Tridentiininen messu

 
Tridentiininen tai gregoriaaninen messu (lat. "Missa Tridentina") on roomalaisen riituksen messun muoto, jonka Paavi Pius V kodifioi Trenton konsiilin yhteydessä. Tämän messun huomattavin erikoisuus on sen viettäminen pääasiallisesti latinaksi, mutta tarvittaessa evankeliumi ja muut lukukappaleet luetaan ja oleelliset rukoukset rukoillaan myös kansankielellä. Messua viettävä pappi on suurimman osan ajasta kääntyneenä seurakunnan kanssa kohti liturgista itää (Lat. Ad orientem tai Ad Deum, kohti Jumalaa), lisäksi hän lukee huomattavan osan messun rukouksista hiljaa, vain Jumalalle. Sekä papin asento että rukousten hiljaisuus kuvastaa sitä, että messu mielletään ensi sijassa uhritoimitukseksi Jumalalle, ei seurakunnan juhlaksi.
Tridentiinistä messua kutsutaan sen kielen mukaan myös latinankieliseksi tai latinalaiseksi messuksi. Tämä on kuitenkin epätarkka nimitys, koska myös uudempaa, vuonna 1970 julkaistua messua voidaan viettää kokonaan tai osittain latinaksi. Itse asiassa kyseinen messukaava julkaistiin sen normatiivisessa muodossa latinaksi, ja kansankieliset messukaavat ovat käännöksiä latinasta. Nimitys on epätarkka sikälikin, että tridentiinistä messua vietettiin nykyisen Kroatian ja Bosnia ja Hertsegovinan alueella kirkkoslaaviksi.
Tridentiininen messu on saanut nimensä Tridentin eli Trenton kirkolliskokouksesta vuosina 1545–1563. Kirkolliskokous antoi paavin ja kuurian tehtäväksi kirkossa käytettävien messujen yhtenäistämisen ja niiden saattamisen myös opillisesti kirkolliskokouksen päätöksen mukaisiksi. Tämän päätöksen mukaisesti paavi Pius V julkaisi vuonna 1570 latinankielisen messukirjan, "Missale Romanumin", ja määräsi sen otettavaksi käyttöön koko katolisen kirkon alueella. Poikkeuksen muodostivat ne hiippakunnat ja sääntökunnat, joiden oman jumalanpalvelusjärjestyksen paavi oli vahvistanut ennen vuotta 1370. Suurin osa näistä siirtyi viettämään yhtenäistä, Missale Romanumin mukaista messua. Poikkeuksiksi jäivät kuitenkin ambrosiaaninen messu, jota vietetään Milanon arkkihiippakunnassa, Italiassa, sekä mozarabialainen messu, jota vietetään Toledossa ja Salamancassa Espanjassa.
Missale Romanumia uudistettiin useaan otteeseen, viimeisin uudistettu versio on vuodelta 1962. Sen julkaisi paavi Johannes XXIII. Hänen aloitteestaan kokoon kutsuttu Vatikaanin II kirkolliskokous kuitenkin määritteli kirkon liturgian osittain uudelleen. Se korosti messun asemaan "Jumalan kansan yhteisenä juhlana" ja toivoi seurakuntalaisten aktiivisen osuuden lisäämistä. Messuun haluttiin myös mukaan kansankielisiä elementtejä. Kirkolliskokouksen päätöksen mukaisesti paavi Paavali VI julkaisi uuden messukirjan vuonna 1970.
Katoliseen kirkkoon jäi kuitenkin monia, jotka pitivät "vanhaa" messua parempana, hengellisempänä ja puhuttelevampana. Heidän toivomuksestaan tridentiinistä liturgiaa saatiin viettää, mikäli hiippakunnan piispa sen salli. 7. heinäkuuta 2007 paavi Benedictus XVI antoi motu proprion "Summorum Pontificum", jossa hän vahvisti tridentiinisen messun asemaa. Hän vahvisti messukaavan aseman erityismessuna, ja totesi sen ja uuden kansankielisen messukaavan "saman roomalaisen riitin kahdeksi eri ilmenemismuodoksi". Hän myös korosti, ettei tridentiinisen messun viettoa ollut kirkossa koskaan kielletty. Hän ilmoitti myös, että sitä tulee viettää, mikäli seurakuntalaiset sitä pyytävät ja pappi suostuu. Tridentiininen messu ei kuitenkaan saa syrjäyttää uudistetun messun asemaa seurakunnan päämessuna.
