tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kate Sheppard

Katherine Wilson Sheppard (s. Catherine Wilson Malcolm; 10. maaliskuuta 1847 Liverpool, Englanti – 13. heinäkuuta 1934 Christchurch, Uusi-Seelanti) oli yksi Uuden-Seelannin naisten äänioikeusliikkeen merkittävimmistä jäsenistä ja maan tunnetuin suffragetti. 
Sheppard syntyi Liverpoolissa Englannissa, mutta hän muutti perheineen Uuteen-Seelantiin vuonna 1868. Siellä hänestä tuli aktiivinen jäsen useissa uskonnollisissa ja sosiaalisissa järjestöissä, mukaan lukien "Woman's Christian Temperance Union" (WCTU). Vuonna 1887 hänet nimitettiin WCTU:n kansallisen äänioikeus- ja lainsäädäntöosaston johtajaksi, ja tässä asemassa hän pyrki edistämään naisten äänioikeutta Uudessa-Seelannissa.
Sheppard edisti naisten äänioikeutta järjestämällä vetoomuksia ja julkisia kokouksia, kirjoittamalla kirjeitä lehdistölle ja kehittämällä kontakteja poliitikkoihin. Hän oli Uuden-Seelannin ensimmäisen naisen päätoimittaman sanomalehden "The White Ribbonin" päätoimittaja. Taitavasti kirjoittamalla ja suostuttelevalla julkisella puheella hän edisti menestyksekkäästi naisten äänioikeutta. Hänen työnsä huipentumana Uudesta-Seelannista tuli ensimmäinen maa, joka antoi naisille äänioikeuden vuonna 1893.
Sheppard oli vuonna 1896 perustetun Uuden-Seelannin naisten kansallisen neuvoston ("National Council of Women of New Zealand", NOWNZ) ensimmäinen presidentti. Myöhemmässä elämässä hän matkusti Britanniaan ja avusti siellä äänioikeusliikettä. Terveydentilan huonontuessa hän palasi Uuteen-Seelantiin ja kirjoitti edelleen ​​naisten oikeuksista, vaikka hänestä tuli vähemmän poliittisesti aktiivinen.
Kate Sheppard eli pidempään kuin miehensä, ainoa poikansa ja ainoa lapsenlapsensa. Hän kuoli vuonna 1934, vuosi sen jälkeen kun ensimmäinen nainen Elizabeth McCombs, oli valittu Uuden-Seelannin parlamenttiin.
Sheppardia pidetään tärkeänä hahmona Uuden-Seelannin historiassa. Hänen muistomerkkinsä on Christchurchissa. Hän korvasi kuningatar Elizabeth II:n Uuden-Seelannin kymmenen dollarin setelissä vuonna 1991.
Fagradalsfjall

Fagradalsfjall () on kilpitulivuori, jolla on useita prominensseja. Se sijaitsee Reykjanesin niemimaalla, noin 40 km Reykjavíkista, Islannissa. Sen korkein huippu on Langhóll (385 m / 391 m). 19. maaliskuuta 2021 alkoi tulivuorenpurkaus Geldingadalir-laaksossa Fagradalsfjallin eteläpuolella. .
Vuoren nimi koostuu sanoista "fagur" (”kaunis”), "dalur" (”laakso”) and "fjall" (”vuori”), ja Geldingadalir tarkoittaa ”kastraatiolaaksoa”.
Väsytysmetsästys

Väsytysmetsästys tai kestävyysmetsästys on vanha metsästysmenetelmä, jossa saaliseläintä seurataan ja ahdistetaan, kunnes se väsyy tai saa lämpöhalvauksen ja tuupertuu maahan, jolloin metsästäjällä on tilaisuus lopettaa se.
Väsytysmetsästystä on harjoitettu yleisesti eri puolilla maailmaa ja kaikissa maanosissa, etenkin ennen metsästysaseiden keksimistä. Nykyisin sitä harjoittavat enää Kalaharin sanit ja Meksikon tarahumarat. Suomessa sitä on harjoitettu talvisin hiihtämällä hirvet läkähdyksiin.
Ihminen on sopeutunut väsytysmetsästykseen fysiologisesti monin tavoin. Ihmisellä on etenkin kyky hikoilla, minkä ansiosta ihminen pystyy juoksemaan saaliseläimen perässä pitkiä matkoja kuumalla säällä, kun hikoilemaan kykenemättömät nisäkkäät ylikuumenevat.
Markku Mäkijärvi

Markku Mäkijärvi (s. 1958) on suomalainen sisätautien ja kardiologian erikoislääkäri, lääketieteen tohtori, sisätautiopin dosentti ja professori. Mäkijärvi on toiminut HUS:n johtajaylilääkärinä vuodesta 2011 lähtien. Hän on aiemmin urallaan ollut muun muassa Pohjois-Savon sairaanhoitopiirin kliinisen palvelualueen johtaja ja HYKSin sydäntutkimusosaston osastonylilääkäri ja sisätautien tulosyksikön laatupäällikkö ja ylilääkäri.
Elokuussa 2021 Mäkijärvi aloitti HUS:n vt. toimitusjohtajana Juha Tuomisen jäätyä työkyvyttömyyseläkkeelle.
Mäkijärvi kirjoitti lokakuussa 2022 ilmestyneen, Otavan kustantaman kirjan "Koronapeli". .
Bacteroides fragilis

Bacteroides fragilis on gramnegatiivinen, obligaattinen anaerobinen sauvanmuotoinen bakteeri, joka on osa ihmisen ruoansulatuselimistön normaaliflooraa., Se on kuitenkin verraten harvalukuinen ihmisen elimistössä ja muodostaa vain 0,5 % ihmisen suoliston mikrobiomista. Vaikka "B.fragilis" on kommensaali, se voi tietyissä olosuhteissa aiheuttaa erilaisia infektioita ja sairauksia.
Taksonomia, rakenne ja genomi.
"B. fragilis" on Bacteroidaceae-heimoon kuuluvan "Bacteroides"-suvun jäsen. Se ekspressoi soluseinällään sfingolipidejä ja diaminopimeliinihappoja. Sen genomi on kooltaan noin 5,2 miljoonaa emäsparia, joista noin 90 % koodaa proteiineja.
Patogeneesi ja hoito.
Vaikka normaalisti bakteeri ei aiheuta tauteja, sillä on myös patogeenisia ominaisuuksia, ja sitä voidaankin pitää opportunistisena patogeenina. Vaikka sitä on normaalifloorassa normaalisti melko pieni osuus, se on yksi tyypillisimpiä anaerobisia bakteereja, jotka aiheuttavat tulehduksia tai bakteremiaa elimistössä esimerkiksi leikkausten tai haavaumien yhteydessä tai tulehduksiin jotka ovat yhdistettävissä suolistoon. Lisäksi tietyt kannat on yhdistetty suolistosyöpien kehittymiseen, sekä pitkäaikaisiin suolistollisiin tulehdussairauksiin. "B. fragilis" voi aiheuttaa myös ripulia.
"B. fragiliksen" aiheuttamaa tulehdusta voidaan hoitaa metronidatsolilla ja karbapeneemeilla.
Lähteet.
Wexler H. M. (2007). Bacteroides: the good, the bad, and the nitty-gritty. Clinical microbiology reviews, 20(4), 593–621. https://doi.org/10.1128/CMR.00008-07
Genomic analysis of Bacteroides fragilis reveals extensive DNA inversions regulating cell surface adaptation
Tomomi Kuwahara, Atsushi Yamashita, Hideki Hirakawa, Haruyuki Nakayama, Hidehiro Toh, Natsumi Okada, Satoru Kuhara, Masahira Hattori, Tetsuya Hayashi, Yoshinari Ohnishi
Proceedings of the National Academy of Sciences Oct 2004, 101 (41) 14919-14924; DOI: 10.1073/pnas.0404172101
David R. Snydman, Nilda V. Jacobus, Laura A. McDermott, Yoav Golan, David W. Hecht, Ellie J. C. Goldstein, Lizzie Harrell, Stephen Jenkins, Duane Newton, Carl Pierson, John D. Rihs, Victor L. Yu, Richard Venezia, Sydney M. Finegold, Jon E. Rosenblatt, Sherwood L. Gorbach, Lessons Learned from the Anaerobe Survey: Historical Perspective and Review of the Most Recent Data (2005–2007), Clinical Infectious Diseases, Volume 50, Issue Supplement_1, February 2010, Pages S26–S33, https://doi.org/10.1086/647940
Bao, Y., Tang, J., Qian, Y. et al. Long noncoding RNA BFAL1 mediates enterotoxigenic Bacteroides fragilis-related carcinogenesis in colorectal cancer via the RHEB/mTOR pathway. Cell Death Dis 10, 675 (2019). https://doi.org/10.1038/s41419-019-1925-2
Mykola Šaparenko

