Slovakian historia

Slovakian historia alkaa ensimmäisten ihmisten saapumisesta nykyisen Slovakian alueelle paleoliittisella kaudella. 
Ennen antiikin aikaa alueella asui muun muassa kelttejä. Noin 200 ekr. alueen valtasivat germaanit. Slaaviheimoja saapui alueelle 500-luvulla, mutta ne pysyivät alisteisessa asemassa Karpaattien allasta hallinneille avaareille. 600-luvulla frankkikauppias Samon valtakuntaan kuului laajoja slaavilaisia alueita myös Slovakiassa, mutta se hajosi tämän kuoleman jälkeen. Avaarit ajettiin pois Keski-Euroopasta 800-luvun alussa. Samaan aikaan Länsi-Slovakiassa muodostui Nitran ruhtinaskunta, jonka johtaja Pribina oli ensimmäinen slaavipäällikkö, joka kastoi kansansa kristinuskoon. Sen läntinen naapuri Suur-Määri valtasi sen noin vuonna 833, mutta Nitran linna pysyi merkittävänä keskuksena monen vuosisadan ajan. 
Itsenäinen slaavivalta loppui Slovakian alueella vuonna 907 kun madjaarit valtasivat alueen. Lopulta Slovakian alueet kuuluivat Unkarin kuningaskuntaan yli tuhat vuotta. Keskiajalla maahan saapui juutalaisia ja saksalaisia siirtolaisia. Slovakiassa syntyi kansallinen herääminen 1800-luvun alkupuolella. Tähän liittyi muun muassa vuonna 1848 alkanut kansannousu ja slovakin kirjakielen kodifiointi. 
Slovakia pysyi kiinteänä osana Unkarin kuningaskuntaa aina ensimmäisen maailmansodan loppuun saakka kun Slovakian kansallisneuvosto julisti sen liittyvän uuteen Tšekkoslovakian tasavaltaan. Slovakian asema jäi kuitenkin lupauksista huolimatta selvästi Prahalle alisteiseksi ja kun maa hajosi Münchenin sopimuksen sekä Wienin välitystuomion jälkeen, julistautui Slovakia omaksi itsenäiseksi tasavallakseen. Se oli kuitenkin käytännössä natsi-Saksan nukkevaltio. Syksyllä 1944 maassa syttyi laaja, mutta epäonnistunut kansannousu. Toisen maailmansodan jälkeen Slovakia liittyi jälleen Tšekkoslovakiaan.
Kommunistien vallankaappauksen jälkeen vuonna 1948 Tšekkoslovakia liittyi Neuvostoliiton johtamaan itäblokkiin. Prahan kevään jälkeen maa muuttui liittovaltioksi ja Slovakia sai ainakin nimellisesti enemmän autonomiaa. Käytännössä tärkeimmät päätökset tehtiin kuitenkin Kommunistisen puolueen sisällä Prahassa. Loppuvuodesta 1989 Tšekkoslovakiassa tapahtunut veretön samettivallankumous päätti kommunismin ajan Tšekkoslovakiassa. Maa ei enää kuitenkaan selvinnyt mullistuksesta ja vuoden 1993 ensimmäisenä päivänä Tšekki ja Slovakia itsenäistyivät niin sanotussa samettierossa.
Vuoden 1993 jälkeen Slovakia on ollut itsenäinen tasavalta. Se liittyi Natoon 29. maaliskuuta 2004 ja Euroopan unioniin 1. toukokuuta 2004. Euro korvasi Slovakian korunan maan valuuttana vuonna 2009.
Varhaiset vaiheet.
Arkeologiset löydöt kertovat ihmisasutuksesta nykyisen Slovakian alueella jo paleoliittisen ajan varhaisvaiheilla. Kuuluisa Moravanyn venus on yli 22 800 vuotta vanha veistos. Pronssikaudella erityisesti keskinen Slovakia oli merkittävä pronssituotannon keskus ja siellä asuneet kansat kävivät vilkasta kauppaa välimeren asutuskeskuksien kanssa. Muun muassa Spišský Štvrtokin kaupungista on löydetty asutusrakennusten raunioita tältä ajalta.
Ensimmäinen Slovakiassa majaillut etninen ryhmä, josta on säilynyt kirjallisia lähteitä olivat keltit, jotka saapuivat alueelle noin 400 eKr. Kelttiheimojen perustamista kaupungeista kehittyi myöhemmin muun muassa Bratislava.
Kelttien aika Slovakiassa päättyi noin 50 eKr. kun ensin daakialaiset, ja myöhemmin germaaniheimot valtasivat vuorotellen sen alueen. Samoihin aikoihin Rooman valtakunta laajeni Tonavan rannoille. Vaikka sen, ja pohjoisen germaaniheimojen suhteet olivat usein myös rauhallisia, ei konflikteiltakaan vältytty. Muun muassa Makromannien sodat käytiin suureksi osaksi juuri Slovakian alueella. Rooma vetäytyi alueelta vuonna 375 solmitun rauhansopimuksen myötä.
Kansainvaellusajaksi kutsuttu aikakausi mullisti myös Slovakian alueella asuneet kansat. Ensin hunnien ja myöhemmin muun muassa itägoottien hyökkäykset ja sodat toivat epävakautta alueelle. Tämä johti lopulta koko Karpaattien altaan väestökatoon, jota nykyisen Puolan alueelta saapuneet slaavit käyttivät hyväkseen. Noin vuonna 500 Karpaateille saapuneita slaaveja alettiin vuosisatoja myöhemmin kutsua slovakeiksi.
Varhaiskeskiaika.
