tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Japanin sotarikokset

Japanin sotarikoksilla tarkoitetaan keisarillisen Japanin armeijan tekemiä rikoksia ajanjaksolla, joka ulottuu 1800-luvun loppupuolelta toisen maailmansodan päättymiseen. Japanilaisia sotilashenkilöitä on tuomittu siviilien ja sotavankien ihmisoikeuksien loukkaamisista etenkin vuosien 1937–1945 Kiinan–Japanin sodan aikana sekä toisen maailmansodan taisteluissa Aasiassa ja Tyynellämerellä vuosina 1941–1945.
Kiinan–Japanin sodan verisin yksittäinen tapahtuma oli Nanjingin verilöyly, jossa surmattiin arviolta 300 000 ihmistä. 1940-luvun alussa sotilaallinen tutkimusryhmä nimeltä yksikkö 731 aloitti kiinalaisväestöllä tehdyt kokeet, joissa selvitettiin muun muassa erilaisten aseiden, bakteerien ja äärilämpötilojen vaikutuksia ihmisiin. Nanjingiin levitettiin sekä vuonna 1941 että 1942 tappavia bakteereja, ja julmuuksista tuli osa japanilaisten joukkojen arkipäiväistä toimintaa.
Koreassa sotarikosten lasketaan alkaneen vuoden 1910 tapahtumista, kun Japani valloitti niemimaan. Rikoksiin kuului ihmiskokeita sotavangeilla, kemiallisten ja biologisten aseiden käyttöä, raiskauksia ja valloitettujen alueiden naisten pakottamista prostituutioon, niin sanotuiksi lohtunaisiksi.
Manilan verilöylyssä helmikuussa 1945 japanilaiset surmasivat yli satatuhatta filippiiniläistä.
Japani ei ollut allekirjoittanut Geneven sopimuksia vuodelta 1864, mutta monet toisen maailmansodan tapahtumat olivat rikoksia muidenkin säännösten mukaan. Sodan päätyttyä Tokiossa toimi Tokion kansainvälinen sotarikostuomioistuin vuosina 1946–1948. Syytettyinä oli 20 000 entistä sotilas- ja siviilijohtajaa. B- ja C-luokan rikoksista eli tavallisista sotarikoksista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan syytettiin yli 5 000 japanilaista. Heistä 900 teloitettiin, ja monet tuomittiin eri pituisiin vankeusrangaistuksiin. Teloitettujen joukossa olivat Filippiinien invaasiosta vastannut kenraali Masaharu Honma sekä Singaporen ja Malakan niemimaan hyökkäyksistä vastannut Tomoyuki Yamashita. Tokion pääoikeudenkäynnissä syytettiin 28 henkilöä A-luokan rikoksista eli rikoksista rauhaa vastaan. Heistä kaikki todettiin syyllisiksi lukuun ottamatta kahta jotka olivat kuolleet oikeudenkäynnin aikana ja yhtä, joka vapautettiin mielenvikaiseksi todettuna. Seitsemän, mukaan luettuna pääministeri Hideki Tōjō, tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin.
Japanilaisen tulkinnan mukaan rauhansopimuksessa vaadittiin sotaan syyllisten tuomioita ja teloituksia, vaikka he eivät olisi rikollisia Japanin lain mukaan.
Sotarikokset ja niiden käsittely hiertävät edelleen Japanin ja sen naapurimaiden välejä. Viime vuosina on protestoitu muun muassa japanilaiskoulujen uusia historian oppikirjoja, koska ne eivät mainitse monia japanilaisten tekemiä sotarikoksia, sekä entisen pääministerin Jun'ichirō Koizumin tapaa vierailla sodassa menehtyneiden muistomerkillä, Yasukunissa, jossa sankarivainajien joukossa on tuhatkunta sotarikollista.
Wiener Zeitung

Wiener Zeitung on Itävallan pääkaupungissa Wienissä julkaistava päivittäinen sanomalehti. Se perustettiin vuonna 1703 nimellä "Wiennerisches Diarium". Lehden ensimmäinen numero ilmestyi 8. elokuuta vuonna 1703, mikä tekee siitä maailman vanhimman edelleen julkaistavan sanomalehden. Nykyistä nimeään se on kantanut vuodesta 1780 asti.
Wiener Zeitungin omistajaksi tuli 1857 Itävallan hallitus, vaikkakin lehti oli toiminut hallituksen virallisena äänitorvena jo vuodesta 1812 lähtien. Lehteä painoi vuoteen 1997 asti Itävallan valtio-omisteinen painoyritys. Sanomalehti yksityistettiin vuonna 1998, mutta hallitus toimii edelleen sen julkaisijana ja lehdessä julkaistaan hallituksen virallisia tiedotuksia. Lehti ilmestyy broadsheet-koossa. 
Perjantaina 30.6.2023 Wiener Zeitung ilmestyi viimeisen kerran broadsheet-lehtenä. Seuraavat numerot olivat viimeisen lehden kannessa: 116 840 (päivää), 3 839 (kuukautta), 320 (vuotta), 12 (presidenttiä), 10 (keisaria), 2 (tasavaltaa) ja 1 (sanomalehti).
Jertta Blomstedt

Jertta Blomstedt (o.s. Roos, s. 20. toukokuuta 1942 Helsinki, Suomi) on suomalainen toimittaja. Hän on toimittanut Yleisradiolle muun muassa radion ulkomaanlehtikatsausta sekä ohjelmia "Kasvo, Kiven sisällä" ja "Eurooppalaisia puheenvuoroja". Blomstedt oli merkittävä 1960-lukulainen vasemmistolainen ja toimi pitkään Metallityöväen liiton lehden "Ahjon" toimittajana sekä "Teinilehden" ja "Ydin"-lehden päätoimittajana. Hän on kirjoittanut kolumneja Yleisradion lisäksi muun muassa "Suomen Kuvalehteen".
Blomstedt sai valtion journalistipalkinnon vuonna 2003.
Jertta Blomstedtin veli on professori J. P. Roos ja puoliso oli taidemaalari Juhana Blomstedt.
Sulfiittisprii

Sulfiittisprii on sulfiittiselluloosatehtaiden ylijäämäsokereista valmistettua metanolipitoista etyylialkoholia.
Sulfiittispriitä voidaan valmistaa sulffiittiselluloosatehtaiden varsinaisessa prosessista ylijäävistä puun sokereista.
Sulffiittisprii on voimakkaan metanolipitoista ja sitä on käytettykin ensisijassa teollisuudessa. Sulffiittispriistä on myös valmistettu tahnamaista polttoalkoholia. Tätä polttoalkoholia sai kaupoista vielä 1970-luvun alussa. Viimeisimmät sulffiittiselluloosaspriitä tuottaneet paperitehtaat olivat Mäntässä ja Nokialla.
Kieltolain aikana puhtaan spriin puute aiheutti sen, että ryhdyttiin kokeiluihin metanolin poistamiseksi edullisella tavalla; työhön pystyi Valtion Alkoholitehdas Keskukseen Rajamäelle juuri hankittu Guillaume-puhdastislauskojeisto.
Sulfiittispriistä metanolista puhdistettua etyylialkoholia käytettiin myöhemmin myös juomateollisuudessa; mm. salakuljetuksen hillitsemiseksi kehitetty Karhuviina oli pääosin sulfiittispriipohjaista votkaa.
Sōka Gakkai