Useimmissa maissa tridentiininen messu vietettiin latinaksi vuosien 1570 ja 1970 välisenä aikana (vaikka messukaava sisälsikin kreikkalaisia ja heprealaisia sanoja). Huomattavimmat poikkeukset tähän olivat Dalmatia ja Istria, joissa katolista messua vietettiin roomalaisen messun kaavalla, mutta kirkkoslaaviksi.
Terminologia.
Tridentiininen tai trentolainen messu termi viittaa Trenton kaupunkiin ja Trenton konsiiliin, jonka seurauksena Paavi Pius V promulgoi vuoden 1570 Roomalaisen Missale laitoksen. Mikäli viitataan yleisesti roomalaisen riituksen vanhempaan muotoon, voidaan käyttää termiä vanhempi roomalainen riitus tai gregoriaaninen messu. Koska termi "tridentiininen" on myös suora viittaus vuoden 1570 messumuotoon ja sitä seuraaviin Missale Romanumin laitoksiin, on sen soveltaminen kokonaiskattavana terminä vanhempiin roomalaisiin riituksen muotoihin osittain harhaanjohtava.
Paavi Pius V Trenton konsiilin yhteydessä yhdensi voimassa olevat vanhat liturgiset perinteet ja säännökset ja täten tridentiininen termi ei viittaa messun alkuperään tai ikään. Trenton konsiilin jälkeisenä aikana tuli käyttää ainoastaan roomalaista riitusta. Poikkeuksena tähän olivat liturgiset käytännöt jotka olivat yli 200 vuotta vanhoja.
Tridentiinisen messun rakenne.
Tridentiininen messu jakautuu kahteen pääosaan: opetettavien eli katekumeenien liturgiaan ja uskovien liturgiaan; Suomen luterilaisen kirkon nykyisessä jumalanpalveluskaavassa näiden osien nimet ovat sanaosa ja ehtoollisen vietto. Lisäksi messuun kuuluu johdanto-osa ja lyhyt päätös.
Opetettavien liturgia.
Rukoukset alttarin juurella.
Pappi ja messupalvelijat resitoivat tämän jälkeen muutamia anteeksiantamuksesta puhuvia raamantunjakeita. Tämän jälkeen pappi lausuu: "Oremus" ("Rukoilkaamme"), astuu hiljaisuuden vallitessa alttarille ja rukoilee hiljaisesti: "että saisimme puhtain mielin astua kaikkein pyhimpään" (2. Mooseksen kirja 26:33–34). Astuttuaan alttarin ääreen pappi liittää kätensä yhteen ja rukoilee hiljaisesti, että Jumala antaisi hänelle hänen syntinsä anteeksi niiden pyhien esirukousten tähden, joiden reliikit on kätketty alttariin.
Uskovien liturgia.
Offertorium.
Tämän osan aikana pappi valmistaa ehtoollisaineet, leivän ja viinin, sekä rukoilee valmistavia rukouksia.
Consecratio.
Canon.
Tämä on tridentiinisen messun ydinosa. Siinä tapahtuu katolisen teologian mukaan ehtoollisaineiden eli hostian ja viinin muuttuminen olemuksellisesti Kristuksen ruumiiksi ja vereksi (transsubstantiaatio). Samalla tapahtuu messu-uhri, Kristuksen Golgatalla antama ristinuhri nykyistyy eli tulee uudelleen läsnä olevaksi. Pappi toimii ikään kuin Kristuksen sijaisena uhraten itsensä uudelleen. 
Seurakuntalaiset polvistuvat kaanonin lukemisen ajaksi.
Communio.
Tässä osassa pappi kommunikoi eli ottaa vastaan ehtoollisleivän ja viinin seurakuntalaisten puolesta. Myös seurakuntalaisilla on mahdollisuus tulla osallisiksi Kristuksen ruumiista ja verestä, mutta perinteisessä tridentiinisessä messussa tämä oli harvinaista. Maallikoille jaettiin yleisesti vain leipä, koska Kristuksen katsottiin olevan kokonaan läsnä leivässä, jolloin viinin vastaanottaminen oli tarpeetonta.
Seurakuntalaiset nousevat Isä meidän -rukouksen ajaksi, mutta polvistuvat papin nauttiessa kommuunion.
Kiitosrukoukset ja messun päätös.