Slaaviheimot hankkivat elantonsa pääasiassa alkeellisella maanviljelyllä sekä paimentamisella. He tunsivat rautamalmin louhimisen ja työstämisen taidot jo ajalta ennen Slovakian mineraalirikkaille vuorille asettumistaan. Tämän aikakauden slaavien perheet olivat pakanauskoisia, yksiavioisia, ja he tuhkasivat kuolleensa.
Langobardien ja gepidien väliset sodat saavuttivat lakipisteensä 560-luvulla, kun langobardien kuningas Alboin kutsui avukseen avaarien nomadikansan mustanmeren pohjoispuolen aroilta. Liittolaissuhde johtikin langobardien lopulliseen voittoon gepideistä jo vuonna 567. Langobardit eivät kuitenkaan jääneet nauttimaan voitostaan, vaan lähtivät kohti Pohjois-Italiaa entisten liittolaistensa pelossa. Avaarit asettuivat pysyvästi valloittamilleen alueille ja heistä tuli koko Karpaattien altaan voimakkain kansa seuraavien kahden vuosisadan ajaksi. 
Avaariarmeijat pystyivät päihittämään vastustajansa paremman aseistuksensa sekä taitavien hevostaktiikoidensa avulla. Vaikka he olivat saapuneet Keski-Eurooppaan ainakin jossain määrin samaan aikaan slaaviheimojen kanssa, huonontuivat näiden kansojen väliset suhteet nopeasti. Avaarit elättivät itsensä metsästyksen ja eläintenhoidon lisäksi erityisesti ryöstelemällä muiden heimojen asutuksia. Slovakiassa he pysyttelivät alangoilla ja jättivät korkeimmat ylängöt enimmäkseen rauhaan. Ryöstöretkiensä yhteydessä avaarien tekemät raiskaukset olivat yleisiä. Tämä johti puoliksi avaarien ja puoliksi slaavilaisten lasten syntyyn, jotka aikuisiksi kasvettuaan alkoivat kapinoida isiensä hirmuvaltaa vastaan. Heidän johdallaan monet slaaviheimot, muun muassa kroaatit ja serbit voittivat avaareita vastaan käymänsä taistelut noin vuonna 620 alkaneissa kansannousuissa. 
Samon valtakunta.
Avaarien kaanikunnan luoteisosissa asuneet slaavit muodostivat tähän aikaan oman, entisaikoja voimakkaamman heimoliittonsa. Vuonna 623 he valitsivat hallitsijakseen frankkikauppias Samon. Hänen valtakuntansa sijaitsi Tonavan pohjoispuolella ja piti itsessään Slovakian lisäksi Määrin, osan Itävaltaa sekä mahdollisesti myös Böömin. Avaarien lisäksi Samon johtamat slaavit sotivat myös lännessä sijainnutta Frankkien valtakuntaa vastaan. Vuonna 631 alkaneessa sodassa slaavit menestyivät hyvin ja päihittivät kuningas Dagobert I:n joukot. Tähän aikaan myös Polabian slaavit vannoivat uskollisuutta Samolle.
Samon kuoltua vuonna 658 hänen valtakuntansa hajosi pienempiin osiin ja avaarit palauttivat vanhan valta-asemansa. Heidän toimensa eivät olleet kuitenkaan enää yhtä väkivaltaisia. Tästä esimerkkinä on erityisesti Länsi-Slovakiassa (Nitrassa) sekä Määrissä muodostuneet uudet slaaviruhtinaskunnat, jotka tunnustivat avaarien voiman ja maksoivat heille sovitun vuosittaisen rahasumman. Avaarien ja slaavien suhteet olivatkin tähän aikaan ilmeisen rauhallisia.
Itsenäiset slaavivaltiot.
700-luvun viimeisinä vuosikymmeninä frankkien kuningas Kaarle Suuri sekaantui yhä enemmän kaanikunnan asioihin. Frankkien ja avaarien käymien sotien aikana myös slaavien pienet ruhtinaskunnat hyökkäilivät avaarien selustaan, mikä johti avaarivallan lopulliseen murtumiseen Karpaattien alueella viimeistään 800-luvun alussa. Samaan aikaan Kaarlen lisääntynyt mielenkiinto slaavien asioihin toi mukanaan myös katolisen kirkon johtaman lähetystyön voimistumisen. Tonavan pohjoispuolisilla alueilla siitä vastasi Passaun piispa.
Avaarien kaanikunnan hajottua avaariheimojen uskotaan assimiloituneen joko alueella jo asuneisiin slaaviheimoihin, tai sinne 800-luvun lopussa saapuneisiin madjaareihin.
Nitran ruhtinaskunta.
Avaarien tappion myötä Lounais-Slovakian jo 700-luvun lopulla käynnistynyt valtiokehitys voimistui entisestään. Nitran linna rakennettiin tärkeälle strategiselle paikalle Nitrajoen varrelle ja tästä valtakeskittymästä kehittyi 800-luvun alkupuolella Nitran ruhtinaskunta. Vallitsevassa valtatyhjiössä se valloitti alueita erityisesti idässä ja pohjoisessa, joissa se ei kohdannut juurikaan vastarintaa. Etelässä ruhtinaskunnan rajana toimi Tonava, kun lännessä se kohtasi samaan aikaan vahvistumassa olleen Määrin ruhtinaskunnan. Ainut nimeltä tunnettu Nitran ruhtinas oli slaavi nimeltään Pribina. Tämä muun muassa rakennutti Nitraan sen ensimmäisen kirkon ja hyväksyi valtakuntansa kristillistämisen mennessään naimisiin baijerilaisen kristityn prinsessan kanssa.