Sōka Gakkai (, suomeksi "arvoja luova yhteisö") on Japanissa vaikuttava uskonnollinen maallikkoliike, jonka puitteissa harjoitetaan Nichiren-buddhalaisuutta. Liikkeen perusti Tsunesaburō Makiguchi vuonna 1930. Se on ollut varsinkin aiemmin hyvin lähellä Kōmeitō-puoluetta, jonka perustaja oli Sōka Gakkain silloinen johtaja. Sōka Gakkai poikkeaa muusta Japanin buddhalaisuudesta siinä, että se ei hyväksy muun uskonnon harjoittamista buddhalaisuuden rinnalla, ei edes šintolaisuuden. Tämän takia liikkeen kannattajia on pidetty epäisänmaallisina, mikä on ollut ongelma varsinkin toisen maailmansodan alla.
Vuonna 2003 Sōka Gakkaihin laskettiin kuuluvan Japanissa 8 210 000 perhettä.
Japanin ulkopuolella liikkeen kattojärjestönä toimii Soka Gakkai International, jolla on jäsenjärjestöjä 192 eri maassa. Suomessa järjestö on toiminut vuodesta 1975 lähtien, ja se on nykyisin rekisteröitynyt uskonnollinen yhdyskunta, jolla on noin 150 jäsentä 15 eri paikkakunnalla (2008).
Historia.
Sōka Gakkain perustaja Tsunesaburō Makiguchi tavoitteli hyvän ja onnellisen elämän mahdollistamista japanilaisille.
Vuonna 1958 Sōka Gakkain johtoon nousi Daisaku Ikeda, joka osoittautui dynaamiseksi organisaattoriksi. Liikkeeseen kuuluneiden perheiden lukumäärä vuonna 1957 oli 750 000, josta se nousi vuoteen 1970 mennessä seitsemään miljoonaan. Sōka Gakkain perustama puolue nousi Japanin kolmanneksi suurimmaksi puolueeksi. Fuji-vuoren huipulle ryhdyttiin rakentamaan suurta temppeliä. Sōka Gakkain suosio perustui sen runsaisiin lupauksiin. Uusille jäsenille luvattiin kykyä vastustaa sairautta ja köyhyyttä, jos he tahtoivat uskoa Nichireniin ja luottaa Lotus-kirjoitukseen. Toisaalta niitä, jotka eivät liittyneet Sōka Gakkaihin, uhattiin sairaudella. Uusille jäsenille annettiin myös lupauksia liikenne- ja kaivosonnettomuuksien välttämisestä ja automaattinen palkankorotus ilman lakkoa.
Yli-Olhava

Yli-Olhava on kylä Iin kunnassa. Kylä sijaitsee noin 16 kilometriä Olhavasta itään seututien 855 varrella Oijärven suunnalla.
Asutus on keskittynyt Olhavajoen läheisyyteen ja sen varrelle. Asukaslukuun (noin 200) lasketaan mukaan myös lähellä sijaitseva Väli-Olhavan kylä. Aikoinaan jokivarren alueella asui lähes toista tuhatta asukasta, jotka harjoittivat lähinnä maa- ja metsätaloutta. 
Historiaa.
Yli-Olhava kuuluu maakirjoissa Olhavaan ja luultavasti asutus alueella on alkanut useampi sata vuotta sitten. Jokivarsi pysyi pitkään kehittymättömänä verrattuna Iin Haminaan. Tässä syynä olivat usein sattuneet hallat, jotka saattoivat viedä sadon koko kylältä. Lisäksi Olhavajoen tulviminen keväisin alaville pelloille heikensi edelleen viljelyn kannattavuutta. Koulun kylä sai 1923 ja 1930-luvulla Soinin taloon Tuomelaan perustettiin kauppa. Kauppoja oli kylällä vielä 1960-luvulla useita. Tuomelan tilan isäntä Artturi Soini oli mukana Iin valtuustossa ajamassa kylän asioita ja sai muun muassa puhelinpaikan kylään 1950-luvun alussa sekä vesijohdon 1970-luvun ensimmäisinä vuosina. 
Palvelut.
Palvelut kylällä ovat nykyisin vähäisiä. Kylästä on matkaa Iin kunnan keskustaan noin 37 kilometriä, eikä siellä ole enää omaa koulua eikä kauppaa. Yli-Olhavan koulu oli toiminnassa vuodesta 1923 vuoteen 2005, jolloin koulu lakkautettiin ja oppilaat siirrettiin Olhavan kouluun. Koulun vieressä seututien 855 toisella puolella on Yli-Olhavan maamiesseuran talo sekä talvisin jäädytetty luistelukenttä sekä lämmin luistelukoppi.
Peter Lund

Peter David Lund (s. 7. maaliskuuta 1957, Turku) on Aalto-yliopiston teknillisen fysiikan professori. Hänet tunnetaan erityisesti vaihtoehtoisten ja uusiutuvien energialähteiden tutkijana ja puolestapuhujana. Hän on Suomen ilmastopaneelin jäsen (kausi 2020–2023).
Lund tuli ylioppilaaksi Porin lyseosta vuonna 1975. Hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta diplomi-insinööriksi 1980, tekniikan lisensiaatiksi 1981 ja tekniikan tohtoriksi 1984. Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa käsitteli aurinkolämmitysjärjestelmiä korkeilla leveysasteilla. Työ oli otsikoitu "Studies on solar heating systems with long-term heat storage for northern high latitudes". Lund osallistui lisäksi London Business Schoolin johtajakoulutukseen (Accelerated Development Programme, ADP01, 1989) 
Peter Lundin mukaan ilmastonmuutoksen torjunnassa olisi saavutettava vuoteen 2020 mennessä globaalit päästövähennystavoitteet, jotka varmistaisivat päästöjen kääntymisen laskuun. Suomenkin energiankäytön kasvu tulisi pysäyttää. Euroopan unionin tavoite vähintään 20 % päästöjen väheneminen 1990 tasosta sopisi muillekin maille. Energiankulutusta olisi tehostettava länsimaissa 20 % ja Kiinassa vieläkin enemmän. Uusiutuvia energialähteitä sähköntuotannossa tulisi lisätä, sillä ne vähentävät päästöjä eikä niihin liity haitallisia sivuvaikutuksia. Suomen tulisi muuttaa ilmastonmuutoksen uhat mahdollisuuksiksi.
Peter Lundin mukaan voisi olla mahdollista luoda uusia Nokioita ja työpaikkoja tuottamalla maailmalle puhdasta tekniikkaa uusiutuvan energian käyttöön ja käytön tehostamiseen. Ilman kotimarkkinoita osaaminen ei kehity, joten tarvitaan omia pilottilaitoksia. Julkinen liikenne on tehtävä vetovoimaisemmaksi: ruuhkamaksut, kapeat kadut, ei lisäkaistoja, hinnoittelu ja metro- ja junaliikenteen lisäys. Autoilu vähenee, kun sen hinta ja vaiva kasvaa suhteessa joukkoliikenteen kehitykseen. Pientalojen lämmityksessä on säästöpotentiaalia. Lämpöpumppuja tulisi edistää. Aurinkokerääjä katoilla lämmittää käyttövettä. Hehkulamppujen vaihto energiansäästölamppuihin säästäisi sähköä Vuotoksen ja Kollajan sähköntuotannon verran.
Kustaa H. J. Vilkuna

Kustaa Heikki Juhani Vilkuna (s. 11. maaliskuuta 1966 Jyväskylä) on suomalainen historiantutkija. Hän on toiminut Suomen historian professorina Jyväskylän yliopistossa elokuusta 2014 alkaen. Hän on myös kulttuurihistorian dosentti Jyväskylän yliopistossa.
Vilkuna on koulutukseltaan filosofian tohtori. Hän väitteli Jyväskylän yliopistossa vuonna 1994. Vilkuna on työskennellyt Jyväskylän yliopistossa vuodesta 1991 ja toiminut historian professorina useaan otteeseen. Syksystä 2012 hän on toiminut Suomen historian oppiaineen pääedustajana.
Vilkuna on julkaissut tutkimusta erityisesti kulttuuri-, mentaliteetti-, sosiaali- ja taloushistoriasta. Hän on käsitellyt muun muassa isonvihan aikaa teoksissaan "Viha" (2005) ja "Paholaisen sota" (2006). Vuonna 2009 ilmestyneessä teoksessa "Neljä ruumista" Vilkuna käsitteli suomalaista oikeus- ja rikoshistoriaa.
Kustaa H. J. Vilkunan isä oli etnologian professori Asko Vilkuna ja isänisä akateemikko Kustaa Vilkuna. Hänen veljensä Janne Vilkuna on museologian professori Jyväskylän yliopistossa. Vilkunalla on kolme lasta.
Teokset.
Lisäksi Vilkunalta on ilmestynyt artikkeleja useissa kokoomateoksissa.
Tiitus Mäntynen

