se metsästi pachón-koira seuranaan
– Moral of Peralta, 1912
Kuutio (kuinka aurinko voitettiin)

Kuutio (kuinka aurinko voitettiin) on Apulannan kymmenes, 5. marraskuuta 2008 julkaistu studioalbumi. "Kuutio" on Apulannan kolmas omakustanne. "Kuution" musiikkityyli on enemmän Apulannan ensimmäisten levyjen tyylistä. Levyltä julkaistiin rajoitettu värivinyylipainoksena julkaistu single ”Vauriot”. Toinen single ”Ravistettava ennen käyttöä” julkaistiin 4. helmikuuta 2009. Molemmat kipusivat singlelistan ykkösiksi, ”Vauriot” heti ensimmäisellä viikollaan ja ”Ravistettava ennen käyttöä”. Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 2, ja se myi platinaa viidentenä Apulannan levynä.
Levy sai Emma-gaalassa "Rock-albumi"-palkinnon vuonna 2008.
Kappaleet.
Sävellykset ja sanat Toni Wirtanen, sovitukset Apulanta.
Ole Bremseth

Ole Bremseth (s. 2. tammikuuta 1961) on entinen norjalainen mäkihyppääjä, kaksinkertainen MM-mitalisti. Hän edusti Hokksundin urheiluseuraa.
Bremseth kuului Oslon MM-kilpailuissa 1982 Norjan joukkueeseen, joka voitti kultaa joukkuemäen kilpailussa ennen Itävaltaa ja Suomea. Normaalimäessä hän saavutti Armin Koglerin ja Jari Puikkosen jälkeen pronssia. Suurmäen kilpailussa hän sijoittui viidenneksi. 
Bremseth kilpaili maailmancupissa 1980-luvun taitteesta vuoteen 1986 saakka. Hän voitti yhteensä kuusi osakilpailua – kaikki kaudella 1981–1982, jolloin hän voitti Lahdessa, Štrbské Plesossa ja Planicassa sekä normaali- että suurmäen kilpailut. Uransa aikana hän oli maailmancupin osakilpailuissa lisäksi kolme kertaa toinen ja kolme kertaa kolmas. Cupin kokonaispisteissä hän sijoittui kaudella 1981–1982 viidenneksi ja kaudella 1982–1983 kahdeksanneksi.
Space rock

Space rock ( on yksi rock-musiikin alalajeista. Tyylillisesti se on ottanut vaikutteita progressiivisesta rockista, psykedeelisestä musiikista sekä elektronisesta musiikista. Tyypilliseen space rock -kappaleeseen kuuluvat pitkät, yleensä hidastempoiset instrumentaaliosuudet syntetisaattoreilla ja kokeellisella kitaroinnilla varustettuna. Sanoitukset käsittelevät tieteisaiheisia teemoja. Tunnetuimpia genreen kuuluvia yhtyeitä ovat englantilaiset Pink Floyd ja Hawkwind. Nykyään monet 1990- ja 2000-luvun vaihtoehtobändit yhdistetään genreen, vaikka musiikki on tyylillisesti ollut melodisempaa ja yksinkertaisempaa. 
Historia.
Space rock syntyi 1960-luvun loppupuolella psykedeelisen ja progressiivisen musiikkiliikkeen yhteydessä. Pioneerina voidaan pitää Pink Floydia, jonka ensimmäiset albumit käsittelivät scifi-aiheita. Myös The Byrds, Jimi Hendrix ja The Rolling Stones (etenkin kappaleessa ”2000 Light Years From Home”) käyttivät sanoituksissaan ja musiikissaan kyseisiä teemoja. 
1970-luvun space rock -artisteja olivat mm. Gong, Van Der Graaf Generator, Amon Düül II, David Bowie ja varsinkin Hawkwind, jonka "Space Ritual" -albumia pidetään yhtenä genren tärkeimmistä albumeista. Tieteiskirjailija Michael Moorcock osallistui yhtyeen toimintaan kirjoittamalla sanoituksia ja esiintymällä konserteissa. Vuosikymmenen lopulla ja 1980-luvulla uusien kaupallisempien musiikkivirtausten (esim. punk, new wave, disco) myötä proge- ja space rock -yhtyeet joko hajosivat tai alkoivat soittaa kaupallisempaa materiaalia (esim. Pink Floyd). 
1990-luvulla termillä alettiin kuvata brittiläisiä ja amerikkalaisia vaihtoehtoyhtyeitä kuten The Verve, My Bloody Valentine, The Flaming Lips, Monster Magnet ja Ozric Tentacles. Space rockiin syntyi myös alalajeja, kuten noise pop, stoner rock ja ambient pop. Yhdysvalloissa, missä Hawkwindin ja Gongin kaltaiset space rock -legendat olivat saaneet yhä uusia kuulijoita ja seuraajia, järjestettiin Strange Daze -festivaali vuosina 1997–2000, jossa maan space rock -yhtyeet esiintyivät. 
2000-luvulla avaruusteemat ovat edelleen osa populaarimusiikkia. 21:nnen vuosisadan tunnetuimpia space rock -yhtyeitä ovat olleet mm. Radiohead, Muse ja The Mars Volta. Suomessa space rockia ovat soittaneet mm. Kuusumun Profeetta ja Hidria Spacefolk.
Ithaca 37

Ithaca 37 on pumpputoiminen haulikko, jota tehdään suuria määriä siviili-, sotilas-, ja poliisivoimien käyttöön. Ase tunnetaan myös nimellä "Featherlight", ja se hyödyntää uutta sinkoutumisen ja lastauksen yhdistelmää.
Historia.
Aseen ovat suunnitelleet John Browning ja John Pedersen. Ase oli alun perin markkinoilla nimellä Remington Model 17. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Ithaca Gun Company oli kehittänyt uuden pumpputoimisen haulikon, jonka ideana oli ensisijaisesti kilpailla Winchester Model 12:n kanssa.
Lamakauden ahdistaessa ja suursodan häämöttäessä oli ehkä huonoin mahdollinen aika esitellä uusi urheiluase. Haulikko kuitenkin vakuutti toisessa maailmansodassa ja osoitti suunnittelun onnistuneen. Monet urheiluaseiden valmistajat lopettivat tuotannon samana aikana, kun Ithaca puolestaan ryhtyi sodan aikana lisäämään tuotantoaan sotilaskäyttöön, esimerkiksi M1911-pistoolit ja M3-konepistoolit.
Toisen maailmansodan jälkeen Ithaca 37 sai omistajamuutoksen vuoksi uuden nimen Model 87. Tuotanto keskeytettiin vuonna 2005, kun Ithaca jälleen kerran vaihtoi omistajaa. Tuotanto on jatkunut Ohiossa.
Käyttäjät.
Suurin yksittäinen käyttäjä Yhdysvaltain asevoimien ulkopuolella on Los Angelesin poliisilaitos.
Olav Hansson

