tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sergei Rozanov

Sergei Grigorjevitš Rozanov (, 29. syyskuuta 1894 Moskova – 9. tammikuuta 1957 Moskova) oli venäläinen teatteriohjaaja ja lastenkirjailija.
Sergei Rozanov syntyi asianajajan perheeseen. Hän kävi yksityislyseon ja opiskeli lääketiedettä Moskovan yliopistossa. Rozanov osallistui ensimmäiseen maailmansotaan ja liittyi vapaaehtoisena puna-armeijaan. Hän työskenteli opettajana sekä ohjasi ja kirjoitti lastennäytelmiä. Vuosina 1928–1931 hän toimi Valko-Venäjän toisen valtionteatterin taiteellisena johtajana ja vuosina 1933–1937 Moskovan nukketeatterin pääohjaajana.
Rozanov kirjoitti myös lastenkirjoja. Hänen teoksistaan tunnetuin on vuonna 1928 ensimmäisen kerran ilmestynyt "Vesan seikkailut" ("Prikljutšenija Travki"). Se on runollinen ja jännittävä kertomus suureen maailmaan ensi kertaa tutustuvasta pikkupojasta.
Illja Zabarnyi

Illja Borysovytš Zabarnyi (; s. 1. syyskuuta 2002 Kiova) on ukrainalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskuspuolustaja ja pituudeltaan 189-senttimetrinen. Hän edustaa Ranskan Ligue 1:ssä pelaavaa Paris Saint-Germainia. Hän on pelannut vuodesta 2020 Ukrainan maajoukkueessa.
Seurajoukkueura.
Zabarnyi pelasi Kiovan Dynamon juniorijoukkueissa ja nousi edustusjoukkueeseen syksyllä 2020. Hän pelasi kauden 2020–2021 aikana 21 ottelua Ukrainan liigassa, kaksi ottelua Ukrainan Cupissa sekä täyden ajan joukkueensa kaikissa europeleissä: kolmessa Mestarien liigan karsintaottelussa, kuudessa Mestarien liigan ottelussa ja neljässä Eurooppa-liigan ottelussa. Marraskuun lopulla hänet ajettiin ulos kentältä liigaottelussa Vorskla Pultavaa vastaan. Kauden ainoan maalinsa hän teki liigaottelussa Inhulets Petrovea vastaan huhtikuussa. Dynamo voitti tuolla kaudella sekä liigan että cupin. Kaudella 2021–2022 Zabarnyi pelasi 15 Ukrainan liigan ottelua ennen kuin liiga keskeytettiin sodan vuoksi, yhden Ukrainan Cupin ottelun ja kuusi Mestarien liigan ottelua. Hän pelasi täydet minuutit kaikissa näissä otteluissa lukuun ottamatta Ukrainan liigan ensimmäistä ottelua. Kaudella 2022–2023 Zabarnyi pelasi Ukrainan liigassa 14 ottelua, Mestarien liigan karsinnassa kuusi ottelua ja Eurooppa-liigassa viisi ottelua. 
Tammikuun 2023 lopulla Zabarnyi siirtyi englantilaisseura Bournemouthiin, jossa hän pelasi kevään 2023 aikana viisi valioliigaottelua. Kaudella 2023–2024 hän pelasi 37 valioliigaottelua ja teki maalin maaliskuussa Luton Townia vastaan. Kaudella 2024–2025 hän pelasi 36 valioliigaottelua.
Elokuussa 2025 Zabarnyi siirtyi Bournemouthista Paris Saint-Germainiin 63 miljoonan euron siirtosummalla. Hän allekirjoitti Paris Saint-Germainin kanssa viisivuotisen sopimuksen.
Maajoukkueura.
Zabarnyi on pelannut Ukrainan alle 17- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueissa. Ukrainan A-maajoukkueessa hän pelasi ensimmäisen kerran lokakuussa 2020 ystävyysottelussa Ranskaa vastaan. Viikon sisällä hän pelasi myös Kansojen liigan ottelut Saksaa ja Espanjaa vastaan, ja jälkimmäisen näistä Ukraina voitti. Kesällä 2021 pelatuissa EM-kilpailuissa hän pelasi joukkueen kaikki viisi ottelua alusta loppuun. Hän pelasi Ukrainan kaikki kolme ottelua myös EM-kilpailuissa 2024. Zabarnyi on pelannut elokuun puoleenväliin 2025 mennessä 49 A-maaottelua ja jokaisessa niistä täydet minuutit. Hän on tehnyt maaotteluissaan kolme maalia: ensimmäisen kesäkuussa 2023 EM-karsintaottelussa Pohjois-Makedoniaa vastaan, toisen maaliskuussa 2025 Kansojen liigan ottelussa Belgiaa vastaan ja kolmannen kesäkuussa 2025 ystävyysottelussa Kanadaa vastaan.
Mykola Matvijenko

Mykola Matvijenko (s. 2. toukokuuta 1996 Saky) on ukrainalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän on pituudeltaan 182-senttimetrinen. Hän edustaa kotimaassaan Šah’tar Donetskia ja on pelannut Ukrainan maajoukkueessa.
Matvijenko pelasi ensimmäisen liigaottelunsa lokakuussa 2015. Hän on Šah’tar Donetskin lisäksi edustanut vuonna 2017 lainasopimuksilla Karpaty Lviviä ja Vorskla Pultavaa. Hän on pelannut Ukrainan liigassa 164 ottelua ja tehnyt niissä 12 maalia. Hän on voittanut liigamestaruuden vuosina 2018, 2019, 2020, 2023 ja 2024 sekä Ukrainan Cupin vuosina 2016, 2017, 2018, 2019 ja 2024. Mestarien liigassa hän on pelannut 30 ottelua ja Eurooppa-liigassa 19 ottelua.
Matvijenko pelasi Ukrainan nuorisomaajoukkueissa ja nousi A-maajoukkueeseen ensimmäisen kerran maaliskuussa 2017 MM-karsintaottelussa Kroatiaa vastaan. Hän on pelannut kesäkuun 16. päivään 2024 mennessä 65 A-maaottelua ja kahta ottelua lukuun ottamatta aina avauskokoonpanossa. Kesällä 2021 pelatuissa EM-kilpailuissa hän pelasi täydet minuutit puolivälieriin yltäneen joukkueensa kaikissa viidessä ottelussa.
Sergei Pokrovski

Sergei Viktorovitš Pokrovski (, 20. kesäkuuta 1874 Moskova – 5. heinäkuuta 1945 Moskova) oli venäläinen luonnontieteilijä ja kirjailija.
Sergei Pokrovski opiskeli luonnontieteitä Moskovan yliopistossa ja työskenteli opettajana. Hän matkusteli eri puolilla Venäjää ja laati populaaritieteellisiä kirjasia maantieteestä ja luonnosta. Pokrovski kirjoitti myös luontoaiheisia kertomuksia ja kiinnostui myöhempinä vuosinaan kivikauden ihmisten elämästä. Hänen tunnetuimmat teoksensa ovat seikkailukertomukset "Mammutin metsästäjiä" ("Ohotniki na mamontov", 1937) ja "Posjolok na ozere" (”Asutus järvellä”, 1940).
Hasan Kanykoff