Tiitus Mäntynen (25. marraskuuta 1894 Lappeenranta – 13. toukokuuta 1960) oli suomalainen kapellimestari, fagottitaiteilija ja director musices. 
Tiitus Mäntysen vanhemmat olivat soittoaliupseeri Robert Mäntynen ja Sofia Cecilia Merilä ja puoliso vuodesta 1927 musiikinopettaja Kerttu Ikonen. Mäntynen opiskeli Pietarin konservatoriossa 1916–1917 ja Helsingin konservatorioassa (diplomi) 1924 ja teki opintomatkan Pariisiin 1924–1925. Hän toimi orkesterimuusikkona Venäjällä 1915–1917 ja Helsingissä 1920–1924. Vuonna 1925 hänestä tuli Mikkelin musiikinystäväin orkesterin, myöhemmin Mikkelin kaupunginorkesterin ja sen orkesterikoulun johtaja, hän hoiti tehtävää aina vuoteen 1958. Hänen johdollaan orkesteri osallistui muun muassa vuonna 1931 Helsingin laulujuhliin. Orkesteri voitti ensimmäisen palkinnon Jean Sibeliuksen ”Alla marcian” -esityksestä.Mäntynen johti myös Mikkelin sekakuoroa 1925–1935 ja Mikkelin Karjalakuoroa 1946–1955. Hän toimi 1920-luvulla useaan otteeseen musiikinopettajana. Director mucises -arvonimen Mäntynen sai 1943. Hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla 1950.
Chablis

Chablis [ʃa.bli] on ranskalainen kunta, joka sijaitsee Burgundi-Franche-Comtén alueella Yonnen departementissa.
Kaupungin lävitse kulkee nykyisin departementin tasoinen RD865-maantie, joka oli aiemmin kansallisen talon tie RN65. Maantie yhdistää Chablis’n Auxerren kaupunkiin 15 kilometriä länteen ja Chaumontin kaupunkiin 120 kilometriä itään.
Chablis on myös viini, jota viljellään ja valmistetaan Chablis'n alueella.
Palau de la Música Catalana

Palau de la Música Catalana (Katalonialainen musiikkipalatsi) on art nouveau -tyyliin rakennettu konserttitalo Barcelonassa. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Lluís Domènech i Montaner, ja se rakennettiin vuosina 1905–1908. Rakennusta korjattiin ja laajennettiin vuosina 1982–1989 arkkitehtien Oscar Tusquets ja Carles Díaz johdolla.
Palau de la Música Catalana on tunnettu poikkeuksellisen runsaasta koristelustaan sekä siitä, että konserttisali on valaistu luonnonvalolla. Valo siivilöityy saliin katossa olevan lasimosaiikkikupolin läpi.
Musiikkipalatsi kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon vuodesta 1997 alkaen.
Naoero Amo

Naoero Amo () on Naurun ainoa virallinen puolue, joka perustettiin vuonna 2003. Se on liberaali ja kristillisdemokraattinen puolue. Naoero Amo -puolueen perustivat Kieren Keke, David Adeang, Marlene Moses, Roland Kun, Sean Oppenheimer ja Sprent Dabwido.
Ruotsinpihlaja

Ruotsinpihlaja ("Sorbus intermedia") on Etelä-Ruotsissa ja lounaisimmassa Suomessa kasvava, muuallakin puistopuuna yleinen pihlajalaji. Alkujaan Linné antoi sille tieteellisen nimen "S. suecica". Ruotsinpihlaja on saanut alkunsa kotipihlajan, etelänpihlajan ja saksanpihlajan tai jonkin sen läheisen sukulaislajin risteymänä.
Levinneisyys ja kasvupaikat.
Ruotsinpihlaja kasvaa luonnonvaraisena pääasiassa Ruotsissa, suunnilleen Uppsalasta Göteborgiin ulottuvan linjan eteläpuolella sekä Suomessa Ahvenanmaalla ja lounaissaaristossa. Hajanaisia esiintymiä on Lounais-Suomessa, Baltian maissa ja Etelä-Norjassa. Istutettuna puisto- ja pihapuuna sitä kasvatetaan Etelä-Suomessa.
Se viihtyy avoimilla ja kuivilla kalkkipitoisilla kasvupaikoilla, kalliolehdoissa ja kivikkoisilla avoimilla rinteillä.
Ruotsinpihlaja on luokiteltu kansainvälisesti elinvoimaiseksi. Suomessa se on luokiteltu vaarantuneeksi.
Ulkonäkö.
Ruotsinpihlaja kasvaa enintään 10–15 metriä korkeaksi. Se eroaa kotipihlajasta etenkin lehtien muodon perusteella: kotipihlajanlehdissä on 5–6 paria ja lehdykät ovat parittain, ruotsinpihlajan lehdet ovat parihalkoisia tai parijakoisia, joskus harvoin voi lehden tyvessä olla lehdykkäpari. Samannäköisen suomenpihlajan lehden tyvessä on yksi tai kaksi lehdykkäparia. Ruotsinpihlajan lehden alapinta on harmaakarvainen. Marja on soikea ja punaruskea.
Käyttö.
Marja on syötävä, ja siitä voi valmistaa mehua. Puuaines on vaaleaa ilman sydänpuun tummuutta, ja se on hyvin kovaa, sitkeää ja vaikeasti halottavaa. Puusepänteollisuudessa se on kysytty ainespuu. Puistopuuna laji on siitä erinomainen, että se kestää hyvin leikkaamista ja pakkasia.
Juan Antonio Flecha

Juan Antonio Flecha Giannoni (s. 17. syyskuuta 1977 Buenos Aires) on entinen espanjalainen maantiepyöräilijä, joka ajoi viimeksi UCI World Tour -sarjassa kilpailevassa Vacansoleil-DCM-tallissa. Hän oli parhaimmillaan yhden päivän kilpailuissa, kuten Pariisi-Roubaix'ssa. Flechan menestysten takana oli usein irtiotto muutama kilometri ennen maalia. 
Relax-tallissa ammattilaisuransa vuonna 2000 aloittanut Flecha ajoi kaudet 2002–2003 iBanesto.com -joukkueessa. Vuonna 2003 hän voitti ensimmäisenä Argentiinassa syntyneenä pyöräilijänä etapin Ranskan ympäriajossa. Ylittäessään maalilinjan 11. etapin voittajana hän ampui taivaalle nuolen kuvitteellisella jousipyssyllä – erikoinen tuuletus johtui hänen sukunimestään, joka tarkoittaa suomeksi "nuolta".
Vuosina 2004–2005 Flecha kilpaili Fassa Bortolon joukkueessa jakaen monissa yhden päivän kilpailuissa tallin kapteenin aseman Fabian Cancellaran kanssa – heidän yhteistyönsä toimi saumattomasti. Flecha voitti vuonna 2004 Züri-Metzgeten ja Giro del Lazion, oli toinen Ranskan ympäriajon 11. etapilla sekä sijoittui viidenneksi maailmancupin loppupisteissä. Seuraavana vuonna hän oli toinen Gent-Wevelgemissä Nico Mattanin jälkeen ja kolmas Pariisi-Roubaix'ssa, jossa hän hävisi loppukiritaistelun Tom Boonenille ja George Hincapielle. 
Kauden 2006 alusta Flecha ajoi Rabobankin oranssissa asussa. Debyyttivuonnaan alankomaalaistallissa hän sijoittui toiseksi ProTour-sarjaan kuuluvassa GP Ouest France-Plouay -kilpailussa sekä neljänneksi Pariisi-Roubaix'ssa. Vuoden 2007 Pariisi-Roubaix'ssa hän oli toinen Stuart O'Gradyn jälkeen; lisäksi hän sijoittui toiseksi Omloop Het Volk -klassikossa. Vuoden 2008 Flanderin ympäriajossa hän oli kolmas Stijn Devolderin ja Nick Nuyensin jälkeen. Flecha palasi voittokantaan vuoden 2008 lokakuussa voittamalla kokonaiskilpailun Circuit Franco-Belge -etappikilpailussa. Vuonna 2009 hän oli kolmas Omloop Het Nieuwsblad -kilpailussa ja kuudes Pariisi–Roubaix'ssa.
Kauden 2010 alussa Flecha siirtyi uuteen brittiläiseen Team Sky -joukkueeseen. Flechan kausi uudessa joukkueessa käynnistyi hienosti, kun hän voitti helmikuun lopussa ajetun Omloop Het Nieuwsblad -kilpailun iskemällä yksin irti viiden miehen irtiottoryhmästä toiseksi viimeisellä mukulakiviosuudella noin 20 kilometriä ennen maalia. Maaliskuisessa E3 Prijs Vlaanderen -kilpailussa hän oli kolmas, samoin huhtikuulla Pariisi–Roubaix-klassikossa. Vuonna 2011 hän sijoittui Omloop Het Nieuwsbladissa toiseksi ja 2012 kolmanneksi. Pariisi–Roubaix'ssa hän oli 2012 neljäs.
Flecha siirtyi Vacansoleil-DCM-talliin kauden 2013 alusta. Hän sijoittui tuona vuonna viidenneksi Gent–Wevelgem-klassikossa ja kahdeksanneksi Pariisi–Roubaix'ssa. Flecha päätti uransa kauden 2013 jälkeen.
The Lunatics

