Ilmastopolitiikka

Ilmastopolitiikka on ilmaston lämpenemisen hillitsemiseen ja siihen sopeutumiseen liittyvää politiikkaa. Ilmastopolitiikka pyrkii säilyttämään ilmastojärjestelmän vakaana. Valtiolliset elimet, tiedeyhteisöt, yritykset ja ympäristöjärjestöt osallistuvat ilmastopoliittiseen keskusteluun.
Ilmastopolitiikan voidaan katsoa saaneen alkunsa 1970-luvun lopulla, jolloin pidettiin ensimmäiset ilmastonmuutosta käsittelevät konferenssit, kuten WMO:n sponsoroima Ensimmäinen maailman ilmastokonferenssi Genevessä 1979.
Ilmastopolitiikan valtavirtaistamisessa hallinnon toimijat joiden päätehtävät eivät liity ilmastonmuutokseen, edistävät omilla toimillaan ilmastonmuutoksen hillintää ja sopeutumista.
Kansainväliset konferenssit ja sopimukset.
Ilmastopolitiikka otti merkittävän edistysaskeleen Rio de Janeirossa 1992 pidetyn YK:n ympäristö- ja kehityskonferenssin myötä. Konferenssissa solmittiin muun muassa YK:n ilmastosopimus UNFCCC. Sopimusta täydennettiin myöhemmin Kioton pöytäkirjalla, joka astui voimaan 2005.
Balin neuvottelut 2007.
Joulukuussa 2007 Balilla sovittiin 190 valtion kesken kahden vuoden neuvottelukierroksesta, jonka päämääränä on saada aikaan jatkosopimus Kioton sopimukselle. Tarkoista määrällisistä supistustavoitteista ei päästy sopimukseen.
Kritiikkiä.
Suomen luonnonsuojeluliiton mukaan kokouksen anti jäi epämääräiseksi. Liitto piti riskinä sitä ettei kaikkia teollisuusmaita vaadittu sitoutumaan yksiselitteisiin supistusmääriin. Muilta osin lopputulos oli liiton mukaan tyydyttävä. WWF:n mukaan sitovien tavoitteiden puuttuessa sopimus on liian hidas tie päästövähennyksiin. Suomen ympäristöministeri Kimmo Tiilikainen oli tyytyväinen kokouksen tuloksiin ja piti sopimusta historiallisena.
Yksi johtavia ilmastoskeptikoita USA:ssa on (1924). Vuonna 2003 Fred Singer vieraili Suomessa metalliliiton kutsumana. Samalla matkalla Singer pyrki estämään Venäjää ratifioimasta Kioton pöytäkirjaa. Metalliliiton viestintäpäällikkö Matti Putkosen mukaan tätä menoa teollinen länsi ja EU hirttävät itsensä vihreään vyöhön.
Pariisi 2015 ja Glasgow 2021.
Pariisin ilmastokokouksessa 2015 sitoutui 127 maata rajoittamaan maapallon lämpenemisen 1,5 asteeseen esiteollisesta ajasta. Maiden Glasgow'n ilmastokokouksessa 2021 julistamat toimet rajoittaisivat lämpenemisen 1,8 asteeseen, mutta ei ole varmuutta, toteuttavatko maat lupauksensa. Toisaalta 1,5 astettakin on mahdollista saavuttaa. Kolme viikkoa ennen kokousta IEA oli laskenut, että maakohtaiset sitoumukset johtaisivat 2,1 asteen lämpenemiseen ja pelkästään jo ilmoitettujen toimien toteuttaminen 2,6 asteen lämpenemiseen, mutta sen jälkeen tuli useita lupauksia uusista toimista, mikä johti 1,8 asteen arvioon. Osa niistä on arveluttavia, koska Venäjä ja Saudi-Arabia eivät esittäneet minkäänlaisia välitavoitteita vuoden 2060 hiilineutraaliuksilleen ja Kiina ei luvannut mitään vähennyksiä 2020-luvulla. Kyseessä voi olla "vihreä valeasu", jonka takana jatketaan entistä hiilipolitiikkaa.
