tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pyhitty

Pyhitty on matala järvi Pieksämäen keskustan kaakkoispuolella Etelä-Savossa. Sen pinta-ala on 6,6 neliökilometriä ja se koostuu suurelta osin yhdestä melko tasasyvästä ja tasalevyisestä järvenselästä. Etäisyys Mikkelistä on 61 kilometriä pohjoiseen.
Maantiede.
Pyhityn pituus kaakosta luoteeseen on 4,9 kilometriä. Järvi on suurelta osin noin 1,7 kilometriä leveä. Paakinniemi jakaa järven eteläosan Rikonlahteen ja Paakinlahteen. Pohjoisessa järvi kapenee Pohoslahdeksi, jonka lounaispuolella sijaitsee Hovinlahti. Noin 40 prosenttia Pyhitystä on vähintään kolme ja enintään neljä metriä syvä. Enintään metrin syvyistä on noin kymmenesosa järven alasta. Järven pohjoisosassa sijaitsee vajaan hehtaarin laajuinen vähintään kuusi metriä syvä alue, jossa on myös järven syvin piste, noin yhdeksän metriä.
Pyhityn saariluku on kolme. Saaret ovat alle hehtaarin mutta yli aarin laajuisia ja ne sijaitsevat järven eteläosassa. Laajin saari on lounaisen rannan lähellä sijaitseva Rantasaari. Pyhityn ranta-alueella on sekä metsämaata, suota että pieniä peltoalueita (Riihisuo, Välisuo, Pyhitynkangas). Pyhityn lounaispuolella sijaitsee Heiniö-järvi, järvien välisellä kannaksella on Inkilänkylä. Itäpuolella sijaitsee Ruokojärvi. Pyhityn ja Ruokojärven välissä on Pyhitty-niminen kylä. Pyhityn länsipuolitse kulkee kantatie 72, joka viistää järven rantaa Hovinlahden kohdalla.
Pyhittyyn virtaa useita suo-ojia. Pyhitty laskee vetensä järven itäosan Jokilahdesta alkavaa Myllyjokea itään Iso-Tuoppuun (118,9 metriä mpy), joka laskee Tuopunjokea itään Ruokojärveen (118,6 metriä mpy).
Pyhityn vesitilavuus on 17 285 000 kuutiometriä.
Pyhitty (04.257.1.023) kuuluu Längelmäenjoen valuma-alueeseen (04.257), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Sysmäjärven valuma-alue (04.25) ja ensimmäinen jakovaihe on Haukiveden–Kallaveden alue (04.2). Längelmäenjoen valuma-alueella on 26 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Pyhitty, Ruokojärvi ja Suuri-Läänä ovat isoimmat.
Trygve Olsen

Trygve Jens Asbjørn Olsen (11. marraskuuta 1921 Måsøy – 17. huhtikuuta 1979) oli norjalainen kalastaja ja keskustapoliitikko. Hän toimi Norjan kalastusministerinä 1972–1973 ja Måsøyn pormestarina 1968–1972. Vuoteen 1972 saakka hän oli työväenpuolueen jäsen, mutta siirtyi keskustapuolueeseen EY-kysymyksen vuoksi.
Ruokojärvi (Pieksämäki)

Ruokojärvi on matala ja sokkeloinen metsäjärvi Pieksämäen keskustan kaakkoispuolella Etelä-Savossa. Sen pinta-ala on 4,6 neliökilometriä ja keskisyvyys vain 128 senttimetriä. Etäisyys Mikkelistä on 62 kilometriä pohjoiseen.
Maantiede.
Ruokojärven ulottuvuus kaakkoisosan Itolahdelta luoteisosan Pohoslahteen on 5,9 kilometriä. Idässä on Syväänlahti. Järven keskiosaa jakaa Syväänniemi, Huutoniemi ja Pikonniemi. Noin 30 prosenttia Ruokojärvestä on enintään metrin syvyinen. Noin 60 prosenttia on vähintään metrin ja enintään kahden metrin syvyinen. Yli kuusi metriä syviä alueita on vain Syväänlahdella ja Pohoslahdella.
Ruokojärvi saariluku on 28. Saarista 5 on alle aarin laajuisia luotoja ja 23 saarta on yli aarin mutta alle hehtaarin laajuisia. Ruokojärven rannat ovat metsä- ja suomaata (Juurikkalevänsuo, Mesjonsuo, Pillikkalahdensuo, Tuopunkangas).
Ruokojärveen virtaa useita suo-ojia ja muita tulouomia ympäröiviltä pikkujärviltä (Mustalampi, Vääränlampi, Saarilampi). Lännestä Iso-Tuopulta (118,9 metriä mpy) laskee Tuopunjoki. Iso-Tuoppuun puolestaan laskee lännestä Pyhitty (122,7 metriä mpy). Ruokojärven luusua sijaitsee järven eteläkolkan Jokilahden perukassa, josta lähtee etelään Suuri-Läänään (117,8 metriä mpy) virtaava Ruokojoki.
Ruokojärven vesitilavuus on 5 929 000 kuutiometriä.
Ruokojärvi (04.257.1.003) kuuluu Längelmäenjoen valuma-alueeseen (04.257), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Sysmäjärven valuma-alue (04.25) ja ensimmäinen jakovaihe on Haukiveden–Kallaveden alue (04.2). Längelmäenjoen valuma-alueella on 26 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Pyhitty, Ruokojärvi ja Suuri-Läänä ovat isoimmat.
Suomessa on 31 vähintään hehtaarin laajuista Ruokojärveä, joista Pieksämäen Ruokojärvi on laajin.
Classic Hits

Classic Hits on Kevyt Kanavan omistama kaupallinen radiokanava. Se soittaa hittejä 70- ja 80-luvuilta. Nykyään Classic Hits soittaa satunnaisesti myös joitain 90-luvun hittejä. Classic Hits aloitti toimintansa maaliskuun lopussa 2023.
Synohoran kansallispuisto

Synohoran kansallispuisto () on kansallispuisto Ukrainan Ivano-Frankivskin alueella. Vuonna 2009 perustetun kansallispuiston pinta-ala on 108,66 neliökilometriä.
Sena

Sena voi viitata seuraaviin:
Antiikki.
"Sena" (lat.; ) voi viitata seuraaviin:
Sulmo

Sulmo voi viitata seuraaviin antiikin aikaisiin kaupunkeihin:
Tipasa (täsmennyssivu)

Tipasa (lat.; ) voi viitata seuraaviin:
Treba

Treba () voi viitata seuraaviin antiikin aikaisiin kaupunkeihin:
Takaisinostositoumus

Takaisinostositoumus eli repo tai RP () on institutionaalisten sijoittajien välinen rahoitussopimus, jossa rahoitusta tarvitseva taho myy rahoituksen antajalle sijoitusinstrumentin, sitoutuen ostamaan sen takaisin tyypillisesti suuremmalla hinnalla. Sopimusta voi verrata panttilainaan. Sopimus on tyypillisesti lyhytaikainen, vakuusinstrumentin "yön yli" säilytys. Repoja käytetäänkin lyhytaikaisen likviditeetin hankkimisessa.
Repo-markkinat ovat finanssijärjestelmän likviditeetille erittäin tärkeitä - ja kooltaan hyvin suuret: useita tuhansia miljardeja euroja. Keskuspankit hyödyntävät takaisinostomarkkinaa markkinoiden likviditeetin säätelyssä. Repo-markkinoilla on suuri rooli joukkolainamarkkinoilla, sekä yrityslainojen markkinoilla
Repo-järjestelyillä on arvioitu olleen mahdollisesti vaikutusta vuoden 2008 finanssikriisin synnyssä. Lehman Brothers mahdollisesti hyödynsi repoja todellisen varallisuustilanteensa salailussa.
Tripontium

Tripontium (lat., ”Kolmen sillan paikka”) voi viitata seuraaviin antiikin aikaisiin paikkoihin:
Tucca

Tucca (lat.; tai "Toukka") voi viitata seuraaviin antiikin aikaisiin kaupunkeihin:
Urium