Pappi vie jäljelle jääneet hostiat ehtoolliskaappiin eli tabernaakkeliin, sekä juo lopun viinin. 
Paavi Leon rukoukset.
Paavi Leo XIII määräsi, että messun päätteeksi on luettava polvistuneena kolme Ave Mariaa, Salve Regina, lauselma ja vastauslauselma sekä rukous syntisten kääntymisestä ja Pyhän Kirkon vapaudesta ja korotuksesta, sekä lopuksi rukous arkkienkeli Mikaelille. Pius X lisäsi kolminkertaisen rukoushuudon "Jeesuksen pyhä sydän, armahda meitä!". Pius XI määräsi, että nämä rukoukset tuli rukoilla Venäjän kääntymiseksi. Nämä rukoukset eivät olleet osa messukaavaa, ja ne rukoiltiin yleensä kansankielellä.
Seurakuntalaisten osallistuminen tridentiiniseen messuun.
Tridentiinisessä messussa kirkkovieraat olivat ennen muuta messun kunnioittavia tarkkailijoita. Messuun osallistuminen miellettiin hengelliseksi tapahtumaksi; jo messussa kunnioittavin mielin läsnä oleminen välitti siunauksen. Messun katsottiin puhuttelevan ennen muuta silmää ja sydäntä, ei niinkään korvia. 
Seurakuntalaiset eivät tridentiinisessä messussa lausuneet niitä messun osia tai vastanneet niitä liturgisia vastauksia, jotka alun alkaen oli tarkoitettu seurakunnan lausuttaviksi. Tämä johtui ennen muuta siitä, että messua vietettiin tavallisesti latinaksi, eivätkä seurakuntalaiset yleensä osanneet tätä kieltä. Keskiajalta saakka muodostui tavaksi, että messupalvelija tai palvelijat lausuivat seurakunnalle kuuluvat osuudet ikään kuin seurakuntalaisten edustajina. He myös rukoilivat seurakunnan osuudet "rukouksissa alttarin juurella", myös seurakunnan synnintunnustuksen. 
Vuoden 1910 tienoilla otettiin käyttöön tridentiinisen messun erikoismuoto, nk. dialogimessu, jossa seurakuntalaiset lukivat heille kuuluvat osuudet liturgiasta. Yleensä heillä oli tätä varten messukirja tai valmiiksi painettu lehtinen, jossa seurakunnan vastaukset olivat valmiina. Tässä messussa seurakunta saattoi myös laulaa joitakin liturgisia osia, jotka yleensä lauloi kuoro, myös muu seurakunnan hengellinen laulu oli mahdollinen. Tämä messun muoto ei kuitenkaan yleistynyt. 
Vieraan kielen ohella seurakuntalaisten osallistumista vaikeutti myös se, että tridentiinisessä messussa pappi luki suuren osan rukouksista hiljaa, joko täysin äänettömästi tai kuiskaavalla äänellä. Lähes kaikki uskovien messun rukoukset kuuluvat tähän ryhmään: offertorium, messun kaanon (prefaatiorukousta ja loppudoksologiaa lukuun ottamatta) ja rukoukset Isä meidän -rukouksen ja postcommunion välillä.
Juhlallisessa kuoro lauloi messupalvelijoiden vastaukset (paitsi rukouksia alttarin juurella). Se lauloi myös introituksen, Kyrien, Glorian, graduaalin, hallelujan (tai tractatuksen), credon, offertorio- ja commuunioantifonit, Sanctuksen ja Agnus Dein. Vähemmän juhlallisessa eli lauletussa messussa kuoro lauloi vain Kyrien, Glorian, Credon, Sanctuksen ja Agnus Dein. Nämä muodostavat nk. messun ordinariumin. Näitä varten on useita gregoriaanisia sävelmiä, ja renessanssiajalta lähtien lukuisat säveltäjät ovat säveltäneet ne messussa käytettäviksi. 
Koska suuri osa messusta vietettiin hiljaa, eivätkä seurakuntalaiset useinkaan ymmärtäneet latinaksi vietettyä messua, tuli yleiseksi tavaksi rukoilla messun aikana henkilökohtaisia rukouksia. Erityisesti rukousnauha- eli ruusukkorukousta pidettiin tähän tarkoitukseen soveliaana.
Tridentiinisen messun muodot.
Tridentiinisestä messusta on useita eri muotoja, jotka vaihtelevat ennen muuta messun juhlallisuuden mukaan.