Ninon de l’Enclos

Anne "Ninon" de l'Enclos (myös "Ninon de Lenclos" tai "Ninon de Lanclos") (10. marraskuuta 1620 Pariisi, Ranskan kuningaskunta – 17. lokakuuta 1705 Pariisi) oli ranskalainen kirjailija, kurtisaani, salonginpitäjä ja taiteiden suosija. 
Hän perusti Pariisiin salongin, jossa kävi useita aikansa merkittävimpiä kirjallisia ja poliittisia hahmoja.
Suku ja koulutus.
Anne de Lenclos syntyi ja eli Pariisissa. Hän sai lempinimen "Ninon" lapsena isältään, tourainelaiselta alemmalta aateliselta säveltäjä ja luutunsoittaja Henri de Lenclosilta, "sieur" de La Douardièrelta. Vuonna 1632 hänen isänsä ajettiin maanpakoon tämän tapettua miehen. 
Hän sai vaikutteita isältään epikurolaisuudesta ja Michel de Montaignen ajattelusta, ja päätti omistaa elämänsä sekä henkisille että ruumiillisille nautinnoille.
Ihmelapsi Ninon de Lenclos lumosi Pariisin salongeissa luutun ja klavikordin soittotaidoillaan. Hän hallitsi useita vieraita kieliä, kuten espanjan ja italian. Ahkerana lukijana hän säilytti elinikäisen kiintymyksen suosikkifilosofiinsa Montaigneen. Äitinsä, hurskaan katolilainen Marie Barbe de la Marchen kuoltua vuonna 1642, hän muutti luostariin. Ninon kuitenkin jätti paikan vuotta myöhemmin. Hän päätti kuitenkin pysyä koko ikänsä naimattomana ja itsenäisenä. 
Toisten tietojen mukaan hänen äitinsä lähetti 16-vuotiaan Ninonin Marais'n kaupunginosaan, lähelle Place Royalea, jossa yläluokka asui ja äärimmäisen vapaamielinen sekä hienostunut kaupunginosa. Upeat naiset pitivät hoviaan "kujallaan" eli makuuhuoneissaan ja nauttivat juoruilusta ja rakkaudesta. Ninon seurusteli ensimmäisen rakastajansa kanssa, joka hylkäsi hänet seremonioitta. Sitten Ninon sai epäonnestaan ​​tukea varakkaalta parlamentaariselta neuvonantajalta. Vuonna 1642, hänen äitinsä kuoltua, Marais'n upeat naiset käänsivät hänelle selkänsä. Sen jälkeen hän pakeni turvaan Marion Delormen, aikansa tunnetuimman kurtisaanin luokse.
Suhteet ja lapset.
Vuonna 1652 Anne de Lenclos seurusteli kuninkaan jahtimestari Louis de Mornayn, markiisi Villarceaux'n (1619–1691) kanssa ja heille syntyi poika nimeltä Louis François, jonka markiisi tunnusti virallisesti pojakseen ja sai arvonimen chevalier de la Boissière sekä hänestä tuli aikanaan meriupseeri. Hän asui naimisissa olevan markiisin luona tämän kartanossa Villarceaux'ssa, Vexinin alueella Pariisin länsipuolella vuoteen 1655 asti, jolloin hän palasi Pariisiin. Kun hän ei palannut takaisin Mornayn luokse, markiisi sairastui kuumeeseen. Lohduttaakseen häntä ja todistaakseen uskollisuutensa, Ninon leikkasi hiuksensa ja lähetti leikatut kiharat markiisille, näin hän aloitti polkkatukkamuodin "à la Ninon."
Kurtisaani.
Pariisiin palattuaan hänestä tuli suosittu hahmo kaupungin salongeissa. Noin kolmikymmenvuotiaana hän ryhtyi kurtisaaniksi, toisten tietojen mukaan 16-vuotiaana. 
