tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Dromornithidae

Dromornithidae on sukupuuttoon kuollut lentokyvyttömien lintujen heimo. Ne elivät Australiassa neogeenikaudella, mutta ovat nykyään kuolleet sukupuuttoon. Niiden luultiin kauan kuuluvan strutsilintuihin, mutta nykyään ne on luokiteltu sorsalintuihin. Läheisimmät elävät sukulaiset ovat sorsat. Nimi Dromornithidae tulee kreikan kielen sanoista dromaios (tarkoittaa nopeaa juoksijaa) ja ornis (tarkoittaa lintua).
Dromornithidae-heimon linnut olivat suurikokoisia ja "Dromornis stirtoni" kasvoi jopa yli 3-metriseksi. Heimo tunnetaan suuresta nokasta, jota käytettiin ainakin siementen murskaamiseen.
Ulkonäkö.
Dromornithidae-heimon jäsenet näyttivät suurilta emuilta tai moailta. Useimmat olivat raskasrakenteisia, joilla oli voimakkaat jalat ja suuresti supistuneet siivet. Viimeiset luut varpaissa muistuttivat enemmän pieniä kavioita kuin kynsiä. Nämä linnut kasvoivat 1,5-metrisistä jopa 3-metrisiin ("Dromornis stirtoni", luultavasti suurin elänyt lintu).
Lajit.
Vuonna 2005 viisi sukua ja seitsemän lajia oli löydetty, ja ainakin yksi uusi suku on työn alla. Pienin heimon laji oli luultavasti Barawertornis tedfordi, joka painoi 80–95 kg. Kaksi Ilbandornis-suvun lajia (Ilbandornis lawsoni ja Ilbandornis woodburnei) olivat suurempia, mutta heikompijalkaisia kuin muut dromornithidae-heimon jäsenet. Bullockornis planei ja Genyornis newtoni olivat raskasrakenteisia ja 2–2,5 m pitkiä ja ne painoivat noin 220–240 kg. Suurimmat heimon linnut olivat Dromornis-suvun Dromornis australis ja Dromornis stirtoni.
Levinneisyys.
Dromornithidae-heimon jäseniä on toistaiseksi löydetty vain Australiasta. Suurin osa löydöistä on löytynyt mantereen itäosista, tosin myös Länsi-Australiasta ja Tasmaniasta on löydetty fossiileja. Pohjoisterritoriosta on löydetty usein juuri Dromornithidae-heimon fossiileja.
Oljokminsk

Oljokminsk (, ) on kaupunki Sahan tasavallan eteläosassa Oljokminskin piirissä 651 kilometriä Sahan pääkaupungista Jakutskista lounaaseen. Oljokminsk sijaitsee Lenan vasemmalla rannalla lähellä paikkaa jossa Oljokma-sivujoki liittyy siihen oikealta.
Historia.
Paikkakunta syntyi kasakoiden linnoituksena ("ostrog") jokien yhtymäkohtaan jo vuonna 1635. Siitä tuli tärkeä tukikohta kauemmas Siperiaan suuntautuvalle toiminnalle. Kaupunkioikeudet Oljokminsk sai 1783. 
Asukasluvun kehitys
Ilmasto.
Oljokminskin ilmasto on koko Sahan tasavallan tapaan hyvin kuiva ja mantereellinen. Talvella siellä on mitattu alimmillaan –66 °C sekä kesällä korkeimmillaan +45 °C.
Commonwealth realm

Commonwealth realm on itsenäinen valtio, jonka monarkkina ja valtionpäämiehenä on kuningas Charles III. Hän nousi valtaistuimelle 8. syyskuuta 2022 välittömästi äitinsä Elisabet II:n jälkeen. Maat ovat siis itsenäisiä valtioita, jotka muodostavat personaaliunionin. Vuonna 2023 commonwealth realm -maita oli 15, jotka kaikki olivat myös 56 maan muodostaman yhteistyöjärjestön, Kansainyhteisön () jäseniä. 
Commonwealth realm -maat ovat täysin itsenäisiä ja ulkopolitiikassaan toisistaan riippumattomia valtioita, jotka jakavat keskenään identtisen monarkian ja muut keskeiset valtiolliset instituutiot (niin kutsuttu Westminster-järjestelmä). Yhteinen hallitsija asuu kuitenkin kokoaikaisesti Britanniassa, joten muissa maissa hänen asemaansa seremoniallisena valtionpäämiehenä hoitaa hänen nimittämänsä kenraalikuvernööri. Hallitsijan poliittista asemaa, joka on "de jure" sekä toimeenpaneva että lainsäädännöllinen, pitää pääministeri yhdessä demokraattisesti valitun hallituksensa kanssa.
Rommitoti

Rommitoti on drinkki, joka muodostuu rommista ja kuumasta vedestä tai teestä. 
Kuuman rommitotin alkuperänä pidetään purjelaiva-ajan merimieselämää. Purjealuksilla oli tapana jakaa miehistölle viina-annoksia. 1650-luvulla brittiläinen William Penn saapui Barbadokselle valloittakseen Jamaikan. Miehistölle ei löytynyt tavanomaisia juomia (olut ja viini), joten hänen täytyi ottaa rommia miehistön juomaksi. Rommin käyttö yleistyi ja siitä tuli virallinen osa laivaston muonitusta 1730-luvulla. Aluksi rommi jaettiin miehistölle laimentamattomana. Vuonna 1740 amiraali Edward Vernon, liikanimeltään "Old Grog", määräsi päivittäisen rommiannoksen laimennettavaksi vedellä.
Power Macintosh 4400

Power Macintosh 4400 on Apple Computerin 7. marraskuuta 1996 Euroopassa julkaisema tietokone. 17. helmikuuta 1997 laitteesta julkaistiin nopeammalla suorittimella varustettu versio Pohjois-Amerikassa ja Australiassa. Australian versio sai nimekseen Power Macintosh 7220. Hinnan matalana pitämiseksi Power Macintosh 4400 pyrki käyttämään mahdollisuuksien mukaan tietokoneteollisuuden standardiosia. Tietokone käytti Applen ja Motorolan yhteistyössä kehittämää Tanzania-emolevyä. Power Macintosh 4400 :sta julkaistiin myös PC-yhteensopivia malleja, jotka sisälsivät ylimääräisen, prosessorikortilla sijaitsevan 166 MHz:n x86-suorittimen. Laitteiden tuotanto lakkautettiin 1. tammikuuta 1998.
Yleistä.
Standardoimisen tuloksena Power Macintosh 4400 oli eräs Applen vähälukuisista tietokoneista, joissa oli metallinen kotelo. Levykeasema sijaitsi laitteen vasemmalla laidalla. 
Tanzania-emolevy.
Apple ja Motorola suunnittelivat Tanzania-emolevyn edullisten tietokoneiden tuotantoa varten. Power Macintosh 4400 jäi Applen ainoaksi Tanzaniaa käyttäväksi tietokoneeksi, mutta emolevyä käytettiin myös Motorolan StarMax 3000 ja 4000 sekä Umaxin SuperMac C500 ja C600 -tietokoneissa, muiden, kolmansien osapuolten valmistamien Macintosh-koneiden ohella. Tanzania tuki PowerPC 603e ja PowerPC 604e -suorittimia ja sisälsi 40 MHz:n väylän. Emolevyllä oli kolme PCI-paikkaa.
Phil Hellmuth