Urium voi viitata seuraaviin antiikin aikaisiin kaupunkeihin:
Ukrainan 93. mekanisoitu prikaati

 
93. erillinen mekanisoitu prikaati "H’olodnyi Jar" (, 93 ОМБр) on Ukrainan maavoimien yhtymä, jonka esikunta on Tšerkasken kylässä Dnipropetrovskin alueella.
Prikaati on nimetty Tšerkasyn alueella sijaitsevan H’olodnyi Jarin metsän mukaan.
Neuvostoliiton 93. kaartin punalippuinen kivääridivisioona.
Neuvostoliiton 93. kaartin punalippuinen kivääridivisioonana perustettiin 10. toukokuuta 1943. Se sai jo perustettaessa kaartin kunnianimen, koska se perustettiin Voronežin rintamalle 93. kaartin punalippuisesta ja 13. kaartin erillisestä jalkaväkiprikaatista. Divisioona osallistui taisteluun ensimmäisen kerran 69. kaartin armeijassa Prohorovkassa Kurskin taistelussa.
Divisioona vapautti 23. elokuuta 1943 Harkovan, mistä se sai kunnianimen "Harkovalainen". Tämän jälkeen divisioona osallistui Donbassin vapautukseen.
Joulukuusta 1943 helmikuuhun 1944 divisioona otti osaa Korsun-Ševtšenkivin operaatioon. Sen viimeinen taistelu toisessa maailmansodassa oli toukokuussa 1945 Prahan taistelussa. Tšekkoslovakian vapauttamisesta divisioona sai Kutuzovin kunniamerkin.
Sodan jälkeen divisioona oli sijoitettuna Unkariin, jolloin esikunta oli Kecskemétissa. Vuonna 1991 se siirrettiin Ukrainaan.
Komentajat.
Sodan aikana divisioonankomentajina olivat:
Ukrainan asevoimiin.
Vuoden 2002 lopulla divisioona supistettiin prikaatiksi. Vuonna 2013 sen koko nimi oli 93. kaartin erillinen mekanisoitu prikaati "Harkova", palkittu Suvorovin ja Kutuzovin kunniamerkein. Sen neuvostoaikaiset kunnianimet poistettiin vuonna 2015. Elokuussa 2018 prikaati nimettiin uudelleen H’olodnyi Jarin metsän mukaan.
Prikaati osallistui Donetskin lentoaseman toiseen taisteluun Itä-Ukrainan kapinallisia vastaan osana Itä-Ukrainan sotaa. Alkuvuodesta 2022 Venäjän hyökkäyksen alettua prikaati oli Sumyn alueella ja touko-kesäkuussa Harkovan alueella.
Syyskuussa 2022 prikaati osallistui Harkovan vastahyökkäykseen, jossa venäläiset joukot työnnettiin pois kaupungin ympäristöstä Luhanskin alueelle. Vastahyökkäykseen osallistuivat 3. panssariprikaati, 92. ja 93. mekanisoidut prikaatit, 80. ilmarynnäkköprikaati ja 25. maahanlaskuprikaati. Joukot olivat noin 75 % vahvuudessa ja niitä tuettiin tykistöryhmällä.
Lokakuussa 2022 prikaati siirrettiin Izjumista Bah’mutin taisteluun pitämään kaupungin pohjoispuolta. Prikaati kärsi raskaita tappioita ja vedettiin pois rintamalta joulukuussa 2022.
Tommy Johnson (jalkapalloilija)

Thomas Clark Fisher Johnson (19. elokuuta 1901 Dalton-in-Furness – 28. tammikuuta 1973 Manchester) oli englantilainen jalkapalloilija. Hän voitti Evertonin joukkueessa yhden liigamestaruuden ja yhden cupmestaruuden. Hän pelasi Englannin maajoukkueessa viisi ottelua ja teki niissä viisi maalia.
Johnson edusti ammattilaisurallaan Manchester Cityä kausina 1919–1930, Evertonia kausina 1930–1934 ja edellisen paikalliskilpailijaa Liverpoolia kausina 1934–1936. Hän lopetti pelaajauransa Darwenissa. Hän teki kaudella 1928–1929 kaikki kilpailut mukaan lukien 38 maalia, millä hän oli Manchester Cityn yhden kauden paras maalintekijä vuoteen 2023 saakka, kunnes Erling Braut Haaland ohitti hänet. Johnson voitti Englannin liigamestaruuden kaudella 1931–1932 ja FA Cupin seuraavalla kaudella, jolloin Everton voitti loppuottelussa Manchester Cityn 3–0.
Johnson pelasi viisi maaottelua. Toukokuussa 1926 hän pelasi vierasottelussa Belgiaa vastaan ja teki yhden maalin. Marraskuussa 1929 hän teki kaksi maalia kotiottelussa Walesia vastaan, kuten myös joulukuussa 1931 kotiottelussa Espanjaa vastaan. Huhtikuussa 1932 Skotlantia ja lokakuussa 1932 (Pohjois-)Irlantia vastaan hän ei tehnyt maaleja. Englanti voitti nämä kaikki viisi ottelua, joista kolme kuului Ison-Britannian mestaruuskilpailuihin.
Manchesterissa on Johnsonin kunniaksi nimetty katu, Tommy Johnson Walk.
Sande Avis

Sande Avis on norjalainen vuonna 2002 perustettu paikallislehti, jonka toimitus on Sandessa Holmestrandin kunnassa. Lehti ilmestyy torstaisin ja kuuluu Amedia-konserniin.
Ukrainan 92. mekanisoitu prikaati

92. erillinen mekanisoitu prikaati, nimetty atamaani Ivan Sirkon mukaan (, 92 ОМБр) on Ukrainan maavoimien yhtymä, jonka esikunta on Klyhino-Baškyrovan kylässä Tšuhujivin piirissä Harkovan alueella. Se on nimetty Ivan Sirkon mukaan, joka oli Zaporižžjan kasakoiden Kišin (vanhimpienkokouksen) johdossa.
Neuvostoliiton 48. moottoroitu divisioona.
Alun perin divisioona perustettiin Neuvostoliiton Kiovan sotilaspiirin 48. Ropšinin Punalipun moottoroituna divisioonana, joka oli nimetty M. I. Kalininin mukaan (perustettu 1919 Tulassa). Divisioona oli toisen maailmansodan jälkeen Odessan sotilaspiirissä ja vuonna 1968 kuului Neuvostoliiton joukkoihin Tšekkoslovakiassa, johon divisioona oli sijoitettuna vuoteen 1990. Divisioona siirrettiin Kiovan sotilaspiiriin Tšuhujiviin korvaamaan lakkautettu 75. kaartin panssaridivisioona.
Ukrainan maavoimissa.
Divisioona liitettiin 1992 Ukrainan kansalliskaartiin nimellä kansalliskaartin 6. divisioona. Joulukuussa 1999 divisioona liitettiin Ukrainan asevoimiin. Divisioona supistettiin prikaatiksi, jolloin numero vaihdettiin kunnianimien säilyessä. Vuonna 2007 prikaatin komentaja pyysi yksikön nimeämistä Tšuhujivin mukaan.
Vuonna 2011 prikaati päätettiin lakkauttaa vuoteen 2015 mennessä ja sen kasarmit muuttaa varastoalueeksi. Vuonna 2014 prikaatin virallinen nimi oli 92. erillinen mekanisoitu Ropšinin-Tšuhujivin lokakuun vallankumouksen punalippuinen prikaati.
Prikaati otti osaa Ukrainan ATO-operaatioon Itä-Ukrainassa. Sen joukot yrittivät murtaa Ilovaiskin motin yhdessä 50. prikaatin reservien ja Oikean sektorin joukkojen kanssa, mikä epäonnistui ja prikaati kärsi suuria henkilöstö- ja kalustotappioita.
Helmikuussa 2022 prikaati puolusti Harkovaa ja syyskuussa osallistui Harkovan alueen vastahyökkäykseen, jolla venäläiset joukot työnnettiin pois kaupungin ympäristöstä Luhanskin alueelle.
Maaliskuussa 2023 prikaatin joukkoja on siirretty Bahmutin taisteluun.
Prikaatin panssaripataljoona käyttää T-64BV "Bulat" -vaunuja ja mekanisoidut pataljoonan BTR-4-vaunuja. Prikaatin kalustoon kuuluu ainoana BTR-4E-miehistönkuljetusvaunuja.
Silken windsprite

