Rettigin tontin arkeologinen alue

Rettigin tontin arkeologinen alue sijaitsee Turussa Aurajoen rannassa, Rettigin palatsin yhteydessä. Alueella on säilynyt kaupunkiarkeologisia kerroksia 1200-luvulta alkaen, ja alueella 1990-luvulta alkaen arkeologisesti kaivettujen kivitalojen raunioiden ympärille on rakennettu Aboa Vetus -museo.
Aboa Vetuksen maanalaisella raunioalueella on esillä kaikkiaan viiden keskiaikaisen kivitalon rauniot, minkä lisäksi museon aulassa ja sisäpihalla on lisää muurattujen talojen raunioita. Koko museoalueen halki kulkee esiin kaivettu historiallinen Luostarin jokikatu, joka oli ennen Turun paloa vuonna 1827 yksi Turun pääkaduista. Aboa Vetus-museon alue kuuluu historialliseen Luostarikortteliin, joka oli yksi keskiajan Turun neljästä kaupunginosasta.
Kaivaukset.
Keskiaikaiset kivirakennukset.
Kaivausten keskiössä ovat olleet alueen keskiaikaiset kellarit. Vanhimmat niistä on ajoitettu dendrokronologisesti 1390-luvulle, ja loput on rakennettu 1400-luvun kuluessa. Aboa Vetuksen alue käsittää viiden keskiaikaisen kivitalon rauniot. Kivi-tiilitalojen rakentaminen liittyy kaupungin yleiseen muutokseen puurakennuksista kivirakennustkantaan 1300-luvun loppupuolella ja 1400-luvun alussa. Arkeologisten havaintojen perusteella Aboa Vetuksen alue voidaan karkeasti jakaa kolmeen eri käyttöjaksoon: 1) 1200-luvulta 1300-luvun loppuun museon alueella oli vain hirsirakennuksia, kunnes 2) alueelle alettiin 1390-luvulta eteenpäin rakentaa asuinrakennuksia ja liiketiloja kivestä ja tiilestä. 3) 1600-luvun puolivälissä iso osa alueen vanhaa ja huonokuntoista rakennuskantaa purettiin uuden aukion tieltä.
Museoalueen kivitalot ovat raunioituneet hyvin eri aikaan: osa 1600-luvulla, osa Rettigin palatsin rakentamisen yhteydessä vuonna 1928 ja osa vasta 1990-luvulla museon perustamiseen liittyneissä kartoittamattomissa purkutöissä. Näiden eri aikaisten muutosten museoiminen sekä rakennusjäännösten konservointi ja säilyttäminen asettavat museolle jatkuvia haasteita. Rakenteisiin vaikuttavat muun muassa pohjaveden muutokset, routa, sadeveden määrä ja maaperän liikkuminen. Maan liikkumiseen liittyy myös geologian ja arkeologian välinen ristiriita: geologisen tulkinnan mukaan merenpinta on Turussa keskiajalla ollut tasossa 3,5–5 m mpy, kun taas Aboa Vetuksen kivitalojen alimmat muuratut osat ovat tasossa 2 m mpy ja hirsiarinat tätäkin syvemmällä. Joko raskaat rakennukset ovat aikojen kuluessa painuneet alaspäin tai sitten Turun rannansiirtymäkronologiaa tulisi tarkistaa.
Aboa Vetuksen alue kirjallisissa lähteissä.
Kirjallisista lähteistä selviää tietoja Aboa Vetuksen alueen talojen omistajista ja asukkaista 1500-luvulta lähtien, ja vanhin tieto koskee niin kutsutun suuren kivitalon omistajaa Paraisten kirkkoherrasta Elias Espingistä, jolle talo kuului 1580-luvulla. Arkeologit arvelevat, että kivitalot ovat olleet pääasiassa saksalais- ja ruotsalaisperäisen porvariston asuin- ja liiketiloja. Luostarikorttelissa tiedetään kuitenkin keskiajalla sijainneen myös kiltataloja ja tuomiokirkon prebendoja. Aboa Vetuksen Itäisen rantakadun puoleiset kellarit ovat keskiajan jälkeen kuuluneet muun muassa G. A. Petreliuksen perustamalle Auran kylpylaitokselle, joka oli toiminnassa vuodesta 1874 vuoteen 1907. Kylpylaitos myytiin Rettigien tupakkatehtaalle, joka toimi rakennuksessa sen purkamiseen asti vuonna 1928.
Arkeologinen tutkimus.