Olav Hansson (s. 23. heinäkuuta 1957 Røa, Oslo) on norjalainen uransa lopettanut mäkihyppääjä, kaksinkertainen MM-mitalisti. Hän edusti kotikylänsä Røan urheiluseuraa.
Hansson kuului Oslon MM-kilpailuissa 1982 Norjan joukkueeseen, joka voitti kultaa joukkuemäen kilpailussa ennen Itävaltaa ja Suomea. Suurmäessä hän saavutti hopeaa 2,8 pistettä Matti Nykäselle hävinneenä. Normaalimäessä hän oli seitsemäs.
Hansson kilpaili maailmancup-tasolla vuodenvaihteesta 1981–1982 kevääseen 1987 saakka. Hän sijoittui osakilpailuissa parhaimmillaan kahdeksan kertaa toiseksi ja kolme kertaa kolmanneksi. Maailmancupin kokonaispisteissä hän oli neljäs kaudella 1982–1983.
Stadionul Ghencea

Stadionul Ghencea on jalkapallostadion Romanian pääkaupungissa Bukarestissa. Romanian pääsarjassa pelaava FC Steaua Bukarest pelaa stadionilla kotiottelunsa. Stadionul Ghencea oli ensimmäinen Romaniaan rakennettu jalkapallostadion, ja se avattiin 9. huhtikuuta 1974. Alun perin stadionilla oli 30 000 katsomopaikkaa, mutta puupenkkien vaihduttua muovi-istuimiin enää 28 000. Stadionia on remontoitu kaksi kertaa, vuosina 1996 ja 2006, jotta sillä voidaan pelata Mestarien liigan otteluita.
Romanian jalkapallomaajoukkue pelaa stadionilla kotiottelunsa. Ensimmäinen niistä oli maaliskuussa 1977 Turkkia vastaan.
Andientiikerikoira

Andientiikerikoira on bolivialainen koirarotu.
Ulkomuoto.
Andientiikerikoira on harvinainen koirarotu, jota tavataan Boliviassa. Monet ihmiset uskovat sen tietyllä linjalla tavattavan "tuplakirsun" parantavan sen jäljestyskykyä – kaikesta huolimatta ei ole olemassa tutkimusta, joka osoittaisi onko tuplakirsusta hyötyä vai haittaa. Tuplakirsu muistuttaa tavallista koiran kirsua, mutta ihokaistale ja karvoitus jakaa sen kahtia ylähuuleen asti.
20. vuosisadan raportit sisältävät tutkimusmatkailija Percy Fawcettin vuonna 1913 tekemän raportin. Viimeaikaisimmat havainnot saavuttivat laajaa lehdistönäkyvyyttä vuosina 2006-2007. Kolme tästä rodusta otettua kuvaa levisivät mm. BBC New'siin: yksi Bella-nimisestä nartusta ja kaksi sen pojasta Xingusta. On mahdollista, että tuplakirsuisen andientiikerikoiran määrittely omaksi rodukseen olisi vielä ennenaikaista. Se saattaa olla vain yleisen andientiikerikoira-linjan geneettinen poikkeama.
Yksikään kennelklubi ei ole hyväksynyt andientiikerikoiraa viralliseksi roduksi. "Tiikeri"-sana sen nimessä viittaa itse asiassa jaguaariin eikä tiikeriin.
Alkuperä.
Andientiikerikoiran uskotaan polveutuvan navarranseisojasta, jonka espanjalaiset konkistadorit mahdollisesti toivat Keski- ja Etelä-Amerikkaan 1500-luvulla. Navarranseisojilla on kuvissa paljon huomaamattomampi kirsuhalkio kuin andientiikerikoirilla.
Lähteet.
"Double-nosed dog not to be sniffed at", BBC News -sivusto (2007-08-10). 
"Church organist required for jungle meteorite hunt", Times Online (2007-03-12).
Tiwal

Tiwal (kab. At wawal suom. "lupauksensa pitävät miehet") on noin 1000 asukkaan kylä Algeriassa. Se sijaitsee noin kaksi kilometriä At Maεucesta, Béjaïan maakunnassa. Väestö saa elantonsa viikunan ja oliiviöljyn valmistamisesta. 
Historia.
Tiwal on tunnettu ranskalaisten siirtomaavallan vastaisessa taistelussa täytetystä roolista. 27. tammikuuta 1957 kylä oli ensimmäisen Beni Maouchen kapinan tapahtumapaikka. Siitä ajasta lähtien kylää on kutsuttu myös 14 marttyyrien kylänä. 
Vuonna 1961, yksi vuosi vailla itsenäisyyden voittamista kylä oli uudelleen 10 uhria vaatineen verenvuodatuksen tapahtumapaikkana.
Johan Sætre

Johan Sætre (s. 5. tammikuuta 1952 Trysil) on entinen norjalainen mäkihyppääjä, joukkuemäen maailmanmestari. Hän edusti Trysilgutten IL -seuraa.
Sætre sijoittui Lake Placidin olympialaisissa 1980 normaalimäen kilpailussa 14:nneksi ja suurmäessä 30:nneksi. Oslon MM-kilpailuissa 1982 hän kuului Norjan joukkueeseen, joka voitti kultaa joukkuemäen kilpailussa ennen Itävaltaa ja Suomea. Normaalimäessä hän sijoittui 17:nneksi ja suurmäessä 24:nneksi.
Sætre voitti maailmancupin kilpailun Gstaadin normaalimäessä kaudella 1980–1981. Uransa aikana hän sijoittui maailmancupin osakilpailuissa lisäksi neljä kertaa toiseksi ja neljä kertaa kolmanneksi. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli kuudes kausilla 1979–1980 ja 1980–1981. Keski-Euroopan mäkiviikolla hän sijoittui viidenneksi vuodenvaihteessa 1978–1979.
Sætre voitti Norjan mestaruuden normaalimäessä vuosina 1974–1977 ja 1979–1980 sekä suurmäessä 1976–1977 ja 1980. Hän sai Holmenkollen-mitalin 1981.
Talbot hound

Talbot hound on sukupuuttoon kuollut englantilainen koirarotu.
Ulkomuoto.
Talbot hound oli kookas metsästyskoira, jolla oli voimakkaat leuat ja pitkät riippuvat korvat. Se muistutti vihikoiraa – sillä erotuksella, että oli väriltään valkoinen. Eräs asiantuntija on jopa kuvannut sitä "valkoiseksi kuin Alppien lumi".
Luonne ja käyttäytyminen.
Rodulla oli tarkka hajuaisti ja sen huhuttiin sen pystyvän metsästämään valkoisen uroshirven keskellä talvea, mutta mitään virallisia mainintoja tästä ei ole.
Alkuperä.
Talbot hound polveutui hubertuksenajokoirasta ja oli läheistä sukua vihikoiralle. Toisen teorian mukaan sen kantarotu olisi ollut pienikokoinen keskiaikainen rotu nimeltä langehren. Talbotin perhe, joka saapui 1000-luvulla normannien mukana Englantiin, toi maahan rodun esi-isät – jotka olivat mitä luultavimmin normandianajokoiria. Niistä tuli uudessa kotimaassaan pian arvostettuja hirvi- ja jälkikoiria. Vähitellen tummia ja valkoisia yksilöitä alettiin kasvattaa erillään toisistaan, mikä johti kahteen erilliseen jalostuslinjaan: vihikoiriin ja talbot houndeihin. Talbot hound mainitaan englantilaisessa kirjallisuudessa 1300-luvulta 1700-luvulle asti. Ketun metsästyksen kasvettua hirven metsästystä suositummaksi rotu kuoli sukupuuttoon.
Vähintään seitsemän englantilaissuvun kypäränkoristeessa ja useiden saksalaissukujen koristesymboleissa on kuvituksena talbot hound. Nimitystä "talbot" käytetään vaakunaopissa viittauksena hyväkäytöksisestä metsästyskoirasta. Sudburyn markkinakaupungilla Suffolkissa Itä-Englannissa on vaakunassaan sekä myös erään koulun ja monien urheiluseurojen tunnuksissa kuvattuna talbot hound. Koira on aina hahmoteltu kieli ulkona. Jopa perinteisiä pubeja, joista viisi sijaitsee Lontoossa, on nimetty rodun mukaan.
Talbot tan.
David Hancock mainitsee vanhan rodun nimeltä "Talbot Tan hound", jollaisia hänen mukaansa syntyy vielä nykypäivänäkin. Ne eivät kuitenkaan ole valkoisia, vaan punaruskeita.
Itävallanajokoira