Silken windsprite eli pitkäkarvainen whippet ("Longhaired Whippet") on yhdysvaltalainen koirarotu. Sillä ei ole FCI:n tunnustusta, mutta Saksan Kennellitto VDH ja Sveitsin Kennelliitto SKG ovat hyväksyneet sen viralliseksi roduksi.
Ulkonäkö.
Silmät ovat suuret ja niiden muoto vaihtelee pyöreistä soikeisiin. Niiden tulee olla sävyiltään niin tummat kuin mahdollista, mutta kuitenkin karvapeitteen väritykseen sointuvat. Korvat ovat ihannetapauksessa aina ruusukorvat, mutta myös "nappikorvat" eli pienet V:n muotoiset korvat jotka taittuvat päälaen yläpuolelta (sisäkulmat lähellä poskia, taite alaspäin osoittaen) hyväksytään. Urosten ihannesäkäkorkeus on 47-55 cm ja narttujen 44-53 cm.
Karvapeite on yksin- tai kaksinkertainen; karva on pehmeää ja joko suoraa, hieman kiharaa tai aaltoilevaa. Karva on niskassa pidempää kuin muualla, minkä lisäksi karva muodostaa hapsut rintakehän alapuolelle, eturaajojen takaosiin sekä aivan erityisesti häntään ja reisien takaosiin. Mikä tahansa väri tai väriyhdistelmä sallitaan.
Alkuperä.
Rotu jalostettiin 1980-luvulla ennen kaikkea Massachusettsissa Walter Wheelerin Windsprite-kennelissä. Hän jalosti sen puhdasrotuisista whippeteistä, joilla sattui olemaan pitkäkarvaisuuden aiheuttava geenimuunnos. Myöhemmin perustettiin pitkäkarvaisten whippetien rotujärjestö Longhaired Whippet Association. Perinteisen whippetin kasvattajat ovat Wheelerin projektia vastaan ja syyttävät häntä virheellisen ominaisuuden jalostamisesta. Kansainvälisen rotuyhdistyksen nimi oli aluksi International Longhaired Whippet Club ja nykyisin International Windsprite Club.
Santacatarinanhirvikoira

Santacatarinanhirvikoira ("veadeiro catarinense") on sukupuuttoon kuollut brasilialainen koirarotu. Sillä ei koskaan ollut FCI:n tunnustusta.
Ulkonäkö.
Rotu oli lyhytkarvainen ja väriltään joko harmaa, kellanruskea (fawn) tai valkoinen. Sillä oli suuret, leveät ja pystyt korvat.
Alkuperä.
Santacatarinanhirvikoira oli jalostettu kettukoirien ja vinttikoirien välisistä risteytyksistä, ja oli peräisin lähinnä Santa Catarinan osavaltiosta. Vaikka se olikin tyypillinen vinttikoira, kykeni se myös jäljestämään hajun perusteella kuten ajavat koirat.
Khopesh

Khopes on muinaisesta Egyptistä peräisin oleva kirvesmäinen miekka. Khopesh valmistettiin pronssista ja sen muotoilussa pyrittiin yhdistämään sotakirveen kyky leikata syviä haavoja sekä miekan kyky pistää. Tämä saavutettiin sillä, että khopeshin kärki on samassa linjassa aseen käyttäjän ranteen kanssa..
Alkujaan khopesh on peräisin Mesopotamiasta. Miekan ensimmäiset prototyypit mainitaan ns. Vulturesin steelassa, joka ajoittuu 2500-luvulle eaa. ja sitä käyttivät Sumerin kuninkaat. Egyptiin khopesh tuli hyksojen mukana noin 1500-luvulla eaa..
Khopesh oli yleinen faaraoiden vallan symboli: faaraoita kuvataan joko käyttäessään khopeshia vihollisiensa lyömiseen tai saavan khopesh jumalilta. Tutankhamonin haudasta löydettiin pronssinen khopesh, mutta aseen uskotaan olleen sotilaskäytössä jo monin paikoin vanhentunut, joten miekka on todennäköisesti ollut symbolinen hautalahja.
Spanish Bars

Spanish Bars on Paul Oxley’s Unit -yhtyeen vuonna 1981 levyttämä kappale. Kappaleen säveltäjä ja sanoittaja on yhtyeen keulahahmo Malcolm Campbell, taiteilijanimeltään Paul Oxley. Singlejulkaisun jälkeen kappale valittiin myös yhtyeen esikoisalbumille Living in the Western World. 
Kappaleesta on tehty ainakin neljä suomenkielistä versiota. 1992 yhtye nimeltään Kissojen Taivas levytti Virpi Blomin käännöksen nimellä "Espanjan Baarit". Hanna Ekola levytti vuonna 1994 oman sanoituksensa nimellä "Lämmintä pakkaspäivää herra H" ja Marita Taavitsainen levytti vuonna 2007 Kalle Kivimäen sanoituksen "Taas Espanjaan". Näiden lisäksi Iskias-yhtye on levyttänyt vuonna 2007 Poko Rekordsille hard rock -version kappaleesta nimellä "Huomisen Kyynel".
Helsinkiläinen metalliyhtye Fire Action on levyttänyt kappaleen alkuperäisillä englanninkielisillä sanoilla.
Robert Brewer (taitoluistelija)

Robert Lee Brewer (s. 1. maaliskuuta 1939 Alhambra, Kalifornia, Yhdysvallat on yhdysvaltalainen taitoluistelija. Brewer kilpaili vuoden 1960 talviolympialaisissa taitoluistelussa sijoittuen seitsemänneksi.
Brewer sijoittui neljänneksi Yhdysvaltain mestaruuskilpailuissa vuosina 1957–1958 ja vuosina 1959–1960 kolmanneksi.
Talviolympialaisten 1960 jälkeen hän vetäytyi kilpailuista ja liittyi jäänäyttelyyn kerätäkseen rahaa lääkäriopintojansa varten. Brewer halusi olla lääkäri ja lentäjä. Brewer liittyi myös merijalkaväen joukkoihin ja hänestä tuli lopulta merijalkaväen hävittäjälentäjä. Hän sai myös lääkärintutkinnon harjoittelemalla psykitrina Arizonassa.
Kaliforniantötteröt

Kaliforniantötteröt ("Darlingtonia") on tötterökasvien (Sarraceniaceae) heimoon kuuluva pieni kasvisuku. Sukuun kuuluu ainakin yksi laji: kaliforniantötterö ("Darlingtonia californica"). Sen lisäksi sukuun on kuvattu neljä muutakin lajia, mutta niiden taksonominen asema on toistaiseksi epäselvä.
Ferdinand Opitz

Ferdinand Opitz (24. tammikuuta 1885 Praha, Tšekki – 8. toukokuuta 1960 Wien, Itävalta) oli itävaltalainen kuvanveistäjä. Opitz kilpaili vuosien 1928, 1936 ja 1948 kesäolympialaisissa taidekilpailussa edustaen kaikissa Itävaltaa.
Englanninhirvikoira