Mykola Šaparenko (s. 4. lokakuuta 1998 Velyka Novosilka) on ukrainalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa kotimaassaan Kiovan Dynamoa ja on pelannut Ukrainan maajoukkueessa.
Šaparenko pelasi kotimaansa pääsarjassa kaksi ensimmäistä otteluaan huhti-toukokuussa 2015 Iljitšivets Mariupolin joukkueessa ja teki toisessa ottelussaan maalin. Kesällä 2015 hän siirtyi Kiovan Dynamoon, jossa hän nousi liigajoukkueeseen marraskuussa 2017. Hän pelasi liigassa 15 runkosarjaottelua kaudella 2018–2019 ja teki niissä viisi maalia. Kaudella 2020–2021 hän teki 24 liigaottelussaan neljä maalia. Kaikkiaan hän on pelannut liigassa Kiovan Dynamon joukkueessa 88 ottelua ja tehnyt niissä 14 maalia. Hän voitti kausina 2019–2020 ja 2020–2021 Ukrainan Cupin ja pelasi molemmilla kerroilla loppuottelussakin. Jälkimmäisellä kaudella hän voitti myös Ukrainan liigamestaruuden. Mestarien liigassa Šaparenko pelasi kaudella 2020–2021 viisi ottelua ja kaudella 2021–2022 kuusi ottelua, kaikki avauskokoonpanossa.
Šaparenko pelasi Ukrainan nuorisomaajoukkueissa ja nousi A-maajoukkueeseen toukokuussa 2018 ystävyysottelussa Marokkoa vastaan. Hän on pelannut kaikkiaan 28 maaottelua, joista 17 ottelua avauskokoonpanossa. Ainoan maaottelumaalinsa hän on tehnyt syyskuussa 2021 tasapeliin päättyneessä MM-karsintaottelussa Ranskaa vastaan. Kesän 2021 EM-kilpailuissa hän tuli ensimmäisessä alkulohko-ottelussa vaihdosta kentälle ja pelasi loput neljä ottelua avauskokoonpanossa Ukrainan yltäessä puolivälieriin.
Kangasvuoren sairaala

Kangasvuoren sairaala oli vuosina 1958-2014 toiminut psykiatrinen sairaala Jyväskylän Huhtasuon kaupunginosassa noin neljän kilometrin päässä kaupungin keskustasta. Toimiessaan sairaala oli B-mielisairaala, eli siellä hoidetiin pidempiaikaisesti sairaita ja helppohoitoisia potilaita. Toiminta käynnistyi vuonna 1958. Sairaalan omisti aluksi Jyväskylän kaupunki. Kangasvuoren sairaalan toimiessa B-mielisairaalana siellä oli yhteensä 162 sairaansijaa. B-mielisairaaloiden toiminta päättyi vuonna 1977. Sairaala-alueella sijaitsi alkuvaiheessa mm. henkilökunnan asuntoja ja myöhemmin nämä asuinkerrostalot muutettiin sairaalan avo-osastoiksi. Vastuun toiminnasta otti Keski-Suomen oma mielisairaanhoitopiiri 1980-luvulla. Vuonna 1989 sairaala siirtyi Keski-Suomen sairaanhoitopiirin kuntainliiton omistukseen. Keski-Suomen sairaanhoitopiiriin omistamassa Kangasvuoren sairaalassa hoidettiin yli 18-vuotiaita äkillistä sairaalahoitoa tarvitsevia psykiatrisia potilaita. Alueella toimi myös Jyväskylän kaupungin terveyskeskuksen pitkäaikaishoidon vuodeosastoja.
Kangasvuoren sairaalan viimeiset psykiatriset sairaansijat siirtyivät Keski-Suomen keskussairaalaan vuonna 2014. Kangasvuoren sairaalan tiloissa toimi Suomen Punaisen Ristin Länsi-Suomen piirin ylläpitämä turvapaikanhakijoiden vastaanottokeskus vuosina 2015–2016. Keski-Suomen sairaanhoitopiiri myi Kangasvuoren sairaala-alueen rakennusyhtiö VRP Keski-Suomi Oy:lle joulukuussa 2017 ja alueelle on tarkoitus rakentaa asuntoja. Kangasvuoren sairaalan vuonna 1958 valmistunut päärakennus, jonka on suunnitellut Jyväskylän kaupungin rakennustoimiston Olavi Kivimaa, on suojeltu.
Walter Dickson

Walter Dickson (1916 New Haven, Yhdysvallat – 1990) oli ruotsalainen kirjailija ja kriitikko.
Dickson kuvaa romaaneissaan länsigötanmaalaista maaseutuväestöä ja maaseudun teollistumista. Hänen aiheenaan on myös 1900-luvun vaihteen ruotsalaisten Amerikkaan muutto. Hän itse syntyi Yhdysvalloissa, missä hänen isänsä toimi rakennusmestarina. Perhe palasi Ruotsiin 1921.
Dickson oli koulutukseltaan filosofian kandidaatti Göteborgin yliopistosta, ja hän opiskeli myös Uppsalassa. Vuodesta 1943 hän työskenteli kirjallisuuskriitikkona "Ny Tid" -lehdessä ja lisäksi monissa muissa ruotsalaisissa ja suomalaisissa kirjallisuus- ja ammattiyhdistyslehdissä.
Heorhi Buštšan

Heorhi Buštšan (s. 31. toukokuuta 1994 Odessa) on ukrainalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan maalivahti. Hän edustaa kotimaassaan Kiovan Dynamoa ja on pelannut Ukrainan maajoukkueessa.
Buštšan pääsi pelaamaan Kiovan Dynamon edustusjoukkueessa ensi kerran kaudella 2017–2018. Hän on pelannut Ukrainan pääsarjassa kauden 2023–2024 loppuun mennessä 105 ottelua. Hän voitti kaudella 2019–2020 Ukrainan Cupin ja pelasi myös rangaistuspotkukilpailuun edenneessä loppuottelussa Vorskla Pultavaa vastaan. Hän voitti kaudella 2020–2021 Ukrainan-mestaruuden. Kaudella 2022–2023 hän pääsi loukkaantumisten vuoksi pelaamaan vähän mutta pelasi seuraavalla kaudella jälleen useimmat Dynamon ottelut. Hän pelasi Mestarien liigassa 2020–2021 neljä ja seuraavalla kaudella viisi ottelua. Eurooppa-liigassa hän on pelannut 15 ottelua.
Buštšan pelasi Ukrainan nuorisomaajoukkueissa ja nousi A-maajoukkueeseen lokakuussa 2020 ystävyysottelussa Ranskaa vastaan. Hän on pelannut kesäkuun 16. päivään 2024 mennessä 18 A-maaottelua. Kesän 2021 EM-kilpailuissa hän oli puolivälieriin edenneen Ukrainan joukkueen ykkösmaalivahti.
Salon seurakunta (1914–1951)

Salon seurakunta on entinen Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta, joka toimi Salon kauppalassa vuosina 1914–1951. Seurakunta kuului Turun arkkihiippakuntaan ja Perniön rovastikuntaan. Salon seurakunta liitettiin Uskelan seurakuntaan vuonna 1951, jolloin seurakunnan nimeksi tuli Salo-Uskelan seurakunta.
Uskelan seurakunnan Salon kappeliseurakunta mainitaan jo vuonna 1325. Kappeliseurakunnan kirkkona toimi Pyhän Annan kappeli. Kappelikirkko purettiin Uskelan kirkon rakennusmateriaaliksi vuonna 1832 ja kappeliseurakunta lakkautettiin. Uskelasta itsenäistyneeseen Salon kauppalaan päätettiin perustaa oma seurakunta vuonna 1906, mikä toteutui vuonna 1914. Seurakunta sai kirkon vuonna 1927, kun Salon rukoushuonetta laajennettiin ja se vihittiin Salon kirkoksi. Vuonna 1935 seurakunta päätettiin liittää takaisin Uskelaan, mikä toteutui vuonna 1951. Salon seurakunnan ainoa kirkkoherra oli Heikki Linkonen.
Germigny-des-Prés