Hasan Hairetdin Kanykoff (27. helmikuuta 1880 – 3. toukokuuta 1954) oli Suomessa vaikuttanut tataariyhteisön poliittinen aktivisti, joka oli mukana perustamassa Etuvartiokansojen klubia. Kauppiaana työskennellyt Kanykoff tunnettiin myös henkilönä, joka toimi apuna tataariveljiensä sopeutumisessa kaupankäyntiin uudessa ympäristössä.
Biografia.
Hasan Hairetdininpoika Kanykoff syntyi Nižni Novgorodin kuvernementin Aktukin kylässä 27. helmikuuta 1880. Suomeen hän saapui vuonna 1895. Hänen asuinpaikkojaan olivat Järvenpää, Helsinki, Tampere, Hämeenlinna ja myös Ruotsi. 
Kanykoff toimi muiden tataarien tavoin kauppiaana, joiden keskuudessa hänellä oli omanlainen johtajan rooli – hän kehotti heimolaisiaan hakemaan virallisen myyntiluvan toiminnalleen. He saivat myös apua suomalaisilta yliopiston henkilöiltä, jotka muun muassa auttoivat vieraan kielen kanssa ja selvensivät uuteen ympäristöön tulleille tataarikauppiaille sortovuosien Suomen tilannetta. Yksi näistä oli kielitieteilijä Heikki Paasonen, joka oli tehnyt tutkimusmatkan Aktukin kylään 1800-luvun lopulla ja kerännyt tietoa misääriheimon murteesta.
Kanykoff, toinen tataariaktivisti Sarif Daher (1884-1959) ja suomalaiset hengenheimolaiset perustivat Etuvartiokansojen klubin syksyllä 1919. Sen tarkoituksena oli toimia ”yhdyssiteenä niiden henkilöiden kesken, jotka Suomen valtiollisen itsenäisyyden lujittamiseksi pyrkivät lähentämään toisiinsa ns. etuvartiokansoja, eli kansoja, joilla on Suomen kanssa yhteisiä tarkoitusperiä valtiollisen olemassaolon turvaamiseksi”. Kanykoff oli tätä ennen ystävystynyt kielitieteilijä G. J. Ramstedtin ja professori Yrjö Jahnssonin kanssa, jotka olivat kiinnostuneita tataarien itsenäisyyspykimyksistä. Jahnsson auttoi Kanykoffia saamaan Suomen kansalaisuuden vuonna 1921. Hän myös avusti Kanykoffin lapsien pääsyä maahan ja muutoinkin auttoi tataareja esimerkiksi järjestämällä heille paikkoja suomalaisista kouluista.
Hasan Kanykoffin ensimmäinen vaimo oli Haditshä Ainetdin (1880-1917). Toinen vaimo oli Zölihä Mangushoff (1896–1974). Kanykoffilla oli lapset Halisä, Djagfär, Hamzä, Hafisä, Feyezrahman ja Ädhäm. Hasanin veli oli Silaletdin (1866-1930). Tytär Hafisä kuoli lapsena epidemiaan. Poika Feyez kaatui talvisodassa 20. joulukuuta 1939 Uudenmaan rakuunarykmentin kornettina. Kaksi muuta palvelivat talvi- sekä jatkosodassa luutnantteina. Pojat halusivat eroon venäläisestä sukunimipäättestään (-"off"). He päätyivät eri vaihtoehtoihin; "Kayenuk"/"Kajenuk", "Kanukhan". Kanykoffin lapsenlapsi on kirjailija Sabira Ståhlberg. Pohjana hänen teoksellensa "Pilvivaeltaja" (2006) toimivat suvun vaiheet ja kotikylä. Ståhlberg on lisäksi tehnyt Bonnin yliopiston julkaisemaa väitöskirjaansa varten tutkimusta lähellä tataarien muinaisia kotiseutuja, Kiinan uiguurien parissa.
Hasan Kanykoff kuoli 3. toukokuuta 1954 Järvenpäässä.
Versioita nimestä.
Hasan Hairetdin Kanykoff, H. H. Kanykoff / Kanikoff, Hasän Kanuk.
Kanykoffin pojilla käytössä variaatiot "Kayenuk / Kajenuk" ja "Kanukhan."
Nikolai Nezlobin

Nikolai Ivanovitš Nezlobin (, 6. joulukuuta 1891 Novojen kylä Skopinin lähellä – 4. marraskuuta 1951) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Nikolai Nezlobin syntyi pikkuvirkamiehen perheeseen. Hän työskenteli virkailijana ja Rjazanissa ilmestyneiden lehtien toimittajana. Nezlobin osallistui paikalliseen kulttuurielämään ja julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa vuonna 1931. Runojen lisäksi hän on kirjoittanut kaksi romaania ja lastenkirjoja.
Amboise

Amboise on kunta Ranskassa Indre-et-Loiren departementissa Centre-Val de Loiren alueella. Se sijaitsee Loirejoen varrella, noin 24 kilometriä Toursin kaupungista itään.
Kaupungissa on kolme merkittävää linnaa. Suurin linnoista on kuninkaallinen Amboisen linna. Linnalla on ollut merkittävä rooli Ranskan historiassa yli kahden vuosisadan ajan. Ranskan kuninkaista linnassa ovat asuneet Ludvig XII ja Frans I 1500-luvulla. Tiedenero Leonardo da Vinci on haudattu linnan kappeliin.
Amboisen linnan lähettyvillä oleva "Château Gaillard" on kuninkaallinen palatsi, jota ympäröi varhaiset ranskalaiset renessanssipuutarhat. Linnan historia liittyy läheisesti kuningas Kaarle VIII:n hallituskauteen. Kuningas lähti sotajoukkoineen Italiaan 1400-luvun lopulla, aloittaen samalla italialaissodat. Palatessaan ensimmäiseltä taisteluretkeltään Amboiseen hän toi mukanaan 22 italialaista taiteilijaa. Tämän seurauksena Ranskan renessanssi sai alkunsa. Yksi hänen mukanaan tuomista henkilöistä oli munkki, puutarhuri ja kasvitieteilijä Dom Pacello de Mercogliano, joka sopeutti appelsiinipuita linnan puutarhaan. Tätä aiemmin appelsiinipuita ei ole kasvatettu Ranskassa.
Toinen lähettyvillä oleva linna Château du Clos Lucé sijaitsee 500 metrin päässä Amboisen kuninkaallisesta linnasta. Se oli Leonardo da Vincin asuinpaikka.
Riihimäen seudun terveyskeskuksen kuntayhtymä

Riihimäen seudun terveyskeskuksen kuntayhtymä on kolmen kantahämäläisen kunnan yhdessä omistama kuntayhtymä, joka järjestää jäsenkunnissaan perusterveydenhoidon, ympäristöterveydenhuollon ja eläinlääkintähuollon palvelut sekä ohjaa ja seuraa erikoissairaanhoidon käyttöä. Jäsenkunnat ovat Riihimäki, Hausjärvi ja Loppi. Kuntayhtymän kotipaikka on Riihimäki. Jäsenkuntien asukasmäärä oli vuoden 2020 lopussa 44 771 (Riihimäki 28 740, Hausjärvi 8 176, Loppi 7 855).
Tunnuslukuja.
Vuonna 2019 kuntayhtymän toimintatuotot olivat noin 35,5 miljoonaa, toimintamenot 34,9 miljoonaa ja poistot 0,6 miljoonaa euroa. Kuntien jäsenmaksuosuudet kattoivat 84 prosenttia tuloista. Menoista henkilöstökulut muodostivat noin 62 prosenttia ja ostopalvelut 23 prosenttia. Kuntayhtymän palveluksessa oli 406 työntekijää (2019 lopussa), jonka lisäksi osa palveluista on toteutettu ostopalveluina. Henkilöstöstä 88,7 prosenttia oli naisia ja 11,3 prosenttia miehiä. 
&lt;br&gt;
Palveluja.
Kuntayhtymä ylläpitää esimerkiksi Riihimäen pääterveysasemaa Riihimäen sairaalassa sekä pienempiä toimipisteitä muissa jäsenkunnissa. Lopella (Lopen lähiasema) ja Hausjärvellä (Hausjärven lähiasema) kuntalaisille tarjotaan sairaanhoitajan vastaanottoa, muttei lääkäripäivystystä kuntalaisten vetoomuksista huolimatta. Näiden kuntien lääkärivastaanotto on järjestetty Riihimäellä. Paikkakuntien terveydenhuollon laboratoriopalvelut toteuttaa Fimlab Laboratoriot. Ainakin 2010-luvun alussa hammaslääkäripäivystys oli ulkoistettu.
Kuntayhtymän jäsenkunnat ovat jäseniä myös Kanta-Hämeen sairaanhoitopiirissä. Sen Hämeenlinnassa sijaitseva Kanta-Hämeen keskussairaala tarjoaa terveydenhuollon päivystystä öisin.
Édouard Artigas