Englanninhirvikoira ("English Staghound") on sukupuuttoon kuollut englantilainen koirarotu.
Ulkonäkö.
Englanninhirvikoira oli kookas ja raskasrakenteinen. Keskimääräinen säkäkorkeus oli 69 cm.
Alkuperä.
Englanninhirvikoira polveutui mitä todennäköisimmin talbot houndista ja vihikoirasta, jotka saapuivat Britanniaan 1000-luvulla normannien mukana. Se oli englanninkettukoiran edeltäjä, jota käytettiin hirven metsästykseen. Kun hirvimetsät hupenivat ja metsästäjät siirtyivät ketunajoon, kettukoirat lisääntyivät ja hitaat, kookkaat vanhanajan hirvikoirat ajautuivat sukupuuton partaalle. Essexissä tiedetään metsästetyn hirvikoirien avulla vuoteen 1805 asti ja kuninkaallisen ajueen vuoteen 1814 asti. Näiden päivämäärien jälkeen tiedetään vain yhden hirvikoira-ajueen selviytyneen: Devonin ja Somersetin, joka muodostui jo Elizabeth I:n aikoina. Lopulta tämä viimeinenkin ajue laitettiin myyntiin vuonna 1825. Suurin osa näistä koirista päätyi kanaalin yli Ranskaan, missä ne hävitettiin rabies-uhan takia.
Ennen tätä rodun "joukkotuhoa" kuuluisa metsästävä pastori Jack Russell hankki itselleen kolme hirvikoira-narttua, toivoen voivansa pelastaa rodun. Epäonnistuneena tehtävässään hän antoi ne ystävälleen, joka vei ne Swansean lähellä sijainneeseen kenneliin. Siellä niitä käytettiin paikallisen walesilaisen ajokoirarodun walesinkettukoiran jalostamiseen.
Etymologia.
Englanninhirvikoiraa kutsuttiin myös nimellä "Devonshire Staghound" ("devonshirenhirvikoira").
Opitz

Opitz on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Lakelandinkettukoira

Lakelandinkettukoira () eli "Fell Hound" on todennäköisesti sukupuuttoon kuollut englantilainen koirarotu.
Ulkonäkö.
Rotu oli kevytluustoisempi ja vaaleamman värinen kuin muut kettukoirat. Sen pienempi runko oli käytännöllinen järviseudun mäkisessä maastossa ja sen vaalea väritys erotti sen maastosta pitkänkin välimatkan päästä. Sillä oli taakse sijoittuneet kylkiluut, kehittyneet takaraajat, pitkät välikämmenet ja ns. "jäniksenkäpälät".
Alkuperä.
Lakelandinkettukoiraa käytettiin ketun metsästykseen Cumberlandin ja Westmorlandin ylängöillä. Vielä 1930-luvulla viisi lakelandinkettukoira-ajuetta oli edelleen käytössä: Blencathra, Coniston, Ennerdale, Eskdale ja Ullswater. Rotu onnistuttiin jonkin aikaa säilyttämään pointterin kanssa tehtyjen risteytysten ansiosta.
Limer

Limer on sukupuuttoon kuollut englantilainen koirarotu.
Ulkonäkö.
Limer oli kevyesti rakentunut ajokoira, jopa niin kevytrakenteinen että sitä toisinaan kutsuttiin "kevyeksi ajokoiraksi". Lähteisiin perustuen sitä voidaan pitää vihikoiran atleettisempana ja pienempänä versiona – jotkut asiantuntijat pitivät näitä kahta jopa samana rotuna. Aikalaiskuvaukset poikkeavat hieman toisistaan: yhden mukaan limer olisi ollut vinttikoiran ja ajokoiran välimuoto, toisen mukaan harrierin ja vinttikoiran välimuoto, ja kolmannen mukaan ajokoiran ja mastiffin välimuoto.
Luonne ja käyttäytyminen.
Rotua pidettiin erinomaisena haistajana ja nopeana juoksijana. 
Alkuperä.
Varhaisimmassa metsästykseen ja ajokoiriin littyvässä kirjallisuudessa mainitaan useaan otteeseen limer. Sen ja vihikoiran välillä oli selvä yhteys, ja vielä nykyäänkin ranskalaista sanaa "limier" käytetään vihikoirasta puhuttaessa. Koska sana "Bloodhound" oli kuitenkin käytössä englannin kielessä samanaikaisesti kuin käsite limier oli myös hyvin tunnettu, täytyi kyseessä olla kuitenkin kaksi eri rotua. Thomas Pearce kuvaili vuonna 1872 rotua seuraavasti: 
"Leashhound tai limier oli ajokoira tai ajueen ohjaaja, jota käytettiin kätkemään hirvi. Sitä johdettiin tähän tarkoitukseen ja koulutettiin ainoastaan tätä varten."
Jo vuonna 1829 eräs asiantuntija mainitsi rodun olleen kauan sukupuuttoon kuollut. 
Etymologia.
Yhden teorian mukaan rodun nimi tuli faktasta, että koira "ajoi hajulinjaa" ja että "liner" olisi vääntynyt muotoon "limer". Toisen mukaan se tuli tavasta juoksuttaa koiraa hihnassa ja päästää se sitten irti – vanha sana koiranhihnalle oli "lyme" tai "lyam".
Southern hound

Southern hound on sukupuuttoon kuollut englantilainen koirarotu.
Ulkonäkö.
Southern hound oli kookas, pitkänomainen, majesteettinen ja voimakas ajokoira. Väritys oli kolmivärinen (tricolor). Pastori C. Morgan-Kirbyn mukaan southern hound oli lyhytraajainen, tylppäkuonoinen, raskasrakenteinen ja melko lyhytkorvainen, kun taas ns. "northern-southern hound" oli kupolipäinen, kapeakuonoinen, riippuvahuulinen ja pitkäkorvainen, sekä ensiksi mainittua rotua kookkaampi.
Luonne ja käyttäytyminen.
Rodulla oli herkkä hajuaisti ja syvä, pehmeä ääni. Sen heikkous oli kuitenkin hitaudessa.
Alkuperä.
Southern houndin juuret saattoivat olla keskiaikaisen Ranskan Gascognessa. Se oli muinoin suosittu kaikkialla Englannissa, ja sitä käytettiin ennen kaikkea hirven metsästykseen. Muinaiset britit käyttivät sitä kuitenkin ylipäänsä suurriistan metsästykseen. Kun ketun metsästyksestä tuli 1700-luvun lopulla hirven metsästystä suositumpaa, sille ei enää ollut käyttöä. Eräs metsästäjä mainitsi käyttäneensä southern hound -ajuetta vielä vuonna 1775, mutta totesi samalla rodun olleen jo lähes sukupuuttoon kuollut. Rodun perimä näkyy nykyisin englanninkettukoirassa, ja se vaikutti perimältään myös kibble houndiin. Joidenkin asiantuntijoiden mielestä southern hound olisi myös ollut saukkokoiran esi-isä.
Vuonna 1945 Croxton Smith mainitsi teoksessaan "Sporting Dogs", että southern hound on vaikuttanut sussexilaisen Hailshamin kaupungin harrierien perimään. Hän myös kertoi keskustelleensa vuonna 1910 pastori C. Morgan-Kirbyn kanssa, jolla oli ajueellinen koiria, joiden tämä uskoi edustaneen vanhaa southern houndin rotutyyppiä. Väitettiin myös, että erään herra Peacheyn suku oli kasvattanut harriereita 800 vuoden ajan, ja että ne olivat alun perin olleet puhdasrotuisia southern houndeja aina vuoteen 1890 asti. Morgan-Kirbyn mukaan 1910-luvulla ei enää ollut mahdollista löytää puhdasrotuista southern houndia, ja hänen mukaansa rodun rappeutuminen johtui laajamittaisesta sisäsiitoksesta.
Somersetinharrieri

Somersetinharrieri ("Somerset Harrier") eli "West Country Harrier" on englantilainen koirarotu. Sillä ei ole FCI:n tunnustusta. Association of Masters of Harriers and Beagles -järjestön pitämissä kantakirjoissa on oma erillinen sektionsa somersetinharrierille, mikä tarkoittaa käytännössä sitä että järjestö luokittelee sen omaksi erilliseksi rodukseen.
Ulkonäkö.
Somersetinharrieri on harrieria kookkaampi ja vaaleampi, ja sen karvapeiteessä on huomattavasti suuremmat valkoiset alueet. Väritykseltään se on erään lähteen mukaan kolmivärinen ja toisten mukaan valko-oranssi tai valko-kerma. Sen säkäkorkeuden arvioidaan olevan noin 55 cm ja painon vaihtelevan 15–18 kg välillä.
Luonne ja käyttäytyminen.
Rotua kuvaillaan on äänenkäytöltään miellyttävämmäksi, hajuaistiltaan paremmaksi ja paremmin epätasaisessa maastossa työskenteleväksi kuin tavallinen harrieri.
Alkuperä.
Toisinaan somersetinharrierin väitetään polveutuvan kettukoirien ja valkoisenajokoiran välisestä risteytyksestä - joskin eläintieteilijä Desmond Morris pitää tätä epätodennäköisenä. Sen sijaan hän uskoo kyseessä olevan harrierin paikallinen muunnos, kenties jopa alkuperäisempi sellainen. Jotkut asiantuntijat kuvailevatkin sitä "vanhanaikaiseksi harrieriksi", ajalta ennen risteytyksiä englanninkettukoiraan. "Somerset"-alkuosa on harhaanjohtava, sillä rotua kasvatetaan Somersetin lisäksi myös Devonissa – tämän vuoksi Desmond Morris suosii ennemmin nimitystä "West Country Harrier". Rotua on perinteisesti käytetty kaniinin, jäniksen ja ketun metsästykseen.
BTR-40