Phillip "Phil" Jerome Hellmuth Jr. (s. 16. heinäkuuta 1964 Madison, Wisconsin) on yhdysvaltalainen pokeriammattilainen ja World Series of Pokerin pääturnauksen voittaja vuodelta 1989 sekä World Series of Poker Europen pääturnauksen voittaja vuodelta 2012. Hän on ainoa pelaaja, joka on pystynyt voittamaan molempien sarjojen pääturnaukset. Hellmuth on onnistunut voittamaan yhteensä 16 WSOP-ranneketta (13 texas hold 'emista ja kaksi Seven-Card Razzista), mikä on lajin kaikkien aikojen ennätys. Hänellä on myös eniten WSOP-turnausten rahasijoja (126, joista kymmenen Euroopasta) ja finaalipöytäsijoja (57)
Kiistattomista saavutuksistaan huolimatta Hellmuth on pokerin kiistellyimpiä hahmoja - hänet tunnetaan erityisesti huonosta käytöksestään kohdatessaan vastoinkäymisiä ja tappioita, mistä tulee hänen lempinimensä "Poker Brat" ("Pokerikakara"). Hän pitää itseänsä maailman parhaana holdemin pelaajana.
Vuonna 1989 24-vuotiaasta Hellmuthista tuli kaikkien aikojen nuorin World Series of Pokerin mestaruusturnauksen voittaja, voitettuaan pääturnauksessa kaksinkertaisen mestarin Johnny Chanin. Nuorimman mestarin titteli pysyi hänellä vuoteen 2008 saakka. World Poker Tourilla Hellmuth on selviytynyt finaalipöytään kahdesti (näiden lisäksi hän on pelannut kahdessa WPT:n kutsukilpailussa). 
Vuonna 2005 Hellmuth voitti National Heads-Up Poker Championship -turnauksen (kansallinen kaksinpeliturnaus). Vuoden 2006 turnauksessa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Chip Reeselle.
Toukokuussa 2018 Hellmuthin pokeriuran turnausansiot ylittivät 22,3 miljoonaa dollaria. Hän on kaikkien aikojen rahalistalla sijalla 12.
Hellmuth on esiintynyt television pokeriohjelmissa "High Stakes Poker" ja "Poker After Dark". Hän on julkaissut myös useita pokerikirjoja ja opetus-DVD:ita. Hellmuth asuu Palo Altossa, Kaliforniassa. Hän on naimisissa psykiatri Katherine Sanbornin kanssa, pariskunnalla on kaksi poikaa (Phillip III ja Nicholas).
Phil Hellmuth tunnetaan myös näyttävistä World Series of Poker pääturnauksen sisääntuloista. Vuonna 2007 Hellmuth saapui rallikuskin varusteissa naispoliisien saattelemana. Hän oli juuri kolaroinut NASCAR-autonsa, eikä voinut käyttää sitä saapumiseen. Vuonna 2008 Hellmuth saapui turnaukseen Yhdysvaltain armeijan jeepillä pukeutuneena 11-tähden kenraaliksi. 2009 Hellmuth oli pukeutunut Julius Caesariksi ja saapui yhdentoista naisgladiaattorin ja muusien kanssa paikalle.
Työntömitta

Työntömitta (työntötulkki) on yleensä alle 200 millimetrin etäisyyksien mittaamiseen tarkoitettu mittalaite, jolla voidaan mitata kappaleiden paksuuksia, sisämittoja ja syvyyksiä tyypillisesti 0,1–0,02 millimetrin tarkkuudella. Laitetta kutsutaan puhekielessä myös nimellä tönäri tai mittalaitteen patentoineen yrityksen mukaan mauseri tai mauser-mitta. Vielä tarkempia etäisyysmittauksia voidaan tehdä mikrometriruuvilla.
Tyypillinen työntömitalla mitattava kohde on kohtisuora etäisyys, kappaleen halkaisija, reiän syvyys jne. Esimerkiksi putken halkaisijaa mitattaessa mitattava putki puristetaan työntömitan mittausleukojen väliin ja luetaan mittaustulos mitta-asteikolta. Millimetrin kymmenykset luetaan ns. noniusasteikolta siten, että asteikon viiva, joka osuu lähimmäksi millimetriasteikolla olevaa viivaa, kertoo millin kymmenyksien määrän (jos työntömitan tarkkuus on 0,1 mm). 
Työntömitalla — tai vastaavalla 2-pistemittalaitteella — ei voida todentaa kappaleen ympyränmuotoisuutta, vaikka mittatulos eri pyörähdyskulmassa olisikin sama, sillä tasalevyisiä käyriä on muitakin kuin ympyrä (esimerkiksi Reuleaux’n kolmio). Samasta syystä holkin sisähalkaisijaa ei voi mitata 2-pistemittauksella luotettavasti.
Nykyään on saatavissa myös digitaalisia työntömittoja, joissa on numeronäyttö sadasosamillimetrin tarkkuudella. Tällaisilla mitoilla voidaan todentaa mittausvoiman vaikutus mittaustulokseen.
Mount Kenyan kansallispuisto

Mount Kenyan kansallispuisto on alue, joka suojelee Afrikan toiseksi korkeimman vuoren Mount Kenyan ympäristöä. Puisto on perustettu 1949. Metsänraja kulkee tällä lähes päiväntasaajalla sijaitsevalla alueella kolmen kilometrin korkeudessa. Sen alapuolella on metsäaluetta, jossa asuu apinoita ja puhveleita, alemmilla rinteillä (1 500 metriin asti) myös norsuja. Vuoren vulkaaninen maaperä ja vuorenrinteitä valuvat purot tekevät alueesta houkuttelevaa maanviljelyn kannalta. Niinpä puiston rajalle on tehty vahva sähköaita estämään norsujen ryöstöretket ympäröiville viljelyksille. 
Puisto on UNESCOn maailmanperintökohde vuodesta 1997 alkaen. Sitä laajennettiin merkittävästi vuonna 2013.
Valkoinenpaimenkoira

Valkoinenpaimenkoira (, , ) on sveitsiläinen perhe-, seura- ja harrastekoira, joka kuuluu FCI:n roturyhmään 1. Valkoinenpaimenkoira on nykyisin etupäässä seura- ja harrastuskoira.
Rotumääritelmä.
Ulkonäkö.
Uroksen säkäkorkeus on 60–66 cm ja nartun 55–61 cm. Valkoinenpaimenkoira on voimakas, lihaksikas, keskikokoinen ja suorakaiteen muotoinen koira, jolla on pystyt korvat, kaksinkertainen keskipitkä tai pitkä karvapeite, keskivahva luusto sekä tasapainoiset rungon ääriviivat. Valkoinenpaimenkoira-rodulla on suora ja vaaka selkälinja. Sillä tulisi olla tummat silmät ja tumma kuono.
Kaksinkertainen karvapeite on keskipitkää tai pitkää, tiheää ja rungonmyötäistä; runsasta aluskarvaa peittää sileä ja paksu peitinkarva. 
Alkuperä ja käyttö.
Valkoinenpaimenkoira on saksanpaimenkoirasta eriytynyt rotu. Kun valkoinen väri luettiin saksanpaimenkoirassa virheeksi 1930-luvulla, valkoiset saksanpaimenkoirat katosivat Euroopasta miltei kokonaan. Siihen saakka valkoista oli esiintynyt saksanpaimenkoirissa muiden värien ohella. Valkoisten saksanpaimenkoirien kanta kuitenkin säilyi Yhdysvalloissa ja Kanadassa, jossa niitä alettiin myös kasvattaa. Pohjois-Amerikasta valkoiset saksanpaimenkoirat palautuivat 1970-luvulla Eurooppaan ja etenkin Sveitsiin. Yhdysvaltalaista 5. maaliskuuta 1966 syntynyttä Lobo-urosta pidetään Sveitsissä rodun kantaisänä. Omaksi rodukseen se tunnustettiin Sveitsissä 1991. 
Valkoinenpaimenkoira on monipuoliseen harrastamiseen sopiva koira, yleensä lapsiystävällinen perhe- ja seurakoira. Sen käyttöominaisuudet eivät ehkä yksilöpoikkeuksia lukuun ottamatta ole yhtä vaativaan työskentelyyn sopivia kuin kantarotu saksanpaimenkoiralla. Rotu sai Suomessa palveluskoiraoikeudet vuoden 2006 alussa.
Valkoinenpaimenkoira on saanut huomiota viime vuosina myös Suomessa. Vuonna 2009 valkoisiapaimenkoiria rekisteröitiin Suomen Kennelliittoon 369 kappaletta.
Käyttäytyminen ja luonne.
Eloisa ja tasapainoinen luonne, tarkkaavainen ja helposti koulutettava, palvelualtis. Ystävällinen ja vaatimaton. Isäntäänsä 
kiintynyt ja sosiaalinen, minkä ansiosta sopeutuu erinomaisesti erilaisiin tilanteisiin. Ei koskaan pelokas eikä aiheettomasti vihainen. Iloinen ja oppivainen työ- ja harrastuskoira, joka soveltuu koulutettavaksi erilaisiin tehtäviin.
Terveys.
Rodussa esiintyviä sairauksia ovat muun muassa lonkka- ja kyynernivelsairaudet, silmäsairaudet, ruokatorvenlaajentuma, korva- ja silmätulehdukset ja myös ruuansulatuselimistön ongelmia esiintyy.
Australian Grand Prix 1998