Germigny-des-Prés on kunta Ranskassa Loiret’n departementissa Centre-Val de Loiren alueella. Se sijaitsee Loirejoen varrella, noin 30 kilometriä Orléansin kaupungista itään.
Kunnan nähtävyyksiä on 800-luvulla rakennettu karolinginen Germigny-des-Présin kirkko. Kirkko kunnostettiin 1800-luvulla, jonka jälkeen siitä on muodostunut merkittävä kristillinen pyhäkkö. Kirkon keskellä olevassa puolikupolissa on 800-luvulta peräisin oleva mosaiikkiteos, joka esittää liitonarkkia.
Juurikkaniemen sairaala

Juurikkaniemen sairaala oli vuosina 1958–2016 Keuruulla toiminut psykiatrinen sairaala. Se aloitti toimintansa B-mielisairaalana vuonna 1958. Juurikkaniemen alue sijaitsee luonnonkauniilla paikalla Keurusselän rannalla ja sieltä on noin 2,5 kilometrin matka Keuruun kaupungin keskustaan.
Mielisairaanhoidon järjestämisestä tuli 1950-luvulla ensi sijassa kuntien tehtävä. Mielisairaanhuoltoa ohjasi vuoden 1953 alussa voimaan tullut mielisairaslaki ja -asetus. Mielisairaanhuollon uudelleenjärjestämiseksi maa jaettiin 18 mielisairaanhuoltopiiriin, joilla kullakin oli A- eli keskusmielisairaala ja huoltotoimisto. Äkillisesti sairastuneiden eli akuuttipotilaiden hoitaminen oli A-sairaaloiden tehtävänä. Pitkäaikaispotilaiden hoidosta tai säilyttämisestä vastasivat B-sairaalat. Järjestelmä oli käytössä vajaan neljännesvuosisadan. B-sairaaloita rakennettiin 1952–1969 välisenä aikana sairaalakuntainliittojen toimesta yksilöllisillä piirustuksilla. A- ja B-mielisairaalajärjestelmä oli käytössä vuoteen 1978 saakka. 
Sairaalan päärakennuksen ovat suunnitelleet arkkitehdit Jonas Cedercreutz ja Helge Railo. Sairaalarakennusten ympäristö on arvioitu arvokkaaksi konaisuudeksi. 
Juurikkaniemen sairaalassa oli enimmillään 264 sairaansijaa. Ennen toiminnan lopetusta Juurikkaniemessä hoidettiin vaativaa hoitoa tarvitsevia psykiatrisia kuntoutuspotilaita. Potilaita oli sairaalan toiminnan loppuessa yhteensä 35. 
Juurikkaniemen tiloissa toimi myös kaksi yksityistä hoitokotia, Hilmarikoti ja Jalmarikoti Juurikkaniemen sairaalan lisäksi. Aluehallintovirasto katsoi, ettei Juurikkaniemen sairaala täytä kaikkia paloturvallisuusmääräyksiä. 
Sairaalan lakkauttamispäätökseen vaikutti pula koulutetuista psykiatreista. Juurikkaniemen sairaalan toiminta päätettiin sulkea 1. helmikuuta 2016 alkaen. Siirtovaiheessa 15 sairaansijaa lakkautettiin ja 20 siirrettiin Sotainvalidien sairaskodin tiloihin Jyväskylään.
Keuruun kaupunki oli ostamassa Juurikkaniemen sairaala-alueen Keski-Suomen sairaanhoitopiiriltä kymmenellä eurolla vuonna 2020. Ehtona oli, että kaavamuutos hyväksytään ja että Keski-Suomen sairaanhoitopiiri hakee sairaalan päärakennukselle purkuluvan. Sairaala-alueelle on tarkoitus kaavoittaa muun muassa omarantaisia omakotitontteja. Kauppa ei kuitenkaan toteutunut, sillä päärakennukselle ei saatu purkulupaa.
Jussi Vähälä

Jussi Vähälä (s. 1979) on suomalainen sellisti. Hän aloitti sello-opintonsa Lahden konservatoriossa Jouko Paavolan johdolla. Vähälä opiskeli Arto Noraksen johdolla Sibelius-Akatemiassa ja valmistui musiikin maisteriksi vuonna 2012. 
Vähälä soitti Helsingin Helsingin Kaupunginorkesterin sellistinä vuodet 2006-2012, ja nykyään hän toimii Suomen Kansallisoopperan I soolosellistinä.
Vähälä on esiintynyt kaikilla merkittävillä kamarimusiikkifestivaaleilla Suomessa ja esiintynyt solistina muun muassa Helsingin Kaupunginorkesterin ja Kansallisoopperan orkesterin kanssa. Vähälä kuuluu Total Cello Ensemble- selloyhtyeeseen. Vuonna 2016 TCE esiintyi itsenäisyyspäivän juhlavastaanotolla Presidentinlinnassa. Yhtye juhli 25-vuotista taivaltaan vuonna 2019.
Vähälän soitin on Emil Aaltosen säätiön omistama Giovanni Tononi 1600-luvulta.
Weli-Ahmed Hakim

Weli-Ahmed Hakim (27. heinäkuuta 1882 – 28. marraskuuta 1970) oli tataaritaustainen suomalainen imaami, joka toimi pitkään Suomen Islam-seurakunnassa ja ennen seurakunnan perustamista oli keskeisenä hahmona tataariyhteisön uskonnollisessa järjestäytymisessä. Vuoteen 1947 hän hoiti imaamin tehtäviä myös Tampereella.
Elämä.
Weli-Ahmed Hakim (Abdulhakimov, Abdulhakim uğlı) syntyi Venäjän Nižni Novgorodin kuvernementin tataarikylässä "Olı Rbişça" (ven. Bolšoje Rybuškino, Большое Рыбушкино). Hän tuli Suomeen vuonna 1914 ja sai maan kansalaisuuden vuonna 1926.
Hakim toimi Helsingissä Suomen Islam-seurakunnan pitkäaikaisena- ja ensimmäisenä imaamina ja oli mukana sen perustamisessa. Paikallinen tataariyhteisö kutsui Hakimin Suomeen, kun aikaisempi imaami Semiulla Sadretdinoff siirtyi Turkuun. Hakim kouluttautui imaamiksi Ufassa ja oli aikaisemmin opiskellut Medinassa ja Mekassa. Ennen virkaansa Suomessa Hakim toimi Kasimovin imaamina sekä johtajaopettajana Moskovassa. Hakim oli suorittanut pyhiinvaelluksen Mekkaan vuonna 1907.
Tataarien seurakunnan edeltäjä, "Suomen musulmaanien hyväntekeväisyysseura" (1915) piti tilaisuuksiaan Hakimin Pohjoisesplanadilla sijaitsevassa asunnossa. Tätä aikaisemmat osoitteet olivat Albertinkatu, Siltasaarenkatu ja Malminkatu. Suomen Islam-seurakunnan päärakennus valmistui vuonna 1961 Frederikinkadulle.
Hakim toimi seurakunnan imaamina aina vuoteen 1962. Häntä seurasi Ahmet Naim Atasever. Hakim toimi samanaikaisesti Tampereen tataariseurakunnan imaamina vuoteen 1947, kunnes Habibur-Rahman Shakir tuli virkaan. Hakim suunnitteli suomentataarien hautakivien arabiankieliset tekstit. Hakim hoiti imaamin tehtäviä myös Virossa ja hänet on erikseen nimetty merkittäväksi henkilöksi Narvan tataariyhteisön muodostumiselle.
Hakim toimi Helsingissä tataariyhteisön lasten- ja nuorten opettajana sekä julkaisi vuonna 1939 teoksen "Türk balalarınıñ din deslerı I-II" (Turkkilaisten lasten uskonnon oppikirjat). Hakimin on sanottu edustaneen panturkkilaisuutta. Hän halusi käyttää ”tataarin” sijasta termejä "turkkilaiset" ja "turkin kieli." Hakim toivoi, että eri uskonnot voisivat elää sovussa rinnakkain. 
Hakim on nimetty Suomen Islam-seurakunnan kunniajäseneksi. Imaamintöidensä lisäksi hänellä oli tärkeä osuus Suomeen paenneiden muslimiteologien ja Idel-Ural -valtion poliittikkojen avustajana maassa, sekä Nižni Novgorodin alueelta tulleiden misäärien viisumiasioissa. Hakim oli yhteyksissä Suomessa vierailevien jadidistien kanssa. Hakimia on kutsuttu taitavaksi puhujaksi, joka resitoi koraania sointuvalla äänellä.
Hakim kuoli Helsingissä vuonna 1970. Hänen puolisonsa oli Aliye Hakim (os. Sadri) ja lapset Nazime, Nadiye, Ilhamiye, Kadriye ja Fuad.
Versioita nimestä.
Vali Ahmed Abdulhakimov, Weli-Ahmed Hakim, Veli Ahmet Hakim, Valiahmet Hakimov, Ahmet Hakimoff, W. Hakimoff.
Tataarin kirjakielellä nimi on Вәлиәхмәт Хәким; "Wəliəxmət Xəkim" (Ğabdelxəkim); arabialaisella kirjaimistolla ولى احمد عبدالحكيم.
Pikkuvesitähti