Édouard José Artigas (26. helmikuuta 1906 Pariisi – 25. helmikuuta 2001 Antibes) oli ranskalainen kalpamiekkailija ja olympiavoittaja. Hänen seuransa oli US Métro.
Artigas osallistui Lontoon olympialaisiin 1948. Hän kuului Ranskan kultaa voittaneeseen kalpamiekkailujoukkueseen.
Maailmanmestaruuskilpailuissa Artigas sai kultaa Lissabonissa vuonna 1947 sekä henkilökohtaisessa että joukkuekilpailussa. Lisäksi hän sai hopeaa joukkuekilpailussa vuosina 1937, 1953 ja 1955.
Axel Georg Henrik Grönvik

Axel Georg Henrik Grönvik (13. joulukuuta 1841 Turku – 4. toukokuuta 1887 Turku) oli suomalainen juristi ja valtiopäivämies.
Grönvikin vanhemmat olivat hovioikeudenneuvos Lorentz Konrad Grönvik ja Karolina Lovisa Wallenius. Grönvik tuli ylioppilaaksi 1860 ja suoritti tuomarintutkinnon 1863. Hän oli Turun hovioikeuden kanslisti 1867, notaari 1870 ja asessori vuodesta 1878. Grönvik hoiti myös Turun Säästöpankin osastoa. Hän oli porvarissäädyssä Turun edustaja valtiopäivillä 1882 ja 1885.
Anna Kravtšenko

Anna (Aleksandra) Grigorjevna Kravtšenko (, os. "Selivanova", Селиванова; 6. helmikuuta 1890 Pietari tai Jeisk – tammikuu 1984 Moskova) oli venäläinen bolševikki, valistustyöntekijä ja lastenkirjailija.
Kravtšenko syntyi opettajan perheeseen. Hän valmistui Bestuževin naisten korkeakoulusta vuonna 1916 ja työskenteli opettajana ja kirjastonhoitajana. Kravtšenko liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen vuonna 1907, teki puoluetyötä eri kaupungeissa ja joutui moneen kertaan pidätetyksi. Vuonna 1917 hän toimi bolševikkien Permin kaupunkikomitean sihteerinä ja työskenteli sen jälkeen valistustehtävissä Siperiassa.
Kravtšenko työskenteli valistusasiain kansankomissariaatissa vuodesta 1921 ja Lenin-kirjaston tutkijana vuosina 1943–1959. Hän toimi Nadežda Krupskajan avustajana ja osallistui tämän teosten julkaisemiseen. Kravtšenko on laatinut lukuisia valistustyötä käsitteleviä teoksia ja julkaissut joukon lastenkirjoja.
Oskar Hedlund

Per Oskar Hedlund (31. tammikuuta 1842 Marttila – 20. joulukuuta 1904 Savonlinna) oli suomalainen apteekkari ja valtiopäivämies.
Hedlundin vanhemmat olivat kruununnimismies Gustaf Wilhelm Hedlund ja Karolina Wilhelmina Achrén. Käytyään yläalkeiskoulun Turussa Hedlund tuli apteekkioppilaaksi Poriin 1859, farmaseutiksi hän valmistui 1863 ja proviisoriksi 1867. Hän hoiti apteekkia Kuopiossa 1868–1869 ja sitten Savonlinnassa, johon hän sai apteekkioikeudet 1871. Kunnallisneuvoksen arvon Hedlund sai 1885. Myytyään apteekkinsa hän siirtyi hoitamaan tilaansa Pääskylahdelle, Savonlinnan lähelle. Hedlund toimi myös tilalleen perustetun maanviljelyskoulun johtajana. Hovineuvoksen arvon hän sai 1898. Hän oli Savonlinnan kaupunginvaltuusmies 1879–1887. Hedlund oli porvarissäädyssä Savonlinnan edustaja valtiopäivillä 1882.
Nea Lotvonen

Nea Lotvonen (s. 13. maaliskuuta Eno) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa Superpesis-joukkue Kempeleen Kiriä.
Ura.
Lotvonen on Muhoksen Pallo-Salamien kasvatti. Hän on sittemmin pelannut Tyrnävän Tempauksen ja Kempeleen Kirin junioreissa. Lotvonen teki Ykköspesis-debyyttinsä 12. toukokuuta 2018 kotona Ylivieskan Kuulaa vastaan. Hän löi ensimmäisen juoksunsa toisessa Ykköspesis-ottelussaan 19. toukokuuta 2018 kotona Mynämäen Vesaa vastaan. Lotvonen teki Superpesis-debyyttinsä 26. kesäkuuta 2020 kotona Lapuan Virkiää vastaan. Hän löi ottelussa yhden juoksun.
Kalatonlampi

Kalatonlampi tai Kalatonlammi voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Everything I Wanted

Everything I Wanted (tyyliteltynä pienaakkosin) on yhdysvaltalaislaulaja Billie Eilishin kappale, joka julkaistiin singlenä 13. marraskuuta 2019 Darkroomin ja Interscope Recordsin kautta. Single nousi kymmenen parhaan joukkoon muun muassa Suomen, Yhdysvaltojen ja Ison-Britannian singlelistoilla. Kappale voitti vuoden levytyksen Grammy-palkinnon vuonna 2021.
Kappaleen ovat kirjoittaneet Eilish ja hänen veljensä Finneas O’Connell, joka myös tuotti sen. Eilish on kertonut saaneensa inspiraation kappaleeseen nähtyään unen, jossa hän teki itsemurhan hyppäämällä Golden Gaten sillalta.
Vadim Koževnikov

Vadim Mihailovitš Koževnikov (, 22. huhtikuuta 1909 Narym – 20. lokakuuta 1984 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Vadim Koževnikov syntyi lääkärin perheeseen. Hän opiskeli Moskovan yliopistossa ja työskenteli journalistina. Koževnikovin ensimmäinen kertomuskokoelma ilmestyi vuonna 1939. Toisen maailmansodan aikana hän toimi sotakirjeenvaihtajana.
Koževnikov liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen vuonna 1943. Hän työskenteli "Pravdan" toimittajana vuosina 1947–1948 ja kirjallisuuslehti "Znamjan" päätoimittajana vuodesta 1949. Koževnikov toimi Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallinnossa ja kuului sen sihteeristöön vuodesta 1967.
Koževnikovin ihanteelinen ja kaunisteltu proosa pyrki vastaamaan kommunistipuolueen kirjallisuudelle asettamiin tavoitteisiin. Siperian kaasuputken rakentamisesta kertova romaani "Znakomtes, Balujev" (1960) herätti aikanaan paljon keskustelua. Romaani "Osoboje podrazdelenije" (1969) sai Neuvostoliiton valtionpalkinnon vuonna 1971. Koževnikovin tunnetuin teos on neuvostovakoojista kertova romaani "Kilpi ja miekka" ("Štšit i metš", 1965), josta on tehty myös elokuva.
Rick Wamsley

Rick Wamsley (s. 25. toukokuuta 1959 Simcoe Ontario) on kanadalainen uransa päättänyt maalivahti. Hän pelasi urallaan 407 NHL-ottelua 13 kauden aikana.
Ennen NHL-uraansa Wamsley pelasi kolme kautta juniorikiekkoa OHA-liigassa St. Catharines Fincupsin, Hamilton Fincupsin ja Brantford Alexandersin joukkueissa. Kaudelle 1979–1980 Wamsley teki ensimmäisen ammattilaissopimuksensa Montreal Canadiensin organisaatioon. Kausi kului kuitenkin farmijoukkue Nova Scotia Voyageursin riveissä. Myös seuraava kausi kului pääosin farmissa, joskin Wamsley pääsi pelaamaan viisi peliä myös NHL-joukkueen maalilla.
Kaudesta 1981–1982 alkaen Wamsley vakiinnutti asemansa NHL-joukkueen maalivahtina. Käytännössä Wamsley oli 38 pelatulla ottelulla Canadiensin ykkösmaalivahti. Wamsley pelasi Montrealissa kauden 1983–1984 loppuun ja kauden jälkeen hän siirtyi pelaamaan St. Louis Bluesiin kaupassa, jossa liikuteltiin kylkiäisinä erinäisiä varausvuoroja. Bluesissa Wamsley pelasi liki neljä kautta kunnes Blues kauppasi hänet yhdessä Rob Ramagen kanssa Calgary Flamesiin vaihdossa Steve Bozekiin ja Brett Hulliin maaliskuussa 1988. Flamesissa Wamsley pelasi Mike Vernonin tuuraajaana tammikuuhun 1992 asti. 2. tammikuuta 1992 Flames ja Toronto Maple Leafs tekivät ison pelaajakaupan jossa Flames luopui Wamsleyn lisäksi Doug Gilmourista, Jamie Macounista, Kent Mandervillesta ja Ric Nattressista saaden vastineeksi Craig Beruben, Alexander Godynyukin, Gary Leemanin, Michel Petitin ja Jeff Reesen. Toronto ei nähnyt juurikaan käyttöä Wamsleylle ja hän pääsi pelaamaan treidin jälkeen loppukaudella vain kahdeksan ottelua. Seuraavalla kaudella otteluita Maple Leafsin maalilla kertyi vain kolme ja niiden lisäksi AHL-farmiseura St. John's Maple Leafsssa kaksi ottelua. Kauden jälkeen Wamsley totesi uransa olevan ohi.
Keväällä 1989 Wamsley voitti Stanley Cupin Calgaryssa.
Richard Heimberger