The Lunatics on vuonna 1996 perustettu instrumentaalista rockia esittävä yhtye.
Oiva Sala

Oiva Arttur Sala (ent. Salin; 31. lokakuuta 1900 Helsinki – 7. maaliskuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. 
Ura.
Sala näytteli 1920- ja 1930-luvulla muutamia vuosia Turun teatterissa ja Turun Työväenteatterissa. Hän oli kiinnitettynä Tampereen Teatteriin 1934–1949 ja Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatteriin 1949–1965. Hänen tyypillisiä teatteriroolejaan olivat muun muassa Shakespearen ja Molièren henkilöhahmot, joissa hän saattoi viljellä vivahteikasta lämmintä huumoria.
Oiva Sala näytteli 37 elokuvassa 1940-luvulta alkaen. Salan tunnetuin rooli oli luutnantti Hugo Mandelcronan rooli elokuvassa "Siltalan pehtoori" (1953). Sala oli näytellyt tätä roolia jo pitkään, ainakin Tampereen Teatterissa, ensimmäisen kerran jo vuonna 1935 Uuno Laakson sijaisena. Muita huomattavia elokuvarooleja Salalla oli muun muassa elokuvissa "Kersantilleko Emma nauroi?" (Nännimäinen) (1940), jossa olivat jo näkyvissä Salan lähes jokaisen elokuvaroolin maneerit (korostettu naismaisuus ja viittaukset homoseksuaalisuuteen), "Viisi vekkulia" (Rovasti Leevi Sammal) (1956) sekä "Pieni luutatyttö" (namusetä Julius) (1958).
Elokuvissa Sala näytteli pieniä rooleja, joista viimeisin oli vanha kirkkoherra Wallen elokuvassa "Täällä Pohjantähden alla". Hän esiintyi myös muun muassa elokuvissa "Niskavuoren Heta", "Hilja maitotyttö", "Minä ja mieheni morsian" sekä "Kaasua, komisario Palmu!"
Sala näytteli vuodesta 1960 lähtien lukuisissa televisiotuotannoissa. Hän ehti esiintyä radiokuunnelmassa "Knalli ja sateenvarjo" juuri ennen kuolemaansa. 
Sala palkittiin 1958 Pro Finlandia -mitalilla.
Sala on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Jean-Marc Gounon

Jean-Marc Gounon (s. 1. tammikuuta 1963 Aubenas, Ranska) on entinen ranskalainen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui urallaan yhdeksään osakilpailuun, saavuttamatta yhtään pistettä.
Gounon voitti Ranskan Formula 3 -sarjan mestaruuden vuonna 1989, jonka jälkeen hän siirtyi Formula 3000 -sarjaan. Hän kilpaili sarjassa kolme vuotta, jonka jälkeen hän osti kahden kilpailun mittaisen kuljettajan sopimuksen Minardi-tallista kauden 1993 lopussa. Gounon keskeytti molemmissa osallistumissaan kilpailuissa.
Seuraavalla kaudella Gounon sai Andrea Monterminin paikan Simtekiltä. Gounonin parhaaksi sijoitukseksi jäi hänen kotikilpailussa, Ranskassa, ajama yhdeksäs sija, joka oli myös Simtekin paras saavutus. Gounon ajoi kaudella seitsemässä GP:ssa, kunnes hänet Portugalin GP:n jälkeen korvasi Italialainen Domenico Schiattarella.
Hänen poikansa Jules Gounon on myös autourheilija.
Herning Blue Fox

Herning Blue Fox tai Herning IK on tanskalainen jääkiekkoseura, jonka kotikaupunki on Herning. Joukkue on perustettu vuonna 1947 ja se pelaa Tanskan pääsarjatasolla Superisligaenissa. Kauden 2006–2007 päätteeksi seura juhli myös Tanskan mestaruutta. Se oli seuralle kaikkiaan 13. ja jo neljäs 2000-luvulla. Mitaleita on kauden 2006–2007 jälkeen kertynyt yhteensä 23. 
Seuran kotikenttänä toimii Herning Isstadion eli KVIK Hockey Arena, jonka katsojakapasiteetti on noin 3800. Seuran yleisöennätys on kaudelta 2006, jolloin Tanskan liigapeliä oli seuraamassa 4004 katsojaa. Yksi parhaista Blue Foxissa pelanneista pelaajista on tanskalainen Frans Nielsen.
Suomalaiset.
Seura on myös suomalaisittain mielenkiintoinen, sillä esimerkiksi kaudella 2006–2007 seurassa pelasi kaikkiaan kuusi suomalaista: Mikko Luovi, Pekka Tirkkonen, Timo Leinonen, Mikko Suvanto, Tuomas Immonen ja Matti Kaipainen. Kaudella 2007–2008 seurassa pelasi muun muassa suomalainen Jouni Loponen. 2008-2009 Juha Kiilholma pelasi Herningissä. Suomalaisista seurassa on pelannut myös esimerkiksi Timo Koskela, joka pelasi seurassa kaikkiaan viisi kautta. 
Joukkue kautena 2025–2026.
Valmennus &amp; Joukkueenjohto.
"Lähde: EliteProspects"
Suomenpihlaja

Suomenpihlaja eli "härkäpihlaja" ("Hedlundia hybrida") on Pohjoismaissa, myös Lounais-Suomessa kasvava pihlajalaji. Lajin aiempi tieteellinen nimi on Carl von Linnén antama "Sorbus hybrida". Pietari Kalmin antama nimi "S. fennica" ei ole kelvannut nimistötieteilijöille. Kuten lajin tieteellinen lajinimi "hybrida" kertoo, suomenpihlaja on syntynyt kahden eri lajin risteydyttyä noin 6 000 vuotta sitten Litorinameren rannikolla; kantalajit olivat ilmeisesti kotipihlaja ("Sorbus aucuparia") ja saksanpihlajiin kuuluva "itämerenpihlaja" "Sorbus rupicola".&lt;ref name="SL1/89"&gt;&lt;/ref&gt;
Ulkonäkö ja koko.
Suomenpihlaja kasvaa enintään 10–15 metriä korkeaksi puuksi. Muodoltaan se muistuttaa ruotsinpihlajaa, josta sen voi erottaa lehtien perusteella; suomenpihlajan lehden tyvellä on yksi tai kaksi lehdykkäparia, joskus useampiakin, kun taas ruotsinpihlajan lehden tyvellä ei yleensä ole yksittäisiä lehdykkäpareja.
Suomenpihlaja kukkii juhannuksen aikoihin. Kukinto on vaaleankeltainen tai lähes valkoinen huiskilo. Kukan halkaisija on suurempi kuin kotipihlajalla, noin puolitoista senttimetriä. Kukasta kypsyvä hedelmä on punainen ja pyöreä pohjusmarja.
Levinneisyys.
Suomenpihlaja kasvaa luonnonvaraisena Ahvenanmaalla, lounaissaaristossa ja Lounais-Suomen rannikolla. Joidenkin lähteiden mukaan sitä esiintyisi myös Suomen ulkopuolella Ruotsin Södermanlandin ja Uplannin maakuntien rannikoilla, Gotlannissa, Tanskan Bornholmin saarella ja Norjassa.
Elinympäristö.
Kasvupaikan suhteen laji on vaatimaton, mutta mieluiten se kasvaa valoisassa kuivassa rinteessä. Luonnossa sen tyypillisintä esiintymisympäristöä ovat kivikkoiset niittyrinteet, kalliolehdot, laidunkedot ja karjalaitumet, yleensä lähellä meren rantaa.
Käyttö.
Suomenpihlajan marjoista voi tehdä mehua. Puusepänteollisuudessa kysytty puuaines on lujaa ja vaaleaa. Suomenpihlajaa viljellään yleisesti puistopuuna Etelä-Suomessa, joskin ruotsinpihlaja on tavallisempi. Ainakin Lounais-Suomessa, Uudellamaalla ja Etelä-Hämeessä laji on levittäytynyt istutusalueilta myös ympäröivään luontoon.
Itävallan parlamenttitalo