BTR-40 () oli Neuvostoliitossa suunniteltu ja valmistettu panssaroitu henkilönkuljetus- ja tiedusteluajoneuvo. BTR-40 suunniteltiin toisen maailmansodan jälkeen korvaamaan amerikkalainen M3-panssariauto ja neuvostoliittolainen BA-64-panssariauto. Sarjatuotanto jatkui vuodesta 1950 vuoteen 1960.
Suunnittelu.
Neuvostoliitto oli alkanut toisen maailmansodan kuluessa käyttää panssaroituja miehistönkuljetusajoneuvoja. Vanhempi vaarallisempi tapa oli kuljettaa joukkoja panssarivaunujen päällä. Miehistönkulejtusajoneuvoja olivat erityisesti yhdysvalloistasaadut M3-panssariautot, joita oli käytetty myös monissa muissa eri tehtävissä tiedusteluajoneuvosta yhteysajoneuvoksi. Sodan vielä kuluessa oli alettu valmistaa myös kotimaista BA-64-panssariautoa. Sen valmistus päättyi vuonna 1946 ja sen käyttö jatkui aina 1950-luvulle saakka. BA-64:n ongelma oli sen pieni koko, joka teki esimerkiksi panssaroinnin lisäämisestä tai aseistuksen kehittämisestä vaikeaa. Näimpä vanhan jatkokehittelun sijaan päätettiin rakentaa uusi ajoneuvo GAZ-63 4x4-kuorma-auton pohjalle.
Sodan jälkeen uusien panssariatojen valmistusta varten perustettiin GAZ:n uusi suunnitteluosasto (Dedkov OKB), jonka johtoon nousi V. A. Dedkov. BTR-40:n suunnittelutyöt alkoivat vuonna 1947 ja päävastuu oli insinööri V. K. Rubtsovilla. Rubtsov toimi myös monien sittempien panssariautojen parissa. Ensimmäiset prototyypit olivat valmiita vuoden 1947 lopulla. Uutta ajoneuvoa vaadittiin kahteen eri tehtävään, kahdeksan sotilasta kuljettavaan panssariajoneuvoon, sekä ilmatorjuntakykyiseen tulitukiajoneuvoon. Molempien versioiden ensimmäiset prototyypit muistuttivat pääpiirteiltään BA-64-autoja. Molemmat versiot suunniteltiin uudelleen vuonna 1949, jolloin BTR-40 sai lopullisen ulkomuotonsa.
Käyttö ja valmistus.
BTR-40 koekäytettiin ja hyväksyttiin armeijan käyttöön vuonna 1949. BTR-40 oli tavallinen versio ja BTR-40A tulituki- ja ilmatorjuntaversio. Tehtaalla sitä valmistettiin nimellä GAZ-40 ja armeijassa sille annettiin luokittelu "Bronetransporter", eli "panssaroitu kuljettaja". Sotilaiden keskuudessa siitä käytettiin neljäänkymmeneen viittaavaa lempinimiä Sorokovka. Sotilaiden kuljettamisen lisäksi BTR-40 oli tiedustelu-, komento- ja tulitukiajoneuvo. Monen eri roolin takia se ei soveltunut erityisen hyvin niistä mihinkään. Tiedustelukäyttöön ajoneuvo oli liian suurikokoinen ja merkittävä puute oli myös amfibikyvyn puuttuminen. Kuljetuskäyttöön se oli liian pieni. Päältä avoin ajoneuvo oli myös altis epäsuoralle tulelle, joskin myöhemmin valmistettiin katettuja versioita. BTR-40-ajoneuvoja valmistettiin yhteensä noin 8 500 kappaletta. Sarjatuotanto kesti vuodesta 1950 vuoteen 1960. BTR-40:n pohjalta suunntieltu BRDM alkoi korvata sitä vuodesta 1958 lähtien. Neuvostoliiton ulkopuolella BTR-40:tä myytiin useisiin eri Neuvostoliiton liittolaismaihin.
Eric Borgström

Eric Gabrielsson Borgström, ven. "Эрик Боргстрем", (17. helmikuuta 1767 Loviisa – 15. joulukuuta 1829 Helsinki) oli suomalainen kauppias, raatimies joka toimi porvarissäädyn valtiopäiväedustajana Suomen lähetyskunnassa sekä Porvoon valtiopäivillä.
Henkilöhistoria.
Borgströmin vanhemmat olivat Gabriel Henriksson Borgström ja Anna Elisabeth Svensdotter Nymalm.
Borgström osallistui vuosina 1808–1809 Pietariin matkanneeseen Suomen lähetyskuntaan. Palattuaan hän toimi porvarissäädyssä Helsingin edustajana Porvoon valtiopäivillä.
Joulukuussa 1829 edesmenneen Borgströmin irtaimistoa huutokaupattiin seuraavan vuoden keväällä, mutta hänen Helsingissä omistamansa kiinteää rakennusomaisuutta huutokaupattiin vasta syksyllä 1836.
Def Leppard (albumi)

Def Leppard on brittiläisen rock-yhtye Def Leppardin 11. studioalbumi, joka julkaistiin 30. lokakuuta 2015. Se oli yhtyeen ensimmäinen studioalbumi seitsemään vuoteen. Albumi äänitettiin Irlannissa ja Yhdysvalloissa vuosina 2014–2015. Siltä julkaistiin neljä singleä: ”Let’s Go”, ”Dangerous”, ”Man Enough” ja ”We Belong”, joista ”Let’s Go” ensimmäisenä 15. syyskuuta 2015. Kaikki yhtyeen viisi jäsentä laulavat kappaleella ”We Belong”.
Albumi menestyi kohtalaisesti listoilla sijoittuen muun muassa Sveitsin albumilistalla toiselle sijalle. Menestys oli Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa muuta maailmaa parempaa. Suomen virallisella listalla sijoitus oli 32. Leppardin kitaristi Phil Collen totesi vähän ennen albumin julkaisua sen olevan ”yhtyeen paras sitten vuoden 1987 "Hysterian"”. Albumi julkaistiin kesken yhtyeen maailmankiertueen ja sitä pidennettiinkin albumin promotoimiseksi. Yhtye vastaanotti albumista ”Classic Rock Album of the Year” -palkinnon Japanin Tokiossa marraskuussa 2016. Metalliluolan levyarvostelija Ilkka Järvenpää antoi albumille arvosanaksi 8- kirjoittamalla sen olevan ”parasta Leppardia sitten "Adrenalizen"”.
V8 (täsmennyssivu)

V8 voi tarkoittaa seuraavia:
Nils Nyman

Nils Nyman (28. heinäkuuta 1768 Uusikaupunki – 16. toukokuuta 1818 Uusikaupunki) oli suomalainen kauppias, raatimies ja valtiopäivämies.
Nils Nymanin vanhemmat olivat Niels Nyman ja Brita Blomstrand ja puoliso vuodesta 1803 Maria Martha Nycopensis, raatimies Aron Nycopensiksen ja Anna Springerin tytär. Kauppias, raatimies Nils Nyman kuoli Uudessakaupungissa 49-vuotiaana toukokuussa 1818. Nyman oli porvarissäädyssä Uudenkaupungin edustaja Porvoon valtiopäivillä 1809.
Moment