Ruhtinaskunnan voima perustui sen rakentamiin linnavuoriin, joita miehittivät ruhtinaalle uskolliset soturit. Tänä aikana perustettuja linnavuoria on löydetty muun muassa Pobedimistä Länsi-, Vyšný Kubínista Keski-, sekä Spišské Tomášovcesta Itä-Slovakiassa. Sotilaallisen merkityksensä lisäksi ne toimivat myös kaupankäynnin ja uskonnollisen toiminnan keskuksina.
Suur-Määri.
Nitran aika itsenäisenä ruhtinaskuntana tuli päätökseensä noin vuonna 833, kun Määrin ruhtinas Mojmír I:n joukot valtasivat sen. Tätä seurannutta valtiota on kutsuttu Suur-Määriksi. Luonteeltaan se oli hyvin samanlainen Nitran kanssa. Kumpikin oli pääosin slaaveista koostuneita pienehköjä, mutta laajentumishaluisia ruhtinaskuntia, joidenka sotilaallinen voima oli keskittynyt varta vasten rakennettuihin linnavuoriin.
Nitran vallattuaan Suur-Määri laajeni seuraavien vuosien aikana erityisesti itään. Se kuitenkin ajautui konfliktiin läntisen suurvaltanaapurinsa, Itä-Frankian kanssa, jonka kuningas Ludvig Saksalainen hyökkäsi ja syrjäytti Mojmírin vuonna 846. Määrin hallitsijaksi Ludwig nosti Mojmírin veljenpojan Rastislavin, joka vannoi tälle uskollisuutta. Valtakuntien väliset suhteet pysyivätkin hyvinä seuraavat vuodet, mutta heikentyivät taas 850-luvulla Rastislavin yhä itsenäisemmän politiikan vuoksi. Tämä johti Ludvigin uuteen hyökkäykseen vuonna 855, mutta vahvistamiensa linnoitusten avulla määriläiset onnistuivat puolustautumaan tällä kertaa paremmin. Määri onnistui sodan aikana jopa valloittamaan itselleen lisää alueita Pannoniasta, mutta taipui lopulta rauhaan vuonna 864. Uskollisuudenvalan vannottuaan Rastislav sai pysyä valtaistuimellaan.
800-luvun kuluessa kristinusko levisi Keski-Euroopassa voimakkaasti. Myös Määrin sisä- ja ulkopolitiikassa uskonto nousi yhä tärkeämmäksi kysymykseksi, ja tämä nosti lähimmän arkkipiispan istuimen sijaitsemisen ajoittain vihamielisessä Itä-Frankiassa yhä suuremmaksi ongelmaksi.
Rastislavin pyynnöstä Bysantin keisari Mikael III lähetti vuonna 863 kreikkalaiset veljekset Kyrilloksen ja Methodioksen tekemään lähetystyötä ja kouluttamaan paikallisia uskovaisia papeiksi. Yhtenä heidän tehtävänään oli levittää kristinuskoa paikallisille slaaveille ymmärrettävällä kielellä. Tässä he käyttivät kehittämäänsä glagoliittista kirjaimistoa, mikä perustui Makedonian slaavien kieleen. Veljesten rooli Keski-Euroopan slaavien kristillistämisessä oli merkittävä.
Valtakunnan kristillämistinen jatkui kun Suur-Määrin valtaistuimelle nousi vuonna 871 Rastislavin veljenpoika Svätopluk. Nitra sai arkkipiispan istuimen ja jatkuvien valloitussotien kohteena olleita pakanaheimoja kastettiin. Svätoplukin pitkällä valtakaudella Suur-Määri saavutti laajimmat alueelliset mittansa ja vaikka Svätopluk suostui maksamaan frankeille vuosittaisen rahasumman, oli Määri hänen aikanaan muun muassa kirkollisesti itsenäinen. Frankian kanssa tehdyn rauhan jälkeen Määri laajeni erityisesti sen naapureina sijainneiden slaavilaisten pakanaheimojen alueille. 
Svätoplukin kuoltua vuonna 894 Suur-Määri ajatutui nopeasti vaikeuksiin. Vuosia kestäneen sisällissodan aikana laajat alueet irtautuivat sen vallasta, minkä lisäksi ongelmat sen läntisten saksalaisvaltakuntien kanssa pahenivat jälleen. Samaan aikaan unkarilaisten arosoturikansa saapui Karpaattien yli Keski-Euroopaan. Vaikka he olivat Määrin kanssa lyhyen aikaa jopa liittolaisia, kääntyivät kansat toisiaan vastaan vuonna 900. Lähes kaikki Suur-Määrin johtavat aateelliset sekä sen viimeinen kuningas Mojmír II kuolivat yhdessä katastrofaalisessa unkarilaisia vastaan käydyssä taistelussa vuonna 906. Valtakunnan katsotaan tuhoutuneen tällöin.
Slovakia osana Unkaria.
Suur-Määrin tuhon jälkeen unkarilaiset nousivat Karpaattien altaan johtavaksi kansaksi 900-luvun alusta alkaen. Slovakiassa tämä tapahtui vähitellen, kun määriläinen keskusvalta korvaantui paikallisten slaaviylimysten itsenäisyydellä. Ajan myötä nämä soturiaristokraatit liittoutuivat unkarilaisten kanssa ja osallistuivat näiden ryöstöretkille Länsi-Eurooppaan. Unkarilaiset itse alkoivat asettua nykyisen Slovakian alueelle 920-luvulta eteenpäin, erityisesti sen tasankoisiin eteläosiin. He kuitenkin pitivät myös slaavien asuttamia vuoristoalueita omaan vaikutuspiiriinsä kuuluvina. Tämä aloitti yhtäjaksoisen unkarilaisasutuksen Slovakian alueilla, mikä jatkuu vielä tänäkin päivänä.
