Josef Matthias Hauer

Josef Matthias Hauer (19. maaliskuuta 1883 Wiener Neustadt – 22. syyskuuta 1959 Wien) oli itävaltalainen säveltäjä ja musiikkiteoreetikko. Hän kehitti kaksitoistasäveljärjestelmän Arnold Schönbergistä riippumattomasti hieman tätä aiemmin, mutta sovelsi sitä käytäntöön hyvin eri tavalla.
Hauer sai opettajan pätevyyden vuonna 1902 ja työskenteli opettajana kouluissa vuoteen 1919 saakka. Hän aloitti säveltämisen itseoppineena vuonna 1912. Hauerin ensimmäinen kaksitoistasäveljärjestelmää soveltanut teos oli pianokappale "Nomos" (op. 19, 1919). Hänen ensimmäinen tutkielmansa kaksitoistasäveljärjestelmästä oli "Vom Wesen des Musikalischen" (1920). Hauer järjesti kaksitoista säveltä kahteen heksakordiin, jotka hän edeleen jaotteli trooppeihin. Menetelmällä syntyi dodekafonista musiikkia, jonka toteutus ei ollut yhtä ankaraa kuin Schönbergillä. Hauer omisti Schönbergille kaksiosaisen teoksensa "Etüden für Klavier" (1922–1923) ja estetiikkaa koskeneen tutkielmansa "Vom Melos zur Pauke" (1925). Hänen teoksiaan esitettiin Verein für musikalische Privataufführungenin tapahtumissa. Niitä esitettiin 1920-luvulla myös ISCM:n konserteissa, ja erityisesti seitsemäs orkesterisarja (1926) sai hyvän vastaanoton. Hauerille myönnettiin valtionpalkinto Wienissä vuonna 1930. Hänen välinsä Schönbergiin kuitenkin kiristyivät, koska molemmat säveltäjät pitivät omaa osuuttaan kaksitoistasäveljärjestelmän luojana toista merkittävämpänä. Hauer on jäänyt historiankirjoituksessa Schönbergin piirin varjoon.
Hauer lähestyi säveltämistä melodisesti ja painotti melodiaa huomattavasti enemmän kuin rytmiä ja harmoniaa. Hänen esteettiseen filosofiaansa vaikuttivat huomattavasti taolaisuus ja Yijing. Hauerin mukaan atonaalisen musiikin tekijä ei ollut aktiivinen toimija vaan passiivinen kaiken ikuisen, muuttumattoman olemuksen (dao) havainnoitsija. Hauer piti luovaa työtä kosmisena pelinä ja jätti jotkin ainekset sattumanvaraisiksi. Hän kehitti oman nuotinnusjärjestelmänsä, joka muotoiltiin pianon koskettimiston mukaan ja joka hylkäsi etumerkit hierarkkisina. Tämä perustui ajatukseen kunkin sävelen yhtäläisestä arvosta. Hauer kuvasi viivoilla mustia koskettimia ja niiden väleillä valkoisia koskettimia. Esityksiä helpottaakseen hän kuitenkin palasi perinteiseen nuotinnukseen julkaistuissa täysissä partituureissaan. Hauer esitteli trooppitaulukkoihin perustuneen sävellystekniikkansa perinpohjaisimmin teoksessa "Zwölftontechnik" (1926). Hän laati uudistetun version trooppitaulukkomenetelmästään vuonna 1948. Hauer vältti monissa kirjoituksissaan viittauksia teemaan tai motiiviin. Sen sijaan hän käytti kaikenkattavaa "Melos"-ilmausta. Hän käytti musiikillisten ainesten suhteista toisiinsa passiivista termiä "Entfaltung" ("kehittyminen"). Schönberg piti Hauerin sävellystekniikkaa vakavasti viallisena ja väitti säännönmukaisten mystisten ja filosofisten viittausten toimivan savuverhona, jolla puutteet pyrittiin peittämään.
Hauer luopui lopulta opusnumeroinnista ja teoksia kuvaavista otsikoista. Hän alkoi käyttää kaikista teoksistaan nimitystä "Zwölftonspiel" (kaksitoistasävelpeli). Hauer pysyi Wienissä, mutta natsit luokittelivat hänen teoksensa rappiotaiteeksi. 1900-luvun lopussa hänen teoksiaan alettiin esittää uudelleen ja levyttää.