Itävallanajokoira () on itävaltalainen koirarotu.
Ulkomuoto.
Kallo on leveä, kuono voimakas ja kuononselkä suora. Purenta on leikkaava. Silmät ovat tummanruskeat. Korvat ovat keskipitkät, riippuvat ja kärjistään pyöristyneet. Häntä on pitkä ja hieman kaareva. Urosten säkäkorkeus vaihtelee 50–56 cm välillä ja narttujen 48–54 cm välillä.
Karvapeite on lyhyt (n. 2 cm pitkä), sileä, tiivis. Värityksen pitää olla musta pienin, selvästi erottuvin merkein, joiden sävy vaihtelee vaaleasta tummaan punaruskeaan. Silmien yläpuolella täytyy olla punaruskeat merkit, mihin viittaa myös lempinimi "vieräugl" eli "nelisilmä", samoin kuin sanan "brandlbracke" osa "brand", joka merkitsee "tulta" tai "ruostetta" (merkkien väriin viitaten). 
Luonne ja käyttäytyminen.
Rotu on luonteeltaan miellyttävä, työssään tarkkavainuinen. Sen pääasiallista riistaa ovat jänikset, ja sitä käytetään sekä ajavana että jäljestävänä koirana, mm. vuoristoissa.
Alkuperä.
Itävallanajokoiran uskotaan olevan alkuperäisen "kelttienajokoiran" (mahdollisesti sama rotu kuin kelttienvinttikoira) ja juranajokoiran välisen risteytyksen tulos - lisäksi myös hubertuksenajokoiralla saattoi olla vaikutusta rodun kehittymiseen. Itävallanajokoirasta ei ole kuitenkaan tunnettua historiaa ennen 1800-luvun puoliväliä, ja se hyväksyttiin kotimaassaan ensimmäisen kerran virallisesti vuonna 1884.
Manselinsaari

Manselinsaari (, ) sijaitsee Hudsoninlahden luoteisosassa Nunavutissa, Kanadassa. Saari sijaitsee Ungavan niemimaan läheisyydessä. Saarella on pituutta 112 km ja leveyttä 48 km, ja sen pinta-ala on 3 180 km². Se on Kanadan 28. suurin ja maailman 159. suurin saari. Manselinsaari on osa Kanadan arktista saariryhmää. Saarella sijaitsee karibuille rauhoitettu luonnonsuojelualue.
Manselinsaari nousee vain alle sata metriä merenpinnan yläpuolelle ja viimeisimmän jääkauden aikana se oli merenpinnan alla. Saaren maaperä on pääasiassa kalkkikiveä.
Kalmius

Kalmius (, , joidenkin lähteiden mukaan aiemmin myös "Kalka") on Itä-Ukrainassa virtaava 209 km:n pituinen joki. Sen keskivirtaama on 6,23 m³ / s (alajuoksun Prymorskin mittauspiste). Se saa alkunsa Donetskin alueella, virtaa suuren Donetskin teollisuuskaupungin läpi ja laskee Asovanmereen Mariupolin kaupungin kohdalla.
Joen vettä käytetään muun muassa kasteluun, teollisuuden ja yhteiskunnan tarpeisiin. Joen virtaus ei ole luonnollinen, sillä Kalmiusjokeen on padottu useita pieniä tekojärviä. Näistä yksi sijaitsee Donetskin kantakaupungissa, jossa on noin 400 metriä leveä ja 4 000 metriä pitkä "Kalmiuksen tekojärvi". Suurkaupungin pohjoispuolella joen latvavesistä on puolestaan padottu "Ylä-Kalmiuksen tekojärvi", jonne on ulottunut myös pohjoisesta saapuva Donets–Donbass -kanava.
&lt;br clear=left&gt;
Gabriela Sabatini

Gabriela Beatriz Sabatini (s. 16. toukokuuta 1970 Buenos Aires, Argentiina) on argentiinalainen entinen tennispelaaja. Hän oli yksi 1980-luvun lopun ja 1990-luvun alun johtavista naispelaajista maailmassa. Sabatini voitti urallaan yhden Grand Slam -turnauksen sekä kaksin- että nelinpelissä.
Sabatini voitti US Openin kaksinpelin vuonna 1990. Vuonna 1988 hän voitti Wimbledonin nelinpelin Steffi Grafin kanssa. Sabatini oli kaksinpelin loppuottelun häviävänä osapuolena US Openissa vuonna 1988 ja Wimbledonissa vuonna 1991. Soulin kesäolympialaisissa 1988 hän saavutti kaksinpelissä hopeaa. Sabatini osallistui myös Atlantan olympialaisiin 1996, mutta ei menestynyt niissä.
Kimmo Volley

Kimmo Volley on lahtelainen lentopalloseura. Seuran miesten edustusjoukkue pelasi kaudella 2008/2009 1-sarjan kakkoslohkossa ja naisten joukkue naisten 1-sarjan kakkoslohkossa. Seuralla on myös junioritoimintaa.
Kimmo on voittanut miesten Suomen mestaruuden vuosina 1960, 1962 ja 1964. SM-hopeaa se on saavuttanut 1963, 1965, 1967, 1978 ja 1979 sekä SM-pronssia 1959, 1961, 1966 ja 1969. 
Naisten Suomen mestaruuden Kimmo on voittanut 1968, 1973 ja 1974. SM-hopeaa se on saavuttanut 1965, 1967 ja 1975 sekä SM-pronssia 1964, 1966, 1969, 1970, 1971 ja 1976.
Bylotinsaari

