Jordanian historia

Jordanian historia kertoo nykyisen Jordanian valtion alueen ja itse valtion menneisyydestä.
Alueen varhaishistoria.
Esihistoria ja varhaiset vaiheet.
Jordanin laaksosta on löytynyt runsaasti arkeologisia todisteita paleoliittisen ja mesoliittisen kauden metsästäjien ja keräilijöiden elinolosuhteista. Kun alueen asukkaat omaksuivat maanviljelyksen taidon, alkoi myös kehittyä paikallaan pysyvä elämäntapa. Tällä neoliittisella kaudella muodostuivat Lähi-idässä maailman vanhimmat asutuskeskukset. Pronssikaudella alueen kaupungit kävivät vilkasta kauppaa Egyptin kanssa, jolla oli hallitseva vaikutus Jordanin laaksossa näiden vuosituhansien aikana.
Tämä kukoistava kaupunkikulttuuri päättyi vuoden 2000 eaa. jälkeen. Tällöin suuri joukko amorilaisia, jotka kuuluivat seemiläisiin paimentolaisheimoihin, saapuivat alueelle josta tuli Kanaaninmaa. Puolen vuosituhannen aikana paimentolaiset valtasivat asutut alueet, sulautuivat vähitellen niiden asukkaisiin, ja 1500-luvun puoliväliin tultaessa he olivat jo asettuneet Jordanin laaksoon. Tällöin alueella puhuttiin jo enimmäkseen seemiläisiä kieliä.
Näinä aikoina pohjoisen suunnalta hyökkäsivät hyksot, jotka kulkivat Kanaaninmaan läpi matkallaan Egyptiin. Hyksojen hyökkäyksestä toivuttuaan Egypti yritti palauttaa vaikutusvaltaansa Syyriassa, mutta tämän tavoitteen tiellä olivat Anatoliassa valta-asemaan nousseet heettiläiset. Näiden varhaisten suurvaltojen välinen pitkittynyt konflikti 1400- ja 1300-luvuilla eaa. ohitti Jordanin itärannan, mikä mahdollisti useiden pienten heimokuningaskuntien kehittymisen. Nämä kuningaskunnat mainitaan vanhassa testamentissa; Edom, Moab, Basan, Gilead ja Ammon. Ammonin pääkaupunki oli Raamatussakin mainittu Rabbat Ammon, nykyinen Amman. Alueen kaikki kaupungit hyötyivät niiden läpi kulkeneista kauppareiteistä, jotka yhdistivät Persianlahden ja Arabian niemimaan eteläosat Egyptiin ja Välimeren satamiin.
Tälle aikakaudelle ajoittuvat myös kertomukset, joiden mukaan Mooses johti israelilaisten pakoa Egyptistä. Tarina jatkuu kertomuksella, jonka mukaan Joosua johdatti israelilaiset Jordanjoen varrelle ja Kanaaninmaan valloitukseen. Valloitukset saatiin päätökseen vuosien 1220 ja 1190 eaa. välillä. Tänä aikana alueelle Kanaanin rannikolle hyökkäsivät myös filistealaiset, jotka joutuivat konfliktiin israelillaisten kanssa sisämaassa. Filistealaiset olivat merikansaa joka piti itäistä Välimerta hallussaan.
Israelin kuningaskunnan valta oli huipussaan kuningas Salomon valtakaudella. Hänen valtakautensa ajoitetaan yleensä vuosien 960 ja 920 eaa. välille. Salomo on varhaisin Raamatun henkilö, josta on olemassa historiallisia, Raamatun ulkopuolisia lähteitä. Tänä aikana Israelin vaikutusvalta ulottui pohjoisessa Syyriassa Eufratjoelle ja etelässä Akabanlahdelle. Salomon kuoleman jälkeen valtakunta jakaantui Israelin ja Juudan kuningaskuntiin. Jordanian alueen historia seuraavien kahden vuosisadan aikana oli jatkuvaa konfliktia näiden kahden juutalaiskuningaskunnan, sekä Jordanin itärannan kuningaskuntien välillä.
Vuonna 722 eaa. Assyrian kuningas Salmanassar V alisti Israelin valtansa alle. Juudan kuningaskunta säilytti näennäisen itsenäisyytensä Assyrian ylivallan alla, kun taas muu Jordanjoen alue jaettiin Assyrian hallitsemiin maakuntiin, jotka toimivat puskurivyöhykkeenä aavikkoheimojen pysäyttämiseksi. Assyria valloitettiin vuonna 612 eaa., jolloin sen imperiumi sulautui Uus-Babylonian. Babylonin hallitsija Nebukadressar II hyökkäsi Juudaan vuonna 586 eaa. ja tuhosi Jerusalemin ja vei suuren osan sen juutalaisväestöstä pakkosiirtolaisiksi Babyloniin. Kun Persian hallitsija Kyyros II valloitti Babylonin 538 eaa., hän salli juutalaisten palata Jerusalemiin, josta tuli muun Jordanian alueen ohella osa Akhaimenidien valtakuntaa.