Vuonna 955 käydyn Lechfeldin taistelun jälkeen unkarilaiset joutuivat muuttamaan yhteiskuntajärjestystään nomadismista ja ajoittaisesta ryöstöretkistä kohti naapureidensa paikalleenasettuineita tapoja. Poliittisesti tämä tarkoitti vallan keskittymistä Árpádien suvulle. Slovakian alueella se johti Nitran ruhtinaskunnan vanhojen rajojen merkityksen uudelleenkorostumiseen. Seuraavan noin 150 vuoden aikana tavaksi vakiintui se, että Unkarin kuninkaan läheinen sukulainen hallitsi kolmasosaa koko valtakunnasta Nitran linnasta käsin. Usein nämä olivat lähes itsenäisiä ruhtinaita, jotka useaan kertaan joko kapinoitsivat hallitsijaansa vastaan tai pakenivat Unkarin naapurivaltioiden turvaan peläten hallitsijan kostoa. Nitra joutuikin sotien näyttämöksi useaan kertaan 1000- ja 1100-luvuilla kun Puolan kuningaskunta ja Böömin herttuakunta hyökkäsivät Unkariin ja liittivät Nitran osikseen useaan kertaan. Unkarilaisvalta palasi kuitenkin aina alueelle ja vakiintui viimeistään 1100-luvun alussa, kuningas Kálmánin lakkautettua itsenäisen ruhtinaskunnan aseman böömiläisiä vastaan käydyn sodan jälkeen. Samaan aikaan Nitran piispakunta perustettiin uudelleen katolisen uskon vakiintuessa Unkarin ainoaksi uskonnoksi.
1200-luvun alkupuolella mongolien sotajoukot hyökkäsivät myös Unkariin. Unkarin armeijan keväällä 1241 kokeman tappion jälkeen lähes koko nykyisen Slovakian alue joutui ryöstelyn kohteeksi. Ainoastaan suurimmat linnat sekä korkeimmat ylängöt säästyivät hävitykseltä. Mongolien vetäytymisen jälkeen Béla IV kutsui siirtolaisia asuttamaan kuningaskuntansa tyhjiksi jääneitä alueita. Tämän myötä Slovakian kaupunkeihin vakiintui vahva saksalais- sekä juutalaisvähemmistö. Slovakit pysyivät kuitenkin väkiluvultaan suurimpana etnisenä ryhmänä, mutta he keskittyivät pohjoiselle maaseudulle. Unkarilaiset asuivat lähinnä etelän tasangoilla. 1200-luvun lopussa Slovakian alueella arvioidaan asuneen noin 300 000 ihmistä.
Unkarin huonon taloudellisen tilanteen myötä aatelisto sai haalittua yhä enemmän valtaa itselleen joka puolella Unkaria. Vuonna 1222 annettu Kultainen bulla määritteli ensimmäistä kertaa kirjallisesti Unkarin kuninkaan ja hänen alamaistensa velvollisuudet ja oikeudet. Vuosisadan mittaan maaorjuusjärjestelmä juurtui myös Pohjois-Unkariin.
Anjou-kuninkaiden aika.
Àrpádien hallitsijasuvun viimeisen kuninkaan kuoltua 1301, edeltäneellä vuosisadalla alkanut keskusvallan hajaantuminen suurten aatelisperheiden hyväksi ajoi maan kriisiin. Korruptio ja virkamiesaseman väärinkäyttö olivat yleistä. Magnaatit kuten Amadé Aba itäisen-, ja Máté Csák läntisen Slovakian alueilla nousivat lähes itsenäisten ruhtinaiden asemaan. Erityisesti Csák laajensi hallitsemiaan alueitaan voimakeinoin heikompien linnanherrojen kustannuksella. Lopulta Unkarin vastakruunattu kuningas Kaarle Robert onnistui voittamaan Aban suvun sekä Csákin armeijat Rozhanovcen taistelussa vuonna 1312. Itä-Slovakiasta tulikin ensimmäinen alue koko kuningaskunnassa, jonka Robert pystyi paluttamaan takaisin keskusvaltansa alle. Sodat Csákia vastaan jatkuivat aina vuoteen 1321 saakka, jolloin kuninkaalle uskolliset joukot valloittivat Trenčínin linnan.
Magnaattien valtakauden jälkeen Unkarin kuningaskunta oli varsin vakaa lopun 1200-lukua. Tämä näkyi voimakkaana talous- ja väestönkasvuna. Tähän aikaan monien vanhojen kaupunkien, kuten Košicen ja Komárnon merkitys kasvoi kaupankäynnin edistyessä. Anjoun hallitsijasuvun valtakaudella Slovakiaan perustettiin myös lukuisia uusia kaupunkeja, joista myöhemmin merkittäviksi nousivat muun muassa Žilina, Ružomberok ja Bardejov. 1300-luvun lopulla Slovakia olikin koko valtakunnan kaupungistunein alue, vaikka sen kaupungit jäivätkin väkiluvultaan kauas muun Euroopan suurkaupungeista.
Kaupunkien kasvu Slovakiassa liittyi kiinteästi samaan aikaan tapahtuneeseen kaivostoiminnan kehittymiseen. Unkarin kuninkaan vuonna 1327 antama lakiuudistus kannusti linnanherroja etsimään hallinnoimiltaan alueilta yhä enemmän mineraaleja, mikä kasvatti Slovakian rikkaiden kultaesiintymien merkitystä koko Euroopan laajuisesti.
Sigismund Luxemburgilainen ja Osmanien valtakunnan uhka.
