Nonetti

Nonetti on sävellys, jonka esitykseen tarvitaan yhdeksän muusikkoa tai yhdeksän hengen musiikkiryhmä. Yleensä nonettissa on puhallinkvintetti, viulu, alttoviulu, sello ja kontrabasso, vaikka muitakin yhdistelmiä löytyy.
Klassiset nonetit.
Ensimmäinen nonetin nimeä kantava teos oli Louis Spohrin "Grand Nonetto F-duuri op. 31" (1813) huilulle, oboelle, klarinetille, fagottille, käyrätorvelle, viululle, alttoviululle, sellolle ja kontrabassolle. Aikaisempia sävellyksiä oli kuitenkin sävelletty yhdeksälle soittimelle (Joseph Haydnin Neljä Divertimentoa) 2 oboelle, 2 käyrätorvelle, 2 viululle, 2 alttoviululle ja kontrabassolle, (Hobokenin II:9, 17 [2 klarinettia oboen sijaan ], 20 ja G1), Ignaz Pleyelin "Nocturne" vuodelta 1785 kahdelle klarinetille, 2 käyrätorvelle, 2 alttoviululle, kontrabassolle ja 2 hurdy-gurdille sekä Franz Schubertin "Eine kleine Trauermusik" vuodelta 1813 (D 79) kahdelle klarinetille, kontrafagotille, kahdelle käyrätorvelle ja kahdelle pasuunalle.
Spohr-nonetti.
Louis Spohrin nonetti oli niin menestynyt, että sen instrumentoinnista tuli standardi nykyaikaan asti. Monet tälle yhdistelmälle kirjoittaneet säveltäjät ovat Louise Farrenc ("op. 38", 1849), Georges Onslow ("op. 77", 1851), Franz Lachner ("Nonetti F-duurissa" 1875), Josef Rheinberger (op. 139, 1884) ja Tilo Medek ("Nonet in Nine Movements", 1974). 1900-luvulla tätä standardiinstrumentaatiota ilmensi erityisesti tšekkiläinen nonetti, jolle teoksia sävelsivät Josef Bohuslav Foerster ("op. 147", 1931) ja Alois Hába, jonka kaksi ensimmäistä nonettia ovat nimeltään "Fantazie, opp. 40 ja 41" (1931 ja 1932), jota seurasi "Nonet nro 3, op. 82", ja "Nonet nro 4, op. 97". Bohuslav Martinů omisti vuoden 1959 nonettinsa tšekkiläiselle nonetille sen 35-vuotispäivän kunniaksi.
Myöhemmät epätyypilliset kokoonpanot.
Yksi 1800-luvun lopun hieman epätyypillinen esimerkki on Samuel Coleridge-Taylorin 1894 "Nonet in F minor", jossa piano korvasi huilun.
Hanns Eislerin käyttämät epätyypilliset instrumentit olivat erilaiset kummassakin hänen kahdessa nonetissaan: vuoden 1939 "Nonet No. 1" on sävelletty huilulle, klarinetille, fagottille, käyrätorvelle, kahdelle viululle, alttoviululle, sellolle ja kontrabassolle, kun taas hänen vuoden 1941 "Nonet. Nro 2" on sävelletty huilulle, klarinetille, fagottille, trumpetille, lyömäsoittimille, kolmelle viululle ja kontrabassolle.
Vuodesta 1900 lähtien on sävelletty monia yhdeksän instrumentin teoksia muille yhdistelmille kuin tavalliselle Spohr-nonetille, mutta ne poikkeavat usein kamarimusiikin tekstuurista ja niille annetaan enimmäkseen pieniin orkesterikokoonpanoihin viittaavia nimiä. Esimerkkejä ovat Darius Milhaudin kamarisinfonia "Le printemps, op. 43" (1917), Egon Kornauthin "Kammermusik, op. 31" (1924), Ernst Křenekin "Sinfonische Musik op. 11" (1922), Bruno Stürmerin sarja "op. 9" (1923), ja Anton Webernin sinfonia, "op. 21" (1928) ja "Concerto, op. 24" (1931–1934). Toisaalta Heitor Villa-Lobosin nonetti, alaotsikolla "Impressão rápida de todo o Brasil" (1923) ylittää yhtyeen nimelliskoon lisäämällä sekakuoron perusinstrumentointiin pikkolohuilun, oboen, klarinetin, altto- ja baritonisaksofonin fagotin, celestan, harpun, pianon ja lyömäsoittimet – jälkimmäiset vaativat useamman kuin yhden soittajan. Brittiläisen säveltäjän Peter Seabournen kamarikonserton kolmas "Storyteller" on miniatyyri kontrabassokonsertosta, jota säestää puhallinkvintetin ja pianotrion oktetti.
Iannis Xenakis sävelsi monia kamarimusiikkiteoksia verrattain suurelle määrälle soittimia. Niitä ovat nonetit "Akanthos" sopraanolle, huilulle, klarinetille, pianolle, 2 viululle, alttoviululle, sellolle ja kontrabassolle (1977), ja "Kaï" huilulle, klarinetille, fagottille, trumpetille, pasuunalle, viululle, alttoviululle, sellolle ja kontrabassolle (1995) sekä "Kuïlenn" klassisesta 1700-luvun serenadinsoituksesta, joka oli sävelletty huilulle, kahdelle oboelle, kahdelle klarinetille, kahdelle fagotille ja kahdelle käyrätorvelle (1995).
Brian Ferneyhoughin "Terrain" (1992) on sävelletty yhdeksälle soittimelle, mutta se on sooloviululla säestetty oksetti, joka koostuu huilusta (+ piccolo), oboesta (+ englannintorvi), klarinetista (+ bassoklarinetti), fagottista, käyrätorvesta, trumpetista, pasuunasta ja kontrabassosta.
Jousinonetit.
Myös vain jousikielisiä nonetteja ovat säveltäneet erityisesti Nicolai von Wilm ("Nonet op. 150", 1911, 4 viulua, 2 alttoviulua, 2 selloa ja kontrabasso) ja Aaron Copland (1960, 3 viulua, 3 alttoviulua, 3 selloa). Iannis Xenakiksen "Analogique A" (1958) on myös jousinonetti, mutta se on esitettävä yhdessä "Analogique B":n kanssa.
Puhallinsoitinnonetit.
Yksinomaan puhallinsoittimista koostuville orkestereille on myös sävelletty nonetteja, esimerkiksi:
Musiikkinäytteitä.
Charles Gounodin sävellyksestä "Petite Symphonie pour neuf instruments à vent".