Moment on ruotsalaisen melodisen death metalin yhtye Dark Tranquillityn 12. studioalbumi. Se julkaistiin 20. marraskuuta 2020 Century Media Records -levymerkillä.
Albumia tehtiin COVID-19 pandemian aikana ja kitaristi Chris ei voinut palata Yhdysvaltoihin. Yhtye työskenteli albumin parissa ja päätti olla tapaamatta muita. Muina vuosina yhtyeellä olisi ollut matkasuunnitelmia ja valmisteluita mutta tämän levyn teon aikana yhtye pystyi keskittymään äänittämiseen ja kirjoittamiseen.
Kappaleet.
Albumin kappaleet:
Kokoonpano.
Yhtyeen kokoonpano:
Marta von Fieandt-Björkman

Marta Elisabet von Fieandt-Björkman, o. s. "von Fieandt" (9. tammikuuta 1895 Helsinki – 20. helmikuuta 1932 Kauniainen) oli suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano.
Marta von Fieandtin vanhemmat olivat maanviljelysinsinööri, agronomi Georg Ivar von Fieandt (1859–1929) ja pianonsoiton ja saksan kielen opettaja Hilda Simolin. Molemmat vanhemmat olivat aktiivisesti mukana Mikkelin musiikkielämässä ja olivat jäseninä Mikkelin amatööriorkesterissa. Marta von Fieandt pääsi ylioppilaaksi Mikkelin suomalaisesta yhteiskoulusta 1913. Hän oli työssä Privatbankenissa Helsingissä 1916–1920, mutta harjoitti samaan aikaan lauluopintoja Alexandra Ahngerin, Maikki Järnefelt-Palmgrenin ja Alma Fohströmin johdolla.
Marta von Fieandt piti ensikonserttinsa 20. huhtikuuta 1920 Helsingissä. Hän lähti sitten Berliiniin ja jatkoi siellä lauluopintojaan vajaan kolmen vuoden ajan. Samaan aikaan Berliinissä opiskelivat laulua myös suomalaiset Mary Spennert, Annikki Arni ja Väinö Hannikainen. Marta von Fieandt esiintyi Berliinissä ollessaan Mademoiselle Silberklangin roolissa Wolfgang Amadeus Mozartin pienoisoopperassa Der Schauspieldirektor.
Suomeen palattuaan Marta von Fieandt esiintyi vuosina 1923–1927 useissa rooleissa Suomalaisessa oopperassa. Hänen roolejaan olivat muun muassa Violetta Valéry ja Flora Bervoix oopperassa La Traviata, Kate Pinkerton oopperassa Madama Butterfly, Leonora oopperassa Trubaduuri, Senta oopperassa Lentävä hollantilainen, Helmwige oopperassa Valkyyria, Venus oopperassa Tannhäuser, Maija Harri oopperassa Pohjalaisia, Leonore oopperassa Fidelio, Tatjana oopperassa Jevgeni Onegin ja Domna Saburowa oopperassa Tsaarin morsian. Marta von Fieandtin ura katkesi kuitenkin vaikeaan keuhkosairauteen, johon hän menehtyi helmikuussa 1932. Heino Kasken yksinlaulu "Sinisellä sillalla", op. 26 Larin-Kyöstin tekstiin on omistettu Marta von Fieandtin muistolle. 
Marta von Fieandt oli naimisissa vuodesta 1923 oopperalaulaja Teddy Björkmanin kanssa. Marta von Fieandtin ja Teddy Björkmanin tytär farmaseutti Ulla Ilmonen perusti vuonna 1990 nuoria laulajia tukevan stipendirahaston vanhempiensa muistoksi Suomen kansallisoopperan rahaston yhteyteen.
Gottfried Benn

Gottfried Benn (1886 Mansfield, Saksa – 1956 Berliini, Saksan liittotasavalta) oli saksalainen kirjailija ja lääkäri
Benn luopui yksityispraktiikasta ja ryhtyi sotilaslääkäriksi petyttyään kansallissosialismiin. Hän joutui vuonna 1936 kirjoitus- ja julkaisukieltoon ja alkoi kirjoittaa uudelleen vasta vuonna 1948. Varhaistuotannossaan hän käsittelee kärsimyksen ja rappion aiheita, mutta myöhemmässä, toisen maailmansodan jälkeisessä, tuotannossa hän ei ole yhtä repivä ja kyyninen. Kertomus "Der Ptolemäer" (1948) kuvaa ihmisen irrallisuutta, ja nosti hänet julkisuuteen.
Suomennettua tuotantoa.
Bennin runojen suomennoksia on antologioissa:
Anne-Charlotte Winter

Anne-Charlotte Winter-Björkman, o. s. "Winter" (24. maaliskuuta 1904 Helsinki – 17. huhtikuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano.
Anne-Charlotte Winterin vannhemmat olivat johtaja Karl Georg Winter ja Anna Linsén. Hän pääsi ylioppilaaksi 1918 ja opiskeli sitten oikeustiedettä Helsingin yliopistossa sekä harjoitti lauluopintoja Helsingin konservatoriossa. Winter pääsi avustajaksi Suomalaiseen Oopperaan 18-vuotiaana ja opiskeli oopperassa ohjaajana toimineen Hermann Guran johdolla sekä laulua että oopperaosia. Winter teki opintomatkoja Italiaan ja Saksaan.
Anne-Charlotte Winter oli kiinnitettynä Berliinin valtionteatteriin 1925–1926, Nordhausenin kaupunginteatteriin 1926–1927 ja Suomen Kansallisoopperaan 1928–1948. Hän oli myös kiertueilla orkesterisolistina ja piti konsertteja Suomessa ja Saksassa. Winter esiintyi myös opereteissa mutta äänityksiä hän ei tehnyt.
Anne-Charlotte Winter oli naimisissa vuodesta 1933 oopperalaulaja Teddy Björkmanin kanssa.
Hans Scheele

Hans-Heinrich Scheele (18. joulukuuta 1908 Kirchwerder, Hampuri, Saksa – 23. heinäkuuta 1941) oli saksalainen yleisurheilija. Scheele kilpaili vuoden 1936 kesäolympialaisissa 400 metrin aitajuoksussa, mutta ei päässyt alkueristä jatkoon. Yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1934 Torinossa hän sai kultaa ennätyksellään 53,2 s.
April (nimi)

April on naisen etunimi. Se perustuu kuukauden nimeen: useissa kielissä huhtikuu tunnetaan tässä muodossa. Pohjana on latinan "Aprilis".
Isossa-Britanniassa April-etunimi on tullut käyttöön vuonna 1917. Suomessa sitä on alettu antaa lapsille 1940-luvun jälkeen, mutta se on jäänyt melko harvinaiseksi nimeksi. Joulukuun 2024 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston etunimitilastoon on kirjattu noin 140–150 tämännimistä naista.
Harmaasuomunsyöjä

Harmaasuomunsyöjä ("Corematodus shiranus") on äärimmäisen uhanalainen kirjoahvenlaji. Se kasvaa noin 27 cm pitkäksi.
Sitä on tavattu vain Malawijärven eteläosasta. Ylikalastus on johtanut sen uhanalaisuuteen.
Semovente da 75/18