Bylotinsaari () on saarin Baffininsaaren pohjoispuolella, Qikiqtaalukin alueella, Kanadassa, Nunavutin territoriossa. Saaren pinta-ala on 11 067 km². Suurin osa saarta kuuluu Sirmilikin kansallispuistoon. Saari on nimetty kuuluisan arktisten alueiden tutkimusmatkailijan Robert Bylotin mukaan. Se on 17. suurin Kanadan saari ja 71. suurin saari maailmassa.
Geologia.
Saaresta suuren osan peittävät jäätiköt ja Byam Martinin vuoret kuuluvat Baffinin vuorten jonoon. Se on osa Arctic Cordillera -vuoristoa, joka jatkuu aina Ellesmerensaarelle asti. Eteläinen pää saaresta on alankoa noin 1 600 km². Sitä peittää epäyhtenäinen tundra. Tasangon lounaispäässä sijaitsee Qarlikturvik-niminen laakso, jonka koko on noin 70 km². Laakson peittänyt jää alkoi vetäytyä sieltä noin 6000 vuotta sitten jättäen jälkeensä hienojakoista sedimenttiä.
Luonto.
Kasvillisuus.
Nykyisin laakson pohja koostuu periglasiaalisten ilmiöiden aikaansaamasta kuviomaasta johon jään sulaessa syntyy pieniä järviä ja lampia. Ikirouta estää veden imeytymistä maahan ja huonosti kuivuvaan maahan syntyy kosteikkoja. Näillä alueilla tyypillisiä kasvilajeja ovat töppövilla, luhtavilla, vesisara, jääheinät, lapinhilpi ja riippaheinä.
Vastakohtana kosteikoille on kuivempia alueita, joita on alavaa maata ympäröivillä rinteillä, kukkuloilla ja periglasiaalisten ilmiöiden nostamilla maakummulla, terasseilla ja kuviomailla. Tällaista aluetta on alangosta noin 90 prosenttia ja kosteikkojen osuus on noin 10 prosenttia. Näillä kuivemmilla alueilla viihtyviä lajeja ovat muun muassa liekovarpio, silolapinvuokko, tunturiunikko, hapro, "Alopecurus alpinus", luminurmikka, tankipiippo, tundrapaju ja juolukka.
Eläimistö.
Bylotinsaarella elää 19 nisäkäslajia ja 71 lintulajia. Se julistettiin muuttolintujen suojelualueeksi vuonna 1965. Vuonna 2001 perustettiin Sirmilikin kansallispuisto, joka kattaa suurimman osan Bylot-saaresta lukuun ottamatta joitakin maa-alueita, jotka ovat inuittien omistuksessa olevia maita.
Alueella pesii yli 40 lajia muuttolintuja, muun muassa kiisloja, kajavia, myrskyliitäjiä, isolokki, tunturi- ja merikihu sekä lumihanhi. Lumihanhia saaren kosteikoissa pesii yli 50 000 lintua ja se on niiden merkittävin pesimäalue maailmassa. Muita lintuja ovat korppi, kiiruna ja tunturipöllö.
Nisäkkäistä siellä elää muun muassa siperiansopuli ja kaulussopuli, napajänis, karibu ja naali.
Arkeologiset löydöt.
Bylotinsaarelta on löydetty inuittien rumpukehyksen osia, jotka on ajoitettu Dorsetin kulttuurin aikoihin noin 1000 jaa.
Saarella ei ole pysyvää asutusta, mutta Pond Inletin ja muiden pienempien kylien inuitit vierailevat saarella säännöllisesti.
Gerhard Stöck

Gerhard Stöck (28. heinäkuuta 1911 Schönlanke – 29. maaliskuuta 1985 Hampuri) oli saksalainen yleisurheilija, keihäänheiton olympiavoittaja Berliinissä 1936.
Stöck oli aloittanut keihäänheiton tosissaan 1931 ja harjoitteli erikoisella menetelmällä. Hän juoksi jopa 15 kilometrin lenkkejä yleensä Itämeren rantahietikolla heittäen keihästä edellään. Vuosien 1934–1935 aikana Stöck seurasi tarkkaan Matti Järvistä filmaten hänen heittonsa ja opetteli saman tyylin. Syksyllä 1935 Stöck heitti Helsingissä Saksan ennätyksen 73,96.
Stöck oli monipuolinen urheilija, joka oli keihäänheiton ohella huipulla myös kuulantyönnössä ja piti hallussaan viisiottelun epävirallista maailmanennätystä. Hän voitti kolme opiskelijoitten maailmanmestaruutta, 1936 keihäässä ja viisiottelussa, 1939 kuulassa.
Berliinin kisoissa Stöck osallistui aluksi kuulantyöntöön. Siinä hän oli kolmannella sijalla alusta loppuun asti ja teki parhaan tuloksensa 15,66 viimeisellään.
Neljä päivää myöhemmin keihäänheitossa ennakkosuosikki oli Matti Järvinen, mutta tämä oli keskenkuntoinen loukkaantumisen jäljiltä, samoin kuin toinen kova suomalainen, Yrjö Nikkanen. Stöck oli kilpailussa viidentenä neljän kierroksen jälkeen. Adolf Hitlerin saapuessa stadionille Stöck heitti viidennen heittonsa, ainoan yli 70 metriä kantaneen. Tulos oli 71,84 ja se riitti kultaan Nikkasen viedessä hopeaa ja Kalervo Toivosen pronssia. Matti Järvinen jäi viidenneksi.
Pariisin EM-kisoissa 1938 Stöck sai kuulassa hopeaa tuloksella 15,59. Keihäässä hän jäi seitsemänneksi.
Toisen maailmansodan aikana Stöck palveli luutnanttina Wehrmachtissa ja oli mukana muun muassa Stalingradin taistelussa.
Gerhard Stöckin tytär Jutta Stöck juoksi 100 m aikaan 11,5 ja oli kahdesti EM-hopealla pikaviestissä.
Amund Ringnesin saari

Amund Ringnesin saari () on yksi kolmesta suurimmasta Sverdrupinsaaresta, jotka sijaitsevat pituuspiirien 78 ja 79 välillä Nunavutin territoriossa Kanadassa. Saari sijaitsee Ellef Ringnesin saaresta itään ja Axel Heibergin saaresta länteen. Amund Ringnesin saaren ja Ellef Ringnesin saaren erottaa Hasselinsalmi. Saaren eteläpuolella ovat Hendrikseninsalmi ja Cornwallinsaari. Idässä ovat Norwegian Bay -lahti ja Haig-Thomasinsaari, pohjoisessa Pearynsalmi.
Saaren pinta-ala on 5 255 km², ja se on Kanadan 25. ja maailman 111. suurin saari. Saaren korkein kohta on Anderseninlahden luoteispuolella oleva nimeämätön selänne, jonka korkein kohta on 265 metriä merenpinnasta.
Norjalaisen Otto Sverdrupin retkikunta löysi Swedrupin saaret ja nimesi Amund Ringnesin saaren Oslossa toimineen panimon Amund Ringnesin mukaan, joka toimi hänen tutkimusmatkansa yhtenä rahoittajana. Saari oli Norjan valtion omaisuutta vuodesta 1902–1930, minkä jälkeen se siirtyi Kanadalle.
Status quo ante bellum

Status quo ante bellum on latinankielinen termi, joka tarkoittaa kirjaimellisesti käännettynä ”kuten asiat olivat ennen sotaa”.
Termiä käytettiin alun perin määrittelemään rauhanehdot, joiden mukaan sotineet osapuolet palasivat ennen sotaa vallinneeseen tilaan. Kumpikaan osapuoli ei tällöin menettänyt alueita, omaisuutta eikä poliittista valtaa. "Status quo ante bellum" on vastakohta termille "uti possidetis", jonka mukaan kumpikin osapuoli saa haltuunsa sodassa valloittamansa alueet ja muut hyödyt.
Termistä on johdettu muun muassa sanonta status quo. Termiä käytetään myös asuissa "status quo ante" ja "status quo antebellum" merkityksen muuttumatta.
Yksi kuuluisimmista historiallisista esimerkeistä, jossa on päädytty rauhaan ehdoilla "status quo ante bellum", oli Yhdysvaltojen ja Britannian välillä käyty vuoden 1812 sota.
Putki