Kuningas Ludvig I:n kuoltua Unkari ajatui jälleen magnaattien väliseen sisällissotaan. Valtataistelun voittajaksi selviytyi lopulta Sigismund Luxemburgilainen, joka kruunattiin Unkarin kuninkaaksi 1387. Hallitakseen valtakuntansa voimakkaita aateellisia, Sigismund suosi itselleen uskollisia ulkomaalaisia Unkarin korkeimpien virkamiesten nimityksissä. Esimerkiksi Slovakian alueella valtaa käytti alun perin Puolasta kotoisin ollut Stibor Stiboricz, joka kutsui itseään Váhjoen herraksi. Kukistettuaan magnaattien kapinan 1403 Sigismundin huomio keskittyi lähinnä Unkarin ulkopuolisiin asiohin, kuten laajentuvan Osmanien valtakunnan uhan torjuntaan Balkanilla sekä hussilaisten kukistamiseen Böömissä. Slovakian alue olikin tähän aikaan varsin rauhallinen, lukuun ottamatta hussilaisjoukkojen ryöstöretkien aiheuttamaa tuhoa sen länsialueilla. Rahapulassaan Unkarin kruunu tosin vuokrasi 16 Spišin alueen kylää Puolalle, jotka se sai takaisin vasta vuonna 1772.
Sigismund pyrki elämänsä loppupuolella nostamaan Bratislavan kaupungin asemaa, johtuen erityisesti sen läheisyydestä Böömiin ja Puolaan. Kruunu käytti vuosittain suuren rahasumman uuden asuinpalatsin rakentamiseen. Vaikka palatsi ei valmistunutkaan Sigismundin elinaikana, hyötyivät Bratislava, sekä sen lähikaupungit Zvolen ja Trnava taloudellisesti kuninkaan läsnäolosta. Tältä ajalta on myös vanhin esislovakiksi kirjoitettu asiakirja. Se on Stiboriczin myöntämä 600 forintin arvoinen velkatodistus vuodelta 1422.
Sigismundin seuraajan Albrekt II:n lyhyt valtakausi kiihdytti jälleen keskusvallan heikentymistä, kun hän muun muassa mitätöi edeltäjänsä uudistuksia. Albrektin kuoltua Unkarin kuningas ei ollut enää valtakuntansa suurin maanomistaja, vaan käytännässä tasa-arvoinen vahvimpien magnaattiensa kanssa. Tämä osaltaan johti jälleen uuteen sisällissotaan, jonka aikana János Hunyadin johtamat joukot hallitsivat Etelä-, ja tšekki Jan Jiskran joukot Pohjois-Unkaria. Sisällissota loppui aselepoon, kun Hunyadin tukema Vladislav III nousi kuninkaaksi. Tämä kuitenkin kuoli Varnan taistelussa marraskuussa 1444 hallittuaan Unkaria vain neljä vuotta.
Uudeksi kuninkaaksi valittiin Jiskran tukema Ladislaus V, jonka poissaolon aikana Unkarin valtionhoitajana toimi Hunyadi. Hunyadin toimikautta värittivät Osmaneita, sekä Jiskraa vastaan käydyt sotaretket. Lopulta Hunyadi teki rauhan Jiskran kanssa vuonna 1452 neljän, nykyisen Slovakian alueelle suunnatun sotaretken jälkeen. Hunyadi kuitenkin kuoli 1456, ja kun myös Ladislaus V menehtyi pian tämän jälkeen, Unkarin uudeksi kuninkaaksi huudettiin Hunyadin poika Matias Corvinus vuonna 1458.
Konflikteista huolimatta Unkari koki kohtuullista väestönkasvua 1400-luvulla. Vuosisadan lopussa Unkarin kuningaskunnassa arvioidaan asuneen noin 4–4,5 miljoonaa ihmistä, joista 500 000 – 550 000 asui nykyisen Slovakian alueella. Suurimmissa kaupungeissa, kuten Košicessa tai Bratislavassa asui enimmillään 10 000 ihmistä. Suurin osa kuninkaan alamaisista oli yhä maaorjia, ja suurinta valtaa paikallistasolla käytti aatelisto. Aateellisen valta oli suorassa yhteydessä hänen omistamansa maa-alueensa suuruuteen. Muut säädyt aateliston lisäksi olivat papisto sekä kuninkaalliset kaupungit. Slovakian alueen asukkaat saivat elantonsa pääasiassa maataloudesta ja kaivostoiminnasta. Johtuen tuotannon tehokkuuden huonosta kasvusta, maa ei juurikaan tuottanut vientituotteita. 1400-luvun lopussa Unkarin kuningaskunnassa tuotetuista tuotteista vain noin 10% vietiin ulkomaille myytäväksi. Slovakiassa nämä olivat pääasiassa erilaisia eläintuotteita, Banská Bystrican alueen kuparia sekä viiniä.
Kuninkaallisen Unkarin keskus ja uskonpuhdistus.
1500-luvun alussa Unkari ajautui jälleen sisäpoliittisiin ongelmiin, kun suuraatelisto onnistui Vladislaus II:n valtakaudella kumoamaan itseensä kohdistuneita veroja sekä maanpuolustusvelvoitteita. Tämän vuoksi Unkarilla oli vaikeuksia kehittää puolustustaan Osmanien valtakunnan vastaisella rajallaan. Aateliston sisäisten valtakammpailujen lisäksi levottomuutta aiheutti myös Unkarin historian suurin talonpoikaiskapina vuonna 1514, jonka kukistuttua maaorjuusjärjestelmä tiukkeni entisestään. Niinpä kun turkkilaiset aloittivat uudestaan hyökkäyksensä 1520-luvulla, Unkari jäi nopeasti alakynteen.
