Mesoamerikan klassinen kausi

Mesoamerikan klassinen kausi on Mesoamerikan esikolumbiaanisen kronologian vaihe noin vuosina 250–900. Kaudelle ominaisia piirteitä olivat suurten kaupunkivaltioiden synty sekä arkkitehtuurin, taiteen ja tieteen kukoistus. Mesoamerikan kirjoitus- ja kalenterijärjestelmät saavuttivat ennennäkemättömän tason.
Klassinen kausi jakautuu varhaiseen (250/300–600 jaa.) ja myöhäiseen (600–900 jaa.) vaiheeseen. Varhaisklassisen kauden suurvaltoja olivat Meksikon laakson Teotihuacan ja Oaxacan laakson Monte Albán. Ne taantuivat vuoden 600 jälkeen ehkä kuivuuden vuoksi. Mayakulttuuri kukoisti 700-luvun loppuun saakka, minkä jälkeen eteläinen maya-alue äkkiä autioitui. Romahdusta on selitetty liiallisella väestönkasvulla, sodankäynnillä, ympäristön ylikuormituksella ja yhteiskunnallisilla jännitteillä.
Määritelmä ja ajoitus.
Klassinen kausi on Mesoamerikan viisivaiheisen arkeologisen kronologian toiseksi viimeinen jakso, joka ajoitetaan noin vuosiin 250–900 jaa. Kyseiselle aikavälille ajoittuvat mayojen kivimonumentteihin merkityt päivämäärät. Klassinen kausi jaetaan edelleen varhaiseen (250/300–600 jaa.) ja myöhäiseen (600–900 jaa.) vaiheeseen. Tuoreempi kolmivaiheinen jaottelu sisältää myös keskiklassisen kauden (noin vuodet 400–700), joka asettuu varhais- ja myöhäisklassisten kausien väliin.
Klassisen kauden merkittävimpiä valtioita olivat Teotihuacan ja Monte Albán, jotka keräsivät veroa suurilta alueilta yli 500 vuoden ajan. Pienemmät valtiot jäljittelivät niiden strategiaa vaihtelevalla menestyksellä. Eteläisen Mesoamerikan maya-kaupunkivaltiot kilpailivat vallasta muodostaen ajoittaisia liittoja ja käyden toistuvia sotia. Kaupungistuminen oli voimakasta, ja monumentaaliset rakennushankkeet kertovat työvoiman tehokkaasta mobilisoinnista. Maatalous ja kauppa olivat ennennäkemättömän tehokkaita, mikä mahdollisti kaupunkien väestön ruokkimisen maaseudulta kerätyllä ruoalla. Monet klassisen kauden valtiot tuottivat kivityökalut ja keramiikan sarjatuotantona, mikä esimerkiksi Teotihuacanissa johti erittäin yhdenmukaiseen aineelliseen kulttuuriin.
Keski-Meksikon, Oaxacan laakson ja maya-alueen kulttuurien on perinteisesti arveltu kehittyneen suhteellisen itsenäisesti. Tuoreempi tutkimus on kuitenkin osoittanut, että alueiden välillä oli tiivistä ja pitkäkestoista vuorovaikutusta. Klassisen kauden määritelmä perustuu lähinnä mayakulttuuriin, joka koki voimakkaan romahduksen noin vuonna 900. Mayakalenterin pitkälaskun päiväykset käyvät harvinaisiksi vuosien 800–900 välillä, mikä on tulkittu merkiksi seremoniakeskusten autioitumisesta ja monimutkaisten yhteiskuntien hajoamisesta. Klassisen mayakulttuurin romahduksen aikaa (noin 790–900) kutsutaan pääteklassiseksi kaudeksi. Chichén Itzássa klassinen mayakulttuuri kukoisti noin vuosina 700–1200, joten osa tutkijoista katsoo Mesoamerikan klassisen kauden jatkuneen vuoteen 1200 asti.
Pohjoisemmassa Mesoamerikassa klassisen kauden kulttuurit taantuivat jo 600-luvulla. Meksikon laakson taloudellinen, poliittinen ja kulttuurinen merkitys väheni samalla, kun maya-alueen merkitys kasvoi. Keski-Meksikossa koetun taantumisen syitä ei tunneta, mutta mahdollisesti ne liittyivät ilmaston muuttumiseen ja kuivuuteen. Klassisen kauden katsotaan päättyneen, kun suuret kaupungit hylättiin tai niiden seremoniakeskukset tuhottiin. Teotihuacanissa tämä tapahtui noin vuonna 700 ja Monte Albánissa sata vuotta myöhemmin. Keski-Meksikon ylänköalueen vuosia 700–900 kutsutaan myös epiklassiseksi kaudeksi.