Museon alue kaivettiin vuosina 1992–1995 arkeologisissa kaivauksissa, joista vastasi vuosina 1992–1993 Turun maakuntamuseo ja vuosina 1994–1995 Museovirasto. Tuolloin esille tulleet rakenteet jätettiin näkyviin sellaisenaan kaikkine aikakerrostumineen. Kokonaisuudessaan Aboa Vetus -museon pinta-ala on 1 200 neliömetriä. Rettigin palatsin tonttina tunnetulla alueella on kuitenkin tehty arkeologisia havaintoja jo 1800-luvulla ja 1900-luvun alkuvuosina. Ennen palatsin rakentamista arkeologi Juhani Rinne suoritti tontilla kaivauksia vuonna 1927. Myös Niilo Valosen vuosina 1952–1953 dokumentoima viemärikaivanto sivusi tontin keskiaikaisia kerrostumia. 
1990-luvun kaivauksissa ongelmia aiheutti muun muassa tiukka aikataulu ja se, että tutkittavasta alueesta tuli saada aikaan toimiva museoalue. Tästä syystä kaivausmetodiikka pidettiin yksinkertaisena, eikä esimerkiksi kellareiden eri täyttömaakerroksia dokumentoitu erikseen. Aboa Vetuksen kaivaus oli kuitenkin Suomen ensimmäinen laaja kaupunkikaivaus, jossa yleiskartoitus tehtiin suoraan digitaaliseen muotoon takymetrilla. Kaivauksen loppuessa vuonna 1995 museoon jäi vielä joitakin kaivamattomia alueita. Kivitalojen säilyttämisestä seurasi myös, että niiden seinien ja lattioiden alle jäi mahdollisesti alueen varhaisinta historiaa. Näitä varhaisimpia kerroksia alettiin estiä vuonna 2005 uudelleen käynnistetyissä arkeologisissa tutkimuksissa, joissa useissa kohti kaivettiin 1990-luvun kaivausten jättämää lattiapintaa syvemmälle.
Museon arkeologiset tutkimukset ovat jatkuneet 2000-luvulla, ja vuodesta 2017 lähtien tutkimuskaivaukset ovat laajentuneet museotilasta Rettigin tontin pihamaalle, missä on tutkittu kahta Turun palossa vuonna 1827 tuhoutunutta kivitaloa. Yleisöarkeologia on ollut isossa osassa museon kaivauksilla, ja Aboa Vetus Ars Novassa on järjestetty kaivauskursseja sekä lapsille että aikuisille.
Esinelöydöt.
1990-luvun kaivaukset tuottivat suuren määrän esinelöytöjä: ilman luita löytöjä oli yhteensä lähes 40 000. Näistä 30 prosenttia on peräisin kellareiden täytemaasta. Kotieläinten luita museosta on löytynyt noin 800 kiloa. Esinelöydöt edustavat kaupunkikulttuuria keskiajalta 1900-luvulle. Löytöaineistoon kuuluu keskiaikaisia nahkaesineitä kuten kenkiä ja puukontuppia, lasi- ja keramiikka-astioita, uunikaakeleita ja erilaisia metalliesineitä, kuten veitsiä ja nauloja. Keskiaikaa nuoremmassa aineistossa suurin esineryhmä ovat saviset niin kutsutut liitupiiput. Harvinaisiin löytöihin puolestaan lukeutuu esimerkiksi keskiaikainen kultasormus.
Legenda Pyhän Annan luostarista.
1400-luvun alussa Turkuun suunniteltiin perustettavaksi dominikaanista Pyhän Annan nunnaluostaria. Luostari ei kuitenkaan koskaan aloittanut toimintaansa, vaan ensin sen paikaksi vaihtui suunnitteluvaiheessa Raisio, ja sittemmin luostarille lahjoitetut varat ja maaomaisuus lahjoitettiin Naantalin birgittalaisluostarille. Luostarihankkeesta jäi kuitenkin turkulaisten pariin elämään perimätieto, jonka mukaan nunnaluostari olisi sijainnut nykyisellä Aboa Vetus Ars Nova -museon alueella. Lapsuutensa Luostarikorttelissa viettänyt kirjailija Fredrika Runeberg mainitsi tämän perimätiedon novellissaan "En Dröm" ("Eräs uni") jo vuonna 1861. Tämän tarinan muistoksi yhteen museon keskiaikaisista kellareista perustettiin vuonna 2001 ekumeeninen Pyhän Annan kappeli.