Kolttien kyläkokous

Kolttien kyläkokous () on kolttasaamelaisten yhteisön tärkein elin, jonka tehtävänä on ylläpitää ja edistää kolttasaamelaisten perinteisiä elinkeinoja, elinolosuhteita, kieltä sekä kulttuuria. Se antaa lausuntoja, seuraa kolttalain ja kolttasaamelaisten oikeuksien toteutumista, tekee yhteistyötä viranomaisten kanssa ja osallistaa kolttasaamelaiset yhteisönä päätöksentekoon.
Kolttasaamelaiset ovat Suomen pienin ja uhanalaisin saamen kieli- ja kulttuuriryhmä. Kolttien kyläkokous on heidän perinteinen itsehallintoelimensä, jonka Suomen valtio on virallisesti tunnustanut. Tämä hallintojärjestelmä on ainoa saamelaisista jäljellä oleva, joka on säilynyt ikimuistoisista ajoista nykypäivään asti.
Kyläkokouksen tehtävät.
Kolttien kyläkokous on kolttasaamelaisten virallinen edustaja ja itsehallintoelin, jonka tärkeimpiä tehtäviä ovat perinteisten elinkeinojen, kielen, kulttuurin ja elinolosuhteiden ylläpitäminen ja edistäminen. Kyläkokous antaa lausuntoja, seuraa kolttalain ja kolttasaamelaisten oikeuksien toteutumista sekä tekee yhteistyötä viranomaisten kanssa.
Kyläkokousjärjestelmä ja toiminta.
Järjestelmä koostuu yhteisistä kyläkokouksista ja kolmeksi vuodeksi valittavista kyläkohtaisista kolttaneuvostoista. Järjestelmää johtaa vaaleilla valittu luottamusmies ja sihteeri. Kokouksia pidetään vuosittain ja tarpeen mukaan, ja kyläkokous käsittelee vuosittain 40–50 lausuntoa viranomaisille. Lisäksi se tarjoaa neuvontaa kolttasaamelaisten oikeuksista ja käsittelee kulttuuriperintöön liittyviä tutkimusten ennakkosuostumuspyyntöjä.
Historiallinen tausta.
Kolttasaamelaisten kyläkokousjärjestelmä pohjautuu vuosisataiseen perinteeseen, jossa siidat kokoontuivat päättämään yhteisön asioista ja ratkaisemaan riitoja. Kolttasaamelaisten perinteiset alueet ovat jakautuneet nykyään Suomen, Norjan ja Venäjän välillä. Alueen oikeudet on tunnustettu jo 1600–1700-luvuilla, ja asiakirjat kuuluvat Unescon Maailman muisti -rekisteriin. Toisen maailmansodan jälkeen kolttasaamelaiset asutettiin uudelleen Inarin itäosiin, missä kyläkokousjärjestelmä jatkoi toimintaansa.
Kolttasaamelaisten kyläkokoukset olivat 1800-luvulta 1970-luvulle keskeinen yhteisöllisen hallinnon ja päätöksenteon väline, jotka ilmensivät siidan autonomiaa ja yhtenäisyyttä. "Norrös"- ja "sobbar"-nimityksillä tunnetut kokoukset käsittelivät maa- ja vesialueiden jakoa, elinkeinoja, riitojen ratkaisua ja verotusasioita, ja niihin osallistuivat pääasiassa itselliset perheenpäät. Venäjän vallan aikana kokoukset vahvistivat siidan valtaa, mutta Petsamon Suomen aikaan (1920–1944) niiden rooli kaventui valtionhallinnon myötä. Sodat ja evakot häiritsivät toimintaa, mutta kokoukset jatkuivat, esimerkiksi Nangujärvellä 1945. Uudelleenasuttamisen myötä 1940–1950-luvuilla sukualuejärjestelmä hylättiin, ja resurssien hallinta siirtyi Metsähallitukselle, mikä vähensi kokousten merkitystä. 1950–1970-luvuilla kokoukset keskittyivät modernisaation haasteisiin, kuten asuntopulaan ja poronhoitoon, mutta niiden vaikutusvalta heikkeni.
Varhainen historia (ennen 1800-lukua).
Kyläkokousjärjestelmä kehittyi kolttasaamelaisten siidoissa (kylissä), kuten Paatsjoella, Petsamossa ja Suonikylässä. Venäjän vallan alla järjestelmä säilyi pidempään kuin muualla Euroopassa, missä kuninkaiden ja kirkon valta syrjäytti vastaavat yhteisölliset hallintomallit. Tsaarien myöntämät Gramota-asiakirjat (1601–1755) vahvistivat kolttien oikeudet maihin ja vesiin, ja ne ovat maailman ainoa alkuperäiskansan itsensä säilyttämä asiakirja-aineisto.
1800-luku.
Venäläinen paikallishallinto vaikutti kyläkokouksiin, mutta järjestelmä säilyi osana kolttasaamelaisten yhteisöllistä toimintaa. Samalla uudisasutus alkoi pienentää kolttien osuutta Petsamon alueella.
1920-luku (Petsamon liittäminen Suomeen).
Tarton rauhassa (1920) Paatsjoen, Petsamon ja Suonikylän siidat liitettiin Suomeen, jolloin alueesta tuli Petsamo. Tämä toi suomalaisen hallinnon vaikutteita kyläkokouksiin. Alueen luonnonvaroja, kuten Kolosjoen nikkelikaivosta, hyödynnettiin, ja Jäämerentie rakennettiin. Kolttien elinalueet supistuivat, ja perinteiset elinkeinot, kuten poronhoito, kaventuivat.
1960–1970-luku.
Kyläkokousjärjestelmä virallistettiin Suomen valtion tunnustamaksi ja rahoittamaksi hallintoelimeksi, joka toimi yleissaamelaisen Saamelaisvaltuuskunnan rinnalla. Tämä vahvisti järjestelmän asemaa, mutta se jatkoi sopeutumistaan moderniin hallintoon.
Kolttalaki ja sen merkitys.
Kolttalaki (253/1995) tunnustaa kyläkokousjärjestelmän laillisesti ja tukee kolttasaamelaisten elinolojen, kulttuurin ja oikeuksien kehittämistä. Laki antaa kolttasaamelaisille erityisoikeuksia, kuten oikeuden sijoittaa poro-, metsästys- ja kalapirttejä sekä harjoittaa kalastusta valtion alueilla ilman eri korvausta. Viranomaisten on varattava kyläkokoukselle mahdollisuus lausunnon antamiseen laajoissa asioissa. Laki mahdollistaa myös tukien myöntämisen rakennushankkeisiin koltta-alueella.