Hellenismin valtakausi.
Akhaimenidit hallitsivat koko Lähi-Itää kahden vuosisadan ajan, kunnes Aleksanteri Suuri valloitti alueen. Aleksanteri rakensi muutamassa vuodessa imperiumin, joka ulottui Niililtä Indus-joelle, nykyisen Pakistanin alueelle. Aleksanterin kuoltua vuonna 323 eaa. valtakunta jakaantui häntä palvelleiden kenraalien kesken. Näistä polveutuivat faaraoiden Egyptiä hallinnut Ptolemaiosten hallitsijasuku, sekä Syyrian Seleukidit.
Kolmannen vuosisadan eaa. ja ensimmäisen vuosisadan jaa. välisenä aikana Jordanian alueen historiaan vaikuttivat ratkaisevasti juutalaiset, kreikkalaiset ja nabatealaiset. Eteläisen Gileadin alueelle asettuivat juutalaiset, joista monet olivat palanneet Babyloniasta. Yhdessä alueella jo olleiden juutalaisten kanssa he muodostivat tiiviisti asuttuja yhteisöjä. Alueella vaikuttaneet kreikkalaiset olivat pääasiassa Aleksanterin sotaretken veteraaneja, jotka taistelivat alueella vallasta keskenään. Vuonna 301 eaa. Jordanian alue joutui Ptolemaiosten vallan alle. Kreikkalaiset uudisasukkaat perustivat uusia kaupunkeja ja levittivät hellenististä kulttuuria alueella. Amman nimettiin uudelleen Filadelfeiaksi faarao Ptolemaios Filadelfoksen kunniaksi. Kaupunkikeskukset saivat selkeästi kreikkalaisen luonteen, joka oli helposti tunnistettavissa niiden arkkitehtuurista, ja ne menestyivät Egyptin kanssa käytävän kaupan ansiosta.
Kolmannen merkittivän kansanryhmän alueella muodostivat nabatealaiset. Nabatealaiset olivat arabeja, jotka elivät Edomin alueella. Nabatean kuningaskunta menestyi strategisen sijaintinsa ansiosta. Nabatealaiset toimivat usein kauppiaina ja he olivat onnistuneet monopolisoimaan maustekaupan Arabian ja Välimeren välillä. Tärkeiden kauppareittien risteyksenä toimi Petra, kallioon hakattu kaupunki, joka oli alueen kautta kulkevien karavaanien keskus. Petran menestys ei perustunut pelkästään kaupankäyntiin. Kaupunki kukoisti ankarassa aavikkoympäristössä nabatealaisten edistyneiden vedenhallintatekniikoiden ansiosta. He toteuttivat maanalaisten vesisäiliöiden ja tekoaltaiden järjestelmän sadeveden keräämiseksi ja varastoimiseksi. Vuoraamalla vesisäiliöt vedenpitävällä kipsillä ja sijoittamalla ne syvälle maan alle, he minimoivat haihtumisen ja suojelivat vesivarantoaan vihollisilta. Tämä mahdollisti sen että alueella saattoi elää suuri väestö, arviolta 20 000–30 000 ihmistä, jotka saattoivat myös harjoittaa maataloutta kuivassa ilmastossa.
Jordanjoen itäpuolinen aavikkoalue toimi rajana Seleukidien dynastiaa vastaan, kunnes vuonna 198 eaa. Seleukidit syrjäyttivät Ptolemaiosten valta-aseman Palestiinan alueella. Ptolemaiosten ja Seleukidien väliset vihamielisyydet mahdollistivat Nabatean kuningaskunnan vallan laajentumisen Petrasta pohjoiseen. Kreikkalaisten seleukidihallitsijoiden harjoittama aggressiiivinen hellenisaatio ja yritykset tukahduttaa juutalaisuus johtivat Juudas Makkabin johtamaan kapinaan vuonna 166 eaa. Kapinan seurauksena muodostui Hasmonien hallitsijasuvun johtama Israelin toinen kuningaskunta.
Roomalaisvallan kausi.
Ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Pompeiuksen johtamat roomalaiset legioonat tuhosivat viimeisetkin seleukidivallan rippeet Syyriasta ja alue liitettiin osaksi Rooman valtakuntaa. Roomalaisten valtakausi aiheutti levottomuutta ja lopulta myös kapinan juutalaisten keskuudessa. Samalla tilanne mahdollisti nykyisen Jordanian eteläosissa eläneiden nabatealaisten vaurauden. Hasmonien hallitsijasuvun sisäiset jännitteet antoivat roomalaisille tilaisuuden puuttua valtakunnan asioihin. Pompeiuksen joukot valtasivat Jerusalemin vuonna 63 eaa. ja valtaan asetettiin Roomalle suotuisin kuningas. Kun viimeinen Hasmonien hallitsijasuvun jäsen kuoli vuonna 37 eaa. Rooma teki Herodeksesta Juudean kuninkaan, joka hallitsi Jordanin molemmin puolin. Herodeksen kuoleman jälkeen valtakunta liitettiin vähitellen Rooman valtakuntaan.
Vuonna 106 jaa. keisari Trajanus liitti Nabatean kuningaskunnan Rooman valtakuntaan, ja teki siitä Arabian provinssin, joka käsitti suurimman osan Jordan-joen itärannasta. Nabatealaisten vauraus jatkui myös Rooman hallinnon alaisuudessa. Rooman valtakunnan hallinnollisen jaon jälkeen vuonna 395 Jordanian aluetta hallitsi Bysantin valtakunta, jonka keisarit hallitsivat Konstantinopolista käsin. Kristinusko oli Bysantin valtionuskonto ja laajalti hyväksytty kaupungeissa, mutta se ei koskaan juurtunut syvälle maaseudulle, jossa se eli rinnakkain perinteisten uskonnollisten käytäntöjen kanssa.
500-luvun aikana nykyisen Jordanian Syyrian alueita hallitsivat Ghassanidit. He olivat kristittyjä arabeja, jotka olivat uskollisia Bysantin valtakunnalle. Heidän tehtävänään oli puolustaa aavikon rajaa Persiaa hallinneita Sassanideja vastaan, sekä etelässä arabiheimoja vastaan. Nykyisen Ammanin eteläpuolisella aluella Ghassanidit kuitenkin harvoin pystyivät pitämään pintansa etelän arabiheimoja vastaan. Syyrian alueella eläneiden pohjoisten arabien ja Arabian niemimaalta pohjoisen suuntaan muuttaneiden paimentolaisina eläneiden arabien väliset yhteenotot olivat yleisiä.
600-luvun alun paimentolaisvalloitusten tuloksena nykyisen Jordanian alueesta tuli osa arabivaltakuntaa, jonka ensimmäinen tunnettu hallitsija oli Muawija. Vuonna 750 valta kalifaatissa siirtyi abbasididynastialle. Aijubidit hallitsivat aluetta 1100–1200-luvuilla. Mamelukit kaappasivat alueen itselleen vuonna 1260. Mamelukkien valta päättyi, kun Osmanien valtakunta valloitti Egyptin 1517. Jordania oli Osmanien alueen kehittymätöntä takamaata. Mekkaan kulkevat pyhiinvaeltajien karavaanit olivat tärkeä tulonlähde, ja niitä suojeltiin. 
Britannian etupiiriksi.
1880-luvulta alkaen alueella nousi kaksi kansallismielistä liikettä: arabien ja juutalaisten. Molemmat tähtäsivät kansojensa yhdistämiseen ja itsenäisen isänmaan muodostumiseen. Palestiinan alueella kansojen edut olivat ristiriidassa. Osmanien vallan murentuessa arabien itsenäisyyshaaveet voimistuivat. Tuleva kuningas Abdullah I tiedusteli brittien tukea mahdolliselle itsenäisyystaistelulle. Hänen isänsä Hussein aloitti kiivaan kirjeenvaihdon Egyptin brittihallinnon kanssa, ja kesäkuussa 1916 hän julistautui arabien kuninkaaksi. Liittoutuneet tunnustivat hänen valtapiirikseen vain pienen Hijazin alueen, muut arabit eivät sitäkään. Vuonna 1916 solmittu salainen Sykes–Picot-sopimus jakoi Osmanien valtakunnalta vallattavat alueet Britannian ja Ranskan etupiireihin. Vuonna 1917 Balfourin julistuksessa ilmaistiin avoimesti Britannian tuki juutalaisten valtiohaaveille.
Transjordania 1921–1946.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen suurin osa entisestä Osmanien valtakunnasta jaettiin. Britit irrottivat 80 prosenttia Palestiinan mandaatistaan Transjordanian emiraatiksi (trans-Jordan = Jordanin takana). Siitä tuli itsehallinnollinen osa brittien hallinnoimaa Palestiinan mandaattia Kansainliiton hyväksynnän mukaan. Brittihallinnon alaisuudessa Transjordaniaa hallitsi kuningas Abdullah I. 
Jordania 1946–.