Pikkuvesitähti ("Callitriche palustris") on vesitähtien sukuun ja ratamokasvien heimoon kuuluva yksivuotinen kasvi. 
Lajikuvaus.
Pikkuvesitähti kasvaa enintään 30 cm pitkäksi. Sillä on vastakkainen lehtiasento. Vedessä kasvavilla yksilöillä ylimmät lehdet muodostavat kelluvan ruusukkeen, joka on muodoltaan tähtimäinen. Ruusukkeessa on noin 10 lehteä. Koska vesitähdet ovat muuntelevia, varmimmin lajin erottaa muista vesitähdistä hedelmien perusteella. Pikkuvesitähdellä neliosaisen lohkohedelmän lohkot ovat kärkiosasta siipipalteisia.
Levinneisyys.
Pikkuvesitähteä tavataan Euraasiassa, Pohjois-Amerikassa ja Oseaniassa. Suomessa se on yleinen Pohjois-Lappia lukuun ottamatta, mutta sielläkin se kasvaa harvinaisena.
Elinympäristö.
Pikkuvesitähti kasvaa märällä maalla tai matalassa vedessä.
Adolf Wilhelm Granström

Adolf Wilhelm Granström (16. toukokuuta 1821 Rauma – 28. helmikuuta 1899 Rauma) oli suomalainen kauppias, laivanvarustaja ja valtiopäivämies.
Granströmin vanhemmat olivat raumalainen porvari Adolf Granström ja Maria Kristina Frenden. Granström kävi kauppakoulun Turussa ja ryhtyi kauppiaaksi ja laivanvarustajaksi Raumalla. Hän oli myös kunnallisraatimies ja usean maan varakonsuli Raumalla. Granström oli porvarissäädyssä Rauman edustaja valtiopäivillä 1867 ja 1872.
Opettaja Hanna Granström ja tuomari, senaattori Axel Wilhelm Granström olivat Adolf Wilhelm Granströmin lapsia.
Woldemar Hackman

Woldemar Hackman (12. huhtikuuta 1831 Viipuri – 24. toukokuuta 1871 Würzburg) oli suomalainen liike- ja valtiopäivämies. 
Hackmanin vanhemmat olivat kauppaneuvos, valtiopäivämies Johan Fredrik Hackman ja Julia Sofia Joenisch. Hackman tuli isänsä liikeyrityksen osakkaaksi 1854 ja oli myös Espanjan varakonsuli Viipurissa 1867. Hän edusti isänsä tavoin porvarissäädyssä Viipuria valtiopäivillä, vuonna 1867. 
Woldemar Hackmanin veli Julius Fredrik Hackman oli kenraaliluutnantti Venäjän keisarillisessa armeijassa.
Albert Ferdinand Ottelin

Albert Ferdinand Ottelin (4. huhtikuuta 1834 Lohtaja – 3. kesäkuuta 1868 Kokkola) oli suomalainen juristi, valtiopäivämies ja Kokkolan pormestari.
Ottelinin vanhemmat olivat maanmittari Adam Ottelin ja Charlotta Törnudd ja puoliso vuodesta 1865 Helena Wilhelmina Gellerstedt. Ottelin tuli ylioppilaaksi 1855 ja suoritti tuomarintutkinnon 1859, varatuomarin arvon hän sai 1862. Ottelin oli Vaasan hovioikeuden ylimääräinen kanslisti 1859, kanslisti 1863 ja arkistonhoitaja 1864, Tornion tuomiokunnan tuomari 1861–1863 ja Kokkolan pormestari vuodesta 1865. Hän oli porvarissäädyssä Kokkolan edustaja valtiopäivillä 1867.
Ollie Watkins

Oliver George Arthur ”Ollie” Watkins (s. 30. joulukuuta 1995 Torquay) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pituudeltaan 180-senttimetrinen. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Aston Villaa.
Seurajoukkueura.
Watkins pelasi Exeter Cityn junioreissa ja nousi edustusjoukkueeseen ensi kerran keväällä 2014. Exeterin edustusjoukkue pelasi tuolloin Englannin kakkosliigassa. Joulukuussa 2014 hän siirtyi loppukauden mittaisella lainasopimuksella Englannin kuudennen sarjatason Weston-super-Mareen, jossa hän pelasi 24 ottelua ja teki 10 maalia. Exeterissä hän pelasi vuosina 2014–2017 kaikki kilpailut mukaan lukien 78 ottelua ja teki niissä 26 maalia.
Heinäkuussa 2017 Watkins siirtyi Brentfordiin, jossa hän pelasi kolmen kauden aikana vuoden 2020 nousukarsinta mukaan lukien 135 mestaruussarjan ottelua ja teki niissä 46 maalia. Kaudella 2019–2020 hän oli 25 maalillaan mestaruussarjan toiseksi paras maalintekijä.
Syyskuussa 2020 Watkins siirtyi valioliigaseura Aston Villaan. Hän teki kauden 37 valioliigaottelussaan 14 maalia, joista ensimmäiset kolme voitokkaassa kotiottelussa hallitsevaa mestaria Liverpoolia vastaan. Viisi viikkoa myöhemmin hän teki kaksi maalia voitokkaassa vierasottelussa Arsenalia vastaan. Kaudella 2021–2022 hän pelasi Valioliigassa 35 ottelua ja teki 11 maalia. Seuraavalla kaudella hän pelasi 37 valioliigaottelua, joissa teki 15 maalia ja antoi kuusi maalisyöttöä. Tammikuun 21. päivästä lähtien hän teki kolmen kuukauden aikana 12 pelatussa valioliigaottelussa 11 maalia, joista kaksi ottelussa Newcastlea vastaan. Kaudella 2023–2024 hän oli avauskokoonpanossa yhtä vaille kaikissa valioliigaotteluissa. Hän teki 19 maalia, joista kolme Brightonia vastaan syyskuussa sekä kaksi Fulhamia vastaan helmikuussa, Lutonia vastaan maaliskuussa ja Brentfordia vastaan huhtikuussa. Lisäksi hän syötti 13 maalia. Konferenssiliigassa pelaamissaan kymmenessä ottelussa hän teki viisi maalia ja saman kilpailun karsintakierroksella hattutempun Hiberniania vastaan. Kaudella 2024–2025 hän pelasi kaikissa 38 valioliigaottelussa, joista 31:ssa avauskokoonpanossa. Hän teki 16 maalia, joista kaksi Evertonia vastaan syyskuussa. Lisäksi hän syötti kahdeksan maalia. Mestarien liigassa pelaamissaan 12 ottelussa hän teki yhden maalin ja antoi neljä maalisyöttöä.
Maajoukkueura.
Watkins pelasi Englannin maajoukkueessa ensimmäisen kerran maaliskuussa 2021 MM-karsintaottelussa San Marinoa vastaan ja teki ottelussa joukkueensa viidennen maalin. Ensimmäisen kerran hän oli avauskokoonpanossa maaliskuussa 2022 ystävyysottelussa Norsunluurannikkoa vastaan. Hän teki tuossakin ottelussa maalin. Kolmannen maajoukkuemaalinsa hän teki lokakuussa 2023 ystävyysottelussa Australiaa vastaan. EM-kilpailuissa 2024 hän tuli vaihdosta kentälle alkulohko-ottelussa Tanskaa ja välieräottelussa Alankomaita vastaan. Hän teki välierässä 2–1-voittomaalin 90. peliminuutilla. Tappiollisessa loppuottelussa Espanjaa vastaan hän tuli vaihdosta kentälle Harry Kanen tilalle 61. peliminuutilla. Watkins on pelannut huhtikuun 27. päivään 2025 mennessä 18 maaottelua ja tehnyt niissä viisi maalia. 
"Englannin maalit mainittu ensin."
Isä (vuoden 2020 elokuva)

