Saksanpystykorva

Saksanpystykorva () on saksalainen koirarotu, joka oikeastaan muodostaa viiden rodun rotuperheen. Saksanpystykorvat ovat hyvin samankaltaisia – niillä on jopa yhteinen rotumääritelmä – ja ne erotetaan lähinnä koon ja värityksen perusteella. Saksanpystykorviin kuuluvat seuraavat rodut:
Vuonna 2024 saksanpystykorvista rekisteröitiin Suomessa eniten kleinspitzejä, toiseksi eniten mittelspitzejä ja kolmanneksi eniten pomeranianeja. Myös keeshond ylsi sadan suosituimman rodun listalle, toisin kuin harvinaisin muunnos grosspitz.
Alkuperä.
Esihistoria.
Näyttelytuomari Kullin mukaan kyseessä on Saksan vanhin koirarotu, ja se on kehittynyt esihistoriallisten paalutalojen ajoilta nykypäiviin asti ilman suunnitelmallista jalostusta. Tämä teoria juontaa juurensa Rütimeyer'n Etelä-Saksasta ja Sveitsistä paalutalojen alueelta löytämiin luujäännöksiin. Sen perusteella saksanpystykorvien harrastajat uskovat rodun olevan peräisin vähintään ajalta 3000 eaa. 
Saksanpystykorvan kantarotuna pidetään muinaista "turvekoiraa" ("Torfhund") eli "turvepystykorvaa" ("Torfspitz"), latinalaiselta nimeltään "Canis familiaris palustris Rütimeyer". Kuitenkin Rütimeyer'n sijaan ainoa henkilö joka todella tutki turvekoiraa oli berniläinen professori Theophil Studer. Hänen mukaansa neoliittisen kauden paalutalojen alueelta löytyi useita eri koirarotuja, jotka erosivat toisistaan sekä kooltaan että muodoltaan. Yleisin oli melko pieni, kooltaan ja muodoltaan keskikokoista pystykorvaa muistuttanut. Tämän vuoksi Rütimeyer'n käyttämä "Torfhund" nimitys vaihtui muotoon "Torfspitz", ja samalla siitä tuli tutkijoiden silmissä Euroopan varhaisin rotukoira.
Nykyisin monet uskovat, että saksanpystykorva on neoliittisten paalutalojen aikakauden pienten koirien suora jälkeläinen. Koirarotujen sukupuun vuonna 1901 laatinut Studer oli asiasta samaa mieltä ja nimesi "turvekoiran" kaikkien nykyisten pystykorvien, pinserien ja terrierien kantaroduksi. Sukupuu on kuitenkin saanut paljon kritiikkiä, koska muinaiset rodut voi eritellä toisistaan pelkästään kallojen perusteella vain tiettyyn rajattuun pisteeseen asti. Tarkemmat tutkimukset todistivatkin, että nykypäivän saksanpystykorvan ja "turvekoiran" kallo ja luuranko olivat keskenään melko erilaiset. Geneettiset ominaisuudet eivät ole myöskään riittävän samankaltaiset, jotta rotuja voisi pitää täysin toistensa kaltaisina. 
Tästä huolimatta saksanpystykorva on alkuperältään ehdottomasti muinainen koira - ei suoranaisesti varsinaisena rotuna, mutta rotutyyppinä. Se kehittyi alkukantaisessa muodossa kaikkialla missä pidettiin koiria, ja sillä on pidempi historia kuin suurimmalla osalla muista koiraroduista. Nykyisin saksanpystykorvaksi kutsuttu rotu syntyi konkreettisena käsitteenä muinaisessa Kreikassa: sieltä peräisin olleissa kolikoissa ja vaaseissa oli kuvattuina senaikaisia pystykorvia. Ne muistuttivat nykyisiä pystykorvia niin paljon, että myös niitä kutsuttaisiin nykyaikana todennäköisesti pystykorviksi; niillä oli pystyt korvat, kippuralle kiertyvä häntä ja pitkähkö karvapeite, minkä lisäksi ne oli esitetty kuvatuissa tilanteissa "seurakoirina". Kuvaukset todistavatkin, kuinka vähän pystykorva on rotutyyppinä vuosisatojen aikana muuttunut. Esimerkiksi kippura häntä on kehittynyt jo erittäin varhaisessa vaiheessa. Muinainen pompeijilainen koira, "cave canem" -vahtikoira, todennäköisesti vastasi pystykorvaa. 
Erään teorian - pikemminkin myytin - mukaan saksanpystykorvan juuret olisivat pohjoisessa. Ludwig Beckmannin mielestä pystykorvat olivat kotoisin Skandinaviasta, mistä ne levittäytyivät ensin Itämerelle ja sieltä edelleen Pommerin alueelle. Hän ei kuitenkaan ymmärtänyt saksanpystykorvan ja pohjoisten pystykorvien välisiä selkeitä eroja - jälkimmäisiä on käytetty metsästykseen, kun taas ensiksi mainitulla ei esiinny metsästysviettiä. Richard Strebel puolestaan uskoo, että pystykorva on kotoisin Keski-Saksasta, mistä se levisi sekä pohjoiseen että etelään. Todennäköisintä kuitenkin on, että pystykorvasta oli pohjoisella pallonpuoliskolla olemassa laajalle levinnyt perusprototyyppi, josta kehittyi vuosisatojen saatossa erilaisia paikallismuunnoksia. Tämä selittäisi eri pystykorvarotujen samankaltaiset ulkoiset ominaisuudet. 