Semovente da 75/18 oli toisen maailmansodan aikana valmistettu italialainen rynnäkkötykki. Sen pääase oli 75/18 ja se perustui M13/40, M14/41 ja M15/42-panssarivaunujen pohjalle. 
Suunnittelu ja piirteet.
Italialainen Ansaldo oli kehitellyt L3-panssarivaunuun perustuvan rynnäkkötykin prototyypin jo vuonna 1940, mutta saman vuoden toukokuun ja kesäkuun välillä tutustuttiin Sturmgeschütz III-vaunun suorituyskykyyn. Ansaldolla päätettiin rakentaa keskiraskaaseen vaunuun perustuva rynnäkkötykki, jonka pääase oli 75/18-tykki. Hankkeen toteutus alkoi syyskuussa 1940. Tammikuussa 1941 valmiina oli puinen malli ja helmikuussa ensimmäinen prototyyppi. Rynnäkkötykki hyväksyttiin asevoimien käyttöön ja Ansaldolle annettiin 30:n vaunun tilaus.
Semovente da 75/18 eli 75/18-rynnäkkötykki perustui M13/40-panssarivaunun pohjalle. Tykkitorni ja miehistön tilat uusittiin. Valmiin vaunun korkeus oli 185 cm verrattuna M13/40:n korkeuteen 237 cm. Painoa vaunulla oli noin 13 tonnia. Etupanssarointi koostui kahdesta 25 mm panssarilevystä. Vaunuihin asennettiin myös Marelli RF1CA-radio. Nopeus tiellä oli 32 km/h ja toimintasäde 210 km. Tykki liikkui sivusuunnassa 18° ja pystysuunnassa -12/+22°. Tykin laukauksen lähtönopus oli 425 m/s ja tulinopeus 10 laukaisua minuutissa. Hidas lähtönopeus soveltui hyvin onteloammusten käyttöön. 500 metrin etäisyydeltä sen panssarinläpäisy oli 70 mm. Vaunussa oli mukana 44 ammusta. Ilmi tulleita huonompia ominaisuuksia olivat sirpaloitumiselle taipuvainen tykin panssarointi, mekaaniset ongelmat ja nopeasti kuumentuvat miehistön tilat.
Ensimmäiset 60 vaunua valmistuivat vuonna 1941. Ensimmäistä mallia valmistettiin vuoteen 1942 saakka. Sittemmin alettiin käyttää M14/41-panssarivaunua pohjana. Uusi paino oli 13,5 tonnia ja nopeus tiellä 34 km/h. 6,5 mm Breda 30 -pikakivääri vaihdettiin 8 mm Breda 38-konekivääriin, mutta muuten vaunun ominaisuudet säilyivät käytännössä samoina. Vuonna 1942 alettiin rakentaa uuteen M15/42-panssarivaunuun perustuva malli, jota valmistettiin 1942–1943. Vuonna 1943 jälkimmäinen malli sai uuden tykin, jolloin siitä tuli Semovente da 75/34. Valmistusmäärät olivat mallin mukaan M40 60 kappaletta, M41 162 kappaletta ja M42 245 kappaletta.
Käyttö.
Semovente da 75/18-vaunun suorituskykyyn oltiin esimerkiksi Libyassa tyytyväisiä. Siinä missä M14/41 oli vuoteen 1943 mennessä teknisesti jälkeenjäänyt vaunu, Semovente da 75/18 oli tykkinsä ja panssaroinninsa puolesta edelleen suorityskykyinen. Kuten muitakaan italialaisia rynnäkkötykkityyppejä, niitä ei kuitenkaan ollut koskaan saatavilla tarpeeksi, jotta nillä olisi ollut suurta vaikutusta taistelukentällä. Italian vaihdettua puolia vaunuja käytettiin saksalaisissa divisioonissa.
Strömsån

Strömsån on Ruotsissa Länsi-Götanmaan läänissä virtaava 800 metriä pitkä joki, joka kuuluu Strömsånin vesistössä sen pääuomaan loppuosaan. Vesistön pääuoman pituus on 32 kilometriä ja sen valuma-alueen pinta-ala on 256 neliökilometriä. Se laskee Pohjanmeren Skagerrakiin Strömstadin keskustassa.
Joen kulku ja pääuoma.
Joki on hyvin lyhyt ja se laskee Strömsvattnetin vedet kapeaan saaristoon. Joen rannat ovat taajaman katuja ja sen penkat ovat muuraamalla vahvistettuja. Joen alaosassa sijaitsee laitureita veneitä varten.
Kartiopesäutaka

Kartiopesäutaka ("Mchenga conophoros") on äärimmäisen uhanalainen kirjoahvenlaji. Se kasvaa noin 11 cm pitkäksi.
Sitä on tavattu vain Malawijärvestä Nankumban niemimaan lähistöltä. Ylikalastus on johtanut sen uhanalaisuuteen.
Pierre Benoit

Pierre Benoit (1886 Albi, Ranska – 1962 Ciboure, Ranska) oli ranskalainen kirjailija. Hän opiskeli Algeriassa, Tunisiassa ja Pariisissa ja matkusteli, osallistui muun muassa maailmanympärimatkaan 1929. Benoit oli Ranskan akatemian jäsen vuodesta 1931.
Benoit kirjoitti aikanaan suosittuja Afrikka-aiheisia seikkailuromaaneja.
Krupina (piiri)

Krupinan piiri () on Slovakian piiri Banská Bystrican alueella. Sen väkiluku oli vuoden 2011 väestönlaskennassa 22 909.
Krupinan piirin väestöstä vuoden 2011 väestönlaskennassa 3 713 (noin 16,2 %) oli 0–14-vuotiaita, 14 094 (n. 61,5 %) työikäisiä ja 5 102 (n. 22,3 %) eläkeikäisiä.
Kunnat.
Krupinan piirin 36 kuntaa. Ne kunnat, jotka ovat myös kaupunkeja ovat luettelossa lihavoituja.
Siniviivamalawinahven

Kartiopesäutaka ("Pseudotropheus cyaneorhabdos") on äärimmäisen uhanalainen kirjoahvenlaji. Se kasvaa noin 7,5 cm pitkäksi.
Sitä on tavattu vain Malawijärvestä Likoman saaren koillispuolelta. Pyydystys akvaariokauppaan uhkaa lajin populaatiota. Levänsyöjänä se kärsii myös sedimentin lisääntymisestä järvessä.
Detroit Stories

Detroit Stories on Alice Cooperin albumi, joka julkaistiin 26. helmikuuta 2021.
Micha Josef Berdyczewski

Micha Josef Berdyczewski (1865 Ukraina – 1921 Berliini, Saksa) oli ukrainanjuutalainen kirjailija. Hän asui lapsuutensa Venäjällä hasidilaisessa yhteisössä. Ensimmäisissä teoksissa on aiheena hasidilaisuus. Hän muutti Saksaan 1880 ja opiskeli siellä, jolloin hän etääntyi juutalaisuudesta. Tuotannolle antaa leimansa ristiriitainen suhde perinteiseen juutalaisuuteen.
Litiumboorihydridi

Litiumboorihydridi (LiBH4) eli litiumborohydridi tai litiumtetrahydroboraatti on litium- ja boorihydridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä pelkistimenä ja katalyyttinä.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa litiumboorihydridi on valkoista tai hieman kellertävää kiteistä ja hygroskooppista ainetta. Sen alkeiskoppi on ortorombinen ja muuttuu kuumennettaessa noin 135 °C:n lämpötilaan heksagonaaliseksi. Litiumboorihydridi reagoi veden kanssa, jolloin muodostuu vetyä. Yhdiste reagoi myös alkoholien kanssa, mutta liukenee esimerkiksi eettereihin ja amiineihin. Kuumennettaessa se hajoaa litiumhydridiksi, booriksi ja vedyksi. Litiumboorihydridi on pelkistimenä natriumboorihydridiä voimakkaampi mutta litiumalumiinihydridiä heikompi. Se pelkistää muun muassa aldehydit, ketonit, happokloridit, esterit ja epoksidit, mutta ei nitriilejä.
Valmistus ja käyttö.
Litiumboorihydridiä voidaan valmistaa usealla tavalla esimerkiksi litiumhydridin ja boraattiesterien reaktiolla tai organolitiumyhdisteiden ja boorihydridien välisellä reaktiolla. Tyypillisin tapa on kuitenkin litiumkloridin tai -bromidin reaktio natriumboorihydridin kanssa eetteri- tai amiiniliuoksessa.
NaBH4 + LiCl → LiBH4 + NaCl
Litiumboorihydridiä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä, kun tarvitaan voimakasta mutta kuitenkin selektiivistä pelkistintä. Se myös katalysoi hydroboraatioreaktioita. Siitä valmistetaan myös muita boorihydridisuoloja Litiumboorihydridiä on tutkittu myös vedynvarastointisovellutuksiin, mutta kaupallisia sovellutuksia siihen perustuen ei ole käytössä.
Enningdalselva