Putki on pitkänomainen, poikkileikkaukseltaan tavallisimmin pyöreä, yleensä muovista tai metallista valmistettu ontto esine. Putkia tarvitaan niin rakennusteollisuudessa kuin lääketeollisuudessakin. Matematiikassa putki on kappaleena lieriö. Putkien halkaisijat ja pituudet vaihtelevat.
Käyttökohteet.
LVI-tekniikassa putkia käytetään erityisesti vesijohtoina, viemäreinä ja kaukolämmitykseen. Putkia käytetään myös lattialämmityksessä tai lämpöpattereiden välillä veden kuljettamiseen. Putkia käytetään kantavina rakenteina erityisesti halleissa. Lisäksi putki voi toimia esimerkiksi pöydän jalkana. Putkia käytetään myös öljyn, maakaasun ja ammoniakin kuljettamiseen pitkilläkin etäisyyksillä, joten putkikuljetus on yksi liikennemuodoista. 
Valmistusmateriaalit.
Putkia valmistetaan lukemattomista eri materiaaleista. Yleisiä putkien materiaaleja ovat useat metallit ja muovit. Näistä esimerkkeinä ovat teräsputket, kupariputket, alumiiniputket, PVC-putket ja lasikuituputket. Lisäksi putkia valmistetaan betonista. Nykyään muoviputkia suositaan vesijohtoina ja viemäriputkina. Historiassa on käytetty puuta ja lyijyä putkien valmistamiseen, mutta ne ovat väistyneet parempien materiaalien tieltä.
OmaPosti

OmaPosti (vuonna 2001 avattu palvelu toimi 10.6.2019 asti nimellä Netposti) on Postin ylläpitämä, verkkoselaimella ja älypuhelimen sovellusohjelmalla käytettävä sähköinen palvelu.
Vanha Netposti oli uuden palvelun avaamisesta huolimatta käytettävissä Säästöpankin ja OmaSäästöpankin verkkopankissa 8.12.2019 ja S-Pankin verkkopankissa 31.12.2019 asti.
Palvelun kuvaus.
OmaPostin avulla yritykset ja muut yhteisöt sekä viranomaiset voivat lähettää viestejä asiakkailleen sähköisessä muodossa, esimerkiksi laskuja, palkkalaskelmia, kirjeen muodossa olevia viestejä (kirjekopioita) tai tiedotteita. Tällaisen viestin vastaanottaja voi myös arkistoida kaiken saamansa aineiston maksuttomasti. OmaPosti ei ole sähköposti vaan Postin tarjoama maksuton sähköinen vaihtoehto postilaatikolle ja mappiarkistoille. OmaPosti ei myöskään nimestään huolimatta ole postilaissa tarkoitettu postipalvelu.
OmaPostiin voivat lähettää viestejä ainoastaan palveluun rekisteröityneet yritykset ja organisaatiot. Tällä tavoin on varmistettu, ettei palvelun kautta tule roskapostia eivätkä tietokonevirukset pääse leviämään. Myös vastaanottajien on oltava rekisteröityneitä, mikä edellyttää henkilöllisyyden todistamista esimerkiksi verkkopankkitunnuksilla. OmaPostin käyttö on turvattu TLS-yhteydellä.
Falkirk

Falkirk (, ) on Skotlannin keskiosassa sijaitseva kaupunki. Se sijaitsee noin 40 kilometriä Glasgow'sta koilliseen ja noin 40 kilometriä Edinburghista länteen. Falkirk on samannimisen hallintoalueen pääkaupunki ja sen asukasluku oli vuoden 2001 väestönlaskennassa 32 890.
Historia.
Falkirkin alueella on ollut asutusta roomalaisten ajoista lähtien. Alueen läpi rakennettiin Antoninuksen vallin ja yksi valliin kuuluvista linnoituksista sijaitsi nykyisen kaupungin alueella. 500- tai 600-luvulla kristityt lähetyssaarnaajat saapuivat alueelle ja heidän rakentamansa kirkko antoi asutukselle nimen "Egglesbrech" (täplikäs kirkko). Myöhemmin nimi kääntyi skotiksi muotoon "Fawkirk". 
Falkirkin tienoilla on käyty kaksi merkittävää taistelua. Vuonna 1298 käydyssä Falkirkin taistelussa kuningas Edvard I löi William Wallacen. Toinen Falkirkin taistelu käytiin vuonna 1746 Jakobiittikapinan yhteydessä. 
Carron Companyn rautaruukin perustaminen ja Forthin–Clyden kanavan rakentaminen 1700-luvun lopulla kasvattivat Falkirkin asukaslukua ja tekivät siitä merkittävän teollisuuskeskuksen. 1900-luvulla kysyntä laski tasaisesti, monet rautaruukit lopettivat toimintansa ja kaupungin teollinen merkitys väheni. 
Urheilu.
Skotlannin valioliigassa pelaava Falkirk FC sekä 3. divisioonassa pelaava East Stirlingshire FC ovat kotoisin Falkirkistä.
Ystävyyskaupungit.
Falkirkin ystävyyskaupunkeja ovat:
Chilenrottaterrieri

Chilenrottaterrieri () on chileläinen koirarotu, joka tunnetaan myös nimellä chilenkettuterrieri. Chilenrottaterrieri kuuluu terriereihin.
Ulkonäkö.
Korvat ovat korkealle asettuneet ja kärjistään V-muotoon taittuneet. Hampaat ovat hyvin kehittyneet ja purenta leikkaava. Karvapeite on lyhyt ja siinä on harmaa pohjavilla, josta erottuu joitain tummia pisteitä valkoisen karvapeitteen seassa. Pääväri on valkoinen, joka ulottuu kaikkialle päätä ja korvia lukuun ottamatta; päässä ja korvissa on joko mustat, ruskeat, musta-tan, ruskea-tan tai sininen-tan -väriset merkit. Kolmivärisillä yksilöillä tan-merkit sijoittuvat symmetrisesti silmien yläpuolille, poskiin ja korvien sisäpuolelle. Urosten säkäkorkeus on 32-38 cm (ihanne 35 cm) ja narttujen 28-35cm (ihanne 32 cm). Urosten paino vaihtelee 5-8 kg (ihanne 6,5 kg) ja narttujen 4-7kg (ihanne 5,5 kg) välillä. 
Luonne ja käyttäytyminen.
Chilenrottaterrieri on helppo kouluttaa, aktiivinen, voimakastunteinen ja yksi terveimmistä ja siisteimmistä koiraroduista. Rotu sopeutuu erilaisiin ilmastoihin ja ympäristöihin maaseudulta kaupunkiin, ja sitä käytetään paitsi rottakoirana, myös vahti- ja seurakoirana.
Alkuperä.
Chilenrottaterrierin uskotaan esiintyneen siirtomaa-ajan Chilessä, jolloin eurooppalaiset uudisasukkaat toivat mukanaan sileäkarvaisia kettuterriereitä ja andalusianrottakoiria. Nämä rodut risteytyivät sittemmin paikallisten koirien kanssa, mistä syntyi nykyinen chileläinen rotu. Chilenrottaterrieri kehittyi 1700-1800-luvulla maan eteläisissä osissa, ja se sopeutui maalaiselämään sekä tallikoiran elämään. 1800-luvun lopulla monet maanviljelijät muuttivat teollisen vallankumouksen myötä kaupunkeihin, vieden terrierinsä mukanaan - näin rotu sopeutui myös urbaaniin elinympäristöön, jossa sitä alettiin käyttää rottakoirana. 
Vuonna 2007 perustettiin chileläinen rotujärjestö, joka laati ensimmäisen rotumääritelmän. 
Kuuluisia chilenrottaterrierejä.
Washington, Condoriton koira (piirretystä Condorito) on kuuluisa chilenrottaterrieri. Vaikkei rotua ole hyväksytty kansainvälisesti, Chilessä on järjestetty jonkin verran niiden omia näyttelyjä ja nykyisin pentuja myydään internetissä niin Chilessä kuin Boliviassa, Argentiinassa ja muissakin Etelä-Amerikan maissa.
Gammalsvenskby