Australian Grand Prix 1998 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 8. maaliskuuta 1998 Melbournen katuradalla Australiassa. Kilpailu oli kauden 1998 avauskilpailu ja se oli McLarenin täydellistä hallintaa: Mika Häkkinen voitti ja David Coulthard oli toinen yli kierroksen erolla muihin.
Kilpailussa nähtiin erikoinen tilanne, kun ensimmäisenä ajanut Mika Häkkinen ajoi varikolle, mutta pysähtymisen sijaan ajoi vai varikon läpi. Tilanne johtui häiriöstä Häkkisen ja tallin radioliikenteessä. Johtoon siirtynyt David Coulthard kuitenkin laski Häkkisen edelleen, minkä ansiosta Häkkinen voitti kilpailun. Kilpailun jälkeisessä lehdistötilaisuudessa Coulthard kertoi sopineen Häkkisen kanssa, että heistä se, joka oli ensimmäisen mutkan jälkeen kärjessä, saisi rauhassa ajaa kilpailun voittoon. Coulthard noudatti sopimusta päästämällä Häkkisen ohitseen.
MTV3-kanavalla kilpailua selostaneet Matti Kyllönen ja Erkki Mustakari kommentoivat tilanteen tapahtuessa seuraavasti:
Aika-ajot.
Mika Häkkinen saavutti lauantaina 7. maaliskuuta 1998 ajetuissa aika-ajoissa F1-uransa toisen paalupaikan. Kukaan ei karsiutunut.
Solunsalpaajat

Solunsalpaajat eli sytostaatit ovat lääkkeitä, jotka häiritsevät ja hidastavat runsaasti jakautuvien solujen toimintoja. Arkikielessä puhutaan myös ”solumyrkyistä”. Ne häiritsevät solunjakautumista. Varsinkin nopeasti jakautuvat solut kärsivät salpaajista suhteellisesti enemmän kuin lepotilassa olevat jakautumattomat solut. Solunsalpaajia annetaan kolmannekselle syöpäpotilaista. Solujen jakautumista hillitsevän ominaisuutensa vuoksi joitakin niistä voidaan antaa myös vaikeasta psoriasiksesta kärsiville sekä vaikeista tulehduksellisista reumasairauksista kärsiville.
Solunsalpaajahoitoa kutsutaan kemoterapiaksi.
Vaikutusmekanismit.
Solunsalpaajia on erilaisia, muun muassa alkyloivat aineet, antimetaboliitit, antibiootit, ja vinka-alkaloidit. Ne vaikuttavat eri kohtiin solun kehitysvaiheessa. Useimpien solunsalpaajien vaikutus on solun jakautumista estävä. Monet niistä, kuten antimetaboliitit, vinka-alkaloidit ja taksaanit, estävät biokemiallisia reaktioita ja tuhoavat sillä tavalla esimerkiksi mitoosissa olevia tai S-vaiheessa olevia soluja (ks. mitoosi). Antimetaboliitit, jotka ovat useimmiten DNA:n rakentamiseen tarvittavien nukleiinihappojen kaltaisia mutta tehtävään kelpaamattomia aineita, vaikuttavat S-vaiheessa (DNA:n synteesivaiheessa). Mm. vinka-alkaloidit häiritsevät mitoosissa tarvittavan sukkularihmaston toimintaa, ja ne vaikuttavat mitoosivaiheessa. Etoposidi ja teniposidi estävät DNA-katkosten uudelleen yhdistämisen, joten ne johtavat DNA:n katkeamisiin ja vaikutus on S-vaiheen lopussa ja G2-vaiheessa. Jotkut aineet kuten alkyloivat aineet sitoutuvat DNA-ketjuun ja vaikutus toteutuu eri vaiheissa. Periaatteessa kuitenkin kaikki vaikutukset kohdistuvat solunjakautumiseen, ja siksi nimenomaan nopeasti jakautuviin syöpäsoluihin.
Sivuvaikutukset.
Solunsalpaajien tärkeimmät sivuvaikutukset perustuvat siihen, että ne vaikuttavat sekä syöpäsoluissa että normaalisoluissa solujen jakautumiseen. Siksi vaikutukset kohdistuvat nimenomaan jakautuviin soluihin. Ne aiheuttavat varsin paljon sivuvaikutuksia, joista yleisimpiä ovat pahoinvointi, ruoansulatuskanavan limakalvovauriot ja hiustenlähtö. Elimistön puolustuskyky saattaa myös heiketä, kun veren valkosolut vähenevät hoidon seurauksena. 
Solunsalpaajat kuuluvat anatomis-terapeuttis-kemiallisessa lääkeluokituksessä eli ATC-luokituksessa luokkaan L01.
Et voi tulla rajan taa

Et voi tulla rajan taa on Matin ja Tepon vuonna 1981 julkaistu studioalbumi. Albumi on myynyt tuplaplatinalevyn oikeuttavan määrän.
Salaisuus pinnan alla

Salaisuus pinnan alla ("What Lies Beneath") on vuonna 2000 ensi-iltansa saanut elokuva, jonka ohjasi Robert Zemeckis. Elokuvan pääosissa näyttelevät Harrison Ford, Michelle Pfeiffer ja Diana Scarwid.
Elokuva kertoo Claire-nimisestä naisesta, joka alkaa nähdä kotonaan naisen haamun. Hän luulee tulevansa hulluksi, kunnes saa tietää että haamu kuuluu eräälle kadonneelle naiselle. Mitä haamu haluaa ja miksi hän kummittelee juuri Clairen luona onkin sitten jo ihan eri asia.
Riista

Riista tarkoittaa lihan tai turkiksen vuoksi metsästettäviä eläimiä. Riistaksi katsottava eläinlajisto vaihtelee eri puolilla maapalloa, riippuen eläinten esiintymisestä ja paikallisesta lainsäädännöstä.
Lintuja pyydystetään niiden muuttolaskeutumispaikoilla mm. verkoilla, mutta pääasiassa niitä ammutaan lennosta haulikoilla. Eri maissa on erilaisia rajoituksia metsästykselle mm. ajallisesti, jotta lintujen pesiminen ja poikasten kasvaminen voidaan turvata. Suomessa hyvin yleinen metsästysrajoitus linnuilla kestää uudenvuodenpäivästä 20. elokuuta kello 12:een. Lintujen metsästyksessä käytetään apuna myös koiria, jotka on opetettu etsimään terve, haavoittunut tai kuollut lintu ja osoittamaan sen metsästäjälle.
Riistaeläimet Suomessa.
Suomessa riistaeläimillä on metsästysasetuksella säädetyt rauhoitusajat, jolloin niitä ei saa metsästää. Metsästykseen tarvitaan lupa tai lupia. Suomessa tärkeimmät riistaeläimet ovat hirvi, metsäjänis, rusakko, metsäkauris, kanadanmajava, monet sorsalinnut, metso, teeri, pyy, riekko ja sepelkyyhky. 
Seuraavassa on lueteltu Suomen lain mukaiset riistaeläimet ja yleiset rauhoitusajat. Laissa on useita poikkeuksia rauhoitusaikoihin:
Nintendon jaostot

Tämä artikkeli käsittelee japanilaisen videopeliyritys Nintendon jaostoja.
Jaostot.
Second-party (toinen osapuoli).
Nämä yritykset tekevät pelejä Nintendon pelinimikkeistä Nintendon konsoleille.
Third-party (kolmas osapuoli).
Nintendolla on läheiset suhteet näihin yrityksiin, ja se voi myös omistaa osan niiden osakkeista. Osa yrityksistä tekee pelejä Nintendon tunnetuista pelinimikkeistä.
Heinkel He 219