Isä () on vuonna 2020 ensi-iltansa saanut draamaelokuva, jonka on ohjannut Florian Zeller. Sen pääosia esittävät Anthony Hopkins, Olivia Colman, Mark Gatiss, Imogen Poots, Rufus Sewell ja Olivia Williams. Elokuva kertoo miehestä, jonka on kohdattava korkean iän mukanaan tuomat muistivaikeudet.
"Isä" sai ensi-iltansa Sundancen elokuvajuhlilla 27. tammikuuta 2020. Elokuva sai myönteisen vastaanoton: Hopkinsin ja Colmanin roolisuorituksia kehuttiin, samoin kuin elokuvan tapaa käsitellä dementiaa. Elokuva sai kaksi Oscar-palkintoa parhaasta miespääosasta (Hopkins) ja parhaasta sovitetusta käsikirjoituksesta, ja se oli ehdolla myös muun muassa parhaasta elokuvasta ja parhaasta naissivuosasta (Colman).
"Isän" Suomen-ensi-ilta oli 13. elokuuta 2021.
Vitali Mykolenko

Vitali Mykolenko (s. 29. toukokuuta 1999 Tšerkasy) on ukrainalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Evertonia ja on pelannut Ukrainan maajoukkueessa.
Mykolenko nousi kotimaansa pääsarjassa pelaavan Kiovan Dynamon edustusjoukkueeseen ensimmäisen kerran kaudella 2017–2018. Seuraavalla kaudella hän pelasi jo 23 liigaottelua. Kaudella 2019–2020 hän pelasi jälleen 23 liigaottelua ja teki ensimmäiset kolme liigamaaliaan. Samalla kaudella hän voitti Ukrainan Cupin ja pelasi loppuottelussakin. Kaudella 2020–2021 hän voitti liigamestaruuden ja pelasi 22 liigaottelua, joissa hän teki kaksi maalia. Hän voitti tälläkin kaudella Ukrainan Cupin.Mestarien liigassa 2020–2021 hän pelasi neljä ottelua, kaikki avauskokoonpanossa. Kaudella 2021–2022 hän pelasi syyspuoliskolla Ukrainan liigassa 15 ottelua ja Mestarien liigassa viisi ottelua, kaikki avauskokoonpanossa.
Vuoden 2022 alussa Mykolenko siirtyi Englannin Valioliigassa pelaavaan Evertoniin. Hän pelasi loppukauden aikana 13 liigaottelua, jotka yhtä lukuun ottamatta avauskokoonpanossa, ja teki toukokuussa maalin Leicesteriä vastaan. Kaudella 2022–2023 hän pelasi 34 valioliigaottelua, joissa hän oli avauskokoonpanossa 30 kertaa. Kaudella 2023–2024 hän pelasi 28 liigaottelua, kaikki avauskokoonpanossa, ja teki marraskuussa maalin peräkkäisissä otteluissa Brightonia ja Crystal Palacea vastaan. Kaudella 2024–2025 hän oli avauskokoonpanossa 35 valioliigaottelussa. Hän teki maalin toukokuun Fulham-ottelussa.
Mykolenko pelasi Ukrainan nuorisomaajoukkueissa ja nousi A-maajoukkueeseen marraskuussa 2018 ystävyysottelussa Turkkia vastaan. Hän on pelannut elokuun 2025 puoliväliin mennessä 48 A-maaottelua, joista 46 ottelua avauskokoonpanossa. Kesäkuussa 2022 pelattu Kansojen liigan ottelu Armeniaa vastaan oli Mykolenkon ensimmäinen maaottelu, jossa hän tuli vaihdosta kentälle, ja kuusi minuuttia vaihdon jälkeen hän teki ensimmäisen, ja edelleen ainoan, maaottelumaalinsa. Kesällä 2021 pelatuissa EM-kilpailuissa Mykolenko oli avauskokoonpanossa neljässä ottelussa ja istui vaihdossa vain neljännesvälieräottelun Ruotsia vastaan. EM-kilpailuissa 2024 hän oli avauskokoonpanossa Belgiaa vastaan, eikä pelannut muissa otteluissa.
Suomurastaspenkoja

Suomurastaspenkoja ("Cinclosoma punctatum") eli aiemmalta nimeltään suomuviiriäistimali on viiriäispenkojiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Australiasta.
Koko ja ulkonäkö.
Suomurastaspenkoja voi kasvaa 25–28 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Suomurastaspenkojakoiraan päälaki on ruskea ja niska on harmaa. Otsa, silmien ympäristö ja kurkku ovat väriltään mustat ja silmäkulmajuova ja kurkun sivut ovat valkoiset. Naaraslinnun pää on harmaa ja kurkun sivut ovat punaruskeat. Lajin selkä on ruskea mustin raidoin ja rinta on harmaa. Suomurastaspenkojan vatsa on valkoinen ja siinä on mustia suomukuvioita.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Suomurastaspenkojaa tavataan Australiasta Queenslandista Victoriaan ja Tasmaniasta. Lajin elinympäristöä ovat pensaikot ja eukalyptusmetsien ruohoa kasvavat pohjakerrokset. Se liikkuu yksin, pareittain tai pieninä ryhminä.
Serhi Kryvtsov

Serhi Kryvtsov (s. 15. maaliskuuta 1991 Zaporižžja) on ukrainalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän edustaa Pohjois-Amerikan MLS:ssä pelaavaa Inter Miamia, johon hän siirtyi tammikuussa 2023 pelattuaan yli 12 vuotta kotimaansa Šah’tar Donetskissa. Hän on pelannut Ukrainan maajoukkueessa vuodesta 2011.
Kryvtsov aloitti pääsarjauransa Metalurh Zaporižžjan joukkueessa toukokuussa 2008. Kesällä 2010 hän siirtyi Šah’tar Donetskiin, jossa hän pelasi yli 12 vuotta ja voitti useita Ukrainan liiga- ja cupmestaruuksia. Hän on pelannut Ukrainan liigassa 199 ottelua ja tehnyt niissä 13 maalia. Mestarien liigassa hän on pelannut 20 ottelua, muun muassa joukkueensa kaikki kuusi ottelua kaudella 2019–2020. Eurooppa-liigassa hän on pelannut 15 ottelua ja tehnyt kaksi maalia, molemmat vieraskentällä portugalilaisseura Bragaa vastaan joulukuussa 2016.
Kryvtsov pelasi Ukrainan nuorisomaajoukkueissa ja oli voittamassa alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruutta 2009. Ukrainan A-maajoukkueessa hän pelasi ensimmäisen kerran syyskuussa 2011 ystävyysottelussa Tšekkiä vastaan mutta toisen kerran hän mahtui pelaavaan kokoonpanoon vasta marraskuussa 2016. Kesän 2021 EM-kilpailuissa hän ei saanut peliaikaa alkulohkossa mutta pelasi täydet minuutit voittoisassa neljännesvälieräottelussa Ruotsia vastaan ja pelasi myös tappiollisessa puolivälieräottelussa Englantia vastaan ensimmäisellä jaksolla tapahtuneeseen loukkaantumiseensa saakka. Hän on pelannut kaikkiaan 31 A-maaottelua, joista kuusi on ollut MM-karsintaa, seitsemän EM-karsintaa ja viisi Kansojen liigaa. Avauskokoonpanossa hän on pelannut 29 ottelua.
Vanarikot