Gammalsvenskby (paikallisella murteella "Gammölsvänskbi", , suom. 'Vanha ruotsalainen kylä') on nykyisen Zmijivkan kylän osa Ukrainassa Hersonin alueella. Se on osa Ruotsalaista siirtolaispiirikuntaa. Kylässä asui aikoinaan huomattava määrä vironruotsalaisia siirtolaisia. Kylässä asuu edelleen noin 150 vironruotsalaistaustaista henkilöä.
Historia.
Gammalsvenskbyn asukkaat olivat Hiidenmaalta kotoisin olevia vironruotsalaisia. He lähtivät Ukrainaan vuonna 1781 saatuaan lupauksen siellä odottavista maaosuuksista Venäjän silloiselta hallitsijalta Katariina II:lta. Muuton syistä kiistellään, joidenkin mielestä se oli laiton pakkosiirto ja joidenkin mielestä vain maaorjille tehty antelias teko. Joka tapauksessa muutosta tuli kuitenkin katastrofi ja noin 1 000 henkilöä menetti henkensä. Vuoden 1783 laskennassa alueella asui enää vain 135 ruotsalaista. Tästä huolimatta muuttajat säilyttivät ruotsalaisen kulttuurinsa ja luterilaisen uskonsa. Lisäksi he säilyttivät kielensä, joka muistutti vanhaa ruotsia enemmän kuin Ruotsissa puhuttu kieli. Ruotsista ja Suomesta kerätyillä lahjoituksilla rakennettiin kylään luterilainen kirkko, joka avattiin vuonna 1885.
Ensimmäisen maailmansodan alkaessa Gammalsvenskbystä lähti noin 900 asukasta evakkoina Ruotsiin ja vain muutama jäi kylään. Suurin osa evakoista jäi Ruotsiin tai muutti Kanadaan suurimmaksi osaksi Manitoban alueelle, noin 250 asukasta palasi takaisin vuonna 1929 Ruotsin kommunistisen puolueen innoittamana.
Elämä Neuvostoliitossa ei kuitenkaan sujunut odotetusti. Kun kyläläiset allekirjoittivat anomuksen maasta poispääsemiseksi, salainen poliisi vei pois noin 20 ihmistä. Stalinin vainot maksoivat usean kyläläisen hengen. Saksalaisten valloittaessa kylän vuonna 1941 heitä tervehdittiin vapauttajina, ja kun he perääntyivät alueelta 1943, ruotsalaiset evakuoitiin heidän mukanaan. 150 evakuoitua jäi Neuvostoliiton käsiin Puolassa, ja heidät lähetettiin työleireille. He saivat palata kotikyläänsä vuonna 1947.
Nykypäivä.
Nykyisin Gammalsvenskbyssä asuu noin 150–200 asukasta, joilla on ruotsalaiset juuret. Muutamat heistä osaavat puhua sujuvasti paikallista ruotsin kielen murretta, gammalsvenskaa. He ovat saaneet Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen taloudellista tukea muun muassa Ruotsin kirkolta. Useimmat kylän asukkaat työskentelevät ruotsalaisten omistamassa tehtaassa jossa valmistetaan öljyä ja säilykeruokaa. Gammalsvenskbyn luterilainen kirkko rakennettiin uudestaan vuonna 1989 luterilais-ortodoksiseksi kirkoksi sen oltua raunioina yli 40 vuotta. Kylässä on myös koulu, jossa on mahdollista opiskella ruotsin kieltä.
Venäjän hyökättyä Ukrainaan venäläiset miehittivät Gammalsvenskbyn maaliskuussa 2022 ja tuhosivat kylästä muistomerkin. Ukrainan armeija vapautti Gammalsvenskbyn marraskuussa 2022.
Uronihapot

Uronihapot ovat orgaanisia yhdisteitä, jotka muodostuvat aldoosisokerien hapettuessa, jolloin muodostuu karboksyylihappo. . Maksa erittää uronihappoja eläinten virtsaan sokereista. Jotkin uronihapot kuten glukoosista muodostunut glukuronihappo ja mannoosista hapettunut mannuronihappo ovat tärkeässä osassa tiettyjen kasvien kudoksissa.
IKI-kiuas

IKI on suomalainen kiuasmerkki, jota valmistetaan sekä puu- että sähkölämmitteisinä malleina. Kiuastyypin on kehittänyt insinööri Jouni Kerrman. Puulämmitteisissä kiukaissa on palotilana teräsputkirakenne ja tyypillisesti suuri kivitila. Lisäksi kiukaissa käytetään ilman kiertoa parantavaa verkkovaipparakennetta. Muotoilija Vertti Kivi on suunnittelut neliskanttisen kapean teräspalkin Monolith kiukaan IKI-Kiukaan kanssa.  Kiuastyyppiä valmistaa, myy ja markkinoi helsinkiläinen IKI-Kiuas Oy. Yhtiön toimitusjohtaja -ja pääomistaja on Samuli Kerrman.
Rakenne.
Puukiuas on monista kaupallisesti valmistetuista kiukaista rakenteeltaan poikkeava, sillä siinä ei ole lainkaan arinaa tai tuhkaluukkua. Tulipesä on poikkileikkaukseltaan ympyrän muotoinen, jolloin metallin lämpölaajeneminen on tasaista ja rasittaa rakenteita vähemmän kuin kulmikkaissa tulipesissä. Tulipesä on kuuden millimetrin paksuista terästä, eikä siinä ole hitsaussaumoja. Pesään mahtuu yli puolen metrin halot. Kiukaan ulkovaippa on rst-verkkoa, jonka vuoksi vaippa ei kuumene polttavan kuumaksi saunottaessa. Myös sähkökiukaissa käytetään suurta kivimassaa ja verkkorakenteita. Kaikki osat ovat sekä puu- että sähkökiukaissa ruostumatonta terästä.
Käräjöinti mallisuojasta.
IKI-Kiuas Oy:n valmistama kiuas on ensimmäinen markkinoille tullut verkkovaippainen kiuas. Marraskuussa 2008 Jouni Kerrman haastoi Harvia-, Narvi- ja Mondex-kiuasvalmistajat mallisuojan rikkomuksesta Helsingin käräjäoikeuteen. Oikeudenkäynnissä muun muassa vertailtiin käräjäsaliin tuotujen kymmenien saunan kiukaiden ulkoasua. Käräjäoikeus hylkäsi syytteet kesäkuussa 2009.
Tiiriö