Richard Teodor Heimberger (10. maaliskuuta 1836 Helsinki – 10. lokakuuta 1906 Helsinki) oli suomalainen liikemies, tehtailija ja moninkertainen valtiopäivämies.
Heimbergerin vanhemmat olivat lasimestari ja peilitehtailija Laurentius Richard Heimberger ja Eva Katharina Packalén. Heimberger kävi kävi Helsingin teknillistä reaalikoulua, mutta lopetti sen kesken ryhtyäkseen lasimestari- ja kultaajaoppiin. Kisälliksi hän tuli 1854 ja harjoitteli ulkomailla, mestariksi Heimberger valmistui 1858. Hän harjoitti Helsingissä peili-, puusepän- ja huonekaluteollisuutta. Heimberger kuului kaupunginvanhimpiin ja oli useaan otteeseen Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen. Hänellä oli myös useita luottamustehtäviä. Heimberger oli porvarissäädyssä Helsingin edustaja valtiopäivillä 1882, 1885, 1888, 1894 ja 1897.
Flupyradifuroni

Flupyradifuroni (C12H11N2ClO2F2) on butenolidien ryhmään kuuluva heterosyklinen ja aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää kasvinsuojelussa hyönteismyrkkynä.
Ominaisuudet ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa flupyradifuroni on valkoista tai ruskehtavaa kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee kohtalaisesti veteen ja hyvin muun muassa metanoliin, etyyliasetaattiin ja dikloorimetaaniin. Flupyradifuroni vaikuttaa hyönteisten, esimerkiksi kirvojen ja jauhiaisten, nikotiinireseptoreihin. Biologisia vaikutuksia aiheuttavia rakenteita ovat muun muassa yhdisteen laktonirengas ja enamiinirakenne. Aine hyväksyttiin käytettäväksi Euroopan unionin alueella vuonna 2015.
Flupyradifuroni ei ole myrkyllistä nisäkkäille. Koska flupyradifuroni vaikuttaa nikotiinireseptoreihin kuten neonikotinoiditkin, on sen myrkyllisyyttä pistiäisille tutkittu. Hyvin suuret flupyradifuronipitoisuudet voivat haitata mehiläisten kykyä suunnistaa ja tunnistaa hyviä ravinnonlähteitä. Altistuminen niin suurille pitoisuuksille on kuitenkin tavanomaisessa käytössä epätodennäköistä ja yhdistettä pidetään mehiläiselle turvallisena. Flupyradifuronin ja muiden hyönteismyrkkyjen yhteisvaikutuksista ei ole tietoa.
Valmistus.
Flupyradifuronin alkuperäisen synteesin ensimmäisessä vaiheessa tetronihappo reagoi 2,2-difluorietyyliamiinin kanssa ja toisessa vaiheessa emäksisissä olosuhteissa 6-kloori-3-kloorimetyylipyridiinin kanssa. Yhdisteelle on kehitetty myös muita synteesejä lähtien halvemmasta dimetyylimalonaatista.
Folke Fridell

Folke Fridell (1904 Lagan, Ruotsi – 1985 Ljungby, Ruotsi) oli ruotsalainen kirjailija. Hänen esikoisteoksensa "Tack för mig – grottekvarn" ilmestyi 1945, jolloin hän oli ollut tekstiilitehtaassa työssä 28 vuotta. "Kuolleen miehen käsi" (1946) on hänen tunnetuin teoksensa. Se kertoo torpparinpojasta, josta tulee tehdastyöläinen. Tarinaa jatkaa "Greppet hårdnar" (1948). Hän kirjoittaa dokumentaarista yhteiskuntakritiikkiä. Hän on kirjoittanut myös kaksi muistelmateosta.
David Frischmann

David Frischmann (1859 Zgierz, Puola – 1922 Berliini, Saksa) oli puolanjuutalainen kirjailija ja toimittaja. Hän kirjoitti hepreaksi sekä myös jiddišiksi, jonka taitavana käyttäjänä häntä pidetään. Hän luopui perinteisestä juutalaisuudesta ja omaksui länsieurooppalaisen liberalismin, joka heijastuu myös hänen tuotantoonsa.
Ester Kallberg

Ester Eleonora Kallberg (11. heinäkuuta 1905 – 1. tammikuuta 1988) oli suomalainen Tampereella asunut postivirkailija ja kirjailija. Hän kirjoitti sotavuosina lehtiin jännitystarinoita nimimerkillä Elli Kajava ja jo aiemmin 1930-luvulla hän oli kirjoittanut tarinoita omalla nimellään Suomen Kuvalehteen.
Aiheesta muualla.
Ester Kallbergin Suomen Kuvalehdessä julkaistuja kertomuksia:
Carl Nummelin

Carl Johan Nummelin (12. toukokuuta 1837 Pori – 6. joulukuuta 1911 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja ja virka- ja valtiopäivämies.
Henkilöhistoria.
Nummelinin vanhemmat olivat kauppias Klas Johan Nummelin ja Fredrika Wahlbäck ja puoliso vuodesta 1864 Augusta Olivia Korsman. Nummelin tuli ylioppilaaksi 1856, kävi Noran metsäoppilaitoksen ja tuli metsäkonduktööriksi 1859. Hän toimi metsänhoitajana Rovaniemellä, ylimetsänhoitajana Kemin tarkastuspiirissä vuodesta 1866 ja metsähallituksen palveluksessa vuodesta 1877, jonka ylijohtajan apulainen hän oli vuodesta 1895. Hovineuvoksen arvon Nummelin sai 1883. Hän erosi metsähallituksen palveluksesta 1903. Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen Nummelin oli 1887–1889. Hän oli porvarissäädyssä Kemin edustaja valtiopäivillä 1882, Tornion edustaja 1885 ja Helsingin edustaja 1891.
Helene Sadoven

Helene Sadoven (, Olena Oleksijivna Sadoven; 21. toukokuuta 1894 Kiova – 13. syyskuuta 1978 Pariisi) oli ukrainalainen oopperalaulaja, äänialaltaan mezzosopraano. Hän debytoi opiskellessaan laulua Venäjällä ensimmäisen maailmansodan aikana. Vuonna 1917 hän muutti Venäjältä Pariisiin. 
Pariisissa Sadoven toimi useasti Grand Opéran ja Opéra Comiquen vierailevana laulajana. Hän lauloi vuonna 1922 Grand Opéran esittämässä Giuseppe Verdin oopperassa "Aida", jossa hän esiintyi solistina yhdessä Claudia Muzion kanssa.
Sadoven työskenteli myös Opéra Russessa, kun se perustettiin Pariisissa vuonna 1927. Opéra Russen jäsenenä hän vieraili Milanon La Scalassa, Lontoossa, Hollannissa ja Etelä-Amerikassa.
Wilhelm Panelius