Hänen rakastajiinsa kuuluivat amiraali ja hugenottijohtaja Gaspard de Coligny, markiisi d'Andelot; kuninkaan serkku Louis de Bourbon, herttua d'Énghien Le Grand Condé; valtioneuvos, diplomaatti markiisi Pierre de Villars (1623–1698); markiisi Henri de Sévigné ja tämän poika Charles de Sévigné; Louis de Mornay, markiisi de Villarceaux, jonka kanssa hänellä oli poika Louis, herttua François de La Rochefoucauld, marsalkka César-Phébus d'Albret; marsalkka François-Annibal, herttua d'Estrées; abbé Jean Ruze d'Effiat (1622–1698), paroni Jean Héraud de Gourville, Nançayn kreivi markiisi Louis de La Châtre (1613–1664), tähtitieteilijä Christian Huygens ja Aubijoux'n kreivi François-Jacques d'Amboise (1606–1656). 
Hänen älyllisiin ihailijoihinsa kuuluivat näytelmäkirjailija Molière, runoilija Paul Scarron ja skeptikko Charles de Saint-Évremond. 
Ninon otti useita merkittäviä ja varakkaita rakastajia, jotka eivät kuitenkaan ylläpitäneet häntä. Hän oli ylpeä itsenäisistä tuloistaan, hänellä oli käytettävissään vuotuinen 8 000 – 10 000 livren elinkorko. Louis de Rouvroy, Saint-Simonin herttua kirjoitti: "Ninonilla oli aina paljon ihailijoita, mutta ei koskaan enempää kuin yksi kerrallaan, ja kun hän kyllästyi nykyiseen asukkaaseensa, hän sanoi sen tälle suoraan ja otti toisen. Silti tämän irstauden arvovalta oli niin suuri, ettei kukaan mies uskaltanut riitaantua menestyneen kilpailijansa kanssa; hän oli vain liian iloinen saadessaan vierailla tutun ystävän ominaisuudessa." 
Salonginpitäjä.
Vuonna 1656 hänet vangittiin uskonnosta piittamattomista ajatuksistaan johtuen langenneille naisille tarkoitettuun Madelonnettesin luostariin kuningatar Anna Itävaltalaisen käskystä. Ruotsin kruunusta luopunut kuningatar Kristiina kävi hänen vieraanaan, ja hyvän vaikutuksen saatuaan hän kirjoitti kardinaali Mazarinille, joka järjesti Lenclosin vapaaksi. Toisen tiedon mukaan Kristiina pyysi tätä palvelusta kuninkaalta.
Lenclos luopui 1660-luvun lopulla kurtisaanin elämäntavasta ja keskittyi kirjailijaystäviinsä. Vuodesta 1667 hän emännöi kokoontumisia yksityispalatsi Hôtel de Sagonnessa Marais'n kaupunginosassa osoitteessa rue des Tournelles 36, joka päivä kello viidestä yhdeksään. Hänen ystäviinsä kuuluivat muun muassa Ruotsin kuningatar Kristiina, madame Scarron (madame de Maintenon) ja madame de La Fayette. Hänen salonkinsa näytti jonkin aikaa kilpailevan Rambouillet'n markiisitar Catherine de Vivonnen (1588–1665) vuosina 1620–1648 Hôtel de Rambouillet'n yksityispalatsissa pidetyn salongin kanssa. 
Salongissa kävijöitä olivat filosofi Bernard Le Bouyer de Fontenelle ja joukko uusepikurolaisia ​​kirjailijoita: Charles de Saint-Évremond; Antoine Gombaud, chevalier de Méré; ja Damien Mitton (1618–1690). Tämän piirin uskonnollinen skeptisyys läpäisi Lenclosin salongin vapaamielisen ilmapiirin. Merkittäviä kirjallisuushahmoja olivat aforisti François de la Rochefoucauld, fabulisti Jean de La Fontaine, muistelmakirjailija Louis de Rouvroy, Saint-Simonin herttua; kronikoitsija, kreivi Roger de Bussy-Rabutin; runoilija Chapelle, Claude-Emmanuel Luillier; näytelmäkirjailija Jean Racine ja kirjallisuuskriitikko Nicolas Boileau. Lenclos oli erityisen läheinen näytelmäkirjailija Molièren kanssa, jonka kirkonvastaisen "Tartuffen" ensimmäisen version kirjailija luki vuonna 1664 hänen salongissaan. Muita taiteilijoita olivat taidemaalari Nicolas Mignard ja säveltäjä Jean-Baptiste Lully. Yksi salongin keskeisistä jäsenistä oli markiisi Henri de Sévigné, kuuluisan muistelmakirjailija madame de Sévignén aviomies. Markiisi de Sévignén (k. 1651) ja Lenclosin väliseen kirjeenvaihtoon sisältyivät Lenclosin tärkeimmät filosofiset pohdiskelut.