Tiiriö on Hämeenlinnan Pullerinmäen kaupunginosan osa, joka sijaitsee noin kahden kilometrin päässä Hämeenlinnan ydinkeskustasta luoteeseen valtatien 3 ja kantatien 57 risteyksessä.
Tiiriö on suuri kaupan alue, jossa on paljon kauppoja ja palveluita. Tiiriössä on muun muassa päivittäistavarakauppoja, hypermarketteja (kuten Hämeenlinnan Prisma ja Tiiriön Citymarket) sekä erikoisliikkeitä. Alueelle johtaa liittymä kolmostieltä.
Leopold von Ranke

Leopold von Ranke (21. joulukuuta 1795 Wiehe – 23. toukokuuta 1886 Berliini) oli saksalainen historioitsija. Häntä on kutsuttu ”suurimmaksi saksalaiseksi historioitsijaksi”, ”objektiivisen historiankirjoituksen isäksi” ja ”historiatieteen perustajaksi”. 
”Rankelainen” tutkimussuunta korosti lähdekritiikkiä ja objektiivisuuden vaatimusta historiantutkimuksen metodissa. Ranken kuuluisa formulointi historiantutkimuksen tehtävästä oli lause "Wie es eigentlich gewesen". 
Ranken tutkimusalueet olivat laajoja, ja hän julkaisi tieteellisiä tutkimuksia, jotka liittyivät muun muassa Saksan, Ranskan, Serbian ja Preussin historioihin. Lisäksi hän käsitteli esimerkiksi paaviuden historiaa teoksessaan "Die römischen Päpste in den letzen vier Jahrhunderten" (Rooman paavit viimeisen neljänsadan vuoden aikana, 1834–1836).
Constance Ullner

Constance Maria Ullner (20. maaliskuuta 1856 Helsingin pitäjä – 13. tammikuuta 1926 Helsinki) oli suomalainen eläinsuojeluaktivisti ja kirjailija. Hän käytti nimimerkkejä "Osäker rimmare", "Vanda" ja "Wanda". Hän toimi 40 vuotta Helsingissä postikonttorinhoitajana vuodesta 1888 lähtien. Ullner oli Suomen ja Pohjoismaiden merkittäviä eläinsuojelusaatteen ajajia. Hän toimi sekä ahkerana luennoitsijana Suomessa ja ulkomailla että kirjailijana, erityisesti toimittamiensa aikakauslehtien "Eläinsuojelus" ja "Finlands djurskydd" (vuodesta 1893) sekä syksyisin ja keväisin ilmestyneiden julkaisujen "Pieni eläinystävä" ja "Den lilla djurvännen" (vuodesta 1895) välityksellä. Ullner julkaisi myös novellikokoelmia ja toimi kääntäjänä.
Constance Ullner syntyi yläluokkaiseen ruotsinkieliseen perheeseen Helsingissä. Vanhemmat olivat kunnallisneuvos Robert Ullner ja Anna von Kothen. Ullner kävi Helsingin ruotsalaisen tyttökoulun ja meni 1876 naimisiin ruotsalaisen tehtailijan Theodor Gullbergin kanssa mutta liitto päättyi 1878 avioeroon ja Ullner palasi takaisin Suomeen. Avioliiton kariuduttua Ullner kouluttautui opettajaksi, mutta eronneena naisena hän ei saanut opettajan tointa. 
Ullner osallistui eläinsuojelu- ja hyväntekeväisyystoimintaan. Ajalle tyypillisen eläinsuojeluajattelun mukaisesti Ullner painotti lapsien parissa tehtävää valistusta, mitä toteuttaakseen hän kiersi kouluissa ja yhdistyksissä luennoimassa eläinten armollisesta kohtelusta. Topeliuksen perustama "Kevätyhdistys pikkulintujen suojelemiseksi" oli kouluissa niin suosittu, että jäsenmäärä oli parhaimmillaan 30 000. 
Ullner kiersi kansainvälisissä kokouksissa ja puhui etenkin naisten hattumuotia vastaan, missä käytettiin lintujen höyheniä koristeena, Tämä oli johtanut monet lajit, kuten silkkiuikun Englannissa, lähelle katoamista. 
Ullner oli keskeinen henkilö vuonna 1874 perustetun Helsingin eläinsuojeluyhdistyksen toiminnassa ja toimi yhdistyksen puheenjohtajana 1916–1926. Hän edusti yhdistystä vuonna 1900 pidetyssä 13. Kansainvälisessä eläinsuojelukongressissa Pariisissa, ja hänen aloitteestaan Suomessa alettiin vuodesta 1909 lähtien viettää eläinten päivää joka vuosi 4. lokakuuta. Ullner oli myös "Eläinsuojelulehden" toimittajana vuodesta 1894 alkaen.
Tarsus çatalburun

Turkinseisoja ("Tarsus Çatalburun") on turkkilainen koirarotu. Vuonna 2003 "Domestic Animal Diversity Information System" raportoi sen olevan uhanalainen ja vaarassa kuolla sukupuuttoon.
Ulkonäkö.
Turkinseisojan silmiinpistävin ominaisuus on harvinainen kahtiajakautunut kirsu, joka löytyy myös navarranseisojalta ja andientiikerikoiralta. Rodun turkinkielinen nimi "Çatalburun" tarkoittaakin "haarukkanenää".
Turkinseisoja on lyhytkarvainen, maatiaistyyppinen ja voimakasrakenteinen. Sen nopeus ja ketteryys tekevät siitä hyvän metsästyskoiran. Kirsu on useimmiten kostea kaudesta riippumatta ja korvat ovat pitkät, suuret ja riippuvat. Posket ovat vahvat ja purenta leikkaava. Häntä on erittäin lyhyt. Värivaihtoehdot ovat yleisimmästä harvinaisimpaan seuraavat: ruskea (52,7 % populaatiosta), ruskea-valkoinen (23,6 % populaatiosta), musta-valkoinen (14,6 &amp; populaatiosta) ja musta (9,1 % populaatiosta). Säkäkorkeus on noin 48,5 cm ja paino 21,7 kg.
Luonne ja käyttäytyminen.
Turkinseisoja on luonteeltaan erittäin ystävällinen ja tulee toimeen sekä ihmisten että muiden koirien kanssa. Se on ennen kaikkea itsenäinen metsästyskoira eikä se yleensä sovellu pelkäksi seurakoiraksi eikä pieneen asuntoon. Jos sen sosiaalistaa hyvin varhaisesta iästä lähtien, siitä saa erittäin hyvän perhekoiran. Sen hajuaisti on hyvin kehittynyt ja se pystyy metsästämään peltopyitä myös vaikeakulkuisilla alueilla. Ollessaan lähellä riistaa se viestittää siitä metsästäjälle hidastamalla liikkeitään.
Metsästyksen lisäksi rotua käytetään nykyisin myös poliisin huume- ja pommikoirana sekä kadonneiden ihmisten etsimisessä.
Alkuperä.
Turkinseisojalle jalostettiin kahtiajakautunut nenä sukusiitoksen avulla, koska "kaksoisnenän" uskottiin parantavan koiran hajuaistia ja täten myös metsästysominaisuuksia. Rotua tavataan vain Etelä-Turkin Tarsus-Mersin-alueella, minkä ylängöillä sitä käytetään riistan metsästykseen. Vuosina 2001–2002 alueen yläasteikäiset opiskelijat tekivät siitä tutkimuksen, mutta muita tutkimuksia siitä ei ole. Turkin ulkopuolella se on lähes tuntematon, mutta siitä on lyhyt maininta Koiramme-lehden "Domestic Animal Diversity Information System" -tietokantaa käsittelevässä artikkelissa.
Hoito.
Sileä karvapeite on helppohoitoinen ja pestään vain tarpeen vaatiessa.
Aiheesta muualla.
Turkkilaisia turkinseisojia
Lisää turkkilaisia turkinseisojia
Tarsuksen metsästysklubin koirankoulutusvideo
Juhani Ahtiluoto