Heinkel He 219 ”Uhu” () oli toisen maailmansodan aikainen saksalainen kaksimoottorinen ja kaksipaikkainen yöhävittäjä. Konetta voidaan pitää parhaana saksalaisena yöhävittäjänä toisen maailmansodan aikana suuren nopeutensa ja tehokkaan aseistuksensa vuoksi. Konetyyppi tuli kuitenkin liian myöhään ja liian vähäisissä määrin vaikuttaakseen tehokkaasti sodan kulkuun.
Kehittely ja rakenne.
Heinkel He 219:n kehittelyä vaikeutti heti alusta alkaen natsi-Saksan valtakunnanilmailuministeriön vastentahtoinen suhtautuminen siihen. Tämä Heinkelin oma projekti, jonka työnimi oli P.1060, ei juurikaan kerännyt mielenkiintoa ennen vuoden 1941 loppua, jolloin sen potentiaali yöhävittäjänä huomattiin.
Kone oli rakenteeltaan kokometallinen, kaksimoottorinen ja -paikkainen. Koneen miehistö istui selkä selkää vasten aivan koneen nokassa sijaitsevassa ohjaamossa. Ohjaamo oli suunniteltu miehistön, siis pilotin ja navigaattorin, mahdollisimman hyvää näkyvyyttä silmällä pitäen ja siten, että koneen tykkien suuliekit eivät häiritsisi pilottia. Heinkel He 219 oli maailman ensimmäinen heittoistuimilla ja paineistetulla ohjaamolla varustettu lentokone, sekä Luftwaffen ensimmäinen nokkapyörällisellä laskutelineellä varustettu kone.
He 219:n ensimmäinen prototyyppi lensi ensimmäisen kerran marraskuussa 1942 varustettuna 1750 hevosvoiman (1 305 kW) Daimler-Benz DB 603 A-moottoreilla. Aseistustestejä suoritettiin joulukuussa 1942 kuuluisassa Peenemünden tukikohdassa. Alkuperäinen aseistus käsitti kaksi 20 millimetrin MG 151-tykkiä sekä navigaattorin käyttämän 13 millimetrin MG 131-konekiväärin. Aseistusta päätettiin lisätä vaihtamalla MG 151-tykit neljään 30 millimetrin MK 108 -tykkiin. Kokeita tehtiin myös FuG220 Lichtenstein SN-2-tutkalla. He 219 onnistui viimein vakuuttamaan Luftwaffen päättäjät ja konetta tilattiin 300 kappaleen erä.
Käytössä.
He 219 osoittautui alusta alkaen tehokkaaksi yötoiminnassa vaillinaisella hävittäjäsuojalla lentäviä Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien pommitusmuodostelmia vastaan. Jo konetyypin ensimmäisellä taistelulennolla Yöhävittäjärykmentti 1:n () majuri Werner Streibin onnistui ampua alas viisi Avro Lancaster -pommittajaa. Koko yksikön tulos kuudella ensimmäisellä taistelulennollaan oli 20 pudotettua viholliskonetta ilman omia tappioita. Pääasiassa koneet toimitettiin yöhävittäjärykmenttien ("Nachtjagdgeschwader") NJG1 ja NJG10 käyttöön. Mainittakoon, että He 219 oli ainoa sodan ajan kaksimoottorinen, joka kykeni suorittamaan lentoonlähdön, vaikka toinen moottori pysähtyi kesken startin.
He 219:n pahin vika oli suuri siipikuormitus. Tästä syystä se ei ollut kovin ketterä, ja varsinkin käytettäessä Schräge Musik -tykkejä, koneella oli vaikeaa päästä pakoon alasammutun viholliskoneen hylyn alta. Monet lentäjät, kuten 65 ilmavoiton ässä Manfred Meurer, menettivät henkensä tästä syystä.
Biologinen torjunta

Biologinen torjunta on menetelmä tuholaisten, kuten tuhoeläinten, kasvitautien ja rikkakasvien torjuntaan hyödyntäen muita eliöitä kuten mikro-organismeja tai hyönteisiä kemiallisten torjunta-aineiden sijaan. Menetelmien etuna on se ettei tarvita varoaikaa ennen tuotteiden käyttöä kuten esimerkiksi kemiallisissa aineissa tarvitaan. Torjuntaan voidaan käyttää myös luonnonmukaisia liuoksia tai rikkakasveille mekaanista torjuntaa kuten esimerkiksi kitkentä tai haraus.
Luontaisten vihollisten elinmahdollisuudet.
Kasvihuoneissa käytetään yleisesti biologista torjuntaa jota suorittavat esimerkiksi petopunkit ja pistepirkot. Biologiset torjuntaeliöt kasvihuoneissa pysyvät suljetussa ympäristössä mutta ulkoilmassa ne leviävät pian ympääristöön. Ulkona esimerkiksi leppäkertut ovat esimerkiksi hyviä tuhoamaan viljoista kirvoja. Ulkona on myös muita biologista torjuntaa suorittavia eliöitä kuten linnut, hyönteiset, punkit ja muut peto- ja loiseliöt jotka vähentävät tuhohyönteisten määrää. Jotta puutarhassa ja muualla ulkoilmassa elävät kasvientuholaisten luontaiset viholliset pysyttelisivät niiden kasvien luona joista niiden pitäisi torjua tuhohyönteisiä pitäisi ympäristöstä tehdä niille sellainen jossa ne viihtyvät jolloin ne ovat varmimmin paikalla torjumassa haitallisia lajeja.
Pidä itsestäsi huolta

Pidä itsestäsi huolta on Matin ja Tepon vuonna 1982 julkaistu studioalbumi. Albumi on myynyt tuplaplatinalevyn oikeuttavan määrän.
Marc-Édouard Vlasic

Marc-Édouard Vlasic (s. 30. maaliskuuta 1987 Montreal, Quebec) on kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja.
Ura.
Ennen ammattilaisuraa.
Vlasic on taustaltaan kanadanranskalainen. Ennen ammattilaisuraansa hän kiekkoili vuodet 2003–2006 Remparts de Québecin riveissä LHJMQ-junioriliigassa. Kaudella 2004–2005 hän oli sekä runkosarjassa että pudotuspeleissä seuransa eniten pisteitä tehnyt puolustaja. Runkosarjassa hän teki 70:ssä pelaamassaan ottelussa 30 tehopistettä (viisi maalia ja 25 syöttöpistettä) ja pudotuspeleissä yhdeksän tehopistettä (kaksi maalia ja seitsemän syöttöpistettä) 13:ssa ottelussa. 
Kaudella 2005–2006 Vlasic oli runkosarjassa joukkueensa toiseksi tehokkain puolustaja slovakialaisen Michal Sersenin jälkeen ja koko liigan puolustajien pistepörssissä Vlasic sijoittui 66:ssa runkosarjaottelussa tekemillään 73:lla tehopisteellä (16 maalia ja 57 syöttöpistettä) sijalle neljä. Kevään 2006 LHJMQ-pudotuspeleissä Vlasic teki 23:ssa ottelussa tehot viisi maalia ja 24 syöttöpistettä, ja hän sijoittui Rempartsin sisäisessä pistepörssissä sijalle kolme Aleksandr Radulovin ja Mathieu Melansonin jälkeen. Kaikkiaan hän oli pudotuspelien viidenneksi eniten pisteitä tehnyt pelaaja ja eniten pisteitä tehnyt puolustaja. Hän oli pelaamassa Rempartsin riveissä LHJMQ:n mestaruudesta, President's Cupin voitosta, mutta mestaruuden voitti lopulta Wildcats de Moncton voitoin 4–2. 
Vaikkei Remparts voittanutkaan liigamestaruutta, joukkue pääsi kuitenkin pelaamaan toukokuussa 2006 Canadian Hockey Leaguen (CHL) mestaruudesta, Memorial Cupista, kun LHJMQ-mestari Monctonilla oli suora pääsy turnaukseen isäntäjoukkueena. Vlasic oli voittamassa Rempartsissa Memorial Cupin mestaruutta, kun Patrick Royn valmentama seura voitti turnauksen loppuottelussa Monctonin maalein 6–2. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun Memorial Cupin voitti joukkue, joka ei ollut turnauksen isäntäjoukkue eikä liigansa hallitseva mestari. Vlasic sai turnauksessa tililleen kolme syöttöpistettä neljässä ottelussa.
NHL-ura.
Vlasic sai NHL-varauksen, kun San Jose Sharks varasi hänet numerolla 35 toisella kierroksella. Hän aloitti NHL-uransa syksyllä 2006 ja pelasi ensimmäisen liigaottelunsa 5. lokakuuta, jolloin Sharks kohtasi kotiottelussa St. Louis Bluesin. Hän pelasi tulokaskaudellaan 2006–2007 kaikkiaan 81 runkosarjaottelua, joissa hänelle kertyi 26 tehopistettä, eli kolme maalia ja 23 syöttöpistettä. Kevään 2007 pudotuspeleissä hän sai pistetililleen yhden maalisyötön 11:ssä ottelussa. Vlasic oli sekä runkosarjassa että pudotuspeleissä toiseksi eniten jääaikaa saanut Sharks-pelaaja, runkosarjassa Scott Hannanin ja pudotuspeleissä Craig Rivet'n jälkeen. Runkosarjassa hänen jääaikakeskiarvonsa oli 22 minuuttia ja 11 sekuntia ja pudotuspeleissä 22 minuuttia ja 51 sekuntia. Kaikista NHL-tulokkaista hän keräsi eniten jääaikaa ja tulokaspuolustajien piste- ja syöttöpörsseissä hän sijoittui jaetulle sijalle kaksi Ian Whiten kanssa seuratoveri Matt Carlen jälkeen.
Kesällä 2025 Sharks osti Vlasicin sopimuksen ulos. Hän pelasi Sharksissa 1 323 ottelua tehden 84 maalia ja yhteensä 379 tehopistettä.
Deinotherium