Enningdalselva (norjaksi, tai myös Berbyelva) eli Enningdalsälven (ruotsiksi) on Norjassa Østfoldin fylkessä ja Ruotsissa Länsi-Götanmaan läänissä läänissä virtaava 14 kilometriä pitkä joki, joka kuuluu Enningdalsälvenin vesistössä sen 95 kilometriä pitkään pääuomaan. Joen valuma-alueen pinta-ala on 782 neliökilometriä ja se laskee Pohjanmeren Skagerrakiin Idefjordeniin Tanumin ja Haldenin kunnissa.
Joen kulku ja pääuoma.
Joki alkaa Norra Bullaresjönin pohjoispäästä ja se on yläjuoksullaan 1,1 kilometrin matkalta Ruotsin ja Norjan valtionrajana, kunnes se siirtyy kokonaan Norjan puolelle. Siellä se virtaa etelästä pohjoiseen päin, jossa se laskee 25 kilometriä pitkään mutta hyvin kapeaan Idefjordeniin.
Pääuoman vesireitin lähdejärvi on Bufartjern, joka sijaitsee Norjassa ja on 236 metriä mpy. Reitti sisältää rajajärviä ja niiden välisiä uomia yhteensä 95 kilometriä. Vesistöalueesta yksi kolmasosa sijaitsee Norjassa ja kaksi kolmasosaa Ruotsissa.
Juhana Koivisto

Juhana (Juho, Johan) Koivisto (13. toukokuuta 1766 Pöytyä – 11. joulukuuta 1851 Pöytyä) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Koiviston vanhemmat olivat Erik Antinpoika Raatikainen ja Maria Karlintytär Mikola ja puolisot Anna Juhontytär Koivisto (k. 1814) ja Elisabet Antintytär Koivisto (k. 1841). Koivisto oli lautamies, joka edusti talonpoikaissäädyssä Porvoon valtiopäivillä 1809 Turun ja Porin läänin Maskun tuomiokuntaa. Hän teki valtiopäivillä aloitteen tuntitaksan korottamisesta.
New Haven (albumi)

New Haven on The Chantin neljäs albumi, joka julkaistiin 6. kesäkuuta 2014.
Pyhän Katariinan luostari (Tver)

Pyhän Katariinan luostari () on Tverissä Volgan ja Tvertsan yhtymäkohdassa sijaitseva ortodoksinen nunnaluostari, joka on toiminut nykyisessä muodossaan vuodesta 1996. 
Historia.
Pyhän Katariinan luostarin alueella oleva Katariinan temppeli on rakennettu vuonna 1786. Sitä ennen paikalla oli puinen temppeli, joka paloi vuonna 1732. 
1800-luvulla ja 1900-luvun alussa alueelle rakennettiin kellotorni, ikonostaasi ja tsasouna. 1930-luvulla uskonnollinen toiminta päättyi paikalla sijaitsevassa temppelissä. Luostari perustettiin vanhan seurakuntakirkon ympärille. Nykyisen nunnaluostarin piispa siunasi ja avasi vuonna 1996. Sen sisarluostari on Oršassa. Ensimmäiseksi igumeniaksi vihittiin äiti Juliana (Kirsi Ritoniemi).
Juhana Kinttala

Juhana (Johan) (Tuomaksenpoika) Kinttala (23. elokuuta 1765 Rymättylä – 16. tammikuuta 1832 Rymättylä) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Rymättylän Kinttalan kylän Juhana Kinttalan puoliso oli Liisa Henrikintytär (k. 1823). Kinttala edusti talonpoikaissäädyssä Porvoon valtiopäivillä 1809 Turun ja Porin läänin Mynämäen kihlakuntaa. Hän oli siviili- ja talousvaliokunnan jäsen ja teki valtiopäivillä esityksiä Vehmaan tuomiokunnan edustajan kanssa.
Martti Kilpeläinen

Martti Veli Johannes Kilpeläinen (16. toukokuuta 1943 Säräisniemi – 8. toukokuuta 2020 Vihti) oli suomalainen musiikkineuvos, kanttori ja kirkkomuusikko. Kilpeläinen valmistui Sibelius-Akatemiasta vuonna 1968. Musiikin maisterin tutkinnon hän suoritti vuonna 1995.
Seurakuntakanttorina Kilpeläinen toimi miltei 40 vuotta, pisimpään, liki 30 vuotta, Vihdin seurakunnassa. Tasavallan presidentti Sauli Niinistö myönsi Martti Kilpeläiselle musiikkineuvoksen arvonimen vuonna 2017.
Elämäkerta.
Martti Kilpeläinen syntyi 16. toukokuuta 1943 Säräisniemellä nykyisessä Vaalassa maanviljelijäperheeseen. Lukion jälkeen Kilpeläinen opiskeli Sibelius-Akatemiassa ja valmistui vuonna 1968. Samana vuonna Kilpeläinen meni naimisiin opiskelutoverinsa Tuula Edelmannin kanssa. Pariskunnalle syntyi kolme lasta: Laura, Tuure ja Atte.
Kilpeläinen menehtyi vaikeaan sairauteen 8. toukokuuta 2020 Vihdissä. Hänet on haudattu Vihtiin.
Seurakuntakanttorina.
Kilpeläinen aloitti uransa Punkaharjun seurakunnan kanttori-urkurina vuonna 1969. Punkaharjun seurakunnasta Kilpeläinen siirtyi Haapaveden seurakunnan kanttori-urkuriksi vuonna 1973. Vihdin seurakunnassa Martti Kilpeläinen toimi kanttorina vuodesta 1980 aina eläkkeelle jäämiseensä asti vuoteen 2008. Vielä eläkkeelläkin Kilpeläinen jatkoi kanttorin tehtäviä Espanjan Aurinkorannikon ja Costa Blancan suomalaisen seurakunnan kanttorina viitenä talvikautena vuosina 2008-2017.
Ura Vihdin seurakunnassa.
Vihdin seurakunnassa Martti Kilpeläinen otti johtaakseen hieman aiemmin perustetun soittajiston. Orkesteriharrastuksen Kilpeläinen oli tuonut mukanaan Haapavedeltä. Hänen johdollaan Haapaveden puhallinorkesteri oli saavuttanut puhallinorkesterien yleisen sarjan Suomen mestaruuden. Vuosien mittaan vihtiläinen soittajisto, joka oli saanut nimen Vihdin Kapelli, kasvoi pieneksi sinfoniaorkesteriksi. Kapellin rinnalle syntyi Vihdin kantaattikuoro.
Martti Kilpeläinen johti myös Vihdin kirkkokuoroa. Kuorot ja orkesteri olivat eri kokoonpanoissa usein vahvistamassa jumalanpalveluksia.
Yhteistyössä vihtiläisten kuorojen ja Hyvinkään Oratoriokuoron kanssa esitettiin Kilpeläisen johdolla eri puolilla maata viiden säveltäjän Requiemit eli Sielunmessut, mm. Giuseppe Verdin suurteos.
Muita työtehtäviä.
Kilpeläinen toimi myös muunlaisissa työtehtävissä. Hän oli musiikkikouluttajana Inkerin luterilaisessa kirkossa ja toimitti ns. Putron messun uudistetun laitoksen. Lisäksi vuonna 1972 Kilpeläinen johti Punkaharjun SOS-Lapsikylää.
Arvonimet ja tunnustukset.
Luettelo Martti Kilpeläiselle myönnetyistä arvonimistä ja tunnustuksista:
Tuomas Tuomala

Tuomas (Tomas) Tuomala (25. marraskuuta 1770 Loimaa – 3. helmikuuta 1827 Loimaa) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Tuomala oli maanviljelijä ja kunnallismies, jonka puoliso oli Kaisa Henrikintytär (k. 1833). Hän edusti talonpoikaissäädyssä Porvoon valtiopäivillä 1809 Turun ja Porin läänin Yli-Satakunnan alista kihlakuntaa. Hän vastusti ainoana säädyssään esitystä, että pitäjänapulaisten virat olisi lakkautettava, ellei seurakunta halua yksimielisesti säilyttää virkaa ja kattaa sen palkkakustannukset.