Juhani Ahtiluoto (sukunimi aik. Ahl; 2. joulukuuta 1869 Lapua – 8. toukokuuta 1942 Alavus) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja kirjailija. Hän käytti myös nimimerkkiä "Juho Leppä".
Henkilöhistoria.
Ahtiluoto valmistui kansakoulunopettajaksi Jyväskylän seminaarista 1898 ja toimi vuodesta 1902 alkaen opettajana Alavuden kirkonkylän kansakoulussa. Hän perusti 1903 Alavuden Nuorisoseuran ja oli mukana Alavuden Puhallinorkesterissa sekä johtajana että soittajana. Hän oli jo ennen Alavudelle tuloaan johtanut pari vuotta Kurikan soittokuntaa ja sitä ennen Jyväskylän seminaarin soittokuntaa.
Ahtiluoto toimi lyhyen aikaa myös "Savon Sanomien" päätoimittajana.
Leppävirran jäähalli

Leppävirran jäähalli on vuonna 1998 avattu jäähalli Leppävirran kirkonkylässä. Jäähalli on osa monitoimikeskus Vesilippis Areenaa, aivan Kylpylähotelli Vesileppiksen vieressä. Kylpylähotellilta on kulkuyhteys jäähalliin. Vokkolan urheilualue sijaitsee jäähallin naapurustossa.
Kaukalo on niin sanottua NHL-mallia, sen mitat ovat 28 m x 58 m. Katsomo on 400-paikkainen. Jäähalli soveltuu jääkiekon ja luistelun ohella myös curlingin pelaamiseen.
Historia.
Leppävirran jäähalli aloitti toimintansa vuonna 1998. Tuolloin paikallinen jääkiekkoseura Leppävirran Kiekko-75 eli LeKi-75 siirtyi luonnonjäältä sisähalliin. Hallista tuli LeKi-75:n kotihalli. Tekojäälaitteistot toimitti Suomen Tekojää. Jääkiekkohallin ensimmäinen ottelu kotiseura kohtasi jääkiekkoseura Kokkolan Hermeksen. LeKi-75 voitti Hermeksen numeroin 5-1.
PeTo (lehti)

PeTo oli Kalevan välissä perjantaisin ilmestynyt viikkoliite, jonka kohderyhmänä olivat erityisesti alle 45-vuotiaat. PeTo luotasi uusia ilmiöitä ja trendejä sekä tarjosi lukijoilleen vinkkejä vapaa-aikaan.
Ensimmäinen PeTo-liite ilmestyi tammikuussa 2002. Liitettä julkaistiin kahdeksan vuoden ajan, vuoteen 2010. Viimeinen PeTo ilmestyi 23. huhtikuuta 2010. Nimi PeTo liittyy lehdessä olleisiin ohjelmatietoihin, jotka olivat perjantaista torstaihin. Lehteä julkaistiin aiemmin nimellä "Treffi".
Parikkala–Elisenvaara-rata

Parikkala–Elisenvaara-rata oli Suomen rataverkon rataosuus ennen vuotta 1948, ja se oli virallisesti osa silloista Elisenvaara–Savonlinna-rataa. Se alkoi Elisenvaarasta Viipuri–Joensuu-radan varrelta ja päättyi Savonlinnan rautatieasemalle. Parikkala oli tuolloin vain väliasema. Toisen maailmansodan jälkeen radan itäisin osa jäi Neuvostoliitolle, ja rajan ylittävä liikenne lakkautettiin vuonna 1958. Suomelle jäänyt osa rajalta Parikkalan asemalle saakka purettiin tämän jälkeen, mutta sen ratapohja on yhä maastossa. Nykyisen Venäjän puolella oleva osuus Elisenvaaran ja Syväoron välillä pysyi paikallisen henkilöliikenteen käytössä 1990-luvun alkuun saakka, ja rataosuus purettiin vuonna 1991. 
Luovutetulle alueelle jääneelle Elisenvaaran risteysasemalle johti Suomen puolelta rata myös Lappeenrannasta, ja näiden ratojen Suomelle jääneet osat yhdistettiin pian sodan jälkeen rakentamalla rataosa Simpeleeltä Parikkalaan. Myöhemmin tuota rataa jatkettiin Joensuuhun asti.
Liikennepaikat Elisenvaaran ja Parikkalan välillä olivat Sorjo, Syväoro ja Suomen puolelle jäänyt Tiviä. Sorjon asemarakennus sivurakennuksineen on edelleen pystyssä ja Tiviän vieressä oleva vahtitupa sivurakennuksineen on edelleen pystyssä. Resiinavaja on purettu.
Simpele–Elisenvaara-rata

Simpele–Elisenvaara-rata oli Suomen rataverkon rautatieosuus Elisenvaarasta Simpeleelle, ja virallinen osa Lappeenranta–Elisenvaara-rataa. Radasta noin kolme neljäsosaa jäi talvisodassa Neuvostoliitolle, ja sotien jälkeen rata purettiin kummankin valtion puolelta.
Simpeleen aseman suunnasta valtakunnan rajalle menevä vanha ratapohja löytyy kuitenkin yhä kohtalaisen helposti maastosta. Venäjän puolella, Karjalan tasavallassa valtakunnanrajan lähistölle yltänyt Elisenvaara-Ketrovaara-Kukonharju -rataosuus on purettu Neuvostoliiton aikana vuonna 1983. Nykyisin vanhaa ratapohjaa pitkin ja sitä myötäillen kulkee asfaltoitu paikallistie Elisenvaarasta Ketrovaaraan.
Simpeleen ja Elisenvaaran välisellä osuudella oli seuraavat asemat (Simpele, Lamminsalo ja Elisenvaara) ja pysäkit (Koitsansalo ja Haapavaara):
Rataosuudella liikennöitiin Simolan ja Elisenvaaran välillä kulkeneilla junilla. Jatkosodan aikaisen Itä-Karjalan miehityksen aikana myös Helsingin ja Petroskoin (silloinen Äänislinna) väliset pikajunapari P 1/2, ns. Äänislinnan pikajuna, ja henkilöjunapari H 3/4 kulkivat Simpele-Elisenvaara -rataosan kautta.