Deinotherium () oli 20–1,5 miljoonaa vuotta sitten elänyt suuri norsueläin. Sen tuntee lyhyistä alaspäin sojottavista syöksyhampaista, joilla eläin saattoi kuoria puiden kaarnaa, puolustaa itseään ja kosiskella lajitovereita.
Eläin on suurimpia koskaan eläneitä maanisäkkäitä: se oli 3,5–4 metriä korkea ja painoi jopa 10 tonnia. Nykyinen afrikannorsu on 3–3,5 metriä korkea ja painaa 3–6 tonnia. Tämä tekee "Deinotheriumista" kolmanneksi suurimman tunnetuista maalla eläneistä nisäkkäistä. "Deinotherium" oli kehittynyt pienemmästä varhaismioseenin "Prodeinotheriumista".
"Deinotheriumin" ensimmäiset fossiilit löytyivät 1820-luvulla Saksasta. Suomen Suomusjärveltä löydettiin vuonna 1960 kivettynyt "Deinotheriumin" olkaluun kappale, joka kuitenkin määritettiin vasta 2000-luvulla. Se on vähintään viisi, todennäköisimmin 5–13,5 miljoonaa vuotta vanha, ja sen arvellaan kulkeutuneen Lounais-Suomeen Venäjältä jäävuoren mukana vasta miljoonia vuosia eläimen kuoleman jälkeen. Se on maailman pohjoisin tunnettu "Deinotherium"-löytö ja samalla Suomen vanhin nisäkäsfossiili. Löydön teki sattumalta silloinen opiskelija Marja Simonsuuri.
"Deinotherium" oli luultavasti kasvinsyöjä.
Mokele mbembe.
Afrikkalaisen taruhirviön, mokele mbemben, on joskus väitetty olevan "Deinotherium". Monet retkikunnat ovat tutkineet olion väitettyä asuinaluetta, mutta todisteita sen olemassaolosta ei ole löytynyt.
Bentseenitioli

Bentseenitioli on orgaaninen yhdiste (tioli), joka on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritöntä nestettä, jolla on tunnusomainen, palaneen kumin käryä muistuttava paha haju. Sen kemiallinen kaava on C6H6S ja rakennekaava on C6H5SH. Bentseenitiolista käytetään myös nimityksiä "tiofenoli", "merkaptobentseeni" ja "fenyylimerkaptaani".
Bentseenitiolin moolimassa on 110,2 g/mol, sulamispiste –15 °C, kiehumispiste 168 °C, tiheys 1,07 g/cm3, ei liukene veteen, leimahduspiste &lt; 55 °C ja CAS-numero 108-98-5.
Aineen valmistamiseen on useita eri menetelmiä ja käytettyjä ovat muun muassa fenolin ja fosforipentasulfidin, natriumbentseenisulfonaatin ja sulfidisuolan väliset reaktiot sekä bentseenisulfonyylikloridin pelkistys sinkin avulla.
Bentseenitiolia käytetään lääkeaineiden synteeseissä.
Ympäristö- ja terveysvaikutukset.
Lyhytaikainen altistus ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä.
Ágætis byrjun

Ágætis byrjun on islantilaisen post-rock-yhtye Sigur Rósin kolmas studioalbumi, ja se on julkaistu vuonna 1999. Ágætis byrjun on nauhoitettu kesän 1998 ja kevään 1999 välisenä aikana, ja sen on tuottanut Ken Thomas. Siitä tuli Sigur Ròsin kansainvälinen läpimurtoalbumi niin kaupallisesti kuin kriitikkojenkin piirissä. Levy eroaa selkeästi yhtyeen edellistä albumista Von, sillä aiempi ”uni-pop” ja yhtyeen laaja sekä tunnelmallinen äänimaailma on korvattu Jónsi Birgissonin nyt jo legendaarisella kitaransoitolla (sähkökitara soitettuna sellon jousella) ja rikkaalla ja moninaisella orkestroinnilla.
Vaikka albumi julkaistiin vain pienelle fanipohjalle, se sai nopeasti radiojulkisuutta kotimaassaan. Niinpä se kohosi pikkuhiljaa ylöspäin albumilistoilla syksyllä 1999, päätyen viimein listan kärkisijalle useaksi viikoksi. Islannissa saavutettu yllätyssuosio aiheutti vahvaa ulkomaista kiinnostusta, ja levystä kirjoitettiin artikkeleita moniin tunnettuihinkin kansainvälisiin julkaisuihin. Internetissä albumista käytiin vilkasta keskustelua foorumeissa ja –blogeissa ja se saavutti hyviä arvosteluja kriitikoilta. Ágætis byrjun julkaistiin Britanniassa vuonna 2000 ja Amerikassa sen julkaisi 2001 FatCat Records. 
Kappaleesta "Viðrar vel til loftárása" tehtiin musiikkivideo, ja se sai laajaa tunnustusta. Ágætis byrjunin kappaleita löytyy myös elokuvien soundtrackeilta ; "Svefn-g-englar” muun muassa elokuvasta Vanilla Sky.
Albumin kymmenen laulua sisältävät viittauksia toisiinsa: levyn intro sisältää takaperin soitettuja osia levyn nimikappaleesta, ja viimeinen, ”Avalon”, "Starálfurin” instrumentaalisen siirtymän neljä kertaa hitaampana. Jouset "Starálfurissa” ovat jo itsessään palindromi; ne kuulostavat täsmälleen samalta etu – ja takaperin soitettuina. Ensimmäinen levylle nauhoitettu kappale oli albumin nimikappale, Ágætis byrjun. Viimeisteltyään version yhtye soitti sen ystävälleen, joka totesi sen olevan ”ihan hyvä alku”.
Sigur Rós kokosi ja liimasi Ágætis byrjunin ensimmäisen painoksen kannet itse. Kannen kuvan on piirtänyt Gotti Bernhöft.
Levyn jokainen kappale on laulettu islanniksi, paitsi "Olsen Olsen" jonka sanoitukset ovat vonlenskaa. Sigur Rósin seuraava albumi, ( ), on nauhoitettu kokonaan tällä itse-tehdyllä kielellä.
Kappaleet.
Albumin kansilehdissä ensimmäinen kappale on otsikoimaton, mutta yhtyeen kotisivut antavat sille nimen "Intro". Yhtyeen jäsenet käyttävät siitä joskus myös nimeä "Nujryb Siteaga" (Ágætis byrjun takaperin).
Kim Jae-gyu