Vanarikot ("Micranthes") on rikkokasveihin kuuluva suku. Sukuun kuuluvia lajeja kasvaa Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Sukuun kuuluu 83 lajia. 
Lajeja.
Vanarikkolajeja, joilla on suomenkielinen nimi:
Fjodor Trofimov

Fjodor Aleksejevitš Trofimov (, 2. lokakuuta 1910 Derevjannoje – 3. joulukuuta 2003 Petroskoi) oli neuvostoliittolainen toimittaja ja kirjailija.
Fjodor Trofimov syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän kävi Petroskoin metsäopiston ja työskenteli metsätyömaan päällikkönä Rukajärvellä. Trofimov alkoi kirjoittaa lehtiin jo opiskeluaikanaan ja vuonna 1932 hänestä tuli sanomalehti "Krasnaja Karelijan" toimittajana. Trofimov työskenteli lehden jatkajien "Leninskoje znamjan" ja "Leninskaja pravdan" päätoimittajana vuosina 1954–1984.
Toisen maailmansodan aikana Trofimov oli rintamalehden toimittaja. Hän kirjoitti journalistisia kuvauksia sodasta ja Nürnbergin oikeudenkäynnistä. Myöhemmissä teoksissaan kirjailijaa kuvaa kotikyläänsä ja maaseudun ongelmia. Trofimovin muistelmateos "Moi vek" (”Vuosisatani”) ilmestyi vuonna 2000.
Trofimov toimi Karjalan ASNT:n journalisti- ja kirjailijaliittojen puheenjohtajana. Hän sai Karjalan valtionpalkinnon vuonna 1982.
Bob McKnight

Robert "Bob" McKnight (19. maaliskuuta 1938 – 21. maaliskuuta 2021) oli kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelasi Kanadan maajoukkueessa. Hän voitti hopeamitalin talviolympialaisissa 1960.
Peter Freuchen

Peter Freuchen (1886 Nykøbing Falster, Tanska – 1957 Elmendorf, Alaska) oli tanskalainen toimittaja, tutkimusmatkailija ja kirjailija. Hän oli mukana useilla Grönlantiin tehdyillä tutkimusretkillä. Hän perusti vuonna 1910 Knud Rasmussenin kanssa Thuleen tutkimusaseman. Hän kirjoitti romaaneja, novelleja, matkakertomuksia ja kuunnelmia.
Ada Tšumatšenko

Ada Artemjevna Tšumatšenko (, 9. syyskuuta 1887 Taganrog, Venäjän keisarikunta – 5. toukokuuta 1954 Moskova, Neuvostoliitto) oli venäläinen kirjailija.
Ada Tšumatšenko syntyi opettajan perheeseen. Hän kävi lukion ja opiskeli naisten korkeakoulussa Moskovassa. Tšumatšenkon ensimmäinen runokokoelma ilmestyi vuonna 1912. Hänen myöhempiä runojaan julkaistiin kirjallisuuslehdissä vasta tekijän kuoleman jälkeen. Neuvostoliitossa Tšumatšenko tunnettiin lähinnä lastenkirjailijana. Hänen tunnetuin teoksensa on tutkimusmatkailija Nikolai Mikluho-Maklaista kertova "Ihminen kuusta" ("Tšelovek s Luny").
Ahmad Joudeh

Ahmad Joudeh (s. 4. huhtikuuta 1990 Jarmukin pakolaisleiri) on balettitanssija, koreografi ja kansainvälisesti aktiivinen taiteilija Syyriasta. Hän muutti Alankomaihin maan kansallisen balettiyhtiön avulla.
Avrotros

Avrotros (tyyliteltynä AVROTROS) on hollantilainen radio- ja televisioyhtiö, joka on perustettu vuonna 2014. Yhtiö kuuluu Alankomaiden julkiseen yleisradiojärjestelmään. Nimeä on käytetty yhtiön ohjelmissa 1. tammikuuta 2014 lähtien.
Alankomaiden voiton jälkeen vuoden 2019 Eurovision laulukilpailussa Avrotros oli yksi kolmesta yleisradioyhtiöistä vuoden 2021 Eurovision laulukilpailussa.
Rakennus.
Ennen vuotta 2014 AVROTROS sijaitsi AKN-rakennuksessa Hilversumissa vuodesta 2000, kun taas TROS toimi entisessä Christelijk- lyseossa, myös Hilversumissa vuodesta 1970 lähtien. 20. kesäkuuta 2012 ilmoitettiin, että molemmat lähetystoiminnanharjoittajat siirtyisivät Wereldomroepgebouwiin. Muutto saatiin päätökseen peruskorjauksen jälkeen 1. tammikuuta 2014.
Vuonna 2014 Avrotros aloitti Amsterdamissa sijaitsevan Vondelparkviljoenin käytön, joka oli kunnostettu ja nimetty uudelleen ”Vondel CS”:ksi.Se avattiin yleisölle 13. toukokuuta 2014. Rakennuksessa on useita radio- ja televisiostudioita, ja se tarjoaa tilaa jäsenille järjestättiville tapahtumille ja aktivitiiteille.
Inuksuk (vuoden 1988 elokuva)

Inuksuk on Markku Lehmuskallion ohjaama suomalainen draamaelokuva vuodelta 1988. Elokuva kertoo kanadalaisella tutkimusasemalla työskentelevistä tutkijoista sekä inuitien kulttuurista heidän kokemustensa kautta. 
Elokuvan toisena käsikirjoittaja oli Niilo Hyttinen, jonka kanssa Lehmuskallio teki yhteistyötä myös edellisen elokuvansa Sininen imettäjä yhteydessä. Elokuvan nimi viittaa Inuksuk-kiviröykkiöihin.
Tsamo

Tsamo on Markku Lehmuskallion ja Anastasia Lapsuin ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen historiallinen draamaelokuva vuodelta 2015. Elokuva perustuu tositapahtumiin ja se sijoittuu 1800-luvulle Alaskaan ja Suomeen, jolloin molemmat kuuluivat Venäjän keisarikuntaan.
Elokuvassa Alaskassa työskentelevä suomalainen kaivosinsinööri Simon ostaa Tlingit-intiaaniheimoon kuuluvan seitsenvuotiaan Tsamo-tytön. Simon palaa suomeen Tsamon kanssa, jossa Tsamo kastetaan kristinuskoon ja hänet nimetään uudelleen Ainaksi. Aina menee Suomessa kouluun ja häntä yritetään totuttaa suomalaiseen yhteiskuntaan, mutta intiaaniheimon tunnukset aiheuttavat konflikteja kristittyjen kanssa.
Marte Leinan Lund

Marte Leinan Lund (s. 1. huhtikuuta 2001) on norjalainen yhdistetyn hiihtäjä.
Leinan Lund sijoittui Oberstdorf MM-kilpailuissa 2021 yhdistetyssä pronssille. Planican MM-kilpailuissa 2023 hän oli kahdeksas. Trondheimin MM-kilpailuissa 2025 hän sijoittui yhteislähtökilpailussa kahdeksanneksi ja Gundersen-kilpailussa yhdeksänneksi.
Maailmancupissa Leinan Lund esiintyi ensimmäisen kerran joulukuussa 2020 Ramsaussa sijoittuen neljänneksi. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan kolmas Otepäässä joulukuussa 2021. Hän sijoittui kauden 2021–2022 kokonaiskilpailussa kuudenneksi. Hän oli kolmas Schonachin "individual compact" -kilpailussa tammikuussa 2025.
Continental Cupissa Leinan Lund oli kokonaiskilpailun toinen kaudella 2019–2020.
Nuorten MM-kilpailuihin Leinan Lund on osallistunut kaksi kertaa. Hän voitti mestaruuden joukkuekisassa vuosina 2020 ja 2021 ja oli henkilökohtaisessa kilpailussa toinen vuonna 2021.
Janne Järvinen