Keskiajalla pystykorva oli yksi laajalle levinneimmistä roduista, ja sitä esiintyi käytännössä kaikkialla Pohjois- ja Keski-Euroopassa. Suosiosta huolimatta sitä pidettiin tavallisen kansan koirana, minkä vuoksi sitä ei juurikaan kuvattu senaikaisessa taiteessa. Saksassa metsästystä harrasti ainoastaan aatelisto, ja mikäli tavallisella kansalla oli metsästykseen soveltuvia koiria, niistä täytyi tehdä kyseiseen harrastukseen sopimattomia - esimerkiksi sitomalla paksu puutikku niiden kaulan ympärille. Tästä johtuen kehitettiin saksanpystykorva, jolla ei ollut metsästystaipumuksia. 
Kolmikymmenvuotisen sodan jälkeen koirista ei ole juurikaan minkäänlaisia mainintoja. Voidaan olettaa, että lähes kaikki koirat menehtyivät, mutta jäljelle jääneet päätyivät todennäköisesti ruuaksi. 
Etymologia.
Keskiajalla ei vielä tunnettu käsitettä "pystykorva", vaan pieni maaseudun pystykorvatyyppinen vahtikoira tunnettiin nimellä "mistbella" ("Der auf dem Mist bellt" = joka haukkuu lannassa, "lantatunkion haukkuja"). Sana "Spitz" esiintyy ensikerran Ala-Reinin alueella noin vuodelta 1450 peräisin olleissa kreivi Eberhardt von Sayn'n kuuluisissa "talonsäännöissä". Niissä hän kielsi palvelijoitaan haukkumasta toisiaan "teräväkärkisiksi koiriksi" ("Spitzhundt"). Voidaan päätellä, että pystykorvaa ei täten pidetty siihen aikaan järin suuressa arvossa. Jopa nykyaikoihin asti räksyttäviä pystykorvia verrattiin nalkuttaviin naisiin. 
Johann Georg Krünitz mainitsi pystykorvan "Oekonomische Enzyklpädie" -teoksessaan vuonna 1773, ja samaisena vuonna Carl von Linné käytti ensikerran termiä pomeranian. Rodun nimesi pystykorvaksi vasta Schreber vuonna 1778 - joskin kaikki tuonaikaiset termit tarkoittivat käytännössä pomeraniania ("canis pomeranus"). Vuonna 1781 brittiläinen Pennant käytti ensimmäisen kerran englanninkielistä versiota nimestä pomeranian ("Pomeranian dog"). Bechstein kuvaili pystykorvaa vuonna 1793 teoksessaan "Getreue Abbildungen naturhistorischer Gegenstände". Georges Leclerc de Buffon kuvaili vuonna 1772 "susikoiraa" ("chien loup"), jonka puolestaan Sydenham Edwards nimesi vuonna 1800 pomeranianiksi tai "kettukoiraksi". Vastaavanlainen kuvaus löytyy "Sportsman's Cabinet" -julkaisusta vuodelta 1804. Tuohon aikaan yleisin väritys oli kerma tai vaalea valko-keltainen, jossa oli vaaleampi alusväri. Myös valkoiset ja mustat pystykorvat mainittiin, kuin myös harvinaisempana värimuunnoksena kirjavat. Gayotin vuonna 1867 Ranskassa julkaisemassa kuvauksessa valkoinen pystykorva on nimetty "Elsassin susikoiraksi" ("louploup d'Alsace"), erotuksena sudenvärisestä "pommerinkoirasta" ("chien de Pomeranie"). 
Vanhin nimitys saksanpystykorvalle on pomeranian, mutta vaikka Pommer esiintyy lukuisia kertoja pystykorvien historian yhteydessä, kaikki saksalaiset pystykorvat eivät ole sieltä kotoisin. Pommer oli kuuluisa ennen kaikkea kauniiden valkoisten pystykorvien jalostuksesta, kun taas mustia kleinspitzejä kutsuttiin vastaavasti nimellä "Mannheimer". Pommerista kotoisin ollut lähinnä valkoinen lammaskoira tunnettiin aivan viimeaikoihin asti kirjallisuudessa nimellä "Pommerscher Hütespitz". Se oli 1700-luvun alussa kyseisellä alueella erittäin yleinen, minkä vuoksi uskottiin että valkoiset paimentavat pystykorvat olivat alunperin sieltä kotoisin. 
Teoksessaan "Naturgeschichte der Stubentiere" Bechtstein jaotteli pystykorvan muutamaan alaluokkaan: 
Tuohon aikaan nykyinen saksanpystykorva tunnettiin mm. nimellä "susikoira". Se oli kaikista koiraroduista yleisin, ja sitä tavattiin maaseudulla kaikissa kylissä, erityisesti Thüringenissä. Vanhemmassa kirjallisuudessa pystykorva tunnetaan myös nimellä "Heidehund" ("Heide" = pakana) tai "Haidehund". Ei ole varmaa, viittaako tämä sen alkuperään liittyvään vanhaan perinteeseen vaiko mustalaisiin joiden mukana se on kulkenut - mustalaisia nimittäin kutsuttiin termeillä "Heiden" ja "Haiden", minkä lisäksi heillä oli nimellä "Haidhund" tunnettu pystykorvatyyppinen koira.
Nykyajan jalostus, koko- ja värimuunnosten historia.
Saksanpystykorva säilyi tavallisen kansan koirana kaikialla Saksassa 1900-luvulle asti. Se toimi mm. maanviljelijöiden, hevoskuskien, kauppiaiden ja veneenkuljettajien apuna, ja heille se edusti varashälytintä, luotettavaa kumppania, lasten leikkikaveria, lehmien ajajaa, hanhien paimentajaa ja rottien tappajaa. Perinteisesti valkoisia yksilöitä käytettiin paimenkoirina, jotta sudet eivät erottaisi niitä karjan seasta; vastaavasti tummia yksilöitä käytettiin pihojen vahtikoirina, jotta varkaat eivät erottaisi niitä yön pimeydessä.