Kim Jae-gyu (Hangul: 김재규, hanja: 金載圭, 6. maaliskuuta 1926 – 24. toukokuuta 1980) oli Etelä-Korean keskustiedustelupalvelun (중앙정보부; KCIA) johtaja presidentti Park Chung-heen diktatuurin aikana.
Hän ampui presidentti Parkin, joka oli hänen läheinen ystävänsä, 26. lokakuuta 1979. Murha sattui aikana, jolloin Parkin hallitusta vastaan mellakoitiin väkivaltaisesti. Ampumista kuvattiin aluksi vahingoksi, mutta myöhemmin sen sanottiin olleen hyvin suunniteltu salamurha. Kim teloitettiin.
Nichelle Nichols

Nichelle Nichols (synt. Grace Dell Nichols, 28. joulukuuta 1932 – 30. heinäkuuta 2022) oli yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä. Ennen näyttelijän uraansa hän lauloi Duke Ellingtonin ja Lionel Hamptonin yhtyeiden solistina. Hänen tunnetuin roolinsa näyttelijänä on ollut tähtilaiva USS "Enterprisen" viestintäupseeri Nyota Uhura.
"Star Trek".
"Star Trek" toi Nicholsin tunnetuksi sarjan televisiokatsojille yhtenä ensimmäisistä afroamerikkalaisista naisista. Sarjan ensimmäisen vuoden aikana Nichols yritti jättää sarjan, koska hän koki roolinsa vähäpätöiseksi. Keskustelu Martin Luther Kingin kanssa sai hänet kuitenkin ymmärtämään roolinsa merkityksen muttei pelkästään afroamerikkalaisena naisena. King kannusti Nicholsia sanomalla, ettei tämä voi luovuttaa, koska Nichols näytteli elintärkeää roolia nuorille mustille lapsille ja naisille ympäri maata. 
Alkuperäisen sarjan kolmannen kauden DVD-julkaisuun sisältyy Nicholsin haastattelu, jossa Nichols analysoi roolinimeään. Yleensä puhutaan vain Uhurasta tai luutnantti Uhurasta, mutta haastattelussa paljastetaan viimein koko nimi: Nyota Uhura. Nimi on swahilin kieltä ja merkitsee ’Vapauden tähteä’. Nichols ilmaisi arvostavansa syvästi kauniina pitämäänsä roolinimeä. 
Roolissaan luutnantti Uhurana Nichols osallistui ensimmäiseen Yhdysvaltojen televisiossa esitettyyn rotujenväliseen suudelmaan William Shatnerin (kapteeni James T. Kirk) kanssa vuoden 1968 jaksossa "Plato’s Stepchildren". Jakso nostatti vastalauseiden aallon rotujen välisestä kanssakäymisestä. Joissakin Yhdysvaltojen eteläosavaltioiden kaupungeissa jaksoa ei esitetty esiin tulleiden protestien johdosta. Jakson tuoman julkisuuden ja ajankohtaan nähden palaute oli pääsääntöisesti positiivista sarjan esittäneille televisioyhtiöille. Vasta 25 vuotta myöhemmin vuonna 1993 jakso näytettiin perinteitä kunnioittavassa Britanniassa.
Nichols jatkoi "Star Trek" -televisiosarjan päättymisen jälkeen "Star Trek" -animaatiosarjan Uhuran äänenä. Lisäksi Nichols näytteli kuudessa Star Trek -elokuvassa ja kahdessa Star Trek-tietokonepelissä, joista vuoden 1995 Star Trek: Judgment Rites oli hänen viimeinen esiintymisensä Uhurana. Nichols kuoli sydämen vajaatoimintaan heinäkuussa 2022. Hänellä oli diagnosoitu Alzheimerin tauti alkuvuodesta 2018. Hänen tuhkansa lähetetään avaruuteen yhdessä usean muun Star Trek-näyttelijän jäännösten kanssa.
Triviaa.
9. tammikuuta 1992 Nichols sai tähden Hollywoodin Walk of Famelle.
Uintatherium

Uintatherium on eoseenikaudella elänyt ja nykyisin sukupuuttoon kuollut suurin piirtein nykyisten sarvikuonojen kokoinen kasvinsyöjänisäkkäiden suku.
Piirteet.
"Uintatherium" vastasi kooltaan nykyisiä sarvikuonoja ja kuului oman aikansa suurimpiin eläimiin. Raskaan ruumiin tukena olivat voimakkaat jalat. "Uintatheriumin" päässä oli kolme luista pattia, joista on saattanut kasvaa sarvia. "Uintatherium"-uroksilla oli myös kaksi suurta kulmahammasta.
Löydökset.
"Uinatheriumin" jäännöksiä on löydetty Aasiasta ja Pohjois-Amerikasta eoseenikauden aikaisista kerrostumista noin 55,8–33,9 miljoonan vuoden takaa.
Megacerops

Megacerops (”myrskyhevonen”) oli voimakas kavioeläimiin kuulunut sarvikuonomainen nisäkässuku, jonka lajit elivät myöhäisellä eoseenikaudella.
Piirteet.
"Megaceropsin" nikamissa oli olkapäiden kohdalla erityisen pitkät luuharjat, jotka tukivat vahvoja niskalihaksia. Niitä tarvittiin kannattelemaan painavaa päätä. Sen kuonon päällä oli suuri, Y-kirjaimen muotoinen luusta muodostunut lapiomainen uloke, joka oli ehkä tarkoitettu taisteluun kilpailijoita ja petoja vastaan. "Megaceropsilla" oli ehkä nykyajan kirahvien tapaan pitkä kieli, jolla se saattoi tarttua muuten ulottumattomissa olevaan ruokaan.
"Megacerops" oli jopa 2,5 metriä korkea hartioiden kohdalta, ja saattoi painaa 4,5 tonnia.
Elintavat.
Monissa brontoteerejen luurangoissa näkyy katkenneita luita, eikä siihen aikaan ollut muita sellaisa vammoja aiheuttavia eläimiä, mikä tukee käsitystä että nämä isot eläimet, ottivat yhteen rajusti paritteluaikana naaraista taistellen.
"Megaceropsit" luultavasti vaelsivat laumoina metsissä riipien puiden lehtiä kumimaisilla huulillaan. Sen jälkeen se rusensi lehdet suurilla poskihampaillaan. Kun ilmasto muuttui ja puiden väistyen ruohon tieltä, "Megacerops" hävisi sukupuuttoon.
Löydöt.
"Megaceropsin" fossiileja löydetään yleisesti ylätasankojen reunoilta, jotka aiemmin ovat olleet vuoristoalueita, kuten Etelä-Dakotasta ja Nebraskasta. Kun alueella asuneet sioux-intiaanit löysivät valtavia "Megaceropsin" jäänteitä maasta, he uskoivat niiden tulleen myyttisestä olennosta, jotka laukkasivat pilvien päällä ja aiheuttivat myrskyjä, joita he siten kutsuivat ”myrskyhevosiksi”. "Megaceropsit" vaeltelivat silloin muodostumassa olleiden Kalliovuorten aluskukkuloilla, joka silloin oli vulkaanista aluetta. Silloin tällöin tulivuorenpurkaus saattoi haudata "Megacerops"-laumoja tuhkaan, minkä takia suuri osa niiden luista on löydetty tuhkan seasta.
Park Chung-hee