Janne Järvinen on suomalainen kilpapurjehtija ja liikemies.
Järvinen sai yhdessä Sinem Kurtbayn kanssa Suomelle Tokion olympialaisten maapaikan Nacra 17 -luokassa. Järvinen ei kuulu maajoukkueeseen. Olympiakomitea päätti, että hän ei edusta Suomea Tokiossa. Sen mukaan joukkueeseen valitulla Akseli Keskisellä on parempi potentiaali menestyä tulevaisuudessa.
Järvisellä on useita Suomen mestaruuksia Match Race- purjehduksesta ja muista luokista. Vuonna 2023 hän voitti Eurosaf 69F- luokan Euroopan mestaruuden. Hän voitti Euroopan mestaruuden uudelleen vuonna 2025. 
Järvinen valitti tuomiosta hovioikeuteen, joka tuomitsi hänet vain törkeästä rahanpesusta ja tuomio aleni kahdeksan kuukauden ehdolliseksi vankeustuomioksi.
Ever Given

Ever Given on taiwanilaisen Evergreen Marine -varustamon konttilaiva. Se on maailman suurimpia konttilaivoja. Se on 400 metriä pitkä ja 59 metriä leveä.
Ever Givenin omistaa japanilainen yhtiö, sitä operoi taiwanilainen varustamo ja alus on rekisteröity Panamaan. Sen miehistö on intialainen.
Onnettomuudet.
Helmikuussa 2019 laiva törmäsi Saksassa Hampurissa Elbellä jokilaivaan.
Suez.
"Ever Given" juuttui 23. maaliskuuta 2021 Suezin kanavaan poikittain ja esti liikenteen kanavan kautta. Laivan ajautuessa karille alueella oli hiekkamyrsky ja kova tuuli. Laivan kyydissä oli 18 300 rahtikonttia, joiden arvoksi laskettiin 775 000 000 dollaria. "Ever Givenin" laskettiin pidätelleen 9,6 miljardin dollarin arvosta kauppaa päivässä.
Alus saatiin irti iltapäivällä 29. maaliskuuta 2021, ja se pääsi liikkumaan omin voimin. Pääsyä kanavan läpi jonotti yli 400 alusta, jotka pääsivät jatkamaan matkaa niin, että laivasuma saatiin puretuksi 3. huhtikuuta 2021.
Onnettomuudesta on levinnyt laajalle valeuutinen, jossa onnettomuudesta syytetään Marwa Elselehdaria, vaikka hän oli tuolloin satojen kilometrien päässä kanaalista.
Onnettomuuden jälkeen Egyptin viranomaiset takavarikoivat Ever Given -aluksen, koska sen omistajan kanssa ei päästy sopuun tukoksen aiheuttamien kulujen korvaamisesta. Alus odotti riidan ratkeamista ankkurissa Suezin kanavan Isolla Katkerajärvellä. 
Vasta 7.7.2021 se pääsi jälleen matkaan. 29.7.2021 se saapui määränpäähänsä Rotterdamiin, jossa satama alkoi järjestää turistikierroksia kuuluisaksi tulleen aluksen vierellä.
Myöhemmin aluksen omistajat ovat käyneet oikeutta pelastustoimia suorittanutta SMIT Salvage BV -yhtiötä vastaan ja kieltäytyneet maksamasta yhtiölle sen vaatimaa palkkiota.
Świerczów

Świerczów on maalaiskunta Namysłówin piirikunnassa Puolassa. Sen väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 3 330. Kunnan hallintokeskus on Świerczówin kylä.
Kunnan kylät ovat Bąkowice, Biestrzykowice, Dąbrowa, Gola, Grodziec, Miejsce, Miodary, Starościn, Świerczów, Wężowice sekä Zbica. Sen pinta-ala on 110 neliökilometriä. Świerczów rajautuu Namysłówin, Domaszowicen, Pokójin, Popielówin ja Lubszan kuntiin. Kunnan pinta-alasta 27,3 prosenttia on metsän peitossa.
Vuoden 2019 lopussa 49,5 prosenttia Świerczówin asukkaista oli naispuolisia ja 50,5 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat kunnan väestöstä 14,8 prosenttia, työikäiset 63,8 prosenttia ja eläkeikäiset 21,4 prosenttia väestön keski-iän ollessa 42,3 vuotta.
La Ferté-Saint-Aubin

La Ferté-Saint-Aubin on kunta Ranskassa Loiret’n departementissa Centre-Val de Loiren alueella. Se sijaitsee noin 23 kilometriä Orléansin kaupungista etelään.
Kunnan nähtävyyksiä on 1600-luvulta peräisin oleva linna "Château de La Ferté-Saint-Aubin". Linna on yksityisenä asuntona 350 vuotta. Linna on avoinna yleisölle. Linnassa voi tutustua sen jokaisessa kolmessa kerroksessa olevaan viiteentoista kalustettuun huoneeseen. Linnassa järjestetään erilaisia maksullisia tapahtumia, ja linnan sadan hehtaarin puistossa on erilaisia puutarhapelejä.
Djoao Lobles

Djoao Lobles (s. 14. tammikuuta 2001) on alankomaalainen keskimatkojen juoksija.
Lobles osallistui sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuihin 2021, mutta ei päässyt 800 metrillä alkueristä jatkoon.
Alankomaiden mestaruuden 800 metrillä Lobles on voittanut ulkoradoilla vuonna 2020 ja sisäradoilla vuosina 2020 ja 2021.
Alle 18-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2018 Lobles pääsi 800 metrillä välieriin. Alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2019 hän pääsi 800 metrillä finaaliin ja oli siinä kahdeksas.
Miesten Superpesiksen kausi 2001

Miesten Superpesiksen kausi 2001 oli Suomen Pesäpalloliiton järjestämän pesäpallon korkeimman sarjatason Superpesiksen 12. kausi. Kausi alkoi 19. toukokuuta ja päättyi 13. syyskuuta 2001.
Suomen-mestaruuden voitti Sotkamon Jymy, jolle mestaruus oli kahdeksas kautta aikain. Sotkamo kukisti loppuottelusarjassa 3–0 Kiteen Pallon. Pronssiottelusarjassa Pattijoen Urheilijat voitti Hyvinkään Tahkon 2–0.
Sarja pienennettiin kahdentoista joukkueen sarjaksi seuraavaksi kaudeksi. Kauden päätteeksi sarjasta putosivat Alajärven Ankkurit, Loimaan Palloilijat, Jyväskylän Kiri ja Haminan Palloilijat. Ykköspesiksestä sarjaan nousivat Puijon Pesis ja Järvenpään Pesis.
Joukkueet.
&lt;section begin="joukkueet"/&gt;
&lt;section end="joukkueet"/&gt;
Sarjajärjestelmä.
Runkosarjassa pelattiin kaksinkertainen sarja kaikkien joukkueiden kesken. Yhteensä runkosarjassa pelattiin 28 ottelua joukkuetta kohden. Kahdeksan parasta joukkuetta etenivät pudotuspeleihin ja neljä viimeistä Superpesiskarsintaan. Pudotuspelit pelattiin paras viidestä -järjestelmällä lukuun ottamatta pronssiotteluita, jotka pelattiin paras kolmesta -järjestelmällä.
Superpesiskarsinnassa runkosarjan neljä heikointa kohtasivat Ykköspesiksen neljä parasta joukkuetta. Karsintasarja pelattiin yksinkertaisena ja kaksi parasta joukkuetta saivat oikeuden pelata Superpesiksessä kaudella 2002.
Pudotuspelit.
Pudotuspelit pelattiin paras viidestä -periaatteella lukuun ottamatta pronssiotteluita, jotka pelattiin paras kolmesta -menetelmällä. Otteluparit muodostettiin runkosarjan sijoitusten perusteella. Kotietu oli runkosarjassa paremmin sijoittuneella joukkueella.
Superpesiskarsinta.
Superpesiskarsinnassa Superpesiksen runkosarjan neljä heikointa kohtasivat Ykköspesiksen neljä parasta joukkuetta yksinkertaisessa sarjassa. Karsintasarjan kaksi parasta saivat oikeuden pelata Superpesistä kaudella 2002.
Tasapisteisiin päätyneet Järvenpään Pesis ja Alajärven Ankkurit pelasivat Ulvilassa uusintaottelun Superpesispaikasta 12. syyskuuta 2001. Ottelu päättyi Järvenpään 2–1 (2–3, 6–2, 2–0) voittoon.
Lopulliset sijoitukset.
Voittajajoukkue 2001.
Sotkamon Jymy (8:s mestaruus)
Jevgeni Tšarušin