Tuomari Kull totesi vuonna 1895 Münchenin koiranäyttelyssä, että oli kävelyillään Württembergissä nähnyt useita erinomaisia rodunedustajia, mutta ei ollut sen sijaan näyttelyissä nähnyt upeaa yksilöä vuosikausiin. Samalla hän kritisoi tuomareita siitä, että nämä palkitsivat koiria, jotka muistuttivat pystykorvaa "vain 100 metrin päästä". 
Hän kiteytti havaintonsa rodusta seuraavasti: 
"Se tuntuu menestyvän paremmin maalaistiellä kuin salongissa."
1800-luvun lopulla kookkaita pystykorvia varten oli olemassa "saksalaisen paimenkoiran" (nykyisen saksanpaimenkoiran) standardisoimiseen keskittynyt Phylax-yhdistys, koska monissa paikoissa niitä pidettiin lammaskoirina. Pienet pystykorvat puolestaan luokiteltiin kääpiökoirajärjestöjen alaisuuteen. Vuonna 1899 wieniläisen Charles Kammererin aloitteesta perustettiin Verein für Deutsche Spitze ("Saksalaisten pystykorvien yhdistys"). Sen jälkeen pystykorville perustettiin erillinen rekisteri, ja vuonna 1900 kirjattiin ylös ensimmäiset rotupiirteet. Vuonna 1905 julkaistiin esite pystykorvista, ja vuonna 1908 alettiin julkaista yhdistyksen rotulehteä. Vuodesta 1900 lähtien on ollut erityistuomareita, jotka ovat arvostelleet ainoastaan saksanpystykorvia, mutta vielä tuolloin heidän täytyi myös kuulua viralliseen rotujärjestöön. Rotujärjestössä ei vielä siihen aikaan ollut kovinkaan paljon jäseniä, mutta määrä putosi entistä rajummin ensimmäisen maailmansodan jälkeen. 
Vuonna 1902 rotujärjestön kokouksessa päätettiin ensimmäisistä muutoksista rodun aiemmin määriteltyihin ominaispiirteisiin: wolfspitzin määritelmästä poistettiin sana "harmaa", sillä enää ei ollut erikseen harmaita wolspitzejä, vaan ainoastaan wolfspitzejä, ja kaikki muut värit paitsi harmaa (esimerkiksi aiemmin sallittu ruskea) kiellettiin. Vuodesta 1905 eteenpäin päätettiin jalostaa pystykorvaa suuremmassa koossa; "mitä isompi, sen parempi" - kunhan vain yleinen ulkoinen rotutyyppi ei kärsinyt koon kasvattamisesta. Wolfspitz määriteltiin vähintään 45 cm ja grosspitz vähintään 40 cm korkeaksi. Aiemmin grosspitz oli määritelty 27-40 cm korkeaksi - vastaten enimmäkseen nykyistä mittelspitziä, jota ei vielä tuolloin ollut virallisesti olemassa. Vielä vuonna 1955 ehdotus mittelspitz-kokoluokituksesta hylättiin.
Heinäkuussa 1906 järjestetyssä kokouksessa Carl Wolfsholz esitti, että ketunpunainen, ruskea ja sininen tulisi hyväksyä värimuunnoksiksi, mutta samalla myös että isoissa pystykorvissa laikukkaat yksilöt tulisi hylätä värivirheellisinä. Tuolloin
päätettiin hyväksyä kaikki väri- (mukaanlukien kirjava) ja kokomuunnokset: siitä lähtien myös 27-39 cm korkeat yksilöt saattoivat osallistua näyttelyihin ja tulla palkituiksi. Kyseisen kokoluokan yksilöt kuitenkin kilpailivat näyttelyissä samassa kategoriassa grosspitzien kanssa, koska vielä tuolloin mittelspitzeille ei ollut olemassa omaa kokoluokkaa.
Wolfspitz on aina ollut selvästi muista saksanpystykorvista erottuva, sekä kooltaan, väritykseltään, että tietyiltä muilta ominaisuuksiltaan. Monet uskovatkin sen olevan rodun kaikkein vanhin muunnos. Vuonna 1905 julkaistussa esitteessä kuvaillaan, että wolfspitzin tulisi (koon ohella) erota grosspitzistä lähinnä kallonmuotonsa osalta, joskin tulevaisuudessa tulisi pyrkiä molempien osalta yhtenäiseen päänmuotoon, ns. "wolfspitz-päähän".
Vuoteen 1910 mennessä saksanpystykorville oli perustettu peräti seitsemän eri rotujärjestöä, joista jokainen järjesti omia näyttelyitään: Verein für Deutsche Spitze (Elberfeld), Deutscher Spitzer-Klub (Frankfurt am Main), Schoßhundklub Berlin, Erste Mannheimer Zwergspitz- und Schoßhund-Klub, Vereinigung für Züchter und Liebhaber Deutscher Spitze (Frankfurt am Main), Erster Württembergischer Schoßhund-Klub Stuttgart E.V. ja Schoßhundklub Ludwigshafen a. Rhein.
