Taha Husain

Taha Husain (myös muodossa Taha Hussein, ; 14. marraskuuta 1889 Maghaghah Egypti – 28. lokakuuta 1973 Kairo, Egypti) oli egyptiläinen kirjailija, akateemikko ja kulttuurivaikuttaja. Lapsena sokeutunut Husain julkaisi arabiaksi romaaneja ja kritiikkiä, sekä politiikkaa ja yhteiskuntaa käsitteleviä esseitä. Ulkomailla hänet tunnetaan etenkin kolmiosaisesta omaelämäkerrastaan "Al-Ayyam" ja hän oli ehdolla Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajaksi 14 kertaa. Egyptissä hän edusti modernistista liikettä, ja hän oli myös tunnetuimpia faraonisteja.
Elämäkerta.
Taha Husain syntyi Maghaghah'ssa Egyptissä 14. marraskuuta 1889. Hän sokeutui sairauden takia kaksivuotiaana. Hän kävi lapsena koulua kotikaupungissaan ja muisteli yhdeksänvuotiaana Koraanin ulkoa. Vuonna 1902 Husain aloitti opinnot Kairossa al-Azharin yliopistossa. Yliopistoa pidettiin johtavana sunnalaisena oppilaitoksena, ja se tunnettiin konservatiivisista johtajistaan. Husain tutustui kuitenkin yliopistossa opiskellessaan Muhammad Abduhin johtamiin modernisteihin. Al-Azharin yliopiston opetukseen pettyneenä Husain aloitti vuonna 1908 opiskelun sekulaarissa Kairon yliopistossa. Hänestä tuli vuonna 1913 tai 1914 yliopiston ensimmäinen tohtoriksi valmistunut oppilas. Vuonna 1915 Husain matkusti Ranskan Pariisiin ja sai tohtorinarvon Sorbonnen yliopistossa vuonna 1919 väitöskirjallaan "La Philosophie sociale d'Ibn Khaldoun". Ranskassa Husain tutustui myös länsimaiseen kulttuuriin.
Husain palasi Ranskasta Egyptiin, jossa hän luennoi muinaishistoriasta Kairon yliopistossa. Vuonna 1925 hänestä tuli arabialaisen kirjallisuuden professori. Husain otti urallaan usein yhteen uskonnollisten ja konservatiivisien piirien kanssa. Hän kyseenalaista vuonna 1926 julkaistussa kirjassaan "Fi al-shi'r al-jahili" ('Esi-islamilaisesta runoudesta') esi-islamilaisten runojen ja tiettyjen Koraanin osien autenttisuuden. Husainin mielestä huomattava osa esi-islamilaiseksi väitetystä arabialaisesta runoudesta oli tosiasiassa muslimien myöhemmin eri syistä väärentämää. Väärennöksillä haluttiin esimerkiksi vahvistaa Koraanin myyttejä. Kirja herätti vastustusta al-Ahzarin yliopistossa ja Egyptin parlamentissa. Husain joutui vetämään kirjansa takaisin. Husainia vastaan käytiin oikeudenkäynti, jossa häntä syytettiin apostasiasta. Lopulta hän ei kuitenkaan saanut tuomiota. Husain julkaisi kirjastaan toisen version "Fi al-adab al-jahil" ('Esi-islamilaisesta kirjallisuudesta') vuonna 1927.
Husain toimi Kairon yliopiston taiteiden laitoksen dekaanina vuodesta 1930 vuoteen 1931, jolloin Egyptin opetusministeri erotti hänet. Sittemmin hän liittyi Wafd-puolueeseen ja toimi sen sanomalehden toimittajana. Vuonna 1938 Husain julkaisi teoksen "Mustaqbil al-thaqafa fi Misr" ('Egyptin koulutuksen tulevaisuus'), josta tuli yksi hänen tunnetuimmista kirjoistaan. Kirjassa Husain liitti Egyptin Välimeren maihin. Perinteinen näkemys liitti maan pikemminkin arabimaihin ja muslimimaihin. Hän edusti myös niin sanottua faraonistista näkemystä, jonka mukaan Egyptin muinainen historia erotti sen muista arabimaista.
Husain nimitettiin vuonna 1944 Faruqin yliopiston rehtoriksi, ja viimeisen Wafd-puolueen johtaman hallituksen kaudella hän toimi Egyptin opetusministerinä vuodesta 1950 vuoteen 1952. Opetusministerinä Husain laajensi valtion tarjoamaa koulutusta ja lakkautti opintomaksut. Husain vetäytyi politiikasta kuningaskunnan päättäneen vuoden 1952 vallankumouksen jälkeen. Hän julkaisi edelleen kirjoja ja artikkeleita, joilla oli suuri lukijakunta arabimaissa. Husain kuoli Kairossa 28. lokakuuta 1973.
Tuotanto.
Husain julkaisi arabiaksi romaaneja ja kritiikkiä sekä politiikkaa ja yhteiskuntaa käsitteleviä esseitä. Länsimaissa hänen tunnetuin teoksensa on omaelämäkerrallinen romaani "Al-Ayyam" (suom. "Päivät"), joka julkaistiin kolmessa osassa vuosina 1929, 1932 ja 1967. Hän oli Nobelin kirjallisuuspalkintoehdokkaana kaikkiaan 14 kertaa. Husain julkaisi teoksensa arabiaksi ja hän puolusti kiivaasti kirjakielen käyttöä arabian arkikielen sijaan.