Park Chung-hee (; 14. marraskuuta 1917 – 26. lokakuuta 1979) oli korealainen sotilas ja poliitikko. Hän oli Korean tasavallan johdossa 1961–1979, joista presidenttinä vuodesta 1963 lähtien. Hän johti Etelä-Korean talouden nousuun vientivetoisella teollistumisella ja viisivuotissuunnitelmilla pitäen maan tiukassa otteessaan.
Park opiskeli ensin opettajaksi ja työskenteli alakoulun opettajana. Hän jatkoi opintojaan japanilaisessa kadettikoulussa ja toimi toisessa maailmansodassa luutnanttina Japanin armeijassa. Korean vapauduttua Japanin vallan alta Parkista tuli Korean armeijan upseeri.
Kenraalimajuri Park Chung-hee nousi valtaan 16. toukokuuta 1961 verettömällä sotilasvallankaappauksella. Korean keskustiedustelupalvelu (KCIA) perustettiin kesäkuussa estämään vastavallankaappaukset. Presidentti Yun asettui kaappaajien puolelle ja jäi aluksi maan johtoon. Yun erosi 22. maaliskuuta 1962, ja Kennedyn hallinnon painostuksesta maahan palautettiin siviilihallinto. Park valittiin 1963 presidentiksi.
Tuolloin Etelä-Korean bruttokansantuote (BKT) oli henkeä kohden 72 Yhdysvaltain dollaria vuodessa ja Pohjois-Koreaa pidettiin taloudellisesti vahvempana, sillä se oli teollistunut japanilaiskomennossa sijaitessaan lähellä Mantšuriaa ja ollessaan luonnonvaroiltaan rikkaampi. Parkin aikana BKT kasvoi kaksikymmenkertaiseksi.
Vuonna 1965 hän palautti diplomaattiset suhteet Japaniin, mikä johti vastalauseisiin Japanin 35-vuotisen julman miehitysvallan vuoksi. Tämä mahdollisti japanilaisen pääoman virtauksen maahan.
Vuoden 1963 perustuslaki rajoitti presidentin virkakaudet kahteen, mutta Park sai läpi perustuslain lisäyksen, joka salli sillä hetkellä istuvalle presidentille lisäkauden. Juuri ennen kolmannen kautensa alkua hän julisti maan hätätilaan, hajotti parlamentin ja julisti perustuslain mitättömäksi. Vuonna 1972 otettiin käyttöön Yusinin perustuslaki, joka lisäsi merkittävästi presidentin valtaa. Park valittiin uudelleen vuosina 1972 ja 1978.
Pohjois-Korean agentit yrittivät murhata Parkin 21. tammikuuta 1968 ja 15. elokuuta 1974. Toisessa yrityksessä hänen vaimonsa Yuk Yeong-su sai surmansa.
26. lokakuuta 1979 Parkin ampui hänen läheinen ystävänsä, KCIA:n johtaja Kim Jae-gyu.
Park Chung-heen tytär Park Geun-hye valittiin Etelä-Korean presidentiksi 2012.
Gigantopithecus

Gigantopithecus (suomeksi ”jättiläisapina”) on sukupuuttoon kuollut ihmisapinasuku, joka eli Kaakkois-Aasiassa noin 100 000 – 9 miljoonaa vuotta sitten. Se oli suurin koskaan elänyt kädellinen. Sen vartalon koko on voitu päätellä vertaamalla löydettyjä fossiilisoituneita hampaita ja leukaluita nykyapinoiden kalloihin. Näiden arvioiden mukaan "Gigantopithecus" oli kahdelle jalalle noustessaan kolme metriä pitkä, ja painoi 300–500 kiloa eli 2–3 kertaa nykyisten gorillojen verran. Naaraan ja koiraan välinen kokoero oli suurempi kuin millään nykyisellä kädellisellä.
Ensimmäiset "Gigantopithecuksen" jäänteet olivat hampaita, jotka saksalainen paleontologi Ralph von Koenigswald löysi kiinalaisesta apteekkiliikkeestä 1930-luvulla. Samanlaisia löytöjä tehtiin sen jälkeen muistakin apteekeista ympäri Kiinaa, kunnes niiden lähteeksi lopulta paljastui Guangxissa eteläisessä Kiinassa sijaitseva luola, josta löydettiin lisää hampaita sekä leukaluita. Lisäksi jäänteitä on löydetty Vietnamista.
"Gigantopithecus" oli orangin näköinen ja myös sen lähisukulainen, joidenkin lähteiden mukaan sen kantamuoto. Hampaiden mikroskooppiset kasvien jäänteet osoittavat "Gigantopithecuksen" olleen kasvinsyöjä, joka käytti ravinnokseen lehtiä ja bambua. Sen arvellaankin hävinneen siksi, että alueen sademetsä kutistui ilmastonmuutoksen myötä.
Jotkut uskovat, että Himalajan lumimies eli jeti sekä Amerikan Isojalat ovat elossa säilyneitä "Gigantopithecus"-lajeja.
2-metyyli-2-propaanitioli

2-metyyli-2-propaanitioli on orgaaninen yhdiste (tioli), joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä nestettä, jolla on tunnusomainen haju. Sen kemiallinen kaava on C4H10S ja rakennekaava on (CH3)3CSH. 2-metyyli-2-propaanitiolista käytetään myös nimeä "tert-butyylimerkaptaani".
2-metyyli-2-propaanitiolin moolimassa on 90,2 g/mol, sulamispiste 0 °C, kiehumispiste 64 °C, tiheys 0,80 g/cm3, leimahduspiste −26 °C c.c. ja CAS-numero 75-66-1. 
2-metyyli-2-propaanitiolia valmistetaan isobuteenin ja divetysulfidin reaktiolla. Yhdistettä lisätään voimakkaan hajunsa vuoksi maakaasuun vuotojen havaitsemiseksi.
Ympäristö- ja terveysvaikutukset.
Lyhytaikainen altistus ärsyttää silmiä ja hengitysteitä.
Hewittin–Marczewskin–Pondiczeryn lause

Topologiassa Hewittin–Marczewskin–Pondiczeryn lauseen mukaan jos on olemassa perhe avaruuksia formula_1 joille
Xi:llä on kokoa "k" oleva tiheä osajoukko, jonka kardinaali on ääretön, ja formula_2, on formula_3:llä tiheä osajoukko, jonka kardinaali on "k". Lausetta voidaan käyttää osoittamaan, että formula_4 on separoituva.
Megaloceros giganteus

Megaceros ("Megaloceros giganteus") eli kruunukauris, jättiläispeura, jättiläishirvi, irlanninhirvi, jättisarvikauris tai jättisarvihirvi oli suuri plioseenilla, pleistoseenilla ja holoseenilla elänyt hirvieläin. Vanhin lajin fossiililöytö on ajoitettu 400 000 vuotta vanhaksi. Lajia esiintyi koko Euraasiassa ja erityisen paljon nykyisen Irlannin alueella. Uroksen säkäkorkeus oli yli kaksi metriä, paino noin 680 kilogrammaa ja sarvien leveys 3,6–4,0 metriä kärjestä kärkeen. Sarvet olivat suuremmat kuin millään tunnetulla peuraeläimellä, ja urokset käyttivät niitä naaraiden kosiskeluun ja muiden urosten kanssa tappelemiseen. Sarvet irtosivat joka kevät ja kasvoivat seuraavaan syksyyn mennessä takaisin. Naaraiden säkäkorkeus oli noin 1,8–1,9 metriä, eikä niillä ollut sarvia. Lajin lähin nykyisin elävä sukulainen on pienikokoinen kuusipeura, jonka kantamuodosta se erosi noin kymmenen miljoonaa vuotta sitten.
Jättiläispeura söi sekalaista kasvisravintoa, johon kuului ruohoa ja puiden lehtiä.
Suurin osa "Megaceroksista" kuoli Euroopan alueelta noin 10 000 vuotta sitten, 1 000 vuotta ennen ensimmäisten ihmisten saapumista Irlantiin. Tuohon aikaan jääkausi läheni loppuaan ja ilmasto muuttui hyvin kylmäksi, mikä harvensi kasvillisuutta. Peurat lienevät kuolleet sukupuuttoon, koska ne eivät löytäneet tarpeeksi ravintoa kylmässä ilmastossa. Viimeisimmät "Megacerokset" on löydetty Keski-Siperiasta, ja on radiohiiliajoituksen avulla eläneen vielä vuonna 6000 eaa. Erään teorian mukaan uusi kasvillisuus sisälsi liian vähän kalsiumia ja fosfaatteja, joita eläin tarvitsi luuston ja sarvien rakentamiseen. Nuorimpien jäänteiden analyysi ei kuitenkaan puhu näiden ravintoaineiden puutteesta, joten kysymys lajin häviämisestä on yhä avoin. On ehdotettu, että joillain alueilla ihmisten harjoittama metsästys saattoi vaikuttaa lajin sukupuuttoon kuolemiseen.
Jättiläispeuraa esittäviä maalauksia on löydetty Etelä-Ranskassa sijaitsevista Cognacin luolamaalauksista.
Chartresin katedraali