Yhteinäisen ja itsenäisen Unkarin kuningaskunnan aikakausi päättyi vuonna 1526, kun se hävisi katastrofaalisesti turkkilaisia vastaan käydyn Mohácsin taistelun. Maa jäi vaille kuningasta, mikä johti pitkään konfliktiin Itävallan Ferdinand I Habsburgin sekä unkarilaisesta suuraatelistosta nousseen János Szapolyain välille. Lähes koko Slovakian alue oli uskollinen Ferdinandille, ja sen alueet kärsivät erityisesti Szapolyaita tukeneiden turkkilaisten hyökkäysten aikana. 1500-luvun sekasorrosta huolimatta Slovakia kehittyi niin kutsutun kuninkaallisen Unkarin keskukseksi. Bratislava nousi koko kuningaskunnan pääkaupungiksi vuonna 1536 kun Szapolyain joukot olivat vallanneet Budan muutamaa vuotta aikaisemmin. Vuosisadan kuluessa Bratislavaan keskittyikin yhä enemmän valtakunnan toimintoja. Unkarin kuninkaat kruunattiin kaupungissa vuodesta 1563 ja kruununjalokivet siirrettiin Bratislavan linnaan. Samaan Lounais-Slovakiaan rakennettiin puolustuslinnojen ketju agressiivista Osmanien valtakuntaa vastaan. Muun muassa Nové Zámkyn linnoitukset rakennettiin tällöin. Tärkeiksi kirkollisiksi keskuksiksi nousivat erityisesti Trnava ja Košice.
Saksassa alkaneen uskonpuhdistuksen aatteet levisivät Slovakiaan 1520-luvulta alkaen. Johtuen muun muassa Unkarin katolisen kirkon korruptiosta, sekä turkkilaisia vastaan käytyjen sotien tuomasta epävakaudesta, protestanttinen usko levisi nopeasti erityisesti kaupungeissa. Slovakian alueella merkittävin sen haaroista oli luterilaisuus, jota tunnustivat erityisesti slovakit sekä saksalaiset. Unkarilaisten piirissä levisi varsinkin kalvinismi, minkä lisäksi valtakunnassa oli myös anabaptisteja sekä antitrinitianisteja. Habsburgien katoliselle uskolle lojaalina pysynyt kuningashuone joutui sietämään pitkälle ulottuvaa uskonnonvapautta koko vuosisadan, sillä moni unkarilainen magnaatti oli kääntynyt tunnustamaan protestanttista uskoa. Tämän lisäksi sen täytyi kunnioittaa kuninkaallisten kaupunkien autonomiaa ja Unkarin perustuslakia. 
Slovakian alueen etnisten ryhmien väliset suhteet kokivat muutoksen näihin aikoihin. Kaupunkien saksalaisväestön johtava asema heikkeni 1500-luvun kuluessa. Esimerkiksi Košicen saksalaiset asukkaat karkoitettiin jo 1535. Myös eteläisen Unkarin turkkilaismiehitys sai suuret joukot unkarilaisia, mutta myös serbejä ja kroaatteja muuttamaan turvallisempaan pohjoiseen. Slovakkien ja unkarilaisten välisen asutusten raja siirtyikin aiempaa pohjoisemmaksi, kun pakeneva unkarilainen aatelisto siirsi myös alamaisensa asumaan ennestään slovakkien asuttamille alueille. Näin kävi muun muassa Nitran kaupungille vuonna 1532. Myöhemmin Wienin vuoden 1679 pogromia paenneet juutalaiset muuttivat huomattavissa määrin Slovakiaan. Merkittävä vaikutus oli myös turkkilaisten Slovakian alueelle tekemillä sotaretkillä 1600-luvun kuluessa, joissa jopa 80 000 ihmistä kaapattiin orjiksi.
Tärkeä ilmiö Slovakian kansalliselle kehitykselle oli protestanttisten tšekkien saapuminen maahan hävityn valkeavuoren taistelun jälkeen. Tšekit muuttivat erityisesti Länsi- ja Luoteis-Slovakiaan, missä heidän toimintansa johti tšekin kielen käytön yleistymiseen myös slovakkien keskuudessa. Suuri osa slovakin kielisten luterilaisten käyttämästä uskonnollisesta kirjallisuudesta oli kirjoitettu tšekiksi. 1500-luvulla protestantit keksittyivät katolilaisia enemmän koulutuksen ja kirjanpainotaidon edistämiseen. Ensimmäinen slovakin kielinen kirja (Martti Lutherin Katekismus) painettiin Bardejovissa vuonna 1581. Sen kieli oli saanut huomattavasti vaikutteita tšekistä. Slovakin kirjakieli jakaantuikin kahteen osaan 1600-luvun kuluessa, kun protestantit ja katoliset kehittivät käyttämäänsä kieltä omiin suuntiinsa. Tähän aikaan slovakit tunnustettiin Unkarissa omaksi etniseksi ryhmäkseen, jolla oli samat oikeudet muiden kansallisuuksien kanssa muun muassa omaisuuden hankkimisessa kuninkaallisissa kaupungeissa. 