Itävallan parlamenttitalo on Itävallan pääkaupungissa Wienissä sijaitseva rakennus, jossa kokoontuu Itävallan kaksikamarinen parlamentti. Rakennus sijaitsee Ringstraßen varrella Wienin 1. kaupunginosassa eli Innere Stadtissa, lähellä Hofburgin keisarillista palatsia. 
Parlamenttitalon päärakennustyöt kestivät vuodesta 1874 vuoteen 1883. Sen suunnittelusta vastasi tanskalainen arkkitehti Theophil Hansen. Rakennus edustaa Antiikin Kreikasta kumpuavaa uusklassista arkkitehtuuria. Arkkitehti Hansen suunnitteli parlamenttitalon kokonaisuutena, jossa jokainen yksityiskohta on harmoniassa muiden kanssa. Täten hän oli vastuussa myös sisätilojen koristelusta, kuten patsaista, maalauksista, kalusteista ja kattokruunuista. Yksi parlamenttitalon tunnetuimmista osista on Pallas Athenen patsas suihkulähteineen talon edustalla. Huolimatta toisen maailmansodan aikana tulleista merkittävistä vaurioista ja tuhoutumisista, suurin osa sisätiloista entistettiin vuonna 1956 päättyneissä entisöinti- ja jälleenrakennustöissä alkuperäiseen asuunsa. Ainoastaan kansallisneuvoston istuntosali sai täysin uuden, modernin ilmeen. 
Parlamenttitalo käsittää yli 13 500 neliömetrin suuruisen alan, ja se on täten yksi suurimmista rakennuksista Ringstraßen varrella. Alun perin se rakennettiin Reichsratin eli valtakunnanneuvoston, Itävalta-Unkarin keisarikunnan itävaltalaisen osan lainsäädäntöelimen kahta kamaria varten. Nykyisin siellä sijaitsevat itävaltalaisten nelivuotiskaudelle valitsimista ehdokkaista koostuva kansallisneuvosto ("Nationalrat") ja osavaltioiden valitsimista edustajista koostuva liittoneuvosto ("Bundesrat").
Metafyysinen taide

Metafyysinen taide ( tai "Scuola metafisica") on alun perin Italiassa 1900-luvun alussa syntynyt taidesuuntaus, jonka keskeisimpiä edustajia olivat Giorgio de Chirico ja Carlo Carrà. Carrà oli 1910-luvulla jo saavuttanut mainetta futuristisena maalarina, ja de Chirico puolestaan oli herättänyt Pariisissa ihastusta mystisillä kaupunkikuvillaan. Taiteilijat tunsivat toisensa ja näkemystensä yhtymäkohdat ja muodostivat eräänlaisen liittolaisuussuhteen.
Metafyysikot maalasivat näennäisen realistiseen tyyliin unenomaisia näkymiä esimerkiksi italialaisilla kaupungeille tyypillisistä toreista tai tavanomaisista asetelmista. Teokset edustivat näkymiä kuvitteellisista, ihmisen alitajuntaa heijastavista maailmoista fysikaalisen todellisuuden ulkopuolella. Suuntaukselle annettu nimi metafyysinen juontuu juuri teosten kuvaamien kohteiden tavanomaista kokemusmaailmaa ylittävästä luonteesta. Taiteilijat pyrkivät osoittamaan, että arkipäiväisistäkin asioista oli löydettävissä kätketty metafyysinen olemus, mikä muistuttaa kantilaista ajatusta noumenaalisesta olemusten maailmasta.
Metafyysisessä taiteessa normaali fysikaalisen todellisuuden logiikka ei enää pätenyt, vaan teoksissa tavanomaisilta näyttävät kohteet saattoivat asettua toisiinsa nähden selittämättömällä tai satunnaisella tavalla ja epätodellisissa perspektiiveissä. Metafyysinen taide vaikutti merkittävästi dadaismin ja surrealismin kehitykseen. 
Chiricon ja Carràn ohella merkittäviä metafyysikkoja ovat olleet myös belgialainen Paul Delvaux sekä italialaiset Giorgio Morandi, Filippo de Pisis ja Alberto Savinio (de Chiricon veli).
Suomenruotsalaisten lippu

Suomenruotsalaisten lippu on suomenruotsalaisten epävirallinen lippu, jossa on punainen pohja ja keltainen risti. Lippua käytetään joskus Pohjanmaan, Uudenmaan ja Varsinais-Suomen suomenruotsalaisten keskuudessa. Ahvenanmaan suomenruotsalaiset käyttävät Ahvenanmaan omaa lippua. Läheskään kaikki suomenruotsalaisetkaan eivät ole tietoisia suomenruotsalaisten lipun olemassaolosta. 2000-luvulla muun muassa vaasalainen Kuriren-lehden toimittaja Rune Weegar on tehnyt työtä, jotta tietoisuus lipusta kasvaisi. 
Veksillologia.
Suomenruotsalaisten lipussa on Suomen vaakunan punakeltaiset värit (samaa väritystä käytetään myös Ahvenanmaan lipun ristissä). Se on punainen keltaristilippu, jollaisen Suomen itsenäisyyden alussa monet varsinkin ruotsinkieliset olisivat halunneet Suomen lipuksi. Lipun muodolla ja väreillä on haluttu symboloida pohjoismaiden yhtenäisyyttä ja erityisesti suomenruotsalaisten sidettä Ruotsiin. Skånen lippu on hyvin samankaltainen. Vastaavanlainen lippu oli myös kansallissosialismiin suuntautuneen, saksalaismiehityksen alaisen Norjan pääpuolueena toimineen Nasjonal Samlingin lippu.
Lipun historia.
Punainen keltaristilippu on saattanut olla käytössä jo 1500-luvulla yhdessä Suomen leijonavaakunan kanssa. Nykyisessä muodossaan lippu perustuu Suomen senaatin lippuvaliokunnan kauppalippuehdotukseen 1917. Ehdotuksessa oli yhdeksän valkoista ruusua vasemmassa yläkulmassa. Siniristilipun valinnan jälkeen punakeltalipun suosio hiipui hiljalleen suomenruotsalaisten keskuudessa 1970-luvulle asti, jolloin sen käyttö oli lähes kokonaan lakannut. 2000-luvulla lipun suosiota on yritetty palauttaa.
Suomenruotsalaiset isännänviirit.
Suomenruotsalaisten perheiden lipputangoissa, etenkin maaseudulla ja mökeillä, saatetaan käyttää myös punakeltaista isännänviiriä Pohjanmaalla ja valkosinikeltaista isännänviiriä Uudellamaalla tämän lipun sijaan. Liputuspäivinä käytetään yleensä Suomen lippua.
Herbert Kroemer