Berndt Wilhelm Panelius (19. joulukuuta 1848 Rauma – 10. syyskuuta 1924 Rauma) oli suomalainen virkamies, pankinjohtaja ja valtiopäivämies.
Paneliuksen vanhemmat olivat kauppias, laivuri Johan Efraim Panelius ja Fredrika Emilia Lindegrén. Panelius tuli ylioppilaaksi 1870 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1875. Hän harjoitti liike- ja laivanvarustustoimintaa ja tuli Pohjoismaiden Osakepankin Rauman konttorin johtajaksi 1880, mitä tointa hän hoiti aina vuoteen 1905 asti. Panelius oli myös Rauman kaupunginkamreeri 1884–1914 ja kaupunginvaltuusmies 1877–1883. Hän oli porvarissäädyssä Rauman edustaja valtiopäivillä 1882.
Juho Pelkonen

Juho Pelkonen (23. huhtikuuta 1851 Räisälä – 31. joulukuuta 1903 Lappeenranta) oli suomalainen opettaja, virkamies, pankinjohtaja ja moninkertainen valtiopäivämies.
Juho Pelkonen oli talollinen Tuomas Pelkosen poika. Hän valmistui opettajaksi Jyväskylän seminaarista 1874 ja toimi opettajana Lappeenrannassa. Pelkonen oli samalla Lappeenrannan kaupunginkamreeri 1879–1891, Pohjoismaiden Osakepankin Lappeenrannan konttorin johtajaksi hän tuli 1888. Pelkonen oli Lappeenrannan kaupunginvaltuusmies vuodesta 1883 ja hänellä oli myös useita muita luottamustehtäviä. Hän oli porvarissäädyssä Lappeenrannan edustaja valtiopäivillä 1882, 1891, 1894, 1899 ja 1900. Hän kuului vuoden 1899 suureen lähetystöön Lappeenrannan edustajana.
Väinö Helle

Väinö Robert Konstantin Helle, sukunimi aik. "Hellsten" (21. toukokuuta 1879 Tampere – 12. syyskuuta 1951 Oulu) oli suomalainen teologian tohtori, tuomiorovasti ja opettajaseminaarin johtaja.
Väinö Helteen vanhemmat olivat seppä Robert Hellsten ja Amanda Blom. Hän pääsi ylioppilaaksi Tampereen lyseosta 1897, suoritti Helsingin yliopistossa teologisen erotutkinnon 1902 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1906, filosofian maisteriksi 1907, teologian kandidaatiksi 1928 sekä teologian lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1934. Helle vihittiin papiksi 1903.
Helle oli 1903 Tammelan kirkkoherran apulaisena, Akaan vt. kirkkoherrana ja Uudenmaan läänin Pyhäjärven kirkkoherran apulaisena. Hän oli sitten Jokioisten vt. kirkkoherrana vuodesta 1904, Nastolan kirkkoherran apulaisena vuodesta 1906 ja Tampereen papiston apulaisena vuodesta 1907. Hän oli myöhemmin Haapajärven vt. kappalaisena 1942 ja Oulun tuomiorovastina 1944–1949. Helle toimi Raahen seminaarin uskonnon ja historian lehtorina 1907–1920 ja oli seminaarin johtajana 1920–1942.
Helle oli Raahen kaupunginvaltuuston jäsenenä ja puheenjohtajana sekä toimi kansakoulujen tarkastajana Raahessa. Hän toimi 1926 perustetun Suomen opettajain kristillisen liiton hallituksen puheenjohtajana ja Kristillinen kasvatus-aikakauslehden päätoimittajana. 
Väinö Helle oli naimisissa vuodesta 1913 Maria (Maiju) Wilhelmina Reinilän (1891–1974) kanssa.
Johan Josef Stenbäck

Johan Josef Stenbäck (10. huhtikuuta 1838 Vaasa – 11. helmikuuta 1892 Vaasa) oli suomalainen juristi ja moninkertainen valtiopäivämies.
Stenbäckin vanhemmat olivat hovioikeuden asessori Josef Stenbäck ja Anna Maria Sacklén. Stenbäck tuli ylioppilaksi 1857, suoritti tuomarintutkinnon 1861 ja sai varatuomarin arvon 1863. Hän oli Vaasan hovioikeuden kanslisti 1864, notaari 1869 ja asessori vuodesta 1875. Vaasan kaupunginvaltuuston jäsen Stenbäck oli valtuuston perustamisesta lähtien aina kuolemaansa asti. Hän oli porvarissäädyssä Vaasan edustaja valtiopäivillä 1882, 1885, 1888 ja 1891.
Montlouis-sur-Loire

Montlouis-sur-Loire on kunta Ranskassa Indre-et-Loiren departementissa Centre-Val de Loiren alueella. Se sijaitsee Loirejoen varrella, noin 12 kilometriä Toursin kaupungista itään.
Kunnan nähtävyyksiä on linna "Château de la Bourdaisière", jonka historia ulottuu vuoteen 1360. Tuolloin se rakennettiin puolustamaan Toursin kaupunkia. Tuolta ajalta ovat jäljellä kuivat vallihaudat ja kulmatorni. Vuosisatojen aikana linna on muotoutunut omistajiensa toiveiden mukaisesti. Nykyään linna toimii hotellina.
Kunnan alueella tuotetaan AOC Montlouis-sur-Loire -viiniä. Viinitilojen pinta-ala on yhteensä 450 hehtaaria. Viljelyalue jakautuu kolmen kunnan alueelle, jotka ovat Montlouis-sur-Loire, Saint-Martin-le-Beau ja Lussault-sur-Loire. Loire ja Cher jokien reunustamat viinitarhat ovat olleet AOC -laatuluokiteltuja vuodesta 1938 lähtien. Alueella viljeltävä viinirypäle on Chenin Blanc, josta tuotetaan laaja valikoima erilaisia valkoviinejä.
Johan Gustaf Wikeström

Johan Gustaf Wikeström (19. marraskuuta 1821 Kuopio – 21. lokakuuta 1892 Turku) oli suomalainen kauppias, laivanvarustaja ja valtiopäivämies.
Wikeströmin vanhemmat olivat vaskenvalaja Gustaf Herik Wikeström ja Elisabeth Canth. Kauppa-alalle ryhtynyt Wikeström perusti kauppaliikkeen Turkuun 1845, jota hän piti yli 40 vuotta. Turussa hän toimi kunnallisraatimiehenä lähes 30 vuotta, harjoitti laivanvarustamistoimintaa ja oli pitkään Suomen merivakuutusyhtiön asiamies. Wikeström oli porvarissäädyssä Turun edustaja valtiopäivillä 1882.
Leaibeolmmái

Leaibeolmmái, "leppämies", oli saamelaisessa muinaisuskossa metsästyksen jumala. Eräiden tietojen mukaan hän oli erityisesti karhun suojelusjumaluus (karhunpalvonta). Punainen lepänkuorimehu oli Leaibeolmmáin erityinen tunnusmerkki. Eteläsaamelaisaluetta kuvaavien 1600-luvun lähteiden mukaan (Rheen) Leaibeolmmáita rukoiltiin lähdettäessä karhunmetsästykseen. Häneltä anottiin lupaa metsästää karhua ja häntä pyydettiin olemaan avustamatta sitä ja siten sallimaan metsämiesten aikeet. Noidan tehtäviä olivat ennustaa rummun avulla tulevan metsästyksen onnistumista ja saada selvää Leaibeolmmáin tahdosta. Leppämies tunnetaan erityisesti eteläsaamelaisalueella nimellä "Liejpieålmaj". 1700-luvun tietojen mukaan Leaibeolmmáita palveltiin Tornion pohjoissaamelaisalueella. Metsästykseen liittyvänä jumalana Leaibeolmmái oli naisille tabu.
Samuel Rheen