Mesoamerikan klassisen kauden nimesivät Gordon R. Willey ja Philip Phillips vuonna 1955. Taustalla oli tietoinen vertaus Kreikan klassiseen kauteen. Willey ja Phillips pitivät Teotihuacania ja mayojen kaupunkivaltioita teokraattisina ja rauhanomaisina yhteiskuntina, joiden hallitsijat olivat taiteista ja tieteistä kiinnostuneita filosofipappeja. Politiikan ja talouden kaltaiset maalliset aiheet olivat Willeyn ja Phillipsin käsityksen mukaan klassisella kaudella toissijaisia. He näkivät tässä eroavaisuuden jälkiklassisen kauden sotaisiin asteekkeihin, joille löytyi vertailukohta antiikin Roomasta. Mayojen kirjoitusjärjestelmä ratkaistiin 1900-luvun jälkipuoliskolla, jolloin kävi ilmi, ettei Willeyn ja Phillipsin romantisoitu käsitys pitänyt paikkaansa.
Suuret kaupunkivaltiot.
Monte Albán.
Sapoteekkien pääkaupunki Monte Albán sijaitsi Oaxacan laakson keskellä Meksikon eteläisillä ylängöillä. Kaupunki perustettiin noin 500 eaa., kun kukkulan huippu tasoitettiin suuren seremoniakeskuksen rakentamiseksi. Kyseessä oli todennäköisesti kokonaan uusi asutuskeskus, josta tietoisesti rakennettiin pääkaupunkia. Kaupungin väkiluku oli varhaisvaiheessa noin ihmistä. Vuoteen 200 jaa. mennessä se oli kasvanut noin henkeen. Alastomia vankeja (ehkä ihmisuhreja) ja valloitettuja kaupunkeja esittävistä kaiverruksista on päätelty, että Monte Albán laajeni sotilaallisin valloituksin.
Seremoniakeskus viimeisteltiin klassisen kauden alussa. Keskusaukion pohjoispuolella oli eliitin asuinalue ja eteläpuolella uskonnollinen alue. Kaupungissa oli myös pallokenttä ja tähtitieteellisesti suunnattuja rakennuksia sekä lukuisia alttareita ja hautoja. Haudat olivat samalla rituaalipaikkoja, joissa uhrattiin esi-isille ja etsittiin enteitä.
Klassisen kauden sapoteekkikirjoitusta ei nykyään ymmärretä kunnolla. Kuvataiteen ohella se on kuitenkin tärkeä lähde, joka kertoo Monte Albánin ideologiasta ja uskonnosta. Pääjumala Cocijo oli ukkosen ja sateiden valtias. Esivanhempia kunnioitettiin puolijumalina, jotka toimivat välittäjinä ihmisten ja jumalten välillä.
Myöhäisklassisella kaudella Monte Albánin valta alkoi hajota, ja Oaxacan laaksoon syntyi itsenäisiä kaupunkivaltioita. Klassisen kauden lopulla misteekit syrjäyttivät sapoteekit alueen hallitsevana ryhmänä.
Teotihuacan.
Teotihuacan sijaitsee Meksikon laakson pohjoisosassa. Se kehittyi nopeasti pienestä esiklassisen kauden kylästä klassisen kauden suurkaupungiksi, jonka väkiluku huipussaan ylitti henkeä. Viljelyyn hyvin soveltuvalle alueelle perustetussa kaupungissa aloitettiin laajoja rakennushankkeita noin vuonna 100 jaa. Tuolloin syntyivät tarkkaan suunniteltu kaupunkirakenne ja kollektiivinen ideologia, joka yksilöllisyyden sijaan korosti kasvottomuutta.
Teotihuacanin yli 2 kilometriä pitkää pääkatua kutsutaan Kuolleiden kaduksi. Sen varrella sijaitsivat Auringon ja Kuun pyramidit sekä monumentaalinen Ciudadela-alue, jonka keskellä oli Sulkakäärmeen temppeli. Kaupungin asemakaava oli kallistettu noin 16 astettta pohjoisesta itään ja osoitti kohti Seulasia, joiden keväinen ilmestyminen merkitsi sadekauden alkua. Kaupungin sijoittelu on yhdistetty sateen ja hedelmällisyyden jumalattaren palvontaan.