Herbert Kroemer (Herbert Krömer) (25. elokuuta 1928 – 8. maaliskuuta 2024) oli saksalaissyntyinen yhdysvaltalainen fyysikko, joka tutki ja kehitti puolijohdekomponentteja kuten transistoreja. Hän sai yhdessä Žores Alfjorovin kanssa puolet Nobelin fysiikanpalkinnosta vuonna 2000 puolijohteiden heterostruktuurien kehittämisestä nopeisiin ja optoelektroniikan komponentteihin. Toinen puoli palkinnosta meni Jack Kilbylle. Näiden kolmen työ loi perustaa modernille mikropiirien, tietokoneiden ja informaatioteknologian aikakaudelle.
Herbert Krömer varttui saksalaisessa Weimarin kaupungissa. Hänen vanhempansa olivat kunnianhimoisia ja määrätietoisia ja halusivat tarjota lapsilleen mahdollisimman hyvän koulutuksen. Lahjakkaalla Herbert-pojalla oli koulussa tylsää ja hän keksi kaikenlaisia koiruuksia, josta seurasi lukuisia päiväkirjamuistutuksia.
Krömer väitteli vuonna 1952 (vain 24-vuotiaana) Göttingenin yliopistossa. Hän työskenteli ensin puolijohdeasiantuntijana Saksan teleliikennelaitoksella ja siirtyi sieltä Yhdysvaltoihin RCA:n laboratorioihin. Siellä hän kirjoitti ensimmäiset julkaisunsa heterostruktuurisista bipolaarisista transistoreista. Hän jatkoi työskentelyään Varian Associatesilla Kaliforniassa. Vuonna 1966 hänestä tuli sähkötekniikan professori Coloradon yliopistossa, ja vuodesta 1976 hänen työnantajansa oli Kalifornian yliopisto, Santa Barbara.
Krömerin vuonna 1957 julkaisemat tulokset heterostruktuurisista transistoreista eli sellaisista, joissa yhdistetään kahta puolijohdetta olivat ylivertaisia aikaisempiin rakenteisiin verrattuna varsinkin silloin kun tarvittiin korkeita taajuuksia. Žores Alfjorovin ryhmä sovelsi Krömerin tuloksia käytännössä vuonna 1966. Myöhemmin osoitettiin että uudentyyppiset transistorit saattoivat toimia satakertaisilla taajuuksilla aikaisempiin verrattuina, ja ne toimivat paremmin myös vahvistimina. Alfjorov rakensi myös heterostruktuureja hyödyntävän laserin. Valokuitu pohjautuu näihin keksintöihin, joita sovelletaan monissa elektronisissa laitteissa.
Antti Meurman

Antti Agathon Meurman (s. 31. tammikuuta 1955 Valkeakoski) on suomalainen viulutaiteilija ja Suomen kulttuurirahaston Pohjois-Savon rahaston asiamies.
Meurman valmistui Sibelius-Akatemiasta 1984. Hän on toiminut Kuopion konservatoriossa viulunsoiton lehtorina vuodesta 1986-2020. Meurman toimi Suomen kulttuurirahaston Pohjois-Savon rahaston asiamiehenä 2007-2020
Žores Alfjorov

Žores Ivanovitš Alfjorov (, 15. maaliskuuta 1930 – 1. maaliskuuta 2019) oli venäläinen fyysikko, joka sai vuonna 2000 Nobelin fysiikanpalkinnon yhdessä Herbert Kroemerin ja Jack Kilbyn kanssa työstään puolijohdekomponenttien, erityisesti nopeiden transistorien, laserdiodien ja integroitujen mikropiirien kehittelystä. Näihin komponentteihin voidaan sanoa perustuvan nykyisen informaatioteknologian. 
Alfjorov on Oulun yliopiston kunniatohtori. Hän on vieraillut Oulun yliopistossa useita kertoja 1980-luvulta alkaen.
Poliittinen toiminta.
Alfjorov valittiin 1995 Venäjän duumaan Jeltsiniä tukeneen Kotimme on Venäjä -puolueen ehdokkaana. Vuodesta 1999 lähtien hän on ollut duumassa kommunistien ehdokkaana. Hänet valittiin uudelleen 2003 ja 2007. Vuonna 2007 hän oli kommunistien listan kakkosehdokkaana vain puoluejohtaja Gennadi Zjuganovin jälkeen ja ennen Nikolai Haritonovia. Valtioduuman vanhimpana jäsenenä hän oli väliaikainen puhemies viidennen duuman kokoontuessa.
Alfjorov oli mukana kesällä 2007 mukana kymmenen Venäjän tiedeakatemian jäsenen allekirjoittamassa avoimessa kirjeessä presidentti Vladimir Putinille, jossa he arvostelivat häntä kirkon "soluttautumisesta" valtion elimiin, koulutukseen ja tieteeseen.
Lumipallo (albumi)

Lumipallo on J. Karjalainen ja Mustat Lasit -yhtyeen studioalbumi, joka on julkaistu vuonna 1988.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut J. Karjalainen sekä sovittanut Jukka Tuovinen, ellei toisin mainita.
Muusikot.
Vierailijat
Marc Burns

 
Marc Burns (s. 7. tammikuuta 1983) on trinidadtobagolainen pikajuoksija.
Burns voitti 2000 yleisurheilun nuorten MM-kisoissa Santiago de Chilessä 100 metrillä pronssia. Edmontonin MM-kilpailuissa 2001 hän juoksi maansa pikaviestijoukkueessa kolmanneksi. Myöhemmin mitali kirkastui hopeaksi, kun Yhdysvaltain joukkue hylättiin. Vuonna 2002 nuorten MM-kilpailuissa Kingstonissa hän saavutti hopeaa ajalla 10,18. Pariisin MM-kisoissa 2003 hän karsiutui alkuerissä. Ateenan olympialaisissa 2004 hänet hylättiin alkuerissä. Burns alitti ensimmäisen kerran 10 sekunnin rajan 25. kesäkuuta 2005, kun hän juoksi Port of Spainissa 9,96. Samana vuonna hän sijoittui Helsingin MM-kisoissa seitsemänneksi ajalla 10,14. 4 x 100 metrin viestijuoksussa hän oli mukana Trinidad ja Tobagon MM-hopeaa voittaneessa joukkueessa. Kauden lopussa hän voitti juostuaan 10,00. Vuonna 2006 Burns juoksi kolmanneksi Kansainyhteisön kisoissa ja kahdeksanneksi . Yleisurheilun maailmancupissa hän oli kolmas. Osakan MM-kisoissa 2007 hän sijoittui 100 metrillä kahdeksanneksi ja Pekingin olympialaisissa 2008 seitsemänneksi. Pekingissä hän oli mukana Trinidad ja Tobagon joukkueessa 4×100 metrin viestijuoksussa. Joukkue sijoittui alun perin toiseksi, mutta nousi jälkikäteen olympiavoittajaksi kun Jamaikan joukkue hylättiin Nesta Carterin dopingkäryn takia. hän oli viides.
Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän juoksi 100 metrillä seitsemänneksi ajalla 10,00. Pikaviestissä hän juoksi toisen osuuden hopeaa maansa ennätyksellä 37,62 saavuttaneessa joukkueessa. Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 Burns sijoittui viidenneksi 60 metrillä ajalla 6,62. Lontoon olympialaisissa 2012 hän sai pikaviestissä hopeaa. Alun perin joukkue sijoittui kolmanneksi, mutta nousi myöhemmin hopealle Tyson Gayn dopingkärystä johtuneen Yhdysvaltain joukkueen hylkäyksen jälkeen Glasgow'n Kansainyhteisön kisoissa 2014 hän sai pikaviestissä pronssia.
Madame Web