Jevgeni Ivanovitš Tšarušin (, 11. marraskuuta 1901 Vjatka – 18. helmikuuta 1965 Leningrad) oli neuvostoliittolainen lastenkirjailija ja kuvittaja.
Jevgeni Tšarušin syntyi arkkitehdin perheeseen. Hän kävi lukion, palveli puna-armeijassa ja työskenteli Vjatkassa lavastajana. Vuosina 1922–1926 Tšarušin opiskeli maalaustaidetta Leningradin taideteollisessa korkeakoulussa. Hän tutustui Samuil Maršakiin, Vitali Biankiin, Jevgeni Švartsiin ja muihin lastenkirjailijoihin sekä lastenkirjojen kuvittajiin. Vuodesta 1930 lähtien Tšarušin työskenteli valtion kustannusliikkeen taiteilijana. Hän kuvitti lastenkirjoja ja alkoi myös itse kirjoittaa kertomuksia lapsille. Tšarušinia miellyttivät eniten eläinaiheet, joita hän oli piirtänyt jo lapsena. 1930-luvun lopulta lähtien hän alkoi laatia myös populaaritieteellisiä kirjoja. Tšarušinin teoksille on ominaista dynaaminen ja mukaansatempaava juoni sekä hyväntahtoinen pehmeä huumori.
Tšarušin kuului Neuvostoliiton taiteilijaliittoon vuodesta 1932 ja kirjailijaliittoon vuodesta 1934. Hän sai VSFNT:n ansioituneen taiteilijan arvonimen vuonna 1945. Tšarušinin teoksia julkaistaan yhä Venäjällä ja ulkomailla.
Lilly Singh

Lilly Singh (s. 26. syyskuuta 1988 Scarborough, Ontario, Kanada) on kanadalainen koomikko, keskusteluohjelman juontaja, tubettaja ja näyttelijä, joka esiintyi aiemmin nimellä Superwoman (tyyliteltynä IISuperwomanII), hänen pitkäaikaisella YouTube-käyttäjänimellään.
Toronton Scarboroughin alueella syntynyt ja kasvanut Singh on sikhipunjabivanhempien nuorempi tytär. Valmistuttuaan Yorkin yliopistosta hän alkoi tehdä YouTube-videoita vuonna 2010. Vuonna 2016 hän sijoittui "Forbesin" maailman parhaiten palkattujen tubettajien listalla kolmanneksi ja ansaitsi ilmoitetun 7,5 miljoonaa dollaria. Vuoteen 2017 mennessä hän sijoittui kymmenenneksi "Forbes"-listalla maailman parhaiten palkatuista YouTube-tähdistä, ansaitsemalla ilmoitetun 10,5 miljoonaa dollaria; syyskuussa 2019 hänellä oli 14,9 miljoonaa tilaajaa ja yli kolme miljardia videon katselukertaa. Singh on ollut esillä vuosittaisessa YouTube Rewind -sarjassa joka vuosi vuodesta 2014 lähtien (lukuun ottamatta vuotta 2019). "Forbes" nimesi hänet yhdeksi 40 vaikutusvaltaisimmasta koomikosta vuonna 2019. Hänen voittamiinsa palkintoihin kuuluvat MTV Fandom Award, neljä Streamy Awardia, kaksi Teen Choice Awardia ja People’s Choice Award.
Vuonna 2016 Singh julkaisi ensimmäisen elokuvansa, dokumenttielokuvan, joka kertoi hänen maailmankiertueestaan, nimeltään "A Trip to Unicorn Island". Maaliskuussa 2017 hän julkaisi ensimmäisen kirjansa "How to Be a Bawse: A Guide to Conquering Life", joka saavutti ensimmäisen sijan "New York Timesin" bestseller-listalla. Syyskuusta 2019 kesäkuuhun 2021 Singh toimi NBC:n myöhäisillan keskusteluohjelman "A Little Late with Lilly Singh" vastaavana tuottajana ja emäntänä. Hän on ensimmäinen intialaistaustainen henkilö, joka on isännöinyt merkittävän yhdysvaltalaisen televisioyhtiön myöhäisillan keskusteluohjelmaa.
Lemlem Hailu

 
Lemlem Hailu (s. 21. toukokuuta 2001) on etiopialainen keskimatkojen juoksija.
Hailu osallistui Dohan maailmanmestaruuskilpailuihin 2019 ja pääsi välieriin 1 500 metrillä. Afrikan kisoissa vuonna 2019 hän sai pronssia 1 500 metrillä. Hän karsiutui saman matkan välierissä vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa. Hän voitti sisäratojen maailmanmestaruuden 3 000 metrillä Belgradissa 2022 ajalla 8.41,82. Budapestin MM-kilpailuissa 2023 hän oli 10 000 metrillä seitsemästoista.
Etiopian mestaruuden 1 500 metrillä Hailu on voittanut vuosina 2019 ja 2021.
Alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa 2017 Hailu voitti 1 500 metrillä mestaruuden. Nuorten olympialaisissa ja alle 18-vuotiaiden Afrikan-mestaruuskilpailuissa hän voitti samalla matkalla kultaa 2018.
Hailu juoksi 1 500 metrillä sisäratojen alle 20-vuotiaiden maailmanennätyksen 4.01,79 Toruńissa 8.helmikuuta 2020 ja 4.01,57 Liévinissä 19. helmikuuta 2020.
Vera Tšaplina

Vera Vasiljevna Tšaplina (, 24. huhtikuuta 1908 Moskova – 19. joulukuuta 1994 Moskova) oli venäläinen lastenkirjailija.
Vera Tšaplina syntyi aatelisperheeseen. Venäjän sisällissodan aikana hän joutui lastenkotiin Taškentiin, josta äiti löysi hänet ja vei takaisin Moskovaan. Tšaplina työskenteli Moskovan eläintarhassa vuodesta 1924. Hän kasvatti yhteisasunnossaan kuuluisaksi tulleen Kinuli-leijonan.
Tšaplina alkoi kirjoittaa eläinaiheisia kertomuksia ja julkaisi useita suosittuja kirjoja. Hänet hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 1950. Myöhemmin kirjailija siirtyi eksoottisista eläimistä kuvaamaan lähiseudun luontoa.
Bao (sämpylä)

Bao () on taiwanilainen höyrysämpylä, joka valmistetaan höyryttämällä bambukorissa. Baon täytteenä on lihaa ja pikkelöityjä kasviksia. Bao on suosittu katuruoka Aasiassa.
Sotkamon terveysasema

Sotkamon terveysasema on Kainuun Sotkamossa toimiva julkisen palvelun terveysasema. Sen palvelut tuottaa Kainuun hyvinvointialue. Sotkamon terveysasemalla on myös hyvinvointiyhtymä NordLabin näytteenottopiste.
Sotkamon terveysasema oli arkkitehti Veijo Martikaisen suunnittelema, Suomen ensimmäinen varsinaisesti terveyskeskusta varten suunniteltu ja maakuntien rakentama rakennuskokonaisuus. Sotkamon terveydenhuoltokeskus valmistui vuonna 1968 eli ennen vuonna 1972 voimaantullutta kansanterveyslakia. Tämä laki oli varsinainen lähtölaukaus suomalaisen terveyskeskusverkoston rakentamiselle. Sotkamon terveysaseman viereen rakennettiin paloasema ja henkilökunnan asuintalo, sekä tien toiselle puolelle Sotkamon kunnantalo (1975, Matikaisen 1973 voittaneen ehdotuksen pohjalta). Vuonna 1979 valmistui Veijo Martikaisen ja hänen poikansa Ari-Jukka Martikaisen suunnittelema Sotkamon terveysaseman vuodeosasto. Vuonna 2021 siellä oli 22 sairaansijaa.
Sotkamon terveysasema palvelee normaalisti maanantaista torstaihin kello 8-16 ja perjantaisin (ja pyhien aattona) kello 8-15. Muulloin kiireellisestä hoitoa tarvittaessa otetaan yhteys Päivystysapuun (116 117; hätätilanteessa luonnollisesti Yleiseen hätänumeroon 112). Ensiapu- ja päivystyspalvelut tarjoaa ympärivuorokautisesti aukioleva Kainuun keskussairaalan yhteispäivystys (Päivystyksen ovi F2, Sotkamontie 13, Kajaani).