Chartresin katedraali () sijaitsee Chartresin kaupungissa noin 90 kilometriä Pariisista lounaaseen. Katedraalin rakentaminen aloitettiin vuonna 1145, mutta runko jouduttiin rakentamaan uudelleen 1194–1220. Pyhiinvaeltajien suosikkikohde Chartres on joskus tyylisuuntansa goottilaisen arkkitehtuurin kauneimpana pidetty katedraali.
Katedraali on 130 metriä pitkä ja leveimmästä kohdastaan 46 metriä leveä. Laivan korkeus on 37 ja leveys 16,4 metriä. Kirkossa on 176 lasimaalausta ja kuoriaidassa 200 patsasta 41 kohtauksessa. Chartresin katedraalin lattiassa on läpimitaltaan 12-metrinen ja käytäväpituudeltaan 200-metrinen (seinätön) lattia-labyrintti.
Historia.
Katedraalin rakennustyöt aloitettiin romaaniselle perustalle vuonna 1145, mutta tulipalo, joka tuhosi lähes koko kaupungin, vaurioitti myös rakennusta. Vain katedraalin läntinen julkisivu säilyi ehjänä. Katedraalin runko rakennettiin uudelleen vuosien 1194 ja 1220 välisenä aikana, mikä on todella lyhyt aika keskiaikaisen katedraalin rakennustöille.
Legendan mukaan vuodesta 876 katedraalissa on ollut Neitsyt Marialle kuulunut tunika, "Sancta Camisia". Kaarle Suuren väitetään lahjoittaneen pyhäinjäännöksen katedraalille ristiretken aikana. Todellisuudessa Kaarle Kaljupää lahjoitti vaatteen, joka todennäköisesti on Syyriasta ja kudottu ensimmäisellä vuosisadalla.
Vuoden 1194 tulipalon jälkeen kaupunkilaiset pelkäsivät, että pyhä vaate olisi tuhoutunut kirkon mukana. Tunika kuitenkin löytyi aarrekammiosta, jossa oli myös useita pappeja, jotka olivat hakeneet kammiosta turvaa. Mukana ollut paavin legaatti kardinaali Melior vakuutti, että kyseessä oli Marian ihme, ja paikalle olisi rakennettava entistäkin mahtavampi rakennus.
Katedraalissa on maailman parhaimpiin lukeutuva kokoelma keskiaikaisia lasimaalauksia, jotka säilyivät lähes vahingoittumattomina Ranskan uskonsotien aikana. Maalaukset tunnetaan etenkin eloisan sinisestä väristään. Toisen maailmansodan aikana lasimaalaukset vietiin katedraalista ympäröivälle maaseudulle turvaan saksalaisilta pommikoneilta. Katedraalin 186 alkuperäisestä maalauksesta on säilynyt 152.
Chartresin katedraalia ei tuhottu eikä ryöstetty Ranskan suuren vallankumouksen aikana. Useat kunnostustyöt eivät ole merkittävästi vaikuttaneet katedraalin ulkonäköön, vaan se on säilynyt goottilaisena mestariteoksena.
Katedraali valittiin vuonna 1979 ensimmäisten kohteiden joukossa UNESCOn maailmanperintöluetteloon.
Laiva (arkkitehtuuri)

Laiva on romaanisessa ja goottilaisessa kirkkoarkkitehtuurissa pitkänomainen tila tai tilan osa. Kirkon päälaiva ulottuu nartheksista eli eteishallista kuoriin, ja sitä reunustavat mahdolliset sivulaivat, jotka on erotettu päälaivasta pylväsrivillä. Ristinmuotoisissa kirkoissa on poikkilaiva, joka sijaitsee poikittain runkohuoneeseen nähden.
Päälaivojen korkeus antoi tilaa klerestorioikkunoille sivulaivojen yläpuolelle. Nämä antavat valoa kirkon sisätiloihin, mutta jättävät sivulaivat varjoon. Roomalaisessa arkkitehtuurissa, jossa vaadittiin lehteri sivulaivojen päälle, päälaivaa korotettiin triforiolla. Myöhemmin triforiot hävisivät ja sivulaivoja madallettiin, minkä jälkeen kehittyi klerestorioihin suuria lasimaalauksin peitettyjä ikkunoita.
Vézère

Vézère on noin 210 kilometriä pitkä joki Ranskassa. Sen lähteet ovat Ranskan Keskiylängöllä ja se virtaa Corrèzen ja Dordognen departementtien läpi laskien Dordognejokeen Limeuilissa.
Vézèren laakso on kuuluisa luolajärjestelmistään, joista on löytynyt useita luolamaalauksia ja hominidijäänteitä. Unesco valitsi alueelta löytyvät 15 arkeologista kohdetta yhdeksi maailmanperintöluettelonsa kohteeksi vuonna 1979.
Cory Lidle

Cory Fulton Lidle (22. maaliskuuta 1972 Hollywood – 11. lokakuuta 2006 New York) oli yhdysvaltalainen baseball-pelaaja Major League Baseballissa, pelipaikaltaan syöttäjä. Kymmenvuotisen ammattilaisuransa aikana hän pelasi seitsemässä eri joukkueessa, viimeksi New York Yankeesissa. 
Lidle oli kotoisin Los Angelesista ja keksijä Robert Fultonin jälkeläisiä. Syntyjään Hollywoodista, hän kävi koulunsa West Covinan kaupungissa ja pääsi lukiosta 1990. Hän pelasi baseballia jo West Covinan aikoinaan joukkuetoverinaan muiden muassa toinen tuleva ammattilaispelaaja Jason Giambi. 7. tammikuuta 1997 naimisiin menneellä Lidlellä oli vaimonsa Melanie Varelan kanssa yksi poika nimeltä Christopher. Ensimmäisen pääsarjaottelunsa Lidle pelasi New York Metsissä 8. maaliskuuta 1997. Hänet myytiin New York Yankeesiin edellisestä joukkueestaan Philadelphia Philliesistä kesällä 2006.
Kuolema.
Cory Lidlen harrastuksiin kuului lentäminen pienkoneilla. 11. lokakuuta 2006 iltapäivällä hänen nimiinsä rekisteröity lentokone mallia Cirrus SR-20 törmäsi newyorkilaiseen Belair Apartementsin kerrostaloon itäisellä 72. kadulla Manhattanin Upper East Sidellä. Koneessa olleet Lidle sekä hänen lennonopettajansa kuolivat törmäyksessä.. Lisäksi useita muita ihmisiä loukkaantui törmäyksessä, osa vakavasti.
New Yorkin kaupungissa tapahtunut lento-onnettomuus herätti välittömästi tiedotusvälineiden huomion Yhdysvalloissa ja jossain määrin muuallakin maailmassa. Monet epäilivät heti terrorismia ja viitattiin 11.9.2001 New Yorkissa tehtyihin iskuihin. Liittovaltion poliisi FBI kumosi kuitenkin nämä huhut viipymättä. Sitä paitsi pienkoneen törmäys ei aiheuta suurta vahinkoa ja turma tapahtui asuntoalueella eikä liikekeskustassa. Kun onnettomuuskoneen ohjaajaksi sitten paljastui tunnettu baseball-tähti, herätti tämä uutta kiinnostusta. 
Cory Lidle oli toinen pienkoneturmassa surmansa saanut Yankeesin pelaaja: sieppari Thurman Munson kuoli yrittäessään laskeutua omalla koneellaan 1979. Lidle oli lentänyt vain seitsemän kuukautta eikä ollut erityisen kokenut pilotti, ja vaikka Cirrus SR20 -konemallissa onkin laskuvarjo koko konetta varten, ei siitä ollut tässä tilanteessa apua.
Go (vuoden 1999 elokuva)

Go on yhdysvaltalainen Doug Limanin ohjaama elokuva vuodelta 1999. Elokuva koostuu kolmesta yhteenpunoutuvasta juonesta, jotka kuvaavat yhtä huumekauppaa.