Jordania itsenäistyi brittien hallinnosta vuonna 1946. Israelin perustamisen jälkeen 24. huhtikuuta 1950 maahan liitettiin myös se osa Palestiinasta, jota nykyisin sanotaan Länsirannaksi. Britit hyväksyivät liitoksen kolme päivää myöhemmin.
Husseinin kausi 1953–1999.
Kuningas Hussein hallitsi maata vuosina 1953–1999. Hän nousi valtaan viisitoistavuotiaana isoisänsä salamurhan ja isänsä lyhyen valtakauden jälkeen. Kuningas Abdullah ammuttiin heinäkuussa 1951 Al-Aqsan moskeijan portailla, yhdellä islamin pyhimmistä paikoista. Hänen poikansa Talalin lyhyen valtakauden aikana otettiin käyttöön uusi perustuslaki, joka teki Jordaniasta perustuslaillisen monarkian, jossa kuninkaalla on vahvat valtaoikeudet. Skitsofreniasta kärsinyt Talal luopui vallasta poikansa hyväksi. Englannissa opiskellut Hussein palasi kotiin, mutta häntä ei voitu kruunata ennen täysi-ikäisyyttä toukokuussa 1953.
Kuninkaana Hussein tasapainotteli taitavasti Yhdysvaltain, Neuvostoliiton, Britannian, eri arabivaltojen ja Israelin välissä läpi sotien ja kaappausyritysten. Husseinia pidettiin käytännönläheisenä rauhaa ja demokratiaa korostaneena hallitsijana. Vuonna 1958 Jordania ja Irak solmivat lyhytaikaisen valtioliiton, Arabifederaation, vastauksena aiemmin perustetulle Yhdistyneelle arabitasavallalle, mutta se purkautui jo samana vuonna Irakin kuninkaan Faisal II:n kuoltua vallankaappauksessa. Vuoden 1967 kuuden päivän sodassa Israel miehitti Länsirannan, ja maahan tuli lukuisa joukko palestiinalaispakolaisia, joiden fedayeen-taistelijat jatkoivat sotaa Israelia vastaan Jordaniasta käsin. Palestiinalaisjärjestöjen kasvava vaikutusvalta oli uhka maan turvallisuudelle. Syyskuussa 1970 käytiin sittemmin mustana syyskuuna tunnettu sisällissota, jossa palestiinalaisten järjestöt karkotettiin Libanoniin. Vaatimuksistaan Länsirannan alueeseen Jordania luopui lopullisesti vuonna 1988.
Lokakuun 1973 sodassa Jordania lähetti prikaatin Syyriaan taistelemaan Israelia vastaan, mutta maiden välisellä rajalla ei käyty taisteluja. Vuonna 1974 Hussein tunnusti PLO:n ainoaksi palestiinalaisten edustajaksi, mutta vuonna 1986 hän katkaisi kaikki yhteydet PLO:hon ja määräsi sen toimiston suljettavaksi. Vuonna 1991 Jordania aloitti neuvottelut Madridissa ja solmi rauhansopimuksen Israelin kanssa 26. lokakuuta 1994.
2000-luku.
Kuningas Hussein kuoli vuonna 1999, ja kuninkaaksi nousi hänen poikansa Abdullah Ibn Hussein eli Abdullah II. Abdullah II:n kaudella Jordania on tehnyt yhteistyötä naapuriensa kanssa. Se sopi vuonna 2001 Syyrian ja Egyptin kanssa sähköverkon vahvistamisesta ja vuonna 2002 Israelin kanssa meriveden pumppaamisesta Punaisestamerestä Kuolleeseenmereen.
Al-Qaida ilmoittautui syylliseksi vuonna 2005 useisiin ammanilaisiin hotelleihin yhtä aikaa tehtyihin itsemurhaiskuihin, joissa kuoli yhteensä 60 henkeä. Järjestöä on epäilty myös muista iskuista.
Arabikevään 2011 jälkimainingeissa Jordaniassa nähtiin laajoja mielenosoituksia. Mielenosoittajat vaativat Jordanian muuttamista parlamentaariseksi demokratiaksi. Vuosina 2011, 2016 ja 2020 Jordanian perustuslakiin tehtiinkin useita muutoksia. Vuonna 2022 tehty uudistus siirsi kuitenkin entistä enemmän valtaa kuninkaalle ja hänen neuvostoilleen.
Vuonna 2021 kuningas Abdullah pidätti velipuolensa prinssi Hamzahin ja kaksikymmentä muuta hovin jäsentä syytettyinä kapinan valmistelusta.
Gazan vuonna 2023 alkanut sota kokosi tuhansia mielenosoittajia vastustamaan Israelia vuonna 2023. Noin neljäsosa Jordanian asukkaista on Palestiinan pakolaisia.