1800-luvun lopulla periaatteessa jokaisen majatalon isännän oli mahdollista järjestää koiranäyttely omalla terassillaan: järjestäjä peri pienen osallistumismaksun, ja joku valittiin tuomaroimaan koiria ja jakamaan palkintoja. Kyseinen käytäntö aiheutti kuitenkin kohua, minkä vuoksi näyttelysäännöistä alettiin sopia tarkemmin. Vuonna 1878 perustettiin järjestö puhdasrotuisten koirien jalostukselle, johon tukeutuivat sellaiset koirakerhot, joilla ei ollut omaa rekisteriä. Viiden eri yhdistyksen delegaatit tapasivat, ja "delegaattien komissio" ("Delegierten Commission") perustettiin: kyseinen komissio perusti ensimmäisen saksalaisen roturekisterin, joka oli Englannin Kennel Clubin rekisterin täydellinen kopio. Tämän vuoksi pelättiin, että englantilaisia rotuja alettaisiin suosia saksalaisten sijaan, mistä johtuen saksalaiset koirakerhot perustivat oman järjestönsä Kartell der stammbuchführenden Spezialklubs für Jagd- und Nutzhunde (sananmukaisesti "metsästys- ja työkoirien erityiskerhojen kartelli") vuonna 1906. Se piti omaa rekisteriä, ja suurin osa saksalaisista pystykorvajärjestöistä liittyi siihen vuonna 1910. Käytännössä kartelli oli Saksan Kennelliiton (Verband für das Deutsche Hundewesen - VDH) edeltäjä.
Kartellin alkuaikoina sen alaiset järjestöt tunnustivat vain kolme saksanpystykorvamuunnosta: "Wolfsspitz" (vähintään 45 cm), "Großer Spitz" (noin 40 cm) ja "Kleiner Spitz" (enintään 28 cm). "Kartellipäivinä" vuonna 1920 Verein für Deutsche Spitze sai vihdoin rekisteröintioikeudet kaikille saksalaisille pystykorville. Samana vuonna yleiskokouksessa opaskoirien kouluttaminen sisällytettiin sääntöihin yhtenä pystykorvajärjestön tavoitteista. Vuonna 1922 termistä "Zwergspitz" luovuttiin, ja aina vuoteen 1974 asti pienin muunnos oli kleinspitz - joskin samalla koolla eli korkeintaan 26 cm. Vuonna 1933 myös sanat "mitä pienempi, sen parempi, mutta ei kuitenkaan rampa" poistettiin rotumääritelmästä.
Kölnissä vuonna 1936 järjestetyssä 24. yleiskokouksessa Verein für Deutsche Spitze'n edustaja tri Manger esitti huolensa wolfspitzien jalostamisesta liian suuriksi ja kleinspitzien jalostamisesta liian pieniksi, koska ne menettäisivät täten paitsi rotutyyppinsä, myös tyypillisen luonteensa. Hänen kanssaan oltiin kokouksessa asiasta yleisesti samaa mieltä. Kokouksessa myös huomautettiin, että mustat ja valkoiset grosspitzit olivat viimeisimpien vuosien aikana heikentyneet laadultaan ja vähentyneet lukumäärältään, ja asiaan toivottiin ratkaisua muunnoksen yleistymisellä ja jalostuksen parantumisella. 
Tammikuusta 1939 alkaen eläinlääkäri tri Miller toimi "Der Deutsche Spitz" -julkaisun päätoimittajana. Hän paitsi työskenteli kovasti valkoisen, ruskean ja mustan grosspitzin tulevaisuuden eteen, myös edesauttoi wolfspitzin käyttöönottoa poliisin ja armeijan palveluskoiraksi.
Delegierten Commission'n ja kartellin yhteenliittymisestä käytiin useita neuvotteluja, mutta ilman lopputulosta. Vuonna 1933 kaikki rekisteriä pitäneet koirajärjestöt, kartelli mukaan lukien, tuli lakkauttaa; vuonna 1935 myös järjestöt joilla ei ollut rekisteriä kiellettiin. Koirakerhojen uudelleenorganisointi kansallissosialistien johdolla tapahtui hyvin nopeasti: Delegierten Commission, kartelli ja Verband von Vereinen zur Prüfung von Gebrauchshunden zur Jagd ("metsästykseen käytettävien työkoirien testaamiseen tähtäävien kerhojen yhdistys") yhdistettiin järjestöksi Reichsverband für das Deutsche Hundewesen ("saksalaisten koirakerhojen valtakunnan yhdistys"). Rotuyhdistykset uudelleennimettiin "osastojärjestöiksi" (Fachschaften), ja ne luokiteltiin Reichsverband'n alaisuuteen. Verein für Deutsche Spitze'n viimeinen yleiskokous ennen toista maailmansotaa järjestettiin Kölnissä huhtikuussa 1936.
Kun vuonna 1938 Saksassa rekisteröitiin noin 1000 pentua, vuonna 1944 lukumäärä oli jo noin 2500 pentua; vaikka vuonna 1945 koettiin lasku vain noin 500 pentuun, vuonna 1946 määrä oli jälleen noin 2500 pentua ja vuonna 1947 peräti 4000 pentua. Suurien lukumäärien taustalla oli kuitenkin selkeä syy: pystykorvan pennut olivat kaupunkilaisille haluttua "valuuttaa" heidän vaeltaessaan maaseudulle tekemään vaihtokauppaa ruuasta. On olemassa vanhoja tarinoita, joiden mukaan sodan jälkeen kaupunkilaiset rynnistivät maaseudulle vähintään kuuden pennun kanssa saadakseen vaihdossa mm. perunaa. Kasvatus "vaihtokauppaa" varten ei ollut eettistä, ja narttuja pennutettiin äärimmilleen.
Vuodesta 1948 alkaen saksanpystykorvia esitettiin jälleen näyttelyissä - tuolloin niitä osallistui peräti 632, ennennäkemätön määrä. Pelkästään huhtikuun 1948 erikoisnäyttelyyn Mühlheim an der Ruhr'ssa osallistui 305 rodunedustajaa. Myöhempinä vuosina saksanpystykorvia osallistui näyttelyihin kuitenkin vain noin 300 vuodessa.