Samuel Rheen (n. 1615 – 1680) oli ruotsalainen pappi ja etnografi sekä Råneån kirkkoherra vuosina 1671–1680.
Samuel Rheen oli piitimeläistä talonpoikais- tai pirkkalaissukua. Ennen nimittämistään Råneån kirkkoherraksi Rheen toimi 1641–1664 pappina Piitimessä ja 1666–1671 saarnaajana Jokimukassa. Hänelle kertyi näin perusteellinen saamelaisten tuntemus, jota hän hyödynsi Ruotsin Antikviteettikollegion pyytäessä Lapissa toimivilta papeilta tietoja Johannes Schefferuksen "Lapponia"-teoksen valmistelua varten. Rheenin kertomus "En kortt relation om lapparnes lefwerne och sedher" valmistui Lapponian lähteistä ensimmäisenä noin vuonna 1670.
Rheenin kuvaus koskee lähinnä luulajansaamelaisia. Hän antaa tietoja varsinkin saamelaisten tapakulttuurista ja näiden esikristillisestä maailmankuvasta. Kertomukseen liittyy kuva noitarummusta, transsiin vajoavasta noidasta sekä kaksi harvinaista kuvaa luulajansaamelaisesta lavauhrista.
Samuel Rheen oli asiantunteva ja tarkkasilmäinen havainnoitsija ja osoittaa kertomuksessaan aitoa etnografin otetta. Lähdekriittisesti ongelmalliseksi on kuitenkin muodostunut se, että Antikviteettikollegion toimeksiannosta tehdyistä kuvauksista ensimmäiseksi valmistuneena sen kopioita kierteli muiden Lapin pappien luettavana ja monet myöhemmät Lapponian lähdedokumenttien laatijat pohjasivat kuvauksensa pitkälti siihen.
Siipettäret

Siipettäret on siilinjärveläisen Siilinjärven Pesiksen naisten pesäpallojoukkue, jonka edustusjoukkue pelaa Ykköspesistä.
Historia.
SiiPen naiset voittivat Suomen mestaruuden kaudella 1999.
Palkinnot ja huomionosoitukset.
Palkitut.
Etenijäkuningatar:
Kärkilyöntikuningatar:
Vuoden jokeri:
Vuoden lukkari:
Vuoden pesäpalloilija:
Vuoden tulokas:
Kultainen maila:
Kultainen räpylä:
Askovis

Askovis on saamelaisen kertomusperinteen eräänlainen tricster-hahmo; pahantapainen vintiö, joka välttelee työntekoa ja enimmäkseen vain istuu toimettomana tulen äärellä, mutta joka toisaalta esiintyy esim. "stállu"-tarinoissa sankarina, joka nokkeluutensa ansiosta voittaa hirviön. "Askovis"-nimellä on selvä yhteys Kuun eteläsaamelaiseen nimitykseen "aske".
Askovis mainitaan Anders Fjellnerin julkaisemassa eeppisessä joiussa Kuun tyttärenä ja Áhcešeatnin poikana. "Áhcešeatni" ja Auringon (Beaivi) tytär "Njávešeatni" ovat maailman alkuaikojen myyttisiä olentoja. Edellinen sai pojan, jälkimmäinen tyttären. Kerran marjametsässä ollessaan naiset löivät vedon, jonka mukaan astiansa ensiksi täyteen saanut voittaisi pojan itselleen. Hävinnyt saisi tytön. "Áhcešeatni" huijasi panemalla sammalia astiaansa, voitti vedon ja lähti sitten kasvattipoikineen omille teilleen. Tämän jälkeen hänen pahuutensa yhä lisääntyi. Hän tuli Pohjatuulesta raskaaksi ja synnytti pojan nimeltä "Atsits". Myös tämä teki kaikenlaista pahuutta, hoiti huonosti poroja, mutta sai lopulta rangaistuksensa herjattuaan Kuuta, äitiänsä, isää Aurinkoa kalpeammaksi. Tämän johdosta vetäisi Kuu hänet luokseen, ja Kuussa hänet tänä päivänäkin nähdään. On ilmeistä, että myöhemmän tarinaperinteen saamaton, mutta omalla tavallaan neuvokas kiusanhenki "Askovis" on "Atsits"in myöhäinen perillinen ja kuuluu samaan traditioon. Kun "stállu" mainitaan joko Kuun pojaksi tai "Áhcešeatni"n puolisoksi, tarinoiden päähenkilöt "stállu" ja "Askovis" heijastavat kumpikin Kuun yleismaailmallisesti demonista tai ainakin ambivalenttia luonnetta.
Tyypillisessä "stállu" ja "Askovis" -kertomuksessa "stállu" saa vangikseen "Askovis"-pojan, jota ryhtyy ensin lihottamaan. Askovis kuitenkin saa luulotelluksi "stállu"lle tietävänsä hyvän keinon saada näkö ainutlaatuisen teräväksi: silmiin on valettava lyijyä. "Stállu" pyytää nyt "Askovis"ia tekemään hänelle tämän palveluksen, mihin "Askovis" ensin muka vastusteltuaan suostuukin. "Stállu" sokaistuu, ja "Askovis"in on helppo paeta tämän luota pois tehtyään ensin vielä kaikenlaista kiusaa sokaistuneelle "stállu"lle.
André Stil

André Stil (1. huhtikuuta 1921 Hergnies, Nord – 3. syyskuuta 2004 Camélas, Pyrénées-Orientales) oli ranskalainen kirjailija, toimittaja ja kommunisti. 
Stil syntyi räätälin perheeseen. Hän työskenteli opettajana ja suoritti filosofian tutkinnon Lillessä vuonna 1945. Stil liittyi vastarintaliikkeeseen vuonna 1942 ja Ranskan kommunistiseen puolueeseen vuonna 1944. Hän työskenteli "Ce Soir" -lehden päätoimittajana vuosina 1949–1950 ja "L’Humanitén" päätoimittajana vuosina 1950–1959. Stil oli kirjoituksiensa vuoksi kahdesti vangittuna vuosina 1952 ja 1953. Hän kuului Ranskan kommunistipuolueen keskuskomiteaan vuosina 1950–1962.
Surrealisteihin lukeutunut Stil aloitti kirjailijanuransa sodan jälkeen Louis Aragonin tuella. Hän siirtyi pian sosialistiseen realismiin ja ryhtyi kuvaamaan työläisten elämää ja taistelua oikeuksiensa puolesta. Trilogian "Le premier choc" (1951–1953) ensimmäinen osa sai Stalin-palkinnon vuonna 1951. Myöhemmissä teoksissaan kirjailija käsitteli muun muassa Algerian sotaa ja ihmisen sisäistä maailmaa. Stil sai kaipaamansa laajempaa tunnustusta vuonna 1977, jolloin hänet valittiin Goncourt-akatemian jäseneksi. 1970-luvulla hän käsikirjoitti myös TV-draamoja. Historiallinen romaani "Quand Robespierre et Danton inventaient la France" (1988) sai huonon vastaanoton.
Stil julkaisi yli viisikymmentä teosta ja toimi pitkään "L’Humanitén" kirjallisuuskriitikkona. Hän jätti politiikan erimielisyyksien takia vuonna 1970, mutta ei koskaan luopunut vasemmistolaisesta maailmankuvastaan. Kirjailijan muistelmat julkaistiin kahtena haastattelukirjana "L’Optimisme librement consenti" (1979) ja "Une Vie à écrire" (1993).
Gustav von Düben

Gustav Wilhelm Johan Von Düben (25. toukokuuta 1822 Södermanland – 14. heinäkuuta 1892) oli ruotsalainen lääketieteen tohtori, lääkäri ja etnografi.
Von Dübenin saamelaisen antropologian ja etnografian harrastus alkoi kallotutkimuksesta. Hänen tarkoituksenaan oli luetteloida Tukholman Karoliiniseen instituuttiin kerätyt saamelaisten pääkallot. Saadakseen riittävät ja todenmukaiset taustatiedot luettelon johdantoa varten von Düben hakeutui elävän materiaalin, saamelaisten itsensä pariin. Kentälle seurasi hänen vaimonsa Charlotta (Lotten) von Düben, joka oli erinomainen harrastajavalokuvaaja. Von Dübenit asuivat ja tekivät kesinä 1868 ja 1871 havaintoja Sorselen, Luulajan ja Piitimen Lapinmaissa, sekä tunturi- että metsäsaamelaisten parissa. Tuloksena oli edelleen täysin käyttökelpoinen standarditeos Ruotsin saamelaisista ("Om Lappland och lapparne, företrädesvis de svenske", 1873). Teoksesta otettiin satakunta vuotta myöhemmin uusintapainos, johon sisältyy myös suuri joukko Lotten von Dübenin arvokkaita valokuvia.
Sorselessa saamelaissyntyinen entinen kirkkoherra Anders Fjellner luovutti von Dübenille kokoelman eeppisiä joikuja, jotka (tosin eräissä tapauksissa vain niiden suorasanaiset kuvaukset) ilmestyivät ensi kerran kutakuinkin täydellisenä kokoelmana von Dübenin Ruotsin saamelaisten kuvauksessa. Näitä saamelaisia folkloretuotteita pidettiin pitkään Fjellnerin itsensä sepittäminä, mutta viime vuosina tutkijat ovat laajasti myöntäneet niiden aitoperäisyyden.
Päin perhettä