Ihmiset asuivat isoissa rakennuskomplekseissa, joihin mahtui useita perheitä. Ne sisälsivät myös uskonnollisia tiloja ja työpajoja. Kaupungin väestö oli monikulttuurinen. Tlaitotlacanin kaupunginosassa on Oaxacan sapoteekkien vaikutusta. Muissa kaupunginosissa asui esimerkiksi mayoja ja rannikon kansoja. Virallinen ideologia pyrki häivyttämään merkit vallan ja vaurauden epätasaisesta jakautumisesta. Arkiset käyttötavarat olivat yksivärisiä ja koruttomia, mikä erottaa ne edeltävien ja seuraavien kausien koristeellisista saviastioista. Myös pienoispatsaat ovat piirteettömiä, eikä kaupungista ole löydetty loistokkaita hautoja tai merkkejä yksilöidyistä hallitsijoista.
Teotihuacanilla oli laajaa symbolista ja taloudellista vaikutusvaltaa koko Mesoamerikassa. Sen jumalhahmot levisivät maya-alueelle saakka. Vihreästä obsidiaanista valmistetut työkalut ja rituaaliesineet levisivät kaikkiale Mesoamerikkaan. Korkealaatuista keramiikkaa vaihdettiin eksoottisiin ylellisyystavaroihin, kuten trooppisten lintujen sulkiin, jaguaarinnahkoihin, jadeen ja kaakaoon. Myöhemmät kansat jäljittelivät Teotihuacanin kulttuuria ja legitimoivat valtaansa esiintymällä sen perillisinä. Asteekit jopa liittivät Teotihuacanin osaksi alkuperämyyttejään.
Teotihuacanin valta heikkeni 600-luvulla. Kaupunki poltettiin noin vuonna 750 ehkä kapinan tai sisällissodan seurauksena. Se ei täysin autioitunut sen jälkeenkään, mutta suurvaltoja Keski-Meksikoon syntyi vasta jälkiklassisen kauden alussa, kun tolteekit aloittivat valloituksensa.
Klassinen mayakulttuuri.
Klassisen kauden mayakaupungit sijaitsivat Mesoamerikan etelä- ja itäosissa, varsinkin trooppisilla alangoilla. Maatalous perustui lähinnä kaskeamiseen, joka köyhdytti maaperän nopeasti ja rajoitti väestönkasvua. Joillakin alavilla alueilla harjoitettiin tehokkaampaa kasteluviljelyä ja rakennettiin "chinampa"-puutarhasaaria. Trooppisten metsien monipuoliset luonnonvarat täydensivät ravintoa ja tarjosivat kaupankäyntiin soveltuvia tuotteita.
Mayakulttuurin klassinen kausi jaetaan varhaiseen (250–600 jaa.) ja myöhäiseen (600–900 jaa.) jaksoon. Noin vuonna 560 Tikal koki merkittävän tappion sodassa Calakmulia ja Caracolia vastaan, mikä aiheutti lyhyen katkon rakennustoiminnassa. Myöhäisklassisesta kaudesta erotetaan vielä pääteklassinen kausi, niin kutsuttu klassisen mayasivilisaation romahdus (790–900 jaa.).
Klassisen kauden huipulla mayojen väkiluku nousi jopa 12 miljoonaan. He rakensivat satoja kaupunkeja ja seremoniakeskuksia, joisat tärkeimmät olivat Tikal, Copán, Palenque, Calakmul, Dos Pilas, Yaxchilan ja Quiriqua. Arkkitehtuuri, kuvataide, hieroglyfikirjoitus, kalenterijärjestelmä, matematiikka ja tähtitiede saavuttivat ennennäkemättömän tason. Suurin kaupunki Tikal oli laajuudeltaan 23 neliökilometriä ja siellä asui noin ihmistä. Kaupunkivaltion hallitsemalla alueella oli yli asukasta.
Maya-alueelle ei syntynyt suuria imperiumeja. Kaupunkivaltiot kilpailivat sodassa, kaupankäynnissä ja uskonnollisessa vaikutusvallassa. Niiden hallitsijat olivat puolijumalallisia pappiskuninkaita, joiden asema periytyi dynastisesti.
Klassisen kauden lopulla monumenttirakentaminen hiipui ja monet kaupungit hylättiin. Romahdukselle on esitetty monenlaisia syitä: kaupunkien välinen sota ja kilpailu, kansalaisten työ- ja verotaakan sietämätön kasvu, yhteiskunnallisen epätasa-arvon aiheuttamat kapinat, ulkopuolelta saapuneet valloittajat sekä väestönkasvun ja ympäristön liiallisen kuormituksen aiheuttama nälänhätä. Monet suurkaupungit autioituivat, ja osa väestöstä pakeni Jukatanin niemimaalle. Jäljelle jäänyt väestö asettui pieniin kyläyhteisöihin, jotka eivät enää ylläpitäneet klassisen kauden suuria julkisia seremonioita tai toteuttaneet suuria rakennus- ja taidehankkeita. Chichén Itzássa klassinen mayakulttuuri jatkui vuoden 1200 tienoille.