Jo ennen virallisia rotumääritelmiä huomiota kiinnitettiin esimerkiksi karvojen muodostaman kauluksen täyteläisyyteen ja hännän tuuheuteen. Neliömäistä rakennetta on aina pidetty tärkeänä, ja pitkänomaiset yksilöt luokiteltiin jalostukseen kelpaamattomiksi. Alun alkaen suosittiin pyöreää, kupolimaista kalloa - joskaan nykyisin ei ole enää näin - ja litteäkalloiset yksilöt (wolfspitz'iä lukuunottamatta) hylättiin epätyypillisinä. Väritys vaihteli erittäin paljon: se saattoi olla valkoinen, kerma, kullankeltainen, ketunpunainen, ruskea, sininen, harmahtava, musta tai laikukas/kirjava. Grosspitz'n kohdalla jalostuksessa keskityttiin kuitenkin jo tuolloin ainoastaan valkoiseen, ruskeaan, mustaan ja harmahtavaan väriin, koska nämä väritykset liittyivät sen perinteisiin tehtäviin.
Sodan jälkeisenä aikana wolfspitz- ja kleinspitz -populaatiot alkoivat melko pian yleistyä uudelleen, mutta grosspitz'n suhteen näin ei ollut. Varsinkin valkoinen grosspitz oli niin uhanalainen, että sen jalostuksessa jouduttiin käyttämään paljon sisäsiitosta. Tosiasiassa kuitenkin ainoastaan virallisesti rotujärjestöön rekisteröidyt grosspitz't olivat sukupuuton partaalla - maaseudulla oli riittävästi rekisteröimättömiä hyvälaatuisia yksilöitä, mutta rotujärjestö ei huolinut niitä jalostukseen.
Erityisesti yksi kenneli, Willy Wintzheimerin omistama von der Norisschanze, tuli kuuluisaksi valkoisen grosspitzin elvyttämisestä - hänen onnistui tuoda kyseinen muunnos ihmisten tietoisuuteen. Hän kasvatti epätavallisen kookkaita grosspitzejä, joista yhtä hollantilainen tuomari luuli Utrechtin kansainvälisessä näyttelyssä samojedin ja saksanpystykorvan risteytykseksi ja antoi sille siksi arvosanan joka lähenteli hylättyä. Kyseinen koira oli kuitenkin siihen aikaan jo ansainnut maailmanvoittaja-tittelin.
Rotujärjestön ensimmäinen vuosikokous toisen maailmansodan jälkeen pidettiin syyskuussa 1947 Kölnissä. Siellä päätettiin nostaa jalostusurosten minimi-ikää seuraavanlaisesti: kleinspitz 15 kuukautta, grosspitz 18 kuukautta. Lisäksi päätettiin, että kaikki väritykset olivat sallittuja; ainoastaan yksiväriset yksilöt, joilla oli valkoisia laikkuja otsassa, rintakehässä ja käpälissä hylättiin. Myös rodun kantakirjat päätettiin sulkea.
Siihen aikaan rotujärjestö oli alkanut jälleen julkaista omaa lehteään, ja yhdessä julkaisuista kantakirjan ylläpitäjä tri Heller kuvaili ruskean grosspitzin värivariaatioita: ruosteenruskea, ruskea-keltalaikkuinen, kanelinruskea, meripihkankeltainen, ruskealaikkuinen, punaruskealaikkuinen, oranssikerma ja ruskeakerma. Vain kaksi rekisteröidyistä koirista oli kirjattu ylös aidosti termillä "ruskea". Lehdessä käsiteltiin myös terävyyden testaamista. Siihen aikaan Aron vom Dörfle Prize oli palkittu rodun terävimpänä/kovimpana yksilönä. Tri Heller sai lukemattomia kirjeitä, joissa vaadittiin että pelkän rakenteen sijasta pitäisi valintakriteerinä olla myös luonteen kovuus ja tiukkuus.
Tuohon aikaan braunschweiglainen pystykorvajärjestö laati mainoksen paikalliseen lehteen saadakseen kokoon rodusta kiinnostuneita harrastajia. Tapaamiseen saapui 45 ihmistä, joista lähes kaikki halusivat liittyä järjestöön. Monilla heistä oli pystykorvia, joskin ilman sukutaulua ja rekisteröintipapereita: osalla ne olivat kadonneet sodan aikana ja osa oli syntynyt ilman virallista rekisteröintiä. Braunschweigin järjestö olisi halunnut rekisteröidä kyseiset koirat saadakseen ne rodun jalostuksen piiriin, mutta se ei onnistunut vuosikokouksessa päätetyn rodun kantakirjojen sulkemisen takia.
Huhtikuussa 1955 järjestetyssä FCI:n kokouksessa päätettiin, että saksanpystykorva arvosteltaisiin saksalaisen rotumääritelmän mukaan kaikissa FCI:n alaisissa maissa. Vuonna 1958 ohjeistettiin, että eri värejä ei saanut enää risteyttää keskenään, ainoana poikkeuksena mustan grosspitzin ja wolfsspitzin väliset risteytykset. Lisäksi termistä "eriväriset" luovuttiin, minkä johdosta kirjavat/ laikukkaat yksilöt vähenivät merkittävästi. Siitä lähtien kaikilla muunnoksilla sallittiin ainoastaan yksiväriset valkoinen, oranssi, ruskea, harmaa ja musta. Muutosten tarkoituksena oli estää tiettyjen väritysten yhä yleistyvämpi laimeneminen, mutta varsinkin ottaen huomioon grosspitzien jo ennestään pienen populaation, se meni liiallisuuksiin. 