Päin perhettä on Yle TV2 -kanavalla vuonna 1992 lähetetty tilannekomediasarja. Pentti Järvisen käsikirjoittamassa ja Jukka Mäkisen dramatisoimassa ja ohjaamassa sarjassa seurataan 20 jakson verran poliitikkoisän, anopin ja kahden aikuisen lapsen muodostamaa uusperhettä, josta äiti on lähtenyt uuden miehen mukana Saksaan. Pääosia näyttelevät Antti Litja (isä), Vieno Saaristo (anoppi), Outi Mäenpää (Ulla) ja Jari Salmi (poika).
Kakkostelevision draamasarjoja käsittelevässä artikkelissaan Iiris Ruoho kirjoittaa sarjan saaneen yllättävän vähän julkisuutta, vaikka sen asetelma oli mielenkiintoinen. Helsingin Sanomien Jukka Kajava antoi sarjasta melko myönteisen arvostelun. Hänestä sarja myötäilee amerikkalaisia tilannekomediasarjoja siinä, että etupäässä hahmot puhuvat keskenään ruokapöydän ääressä. Huumorissa on hänestä kuitenkin asiaakin ja näyttelijät tekevät työnsä liioittelematta, sävyisästi ja hieman kuivasti.
Valmetin vanha pääkonttori

Valmetin vanha pääkonttori (myöhemmin Kaartin poliisitalo) oli Helsingin Ullanlinnassa Punanotkonkadun ja Kasarmikadun kulmassa (Punanotkonkatu 2 – Kasarmikatu 22) vuosina 1965–2018 sijainnut toimistorakennus, jonka oli suunnitellut arkkitehti Toivo Korhonen.
Talo valmistui vuonna 1965 valtion metalliteollisuusyhtiö Valmet Oy:n pääkonttoriksi. Paikalta purettiin vanhoja puutaloja. Valmet luopui talosta vuonna 1992 ja myi sen vakuutusyhtiö Ilmariselle, joka vuokrasi sen edelleen Helsingin poliisilaitokselle. Se muutettiin Kaartin poliisitaloksi, jossa hoidettiin poliisin palveluita kuten ajokortti- ja passiasioita sekä aseenkantolupia. Poliisilaitos luopui tiloista vuonna 2012 keskittäessään toimintojaan Pasilan poliisitaloon. Kaupunki oli jo edellisenä vuonna antanut Kaartin poliisitalolle purkuluvan. Ilmarinen päätti purkaa talon ja rakennuttaa sen tilalle asuntoja. Talo ehti olla kuusi vuotta tyhjillään ennen kuin se lopulta purettiin keväällä 2018. Paikalle valmistui vuoden 2020 lopussa Arkkitehdit NRT:n suunnittelema asuinkerrostalo.
Talon tunnuspiirteenä olivat julkisivut, joille oli kapeilla vaaleilla betonielementeillä ja pystyikkunoilla luotu pianon koskettimia muistuttanut ulkoasu. Se on mainittu yhdeksi useista rakennustaiteellisesti arvokkaista 1960- ja 1970-lukujen modernistisen arkkitehtuurin edustajista, joita purettiin Helsingissä 2010-luvun aikana. Toisaalta rakennusta arvosteltiin ympäristöstään liian räikeästi poikkeavaksi, ja katulinjasta sisennetyn Punanotkonkadun puoleisen julkisivun sanottiin haitanneen viereisen uusrenessanssityylisen Ohranan talon arvokkuutta.
Pari sanaa lemmestä

Pari sanaa lemmestä on Yle TV2 -kanavalla vuosina 1992–1993 esitetty komediallinen sarjanäytelmä, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Jussi Niilekselä. Se kertoo eläkeikää lähestyvästä pariskunnasta Esko Hukkanen ja Eila Roine) ja heidän aikuisesta tyttärestään (Tuija Töyräs), joka on palannut asumaan vanhempiensa luo petyttyään rakkausasioissa.
"Helsingin Sanomien" tv-kriitikko Jukka Kajava kirjoitti sarjan uusintaesityksen 1997 alla sen sopivan ”tamperelaisen jaaritushuumorin ystäville”. Laahava tempo ja epäomaperäiset henkilöhahmot saavat hänestä vastapainoa pääosien esittäjien hyvästä näyttelijäntyöstä.
Kfar Etzion

Kfar Etzion () on Israelin siirtokunta Palestiinan Länsirannalla Jerusalemin eteläpuolella. Sen asukasluku oli vuoden 2019 lopussa 1 156.
Maantiede.
Kfar Etzion sijaitsee Hebronin kukkuloilla Länsirannalla noin 23 kilometriä Jerusalemista etelään.
Historia.
Ennen vakinaisemman asutuksen syntymistä juutalaiset siirtolaiset yrittivät perustaa paikalle siirtokuntaa useampaan otteeseen. Irakista saapuneet juutalaiset perustivat Migdal Eder in vuonna 1926–1927. Paikka sai nimensä raamatullisen paikannimen mukaan. Migdal Eder hylättiin kuitenkin vuoden 1929 levottomuuksien aikana. Vuonna 1935 paikalta osti maata S. Z. Holzmann. Holzmann oli sitrushedelmien viljelijä. Holzmann kaavaili perustavansa vuoristokylän ja matkailukeskuksen, jolle hän antoi nimen Kfar Etzion oman nimensä heprealaisen käännöksen mukaan. Suunnitelmat tyrehtyivät vuosien 1936–1939 arabikapinaan.
Vuonna 1943 sionistisen ja ortodoksijuutalaisen Mizrahi-liikkeen jäsenet perustivat ensimmäisen kibbutsin paikalle, josta tuli Gush Etzionin siirtokunta-alue. Kfar Etzion oli alueen siirtokunnsita ensimmäinen ja kolme muuta olivat Massu'ot Yizhak, Ein Zurim ja Revadim. Kibbutsin jäsenet viljelivät maata ja istuttivat metsää.
Vuodesta 1947 lähtien kibbutsia vastaan tehtiin jatkuvia hyökkäyksiä arabien taholta. Arabien ja juutalaisten välien konfliktin aikana Kfar Etzionin sijainti oli strateginen. Sitä tukikohtanaan käyttäen juutalaiset pystyivät häiritsemään liikennettä kohti Jerusalemia. 12. toukokuuta 1948 arabilegioona käynnisti hyökkäyksen siirtokuntaa vastaan. Kfar Etzion kukistui seuraavana päivänä. Vangiksi jääneitä surmattiin Kfar Etzionin verilöylyssä. Alueen valtauksen jälkeen juutalaiset siirtokunnat tuhottiin ja niiden paikalle valmistui arabilegioonan tukikohta. 
Israel valtasi alueen kuuden päivän sodan aikana 7. kesäkuuta 1967. Saman vuoden syyskuussa entisen Kfar Etzionin paikalle tuli Ha-Kibbutz ha-Datin jäseniä ja Kfar Etzion perustettiin uudelleen.
Talous.
Kibbutsin nykyiset asukkaat ovat harjoittaneet maataloutta. Kfar Etzionissa on esimerkiksi kasvatettu kanoja ja kalkkunoja, sekä viljelty hedelmäpuita. Paikalla on myös jonkin verran teollisuutta. Kibbutsilla on valmistettu esimerkiksi Mofet Etzionin ballistisia panssareita.
Väestö.
Kfar Etzionin asukasluku oli vuoden 2019 lopussa 1 156. Vuonna 2002 vastaava lukema oli 408.
Kansainvälisoikeudellinen asema.
Israelin siirtokuntia on väitetty laittomiksi, koska Geneven neljännen sopimuksen 49. artiklan 6. pykälän mukaan "valtaajavalta ei saa valtaamalleen alueelle karkottaa tai siirtää osaa omasta siviiliväestöstään.""" Israel kiistää väitteen siirtokuntien laittomuudesta, koska se ei ole tehnyt sopimuksen mainitsemia karkotuksia tai siirtoja. Haagin kansainvälinen tuomioistuin antoi 9. heinäkuuta 2004 neuvoa antavan lausunnon, jossa se katsoi, että Israelin siirtokunnat olivat kansainvälisen oikeuden vastaisia. Vuonna 2024 se vahvisti kannanottonsa.
Crenshaw’n piirikunta