Madame Web on Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä hahmo ja Hämähäkkimiehen seikkailujen sivuhahmo. Madame Web tuntee myös Tuonpuoleisen. Madame Webin loivat Denny O'Neil ja John Romita, Jr. Hahmon ensiesiintyminen tapahtui "Amazing Spider-Man" -lehden numerossa 210 (marraskuu 1980)
Voimat ja varusteet.
Madame Web on mutantti ja tällä on lukuisia psyykkisiä voimia, kuten telepatia. Hän voi myös parantaa psyykkisesti sairaita ihmisiä ja liikkua paikasta toiseen astraalimuotonsa avulla. Viiden rituaalin tapahtumien jälkeen Madame Web on ollut kuolematon. 
Madame Web on vammainen. Suurin osa hänen raajoistaan on toimintakyvyttömiä ja hän on myös sokea. Viidenrituaalin jälkeen Madamen terveys on kuitenkin huomattavasti kohentunut, vaikka hän onkin edelleen sokea ja sidottu erikoisvalmisteiseen tuoliinsa, joka pitää hänen elintoimintojaan yllä.
Madame Web muissa medioissa.
Madame Web esiintyi usein Hämähäkkimiehen animaatiosarjassa, jossa hahmoa ääninäytteli Joan Lee, Stan Leen vaimo. Sarjassa Madamen tehtävä oli antaa Hämähäkkimiehelle vaikeaselkoisia, mutta lopulta tarpeellisia neuvoja. 
Madamen toimien vuoksi Hämähäkkimies tapasi Tuonpuoleisen. Toisin kuin sarjakuvissa, animaatiosarjan Madame Web oli voimakas kosminen olento. 
Jaksot, jossa Madame Web esiintyi:
Elokuva.
Vuonna 2024 sai ensi-iltansa hahmon alkuperätarinan kertova elokuva "Madame Web".
Klas Pontus Arnoldson

Klas Pontus Arnoldson (27. lokakuuta 1844 – 20. helmikuuta 1916) oli ruotsalainen kirjailija, journalisti ja poliitikko. Hän oli kansanedustaja vuosina 1882–1887. Hän oli aatteiltaan pasifisti ja sai Nobelin rauhanpalkinnon 1908 yhdessä tanskalaisen Fredrik Bajerin kanssa.
Arnoldson palveli aluksi rautatievirkamiehenä. Hän toimitti vapaa-aatteisia julkaisuja uskonnollisista ja muista kysymyksistä. Vuosina 1883–1885 hän johti Tukholmassa vapaamielistä sanomalehteä Tiden, joka ensi sijassa ajoi rauhanasiaa. Valtiopäivien toisen kamarin jäsenenä 1882–1887 hän herätti kysymyksen Skandinavian valtioiden pysyvästä puolueettomuudesta. Hän perusti 1883 Ruotsiin rauhan- ja sovinto-oikeusyhdistyksen Svenska freds- och skiljedomsföreningen. Hän toimi luennoitsijana ja kirjailijana rauhan asian hyväksi Arnoldsonin julkaisuja ovat muun muassa rauhan asiaa koskeva julkaisu "Är världsfred möjlig?"(1890) ja laaja teos "Seklernas hopp. En bok om världsfreden" (1900), jotka molemmat on käännetty useille kielille.
Elinkaari

Elinkaari on jonkin elämä tai olemassaolo kokonaisuutena alusta loppuun.
Erityisesti elinkaarella voidaan tarkoittaa:
Limes norrlandicus

Limes norrlandicus (”Norlannin raja”) on Skandinavian niemimaalla ilmenevä ilmasto-, maaperä- ja kasvillisuustyyppien raja. Se on myös ollut kulttuurinen ja elinkeinonharjoitukseen liittyvä raja.
Limes norrlandicuksen raja noudattelee Ruotsissa boreaalisen havumetsävyöhykkeen etelärajaa. Sen pohjoispuolella metsät ovat valtaosin havumetsiä, maaperä hapan ja talvi on luminen, pitkä ja kylmä. Eteläpuolella hallitsevat rehevät sekametsät ja edelleen etelämpänä puhtaat lehtimetsät, maaperä multavaa ja talvet useimmiten lauhoja ja vähälumisia. Limes norrlandicus kulkee Etelä-Ruotsin halki. Suomessa sen eteläpuolelle kuuluu vain ohut kaistale etelärannikolla. Paikoin Ruotsissa kasvillisuustyypin raja erottuu maastossa silmämääräisestikin. 
Ruotsissa Limes norrlandicus on ollut vuosituhannet kulttuurinen ja taloudellinen rajavyöhyke, sillä sen eri puolet ovat soveltuneet erilaisten elinkeinojen harjoittamiseen. Jo kivikaudella Limes norrlandicus oli Ruotsin alueen osalta liuske-kvartsiittikulttuurin eteläraja ja toisaalta skandinaavinen kuoppakeramiikka ei ulottunut sitä pohjoisemmaksi. Myöhemmin, pronssikaudelta lähtien, Limes Norrlandicus vakiintui maanviljely- ja pyyntikulttuurin rajaksi. Rautakaudella Limes norrlandicus on suomalais-ugrilaiseen pyyntiväestöön usein yhdistettyjen rautakautisten järvihautojen esiintymisalueen eteläraja. Toisaalta se on skandinaavien asutuksesta kertovien viikinkiajan riimukivien esiintymisen pohjoisraja. 
Kulttuuriraja on saattanut ainakin ajoittain olla myös kieliraja. Sen pohjoispuolella on viimeistään rautakaudella ilmeisesti puhuttu lähinnä nykyisten saamelaiskielten esimuotoja ja eteläpuolella ilmeisesti skandinaavisia kieliä. Tätä aikaisemmista kielioloista on esitetty erilaisia näkemyksiä. Esimerkiksi Ante Aikion mukaan Pohjois-Fennoskandiassa olisi vielä ajanlaskun alun tienoilla puhuttu tuntematonta paleoeurooppalaista kieltä, joka ensimmäisen vuosituhannen jaa. alkupuolella joutui saamelaiskielten syrjäyttämäksi. Aikion mukaan siis saamen leviäminen Skandinaviassa etelään päin on alle 2 000 vuoden ikäinen tapahtuma, eikä Skandinavian Limes norrlandicus ole sitä aikaisemmin voinut olla uralilaisen kielikunnan eteläraja.
Vyöhykkeen eteläpuolella ovat asuneet maata viljelleet germaanisten kielten puhujat, jotka ehkä vasta keskiajalta lähtien alkoivat laajemmassa määrin levittäytyä rajan pohjoispuolelle.
Suoruumis

Suoruumis on suosta löytynyt ihmisruumis. Tässä artikkelissa käsitellään soista löytyneitä muinaisia vainajia, joiden tutkimus kuuluu arkeologian piiriin.
Tietynlaiseen suohon upotetut ruumiit säilyvät huomattavan hyvin verrattuna maahan hautaamiseen, vähähappisten olosuhteiden vuoksi. Tällaisia soita on lähinnä Luoteis-Euroopassa, josta on myös valtaosa suoruumiista löydetty. Vain jotkut balsamoidut tai jäätyneet vainajat ovat säilyneet yhtä hyvin tai paremmin kuin hyvin säilyneet suoruumiit. Monet suoruumiit ovatkin arkeologian kannalta kiinnostavia siksi, että niissä on säilynyt pehmytkudoksia, kuten ihoa ja sisäelimiä.
Muinaisia suoruumiita on löydetty Luoteis-Euroopasta sadoittain. Huomattavan useissa näistä on väkivallan merkkejä. On arveltu, että ainakin osa olisi uhrattu tai teloitettu suohon. 
Suomesta tunnetaan ainakin yksi suo, Leväluhta, josta on löytynyt esihistoriallisia ruumiita. Suomen suot eivät kuitenkaan säilytä ruumiita yhtä hyvin kuin monet Luoteis-Euroopan suot. Niinpä Leväluhdan vainajista on jäljellä lähinnä vain luita ja luiden osia.
Lasite