Vuonna 1965 grosspitz ja wolfsspitz eroteltiin toisistaan, eikä niiden välisiä risteytyksiä enää sallittu. Siihen asti grosspitz-pentueisiin oli saattanut syntyä wolfsspitzejä ja wolfsspitz-pentueisiin grosspitzejä, sillä vielä toisen maailmansodan aikaan näitä kahta muunnosta risteytettiin keskenään suhteellisen usein. Tämä uusi rajoitus kuitenkin ajoi grosspitzin sukupuuton partaalle, kun wofsspitzejä ei enää voitu käyttää sen jalostukseen. Toinen syy grosspitzien lukumäärän radikaaliin vähenemiseen oli osaamaton koulutus ja ymmärtämättömyys pystykorvan tyypillisestä luonteesta. Vuonna 1968 Sveitsissä vain yksi maan harvoista grosspitzeistä koki luonnollisen kuoleman, kaikki muut sen sijaan ammuttiin. Esimerkiksi valkoinen yksilö Guido von der Norisschanze lopetettiin omistajansa pyynnöstä, koska se oli alkanut näykkiä tilanteissa joissa se oli peloissaan huonon sosiaalistamisen takia. Flora von der Norisschanze ja poikansa puolestaan lopetettiin, koska niiden omistaja päätyi pidemmäksi aikaa sairaalahoitoon. 
Vuonna 1969 rotuun hyväksyttiin virallisesti mittelspitz-muunnos, koska jo vuosikymmenten ajan säkäkorkeuden 28-40 cm mitoissa ei ollut ollut mitään virallista kokomuunnosta. Sitä ennen mittelspitz-kokoluokan tunnustaminen ei ollut toteutunut taloudellisista syistä, koska saksanpystykorva-rodun neljännen (muiden ollessa tuohon aikaan wolf-, gross- ja kleinspitz) muunnoksen myötä koiranäyttelyihin olisi tarvittu rodulle yhteensä 40 luokkaa (eri värit olivat eri luokkina), ja jokaisen luokan voittaja sai palkinnoksi rahaa. Rotujärjestöllä ei yksinkertaisesti ollut riittänyt rahaa tähän. 
Tästä huolimatta uusi kokoluokka koski ainoastaan liian kookkaita kleinspitzejä, ei suinkaan liian pieniä gross- ja wolfsspitzejä. Niinpä liian pienikokoiset gross- ja wolfsspitzit rajattiin ulos mittelspitzien jalostuksesta. Jalostuksessa käytettiin ainoastaan mittelspitzejä, ja niiden pennut rekisteröitiin kleinspitzeiksi - ne siirrettiin mittelspitz-kategoriaan ainoastaan, jos ne olivat edelleen liian kookkaita kleinspitzeiksi. Näin tehtiin kuuden sukupolven ajan.
Vuosien 1969-1979 aikana saksanpystykorva siirrettiin useampaan otteeseen FCI-ryhmästä 2 (joka käsitti tuohon aikaan lammaskoirat, vahti- ja suojelukoirat) ryhmään 9 (seura- ja kääpiökoirat). Vuonna 1969 Saksan Kennelliiton täytyi FCI:n näyttelysääntöjen takia määritellä yhteinen roturyhmä kaikille saksanpystykorvamuunnoksille. Saksan Kennelliitto välitti roturyhmää koskevan kysymyksen eteenpäin rotujärjestön pohdittavaksi, ja heinäkuussa 1969 yhdistyksen senaikainen hallitus päätti, että rotu oli parasta sijoittaa seura- ja kääpiökoiraryhmään. Perusteena tälle oli mm. se, että rotu oli toiminut seurakoirana muinaisista ajoista lähtien. Kasvattajat ja rodun harrastajat kuitenkin tyrmistyivät päätöksestä. Ristiriitojen takia toukokuussa 1970 järjestetyssä kokouksessa päätettiin siirtää rotu takaisin ryhmään 2. Rotuun sisältyi tuohon aikaan neljä muunnosta: grosspitz kaikissa väreissä, wolfsspitz, mittelspitz kaikissa väreissä ja kleinspitz kaikissa väreissä. Vuosia kestäneen kiistelyn päätteeksi saksanpystykorva kuitenkin päätyi jälleen kääpiökoiraryhmään, minkä johdosta sen työkoiraominaisuudet kyseenalaistettiin. Viimein vuonna 1990 sveitsiläinen kynologi tri Hans Räber perusti FCI-ryhmän 5 (pystykorvat ja alkukantaiset koirat), johon rotu siitä lähtien sisällytettiin. 
Nimitys zwergspitz oli alunperin poistettu vuonna 1922, mutta vuonna 1974 se palautettiin käyttöön, jotta pomeranian saatiin sisällytettyä saksanpystykorvan rotumääritelmään. Rotumääritelmän muutos kuitenkin toteutettiin ilman rotujärjestön yleiskokouksen päätöstä, ainoastaan hallituksen kokouksen päätöksellä. Päätös todennäköisesti tehtiin Saksan Kennelliiton painostuksen myötä, ja sen lopputuloksena oli FCI-rotumääritelmän laajentaminen koskemaan myös zwergspitz eli pomeranian -muunnosta.