Asiantuntijoiden kanta ilmastopolitiikkaan.
Hallitustenvälisen ilmastonmuutospaneelin IPCC:n asiantuntijoiden mukaan kasvihuonekaasujen tarvittava väheneminen edellyttää hallitusten ohjausta säädöksin ja ohjelmin. Ryhmä tutkijoita eri maista vaati syyskuussa 2009 teollisuusmailta 40 prosentin päästövähennyksiä vuoteen 2020 mennessä vuoteen 1990 verrattuna. Myös eräiden tutkimustulosten mukaan päästövähennysten olisi oltava merkittävästi hallitusten suunnittelemia suurempia.
IPCC:n mukaan ilmastonmuutos on 95 % varmuudella ihmisen aiheuttama. Toimittaja Paul Brownin mukaan asiasta eri mieltä olevien tutkijoiden osuus on alle 0,1% tiedemiehistä, mutta kourallinen skeptikoita putkahtelee esiin lehdistössä ja tiedotustilaisuuksissa. Paul Brownin mielestä he pyrkivät hämärtämään tietoja. Anti-ilmastotieteilijät muodostavat ajatushautomoita, lobbausryhmiä ja organisaatioverkostoja. Brownin mukaan erityisesti Wall Street Journal on referoinut runsaasti kyseenalaisen pätevyyden omaavia henkilöitä.
IPCC:n tuoreimman raportin (AR5) mukaan eri menetelmin ja eri oletuksin tehdyt tutkimukset ovat päätyneet samaan johtopäätökseen: ilmastonmuutoksen kokonaisvaikutus ihmisen hyvinvointiin on "pientä verrattuna talouskasvuun" (vastaa 0-3 prosentin tulonmenetystä melkein kaikissa tutkimuksissa). Maailman ilmatieteen järjestön pääsihteeri Petteri Taalaksen mukaan on silti halvempaa torjua ilmastonmuutosta kuin sietää se. Tärkeintä on päästä eroon fossiilisista polttoaineista: kun voimala tai auto vanhenee, se voidaan korvata päästöttömällä.
Päästörajoitusten saavutukset.
Vuonna 1992 yli 160 valtiota hyväksyi ilmastonmuutossopimuksen ja sitoutuivat vähentämään kasvihuonepäästönsä vuoden 1990 tasolle. Muutokset 1990–2008 olivat: Viro -50 %, Saksa -28,2 %; Ruotsi -2,3 %, Ranska -1,9 % ja Suomi +21,5 %.
Ilmastopolitiikan keinot.
Hiilivero eli hiilipäästömaksu on verottaa suoraan hiilidioksidipäästöjä ja siten kannustaa vähentämään niitä. 
Vaihtoehtoisia haittaveroja ilmastohaitoille ovat polttoaineiden hiilipitoisuusverot tai hyödykkeen hiilijalanjäljen vero. Hiilijalanjäljen vero on epätarkin ja mielivaltaisin mutta sitä on ehdotettu tuontituotteille maista, joissa hiiliveroa ei ole. 
Haittaverojen vaihtoehto on päästökauppa tai tuotannolle ja kulutukselle asetetut normit ja rajoitukset.
Haittaverot.
Vatt:n ja Etlan valtioneuvostolle vuonna 2019 tekemän selvityksen mukaan tasasuuruinen vero kaikille kasvihuonekaasupäästöille olisi edullisin keino vähentää päästöjä. Verotusta pitäisi käyttää ainakin niihin päästöihin, joita EU:n päästökauppa ei koske. Tällaisia aloja ovat esimerkiksi kotimaan liikenne, maatalous sekä rakennusten erillislämmitys. Kun vero päästöille on yhdenmukainen, se kannustaa vähentämään niitä päästöjä, joiden vähentäminen on edullisinta. Kasvihuonepäästöjen verotusta kiristettäisiin. Koska päästöjen tulee pienentyä nopeasti, verotuotto ei riitä ratkaisemaan väestön ikääntymisestä johtuvaa kestävyysvajetta.