Unkarin yhteiskunta kärsi sekä sisäisistä, että ulkoisista konflikteista 1500- ja 1600-luvuilla. Itä-Slovakian pitkään merkittävinä pysyneet kaupungit taantuivat turkkilaisten tekemien hyökkäysten, sekä Euroopan talouden painopisteen Atlanttia kohti siirtymisen vuoksi. Vuosisatojen vaihteessa tapahtunut maaorjaväestön kohtelun kiristyminen jatkui vain pienin muutoksin aina vuoteen 1848 saakka. Maaorjan liikkuminen tehtiin lailla lähes mahdottomaksi ja heidän robota-työvelvoitteensa kasvoi tasaisesti. Yhdessä kasvaneen verotaakan lisäksi tämä johti rosvojoukkojen järjestäytymiseen erityisesti pohjoisen vuoristoissa. Näistä lainsuojattomista Juraj Jánošík nousi myöhemmin kansansankariksi.Itävallan katolinen valtiovalta pystyi aloittamaan vastauskonpuhdistuksen kunnolla vasta 1500-luvun toisella puoliskolla, jossa apuna he käyttivät slovakin kieltä 1620-luvulta eteenpäin. Košicen ja Levočan kaupungit pyrittiin pakkokäännyttämään takaisin katolilaisuuteen, mikä käänsi sekä kaupunkilaisten, että unkarilaisen protestanttisen aateliston mielipiteet Wienin toimia vastaan. Merkittävä osa Slovakian kaupungeista osallistuikin István Bocskain kapinaan, mikä pakotti Itävallan hyväksymään Wienin rauhan vuonna 1606, jossa uskonnonvapaus taattiin Unkarin aatelistolle sekä tärkeimmille kaupungeille. Tähän aikaan kunikaallisessa Unkarissa oli moninkertaisesti enemmän protestantteja kuin katolisia. Tilanne kuitenkin muuttui kun erityisesti suuraatelisto kääntyi takaisin katolilaisuuteen jesuiittojen tarjoaman koulutuksen sekä kuningashuoneen myöntämien titteleiden kannustamina.
Slovakia oli useiden kapinoiden näyttämönä myös kolmikymmenvuotisen sodan aikana ja sen jälkeen. Sen kaupungit ja aatelliset osallistuivat Habsburgien vastaisiin kapinoihin joita johtivat muun muassa Gábor Bethlen ja György I Rákóczi sekä myöhemmin Gašpar Pika ja Ferenc II Rákóczi. Kapinoiden syinä olivat tavallisesti Unkarin suuraateliston halu turvata oma valta-asemansa Wienin keskusvaltaa vastaan tai uskonvapauden puolustaminen. Unkarin säätyjen lähes krooninen kapinatila loppui vasta Szatmárin rauhassa vuonna 1711, kun niiden autonomiset oikeudet taattiin vastineeksi aseellisesta vastarinnasta luopumisesta.
Uudistusten aika.
Habsburgien monarkia pyrki uudistamaan monimuotoista valtakuntaansa koko 1700-luvun. Maria Teresian ja Joosef II:n toimet johtivat Unkarin parlamentin ja säätyvallan heikkenemiseen. Sen tilalle alkoi muodostua valtiojohtoinen byrokratia. Samanaikaisesti Slovakian asema Unkarin taloudellisena ja poliittisena keskuksena heikentyi, kun turkkilaisten miehittämät alueet Etelä-Unkarissa vallattiin takaisin. Vapautuneille maille suuntautui huomattavaa muuttoliikettä, mikä johti myös slovakialaisten kylien syntymiseen muun muassa nykypäivän Serbiassa. Kylät, kuten Báčsky Petrovec ja Kovačica, ovat säilyttäneet slovakialaiset yhteisönsä aina nykypäivään saakka. Unkarin pääkaupunki siirrettiin Bratislavasta takaisin Budaan vuonna 1784.
Napoleonin sotien jälkeen, nyt Itävallan keisarikuntana tunnnettu valtakunta alkoi teollistua. Slovakiassa kaivosteollisuus säilyi selvästi merkittävimpänä teollisuudenalana, mutta Pohjois- ja Länsi-Slovakiaan alkoi syntyä myös tekstiiliteollisuutta. Maataloudessa yhä laajasti käytössä ollut maarojuusjärjestelmä johti suuriin levottomuuksiin, joista merkittävin oli vuonna 1831 puhjennut Itä-Slovakian talonpoikaiskapina.
Kansalliskysymys.
1800-luvun Euroopassa kansallisuusaate muodostui yhä tärkeämmäksi ilmiöksi. Näin tapahtui myös Unkarin slovakialaisilla alueilla. Slovakkien yhteinäisen toiminnan alkamista haittasi aluksi moni tekijä. Heidän asuttamallansa alueella ei ollut yhteinäistä hallinnollintoa, eikä slovakeilla 1700-luvun lopussa ollut jaettua historiakäsitystä. Tämä johtui pitkälti siitä, että heidän käyttämänsä kieli riippui puhujansa uskonnollisesta taustasta. Kaksi tärkeintä kielellistä leiriä olivat luterilaiset, joidenka slovakki sai paljon vaikutteita tšekistä, sekä katoliset, joidenka keskuudessa käytettiin yleisesti niin kutsuttua jesuiittaslovakkia.
Ensimmäisen järjestelmällisen kielioppiuudistuksen teki valistuksen aatteista vaikutteita saanut katolinen pappi Anton Bernolák 1700-luvun lopulla. Bernolákin kieli ei kuitenkaan vielä saavuttanut yleistä suosiota. Vasta Ľudovít Štúrin 1830- ja 1840-luvulla johtama liike kodifioi slovakin kirjakielen onnistuneesti. Tämä tapahtui samaan aikaan kiihtyvän magyarisaation kanssa. Kun slovakin kielen käyttöä vaikeutettiin, nostatti se vastareaktiona slovakkien omaa kansallistunnetta. Näin uskonto- ja säätyeroavaisuudet alkoivat hiljalleen menettää merkitystään. 1800-luvun alussa suosiota saavutti myös panslaavilaisuuden aate, jota edisti erityisesti Ján Kollár.
Maailmansodat.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Itävaltaan kuuluneista Böömin kruunun maista sekä Unkarin slovakialaisesta alueesta, Ruteniasta ja muistakin Unkarin alueista muodostettiin uusi Tšekkoslovakian valtio. Sen ensimmäiseksi presidentiksi tuli Tomáš Masaryk ja pääkaupungiksi Praha. Valtioon jäi erittäin suuri saksalaisvähemmistö.