Rotujärjestö oivalsi pian, että ulkomaalaistyyppinen pomeranian ei värityksensä puolesta täyttänyt puhdasrotuisen saksanpystykorvan määritelmää, minkä lisäksi sen päänmuoto ja luonne olivat erilaiset kuin saksalaisella zwergspitzillä. Myös epätyypillinen korkea hännänasento, omenapää, lyhyt kuono ja lyhyet leuat olivat tyypillisiä virheitä muualta Saksaan tuoduille koirille. Jotkin tuontiyksilöt eivät kyenneet lisääntymään 1,5-vuotiaina ja monille nartuille oli pakko tehdä keisarinleikkaus. Näiden seikkojen johdosta vuonna 1987 tehtiin anomus pomeranianin rekisteröimiseksi omana pystykorvarotunaan. Käytännössä tämä tarkoitti, että pomeranian luokiteltaisiin erilliseksi ulkomaiseksi roduksi samaan tapan kuin volpino italiano tai japaninpystykorva. Tätä asiaa varten perustettu komissio ei kuitenkaan päässyt yksimielisyyteen. Vaihtoehtoisesti rotujärjestön hallitus ehdotti, että zwergspitz ja kleinspitz liitettäisiin keskenään yhdeksi muunnokseksi, jotta niiden geenipooli laajenisi. Suurin osa kasvattajista ja rodunharrastajista kuitenkin hylkäsi kyseisen ehdotuksen rotujärjestön yleiskokouksessa vuonna 1990. 
Vuonna 1974 eri kokojen risteyttäminen keskenään kiellettiin. Tämä yhdessä vuonna 1958 asetetun värijalostuksen, vuonna 1965 tapahtuneen wolfsspitzin ja grosspitzin erottelun sekä vuonna 1969 kehitetyn mittelspitz- ja vuonna 1974 kehitetyn zwergspitz-luokan kanssa johti grosspitzin jo ennestään erittäin kapean geenipoolin kaventumiseen. Jo 1970-luvulla grosspitz oli lähes sukupuuton partaalla, ja viimeiset jäljellä olleet yksilöt saattoivat jatkaa sukuaan ainoastaan korkean sisäsiitoksen kautta. Vielä 1950- ja 1960-lukujen aikana vuosittain rekisteröitiin noin 30 yksilöä, mutta vuonna 1973 rekisteröitiin ainoastaan yksi pentu. Vasta 1980-luvun lopulla rekisteröinnit palasivat yli 30 yksilöön vuodessa. 1900-luvun lopulla rekisteröinnit pienenivät noin 20 vuosittaiseen yksilöön. Vuosien 1997 ja 1999 välillä Saksassa ei rekisteröity ainoatakaan mustaa grosspitziä.
Syyskuussa 1981 rotujärjestö sai ehdotuksia baijerilaiselta ja kölniläiseltä alajärjestöltä, joiden johdosta jalostuskoirien lonkkakuvaukset tulivat pakollisiksi: vuoden 1983 alusta lähtien kaikilta jalostukseen käytettäviltä grosspitzeiltä ja wolfsspitzeiltä tuli kuvata lonkat. Huhtikuuhun 1983 mennessä 132 yksilöä oli kuvattu lonkkien osalta, ja tulosten perusteella 33 % kuvatuista koirista oli keskivakava tai vakava lonkkaniveldysplasia, eikä tälläisen tuloksen saanutta yksilöä voitu enää käyttää jalostukseen. 
Vuodesta 1988 lähtien saksanpystykorvan rotujärjestö on toiminut myös sukulaisrotu japaninpystykorvan rotujärjestönä. Saksan ensimmäinen japaninpystykorvapentue syntyi syyskuussa 1990 von der Böhmerwies'n -kenneliin.
Vuonna 1994 viimeinen ruskea grosspitz -pentue syntyi von der Kesterburg -kenneliin, minkä jälkeen ruskea grosspitz kuoli käytännössä sukupuuttoon. Ruskeita grosspitzejä alkoi esiintyä uudelleen vasta vuonna 2007 takaisinristeytyksen kautta, mutta ne ovat edelleen melko harvinaisia. 
Vuonna 1994 keeshond sisällytettiin wolfsspitzin rotumääritelmään. Saksanpystykorvien rotujärjestö vastusti keeshondien omaa rotumääritelmää, joten FCI päätti että keeshond piti jotenkin sisällyttää wolfsspitzin määritelmään. Rotujärjestö ei ollut mielissään tästäkään, koska sen mielestä keeshond oli puhtaasti näyttelykoira, täysi vastakohta vanhalle wolfsspitz-työkoirarodulle. Järjestön hallitus sai kirjeitä Ruotsista ja Suomesta, joissa vaadittiin järjestöä hyväksymään että wolfsspitziä esiintyi ainoastaan Keski-Euroopassa, ja muualla maailmassa ne olivat keeshondeja. Pohjoismaisten kasvattajien ja rotujärjestöjen aloitteesta keeshond olikin määrä listata FCI:ssä hollantilaiseksi roduksi joka esiintyi wolfsspitzin rinnalla, mutta hollantilaista pystykorvajärjestöä ei tiedotettu asiasta lainkaan, vaikka tämä vaikutti siihen suoraan. Keeshondia varten oli jo ehditty laatia oma rotumääritelmä, mutta koko projekti lakkautettiin ja eri järjestöjen edustajat tapasivat keskenään löytääkseen kaikkia miellyttävän kompromissin. FCI:n tärkeimmät syyt laatia yhteinen rotumääritelmä olivat wolfsspitzin ja keeshondin ihannetyyppien samankaltaisuus ja läheinen sukulaisuus - niillä oli yhteinen kantarotu ja ne olivat historian saatossa risteytyneet usein keskenään. Tämän johdosta wolfsspitzin maksimisäkäkorkeutta madallettiin 2 cm:llä 60 cm:stä 58 cm:ään ja wolfsspitzille tyypillisen kettumaisen päänmuodon lisäksi myös keeshondin hieman pyöreämpi pää sisällytettiin rotumääritelmään. 