Lasite on keraamisen kappaleen pinnalla oleva ohut lasinen pinnoite. Paksuudeltaan lasite on keskimäärin 0,1–0,5 millimetriä. Se sisältää lasiainesta, kiteitä ja liukenemattomia väri- tai raaka-ainehiukkasia sekä huokosia ja kaasukuplia.
Koostumus ja käyttö.
Lasite koostuu piioksidista, sulatteesta ja alumiinioksidista. Siihen voidaan lisätä myös väriainetta, tavallisesti epäjaloa metallia. Nämä ainekset sekoitetaan veteen.
Lasite on koostumukseltaan hyvin lähellä tavallista lasimassaa. Siitä se eroaa selvimmin siinä, että lasite sisältää alumiinioksidia enemmän kuin lasi, koska lasite ja lasi valmistetaan eri tavoilla. Suurempi alumiinioksidipitoisuus jäykistää lasisulaa sen hitaan jäähdytyksen aikana ja estää näin sen valumisen, kuten myös lasitteen säröilyn ja kiteytymisen.
Lasitetta käytetään keraamisten kappaleiden pinnalla useista syistä. Lasitettu pinta on hygieeninen ja helppo puhdistaa. Lasite tasoittaa esineen pintavirheet. Lasite parantaa esineen kulutuskestävyyttä, tekee siitä vedenpitävän, ja suojaa siinä olevia koristeita. Lasitteella voidaan parantaa esineen ulkonäköä ja antaa sille väriä.
Keramiikan valmistuksessa lasite levitetään keramiikkaesineen pintaan, minkä jälkeen esine poltetaan korkeassa lämpötilassa. Lasite sulaa esineeseen kiinni. Lopuksi esine jäähdytetään hitaasti. Lasite kovettuu jäähdytyksessä noin 500–600 asteen lämpötilassa. Kun lasitteen lämpölaajeneminen on säädetty hiukan pienemmäksi kuin massan, saadaan aikaan kappaleen lujuutta lisäävä puristusjännitys.
Lasitetta saattaa syntyä myös luonnollisessa prosessissa, kuten tulivuorenpurkauksessa. Myös ydinräjähdyksen lämpösäteily saattaa synnyttää lasitteen räjähdyspisteen välittömään läheisyyteen.
Rob Morrow

Robert Alan ”Rob” Morrow (s. 21. syyskuuta 1962 New Rochelle, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja ohjaaja.
Ura.
Morrow aloitti ammattinäyttelijän uransa 1980-luvun alussa ja ensimmäinen näytelmä, jossa hän esiintyi, oli Horatio Algerin tekstiin perustunut off-Broadway-tuotanto "Ragged Dick". Myöhemmällä urallaan hän on esiintynyt kymmenissä näytelmissä, joihin lukeutuvat muun muassa Chaim Potokin 1960-luvulla kirjoittamaan romaaniin perustuva musikaali "The Chosen", William Whartonin esikoisromaaniin perustuva "Birdy", Richard Nelsonin näytelmä "The Return of Pinocchio" ja Jon Robin Baitzin "The Substance of Fire". Vuonna 1986 Morrow oli perustamassa monen muun alan ihmisen kanssa teatteriryhmää Naked Angels.
Elokuvadebyyttinsä Morrow teki vuonna 1985 ensi-iltansa saaneessa, George Bowersin ohjaamassa komediaelokuvassa "Private Club" ("Private Resort"), jonka toisessa pääosaroolissa esiintyi Johnny Depp. Seuraavina vuosina hän vieraili muutamissa televisiosarjoissa ennen kuin sai vuonna 1990 pääosaroolin CBS:n esittämästä komediallisesta draamasarjasta "Villi Pohjola" ("Northern Exposure"). Hän oli lääkäri Joel Fleischmanin roolista kahdesti (vuosina 1992 ja 1993) ehdolla Emmy-palkinnon saajaksi sarjassa paras miespääosa draamasarjassa ja kolmesti (vuosina 1992–1994) ehdolla Golden Globen saajaksi samassa kategoriassa. Morrow jätti sarjan kesken sen kuudennen, viimeiseksi jääneen tuotantokauden (1994–1995). Vuonna 1994 Morrow esitti Richard ”Dick” Goodwinia Robert Redfordin ohjaamassa, monia palkintoehdokkuuksia keränneessä elokuvassa "Quiz Show – tupla ja kuitti" ("Quiz Show"). Muita elokuvia, joissa hän on esiintynyt, ovat muun muassa Albert Brooksin ohjaama "Kaiken takana on äiti" ("Mother", 1996), Bruce Beresfordin ohjaama "Viimeinen tanssi" ("Last Dance", 1996) ja Michael Hoffmanin ohjaama "Keisareiden kerho" ("The Emperor's Club", 2002). 
Vuonna 2002 Morrow palasi televisiosarjojen pariin rikossarjassa "Ehdonalaiset" ("Street Time"), jossa hänellä oli pääosarooli Kevin Hunterina, mutta sarja lopetettiin seuraavana vuonna. Vuodesta 2005 vuoteen 2010 Morrow esitti FBI-agentti Don Eppesin roolia CBS:n rikossarjassa "Num3rot" ("Numb3rs"). "Num3roiden" päättymisen jälkeen hän sai toisen pääroolin lyhytikäiseksi jääneestä lakisarjasta "Koko totuus" ("The Whole Truth", 2010).
Näyttelemisen lisäksi Morrow on myös ohjannut kaksi elokuvaa, lyhytelokuvan "Silent Alarm", joka sai ensi-iltansa vuonna 1993, ja elokuvan "Rakkaus tienhaarassa" ("Maze"), joka ensiesitettiin vuonna 2000. Hän oli käsikirjoittamassa molempia ja jälkimmäisessä elokuvassa hän toimi myös tuottajana ja pääosan esittäjänä. Morrow on myös ohjannut jaksoja televisiosarjoihin "Kylmä rinki" ("Oz"), "Ehdonalaiset", "Joanin salaisuus" ("Joan of Arcadia"), "Num3rot" ja "Necessary Roughness".
Yksityiselämä.
Morrow on ollut vuodesta 1998 lähtien naimisissa näyttelijä Debbon Ayerin kanssa. Parilla on yksi yhteinen lapsi.
Voisalmi

Voisalmi on Lappeenrannan kaupunginosa Tyysterniemen pohjoispuolella. Voisalmen kaupunginosa sijaitsee Voisalmensaaressa, jossa on myös Kariniemen, Kivisalmen ja Suolahden kaupunginosat.
Voisalmessa on ostoskeskus, jossa on yksi lähikauppa, pankkiautomaatti, apteekki, baari, kylmä huoltoasema, ja autokorjaamo. Asuinalueen muihin palveluihin kuuluvat terveyskeskus, kaksi urheilukenttää, uimaranta, Voisalmen koulu (alakoulu), päiväkoti, sekä kirjasto.
Voisalmi ja Kivisalmi on rakennettu 1960- ja 1970-luvuilla. Kariniemi on rakennettu 1990-luvulla.
Historiaa.
Voisalmen eteläosassa, lähellä Voisalmen siltaa, on useita Salpalinjan bunkkereita ja panssarivaunuesteitä. Voisalmen itäosassa Suolahden kaupunginosassa sijaitsee Mertaniemen voimala, joka oli Suomessa ensimmäisiä maakaasusta sähköä ja kaukolämpöä tuottavia voimaloita. 
C. G. Swan rakennutti huvilan Lappeenrannan pohjoispuolelle Voisalmen saareen Hopeavuoreen. Swan laati itse talon piirustukset, ja huvila valmistui 1892. Huvila oli kesäisen lomanvieton, puutarhanhoidon ja kulttuurin tyyssija. Siellä viihtyivät myös Swanin tyttärien aviopuolisot, kuten Eero Järnefelt, Christian Sibelius ja Otto Manninen. Huvila rapistui nopeasti 1940-luvulla sodan jälkeen ja jäi tehdasalueelle.
Liikenne.
Voisalmen läpi kulkee viisi joukkoliikennereittiä: Paikallislinjat 2, 3, 3K ja 12, sekä Taipalsaaren reitti. Reitit kiertävät Lappeenrannan keskustan jälkeen Tyysterniemen kautta Voisalmeen. Kivisalmen reitti pysähtyy Kivisalmen kioskin kohdalla, ja jotkut vuorot jatkavat Kivisalmen kärkeen. Taipalsaaren linjat ajavat edelleen suoraan Taipalsaarelle kiertämättä Kivisalmea. Kariniemessäkin on joukkoliikennettä, linjat 3 ja 8 kulkevat sinne.