Vuonna 1939 Slovakiasta tuli nimellisesti itsenäinen valtio, joka oli tiukasti natsi-Saksan alaisuudessa johtajanaan pappi Jozef Tiso. Toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1945 Tšekkoslovakia palautettiin yhtenäiseksi valtioksi. Sen hallitus istui ensin Košicessa ja myöhemmin Prahassa. Hallituksen muodosti koalitio, jonka ytimessä olivat kolme sosialistipuoluetta – slovakkien populistipuolue oli kielletty, koska se oli tehnyt yhteistyötä natsien kanssa. Pikkupuolueet Määrin katolinen kansanpuolue ja Slovakian demokraattinen puolue hyväksyttiin koalitioon. Natseja auttaneiden omaisuus takavarikoitiin ja teollisuus kansallistettiin.
Kommunistivalta.
Toisen maailmansodan jälkeen kommunistien asema oli niin vahva, että heidän onnistui Neuvostoliiton tuella kaapata valta 1948. Tšekkoslovakiasta tuli käytännössä Neuvostoliiton satelliittivaltio. Kylmän sodan aikana Tšekkoslovakia olikin Varsovan liiton jäsen Neuvostoliiton vaikutusvallan alaisena. Tšekkoslovakian kommunistinen puolue käynnisti 1967–1968 poliittisen uudistusprosessin ("Prahan kevät"), jonka Neuvostoliitto rusensi elokuussa 1968 niin kutsutun Brežnevin opin mukaisesti miehittämällä valtion.
Vuonna 1969 Tšekkoslovakia jaettiin kahteen osavaltioon, Tšekkiin ja Slovakiaan. Valtio siirtyi demokratiaan marraskuun 1989 lähes verettömällä ”samettivallankumouksella”. Patoutuneet kansallisuuskiistat halvaannuttivat demokratian oloissa liittovaltion toimintaa niin, että se lakkautettiin parlamentaarisella päätöksellä 1. tammikuuta 1993 alkaen samettierossa, jolloin molemmat osavaltiot muuttuivat itsenäisiksi valtioiksi.
Uusi itsenäisyys.
Slovakian johti eroon Tšekkoslovakiasta ja itsenäiseksi vuoden 1993 alussa Vladimír Mečiar, joka hallitsi maata muutamaa keskeytystä lukuun ottamatta vuoteen 1998. Mečiar hallitsi autoritaarisesti, salaisen poliisin tuella ja otti presidentti Michal Kováčin kauden päättyessä presidentinkin toimen hoidettavakseen. Vuoden 1998 vaaleissa oppositio sai yhteistyöllä kammettua Mečiarin pääministerin virasta ja häntä seurasi Mikuláš Dzurinda. Presidentinvaali muutettiin suoraksi kansanvaaliksi perustuslain muutoksella 1999.
Slovakia lähetti 110 sotilasta Yhdysvaltain johtamaan Irakin-liittoumaan 2003. Slovakian joukot palvelivat puolalaisten alaisuudessa Hillassa miinanraivaustehtävissä. Kolme sotilasta sai surmansa tehtävän aikana. Joukot vedettiin pois pääministeri Robert Ficon vaalilupauksen mukaan helmikuussa 2007.
Slovakia on yksi niistä kymmenestä valtiosta, jotka liittyivät Euroopan unioniin 1. toukokuuta 2004. Lisäksi se liittyi Natoon 29. maaliskuuta 2004. Euro tuli Slovakian valuutaksi vuoden 2009 alusta Slovakian korunan tilalle.
Tutkiva toimittaja Ján Kuciak ja hänen puolisonsa löytyivät murhattuina kotoaan helmikuussa 2018. Ennen kuolemaansa Kuciak oli selvittänyt Slovakian poliitikkojen ja italialaisen 'Ndrangheta-rikollisjärjestön väitettyjä kytköksiä. Toimittajan murha johti Slovakiassa poliittiseen kriisiin ja laajoihin hallituksen vastaisiin mielenosoituksiin. Pääministeri Robert Fico erosi ja uudeksi pääministeriksi tuli maaliskuussa 2018 Peter Pellegrini. Entinen pääministeri Robert Fico oli Smer-SD-puolueen johtaja ja Pellegrini sen varapuheenjohtaja. Hallituksessa oli Smer-SD:n lisäksi kaksi pienempää puoluetta.
Maaliskuussa 2019 sosiaaliliberaalia Progressiivinen Slovakia -puoluetta edustava Zuzana Čaputová valittiin maan uudeksi presidentiksi. Čaputová oli mukana laajoissa mielenosoituksissa, joita järjestettiin Slovakian yhteiskuntaa ravisuttaneen korruptiota tutkineen toimittaja Ján Kuciakin murhan jälkeen. Vuoden 2024 presidentinvaaleissa presidentiksi valittiin Peter Pellegrini.
Helmikuussa 2020 parlamenttivaaleissa voittivat korruptiota vastaan kampanjoineet puolueet. Maaliskuussa 2020 pääministeriksi nousi Tavalliset ihmiset -puolueen johtaja Igor Matovič, ja maata pitkään johtanut Smer-puolue jäi oppositioon. Matovič joutui eroamaan keväällä 2021 aiheutettuaan poliittisen kiistan tilaamalla maahan venäläistä Sputnik V -koronarokotetta. Uudeksi pääministeriksi nousi huhtikuun alussa entinen terveysministeri Eduard Heger. Maassa oli siihen mennessä todettu noin 360 000 koronavirustartuntaa ja tautiin oli kuollut lähes 10 000 slovakialaista.