Vuonna 2002 kaksi amerikaneskimokoiranarttua tuotiin Saksaan Yhdysvalloista, ja niitä käytettiin uudessa kotimaassaan grosspitzien jalostukseen. Vaikka amerikaneskimokoiran taustalla oli myös muita rotuja kuin saksanpystykorva, kyseiset kaksi tuontikoiraa siirrettiin suoraan valkoisen grosspitzin populaatioon. 
Vuonna 2003 von den fidelen Pfoten -kenneliin syntyi valkoisen nartun Buffy vom Steingarten'n ja mustan uroksen Brit z Bratislavy'n välinen grosspitz-pentue. Kyseessä oli ensimmäinen Saksan Kennelliittoon rekisteröity väriristeytyspentue sitten vuoden 1958, jolloin käyttöön oli otettu "puhdasvärijalostus" ja jonka myötä eri värejä ei ollut saanut risteyttää keskenään. Pentueeseen syntyi kolme mustaa urosta, yksi musta uros harmain merkein ja yksi musta narttu valkoisin merkein. 
Historia Itävallassa.
Ennen ensimmäistä maailmansotaa saksanpystykorva oli Itävallan suosituin koirarotu. Sitä jalostettiin enimmäkseen koirajärjestöjen ulkopuolella, ja väriltään lähinnä mustana ja laikukkaana. Vuoden 1918 jälkeen saksalainen pystykorva alkoi kuitenkin menettää suosiotaan muille roduille. Samoihin aikoihin alkoi kuitenkin zwergspitz'n systemaattinen jalostus, sillä kaupungistumisen myötä pienen koiran pitäminen koettiin helpommaksi kuin ison.
Yksi Verein für Deutsche Spitze -yhdistyksen perustajista, Charles Kammerer, oli rodun tärkeä pioneeri Itävallassa, ja hänet tunnettiin ensiluokkaisista mustista zwergspitz'eistään. Hänen kuolemansa ja toisen maailmansodan myötä saksanpystykorvien kasvatus Itävallassa kärsi monista takaiskuista: grosspitz esimerkiksi katosi maasta käytännössä kokonaan viimeisen yksilön, mustan uroksen G'spenti v. Gude'n kuoltua; sama kohtalo uhkasi myös kleinspitz'iä, sillä jäljellä oli enää yksi musta jalostusuros, sekin kotoisin Saksasta. Österreichischen Spitzclub'n johtaja rouva Linhart päätti lopulta varmistaa, että yhteistyö saksalaisten kasvattajien kanssa jatkui ja että kleinspitz täten alkoi jälleen vakiintua Itävallassa.
Historia Sveitsissä.
1900-luvun vaihteessa saksanpystykorvasta tuli verrattain suosittu Sveitsissä, erityisesti vuoriston maanviljelijöiden keskuudessa. Siihen aikaan sitä kutsuttiin yleisesti nimellä "Wolfshund" - "susikoira". Schweizerischen Spitzerclub'n puheenjohtaja Jules Hoffman väitti, että aiemmin vuoristofarmarit risteyttivät pystykorviaan vuoristokettujen kanssa, jotta koirista tulisi aggressiivisempia ja terävämpiä. Sveitsissä kasvatettiin tuohon aikaan lähinnä grosspitz'ejä ja kleinspitz'ejä, ja sekä ensimmäinen että toinen maailmansota lakkauttivat saksanpystykorvien kasvatuksen lähes kokonaan. Sotien jälkeen kesti lähes 10 vuotta, ennen kuin Sveitsissä uskaltauduttiin jälleen luottamaan saksalaisiin ja aloittamaan uudelleen yhteistyö heidän kanssaan.
Historia muualla maailmassa.
Pommerilaisia pystykorvia vietiin Englantiin jo 1700-luvulla, ja niistä kehittyi siellä vähitellen nykyinen pomeranian. Vuonna 1984 Yhdistyneen kuningaskunnan Kennel Club hyväksyi saksanpystykorvan viralliseksi roduksi.
1800-luvun alussa saksalaiset maahanmuuttajat veivät grosspitzejä mukanaan Yhdysvaltoihin, missä niistä kehitettiin amerikaneskimokoira. Nykyiset amerikaneskimokoirat muistuttavat edelleen melko paljon saksanpystykorvia, joskin niillä on hieman erilainen luonne, mihin voi joskus yhdistyä myös metsästysvaisto. 
Vuoden 1970 aikoihin saksanpystykorvia vietiin Japaniin suuria määriä. Vanhoissa lehdissä japaninpystykorvaa kutsuttiin myös nimellä "japanilainen grosspitz", ja todennäköisesti toisen maailmansodan takia termiä "saksanpystykorva" pyrittiin välttämään, minkä vuoksi japanilaiset väittivät jalostaneensa rodun samojedinkoirasta. On kuitenkin todennäköistä, että rodun taustalla on saksanpystykorva (grosspitz).
Nykytilanne.
Vuonna 2003 GEH (vanhojen ja uhanalaisten kotieläinrotujen suojelujärjestö) linjasi, että mittelspitz ja grosspitz luokiteltiin sukupuuton vaarassa oleviin rotuihin. Koirarotu luokitellaan uhanalaiseksi, mikäli vuosittain rekisteröidään alle 300 pentua. Grosspitz luokitellaan jopa "erittäin uhanalaiseksi", ja nykyisin lähes kaikki jäljellä olevat yksilöt ovat enemmän tai vähemmän sukua keskenään. Kuitenkin myös mittelspitz luokitellaan "kriittisesti uhanalaiseksi". 
Vuodesta 2019 lähtien eri värejä on saanut jälleen risteyttää keskenään tietyin ehdoin. Myös eri kokomuunnoksia on jälleen luvallista risteyttää keskenään, lähinnä grosspitziä mittelspitzin ja mittelspitziä kleinspitzin kanssa.