Myös lukuisat naiset osallistuivat salonkiin. Merkittäviä naiskirjailijoita olivat runoilija ja matemaatikko Marguerite de la Sablière (1640–1693), kreivitär, runoilija ja salonginpitäjä Henriette de Coligny de la Suze (1617–1673) ja Françoise d’Aubigné, tuleva madame de Maintenon ja Ludvig XIV:n morganaattinen vaimo.
Nuorille ja vanhoille miehille oli muodikasta parveilla hänen ympärillään, ja paras kaikista esittelyistä nuorelle miehelle, joka halusi tehdä vaikutuksen seurapiireissä, oli tutustuminen mademoiselle de Lenclosiin. Molièren, runoilija Paul Scarronin, Saint-Évremondin ja Fontanellen sanotaan ottaneen häneen kirjallisia neuvoja. Hurskaiden uskovaisten suuttumukseksi hän piti luentoja rakkaudesta ja antoi yksityiskohtaisia ​​neuvoja romanttisesta valloituksesta ja suhteesta irtautumisesta. Naisopiskelijat pääsivät sisään ilmaiseksi; miesopiskelijat maksoivat kurssimaksua. Hänen kauneutensa säilyi vanhuuteen asti. Hänen viimeisiä rakastajiaan vielä lähes 80-vuotiaana olivat kaniikki Nicolas Gédoyn ja abbé de Châteauneuf.
Hänellä oli pitkä ystävyys kirjailija Charles de Saint Évremondin kanssa. He olivat samanikäisiä ja olivat olleet rakastavaisia ​​nuoruudessaan, ja koko miehen pitkän maanpaon ajan Ninonin nokkeluus näyttää säilyttäneen hänestä ystävällisen muiston. Ninonin harvat todella aidot kirjeet ovat ne, jotka on osoitettu hänen vanhalle ystävälleen, ja molempien kirjeet heidän yhtä pitkän elämänsä viimeisinä vuosina ovat poikkeuksellisen koskettavia ja ainutlaatuisia kohteliaissa kohteliaisuuksissa, joilla he yrittävät pitää vanhuutta loitolla. Jos Ninon on osan kuolemanjälkeisestä maineestaan ​​velkaa Saint Évremondille, hän on ainakin yhtä paljon velkaa Voltairelle, jonka abbé de Châteauneuf esitteli hänelle muutama kuukausi ennen Ninonin kuolemaa, 11-vuotiaana lupaavana poikarunoilijana. Abbé de Châteauneuf jätti kummipojalleen François-Marie Arout'lle (Voltairelle) 2 000 frangia kirjojen ostamiseen, ja Voltairen kirje oli monien myöhempien elämäkerran kirjoittajien tärkein auktoriteetti.
Mademoiselle Lenclosin tuesta saivat nauttia muun muassa Molière sekä Voltaire, joka oli tuolloin vielä poika. Jäätyään eläkkeelle kurtisaanin uralta ​​vuonna 1671, mademoiselle de Lenclosin vastaanotoista tuli paitsi muodikkaita myös erittäin arvostettuja. Voltairen isä notaari François Arouet hoiti hänen liiketoimiaan hänen elämänsä viimeisinä vuosina; testamentissaan hän jätti rahaa nuoren Voltairen kirjoja varten.
Hän puolusti filosofiaansa ja käytöstään kirjassaan "La Coquette vengée" (1659; ”Kostettu kokotti”). 1670-luvulla häntä suojeli hovinainen madame Scarron Françoise d'Aubigné, josta myöhemmin madame de Maintenonina tuli Ludvig XIV:n vaimo.
Anne de Lenclos kuoli 84-vuotiaana lokakuussa 1705 Pariisissa hyvin varakkaana.
Perintö.
Suomalainen kirjailija Riikka-Maria Rosenberg on kirjoittanut Ninonin elämänvaiheista historiallisen romaanin Ninon - Rakkauden mestari (2021).