Crenshaw’n piirikunta on Alabamassa sijaitseva piirikunta. Piirikunnassa asui vuoden 2019 heinäkuussa 13 772 asukasta. Piirikunta perustettiin 24. marraskuuta 1866 Butlerin, Coffeen, Covingtonin, Lowndesin ja Piken piirikunnista.
Väestö.
Piirikunnan väkiluku vuoden 2019 heinäkuussa oli 13 772 asukasta. Se oli pudonnut 0,9 prosenttia huhtikuusta 2010. Väestöstä enemmistö on naisia. 1,4 prosenttia asukkaista on syntynyt ulkomailla. Kotitalouksia piirikunnassa on 4 943.
Jessica Walter

Jessica Walter (31. tammikuuta 1941 New York, New York, Yhdysvallat – 24. maaliskuuta 2021 New York, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen Emmy-palkittu näyttelijä.
Hänet tunnetaan roolistaan ​​Lucille Bluthina tv-sarjassa "Sukuvika" ja naispääosasta ​​elokuvassa "Yön painajainen" vuodelta 1971, jossa vastanäyttelijänä oli Clint Eastwood. Walter myös antoi äänensä Malory Archerille animaatiosarjassa "Archer".
Jessica Walter oli naimisissa näyttelijä Ron Leibmanin kanssa vuodesta 1983 aina hänen kuolemaansa vuonna 2019.
Aleks ja Jaan

Aleks ja Jaan on Juha ja Ilkka Vainion säveltämä ja sanoittama musiikkikappale, jonka Juha Vainio levytti vuoden 1985 "Elämää ja erotiikkaa" -albumilleen. Se ilmestyi samana vuonna myös Delta-levymerkin julkaisemana singlenä B-puolenaan ”Kun aurinko lämmittää”.
Kappaleen sanoituksessa silloinen neuvostovirolainen veljespari lähtee Virossakin näkyvien suomalaisten TV-mainosten houkuttelemana melomaan kumiveneellä lihaostoksille Suomeen. He kuitenkin joutuvat pettymään, sillä kauppa on lähistön uuden supermarketin takia lopetettu ja veljekset saavat marketista tietämättöminä palata tyhjin käsin elintarvikepulaiseen Neuvostoliittoon todeten: "Samat ... eväät on Soomen ja Vennään". Kirjailija, maisteri, Matti Mattila onkin verkkopäiväkirjassaan pitänyt kappaletta osuvana kuvauksena kyläkauppojen ahdingosta Suomeen rantautuneiden isojen markettien puristuksessa. Idean kappaleeseen Juha Vainion on arveltu saaneen Alex Lepajõen ja Raivo Roosnan paljon huomiota herättäneestä loikkauksesta Suomen kautta Ruotsiin vuonna 1984.
Júnior Moraes

Júnior Moraes (oik. Aluísio Chaves Ribeiro Moraes Júnior; s. 4. huhtikuuta 1987 Santos, Brasilia) on brasilialais-ukrainalainen jalkapalloilija. Hän pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pituudeltaan 176-senttimetrinen. Hän edustaa ukrainalaista Šah’tar Donetskia ja on pelannut Ukrainan maajoukkueessa saatuaan maan kansalaisuuden maaliskuussa 2019.
Moraes aloitti liigauransa Brasiliassa Santosin joukkueessa vuonna 2007. Hän on Brasiliasta lähdettyään pelannut noin vuoden Romaniassa, vuoden Bulgariassa, lainasopimuksella vajaat puoli vuotta Kiinassa ja useamman vuoden Ukrainassa, jossa hän on ennen Šah’tar Donetskia edustanut Metalurh Donetskia ja Dynamo Kiovaa. Hän on ollut paras maalintekijä Bulgarian liigassa kaudella 2011–2012, jolloin hän teki TsSKA Sofialle 16 maalia, sekä Ukrainan liigassa 19 maalilla kaudella 2018–2019 ja 20 maalilla kaudella 2019–2020. Hän on pelannut Ukrainan liigassa kaikkiaan 185 ottelua ja tehnyt niissä 97 maalia. Mestarien liigassa hän on pelannut Dynamon ja Šah’tarin joukkueissa yhteensä 28 ottelua ja tehnyt seitsemän maalia. Eurooppa-liigassa hän teki kaudella 2017–2018 Dynamolle seitsemän maalia, joista kolme serbialaista Partizan Belgradia vastaan.
Moraes pelasi Ukrainan maajoukkueessa ensimmäisen kerran maaliskuussa 2019 EM-karsintaottelussa Portugalia vastaan. Hän on pelannut kaikkiaan kymmenen maaottelua, joista neljä ottelua avauskokoonpanossa. Ensimmäisen maaottelumaalinsa hän teki maaliskuussa 2021 MM-karsintaottelussa Suomea vastaan.
Barbara Frischmuth

Barbara Frischmuth (5. heinäkuuta 1941 Altaussee, Itävalta – 30. maaliskuuta 2025 Altaussee) oli itävaltalainen kirjailija. Hänen esikoisromaaninsa "Die Klosterschule" ilmestyi 1968. Teoksessa hän kertoi kokemustensa perusteella katolisen sisäoppilaitoksen ahdistavasta ilmapiiristä. Hän arvosteli muissakin teoksissaan ankaraa ja jäykkää kasvatusta. Hän opiskeli Turkissa ja kuvasi maan eksoottista historiaa ja 1970-luvun ongelmia romaanissa "Das Verschwinden des Schattens in der Sonne" (1973).
Saimaanharjun koulu

Saimaanharjun koulu on Taipalsaaren Saimaanharjulla toimiva peruskoulu. Saimaanharjun koulussa järjestetään opetusta 7.–9. luokille. Koulun rehtori on Nina Pakarinen.
Koulun yhteydessä toimi aiemmin myös ala-aste, mutta sen toiminta on lakannut. Lähin ala-aste sijaitsee Taipalsaaren kirkonkylällä.
Tiia Valtanen

Tiia Valtanen (s. 23. helmikuuta 2001 Kempele) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa Superpesiksessä pelaavaa Mailattaria.
Ura.
Valtanen on Kempeleen Kirin oma kasvatti. Hän teki Superpesis-debyyttinsä vain 15-vuotiaana 18. toukokuuta 2016 vieraissa Lapuan Virkiää vastaan. Hän löi ottelussa yhden juoksun. Valtanen toi ensimmäisen juoksunsa 20. heinäkuuta 2016 kotona Kajaanin Pallokerhoa vastaan. Hän löi ensimmäisen kunnarinsa Superpesiksessä 7. elokuuta 2018 kotona Lappajärven Veikkoja vastaan. Valtanen pelasi myös Kempeleen Kirin sopimuksen alaisuudessa Oulunsalon Vasamassa ja Tyrnävän Tempauksessa kummassakin yhden kauden Ykköspesistä. 
Valtanen siirtyi Seinäjoen Maila-Jusseihin kaudeksi 2022 yksivuotisella sopimuksella. Valtanen pelasi osittain Jussittarien Suomensarjan joukkueessa ja Superia pelaavassa edustuksessa. Valtanen allekirjoitti kauden jälkeen kaksivuotisen sopimuksen Jussittarien kanssa. Jussittaret voittivat pronssia kaudella 2024. Valtanen löi tuolla kaudella 24:ssä runkosarjaottelussa 23 juoksua.
Valtanen siirtyi Mailattariin kaudeksi 2025 yksivuotisella sopimuksella, johon sisältyi vuoden lisäoptio.