Kunniaseppeleestä

Kunniaseppeleestä (, pidemmin , ”Ktesifonin puolesta koskien kunniaseppelettä”; ) on Demostheneen kirjoittama oikeuspuhe, jota pidetään hänen parhaana puheenaan. Se pidettiin Ateenassa vuonna 330 eaa. Puheen numero Demostheneen puheiden joukossa on 18.
Puheessa Demosthenes puolustautuu vastustajansa Aiskhineen syytöksiä vastaan, kertoo omasta poliittisesta toiminnastaan ja puolustaa oikeuttaan saada kunniaseppele, jota hänelle oli esitetty. Puhe sisältää paljon omaelämäkerrallista aineistoa Demostheneen elämästä ja esittää katsauksen hänen koko valtiollisesta toiminnastaan. Samalla se valaisee hänen aikansa historiallisia oloja puolueriitoineen ja intohimoineen. Puhe on usein ollut jälkimaailman ihailun kohteena, ja sitä on ihailtu todisteena siitä, ettei rehellisestä vakaumuksesta saa luopua kovien koettelemustenkaan aikoina. Puheesta toimittamansa painoksen johdannossa H. Blass aluksi lausuu seuraavasti: ”Demostheneen pitämä puhe kunniaseppeleestä ei ole ainoastaan suurenmoisimman puhetaidon häviämätön muistopatsas, vaan se on myöskin mitä oivallisin historiallinen muistomerkki”.
Historia.
Tausta.
Filippos II:n Makedonian vallan kasvaessa johtavien ateenalaisten parissa oli kahdenlaista suhtautumistapaa: joko tuli tyynesti tunnustaa Makedonian kasvava valta-asema, ymmärtää Kreikan kaupunkivaltioiden sisäinen ja keskinäinen hajanaisuus ja ryhtyä yhdessä Filippoksen kanssa taisteluun persialaisia vastaan; tai tuli pyrkiä säilyttämään Ateenan johtoasema kreikkalaisten keskuudessa, ryhtyä kostosotaan Makedoniaa vastaan, tehdä tyhjäksi se eri valtioita koskeva liittosopimus, jossa Filippoksella oli päätösvalta, vahvistaa Ateenaa solmimalla uusia liittoja ja lopulta uskaltaa ryhtyä ratkaisevaan taisteluun ylivoimaista vihollista vastaan.
Ensin mainittua mukautumispuoluetta edustivat Eubulos, Fokion, Filokrates ja ennen muita Aiskhines; jälkimmäisen, vastustuspuolueen johtajat taas olivat Hypereides, Lykurgos sekä kaikista innokkaimpana Demosthenes, joka antautui tulisella intohimolla ja horjumattomalla vakaumuksella puolustamaan isänmaansa itsenäisyyttä ja vapautta, käyttäen tässä apunaan kaikkia puhujanlahjojaan. Kreikan itsenäisyyttä valvovan puolueen johtomiehet olivat jo kauan huomanneet Filippoksen todelliset pyrkimykset ja sen, että ne tarkoittivat helleenien ikivanhan vapauden sortamista. Tietoisena tästä Demosthenes piti eri tilaisuuksissa kuuluisat niin kutsutut filippolaispuheensa eli ”filippiikit”.
Kun Demosthenes näin esiintyi kaikella voimallaan Filipposta vastaan, on samalla ymmärrettävissä hänen katkera, säälimätön ja kaikkia kaunopuheisuuden keinoja hyväkseen käyttänyt tuomionsa ja vihansa niitä omia kansalaisia kohtaan, jotka uskalsivat puolustaa Filippoksen toimia. Demostheneen etevin valtiollinen vastustaja oli Aiskhines, joka hänkin oli maineikas puhuja.
Puheen "Kunniaseppeleestä" välittömänä taustana olleet olosuhteet olivat tarkemmin seuraavat: Vuonna 337 eaa., kesäkuussa tai toisten laskujen mukaan toukokuussa, Demosthenes teki kansankokouksessa ehdotuksen, että Ateenan kaupungin ja sataman varustukset tuli uudistaa perinpohjin, ja että tämä tehtävä olisi jaettava kymmenen fylen eli heimokunnan kesken, niin että ne kokoaisivat kukin alueeltaan tarvittavat rahavarat sekä valitsisivat keskuudestaan rakennusmestarin ja rahavarainvartijan. Demosthenes valittiin näihin toimiin oman fylensä puolesta. Hän sai käytettäväkseen melkein 10 talenttia ja lisäksi lahjoitti omista varoistaan kolme talenttia. Näin Demosthenes suoritti paljon enemmän kuin mitä kansankokouksen päätös edellytti. Hänen isänmaallinen uhrautuvaisuutensa sai pian julkisen tunnustuksen. Ktesifon ehdotti neuvostossa, että Demostheneelle myönnettäisiin kultainen seppele ja tämä kuulutettaisiin julki seuraavassa suuressa Dionysia-juhlassa, kiitollisuuden osoitukseksi hänen toiminnastaan valtion hyväksi.
Tämä ei miellyttänyt makedonialaismielistä puoluetta. Aiskhines syytti kansankokouksessa esityksentekijää lainvastaisesta menettelystä, sillä lain mukaan tilivelvolliselle virkamiehelle ei saanut myöntää kunniaseppelettä. Demosthenes oli tuohon aikaan "theorikon"- eli näyttämörahaston hoitaja eikä hän vielä ollut tehnyt tiliä myöskään varustustöitä koskevasta toiminnastaan. Kun Aiskhines suoritti lainmukaisen, asian lykkäyspyyntöä koskevan valansa, että hän tulisi tekemään valituksen neuvoston päätöksestä ja sen esittäjän toimista, kansa ei voinut vahvistaa päätöstä kunniaseppeleestä, ja niin seppelöimisestä toistaiseksi luovuttiin.
Tuntemattomista syistä jutun seuraava käsittely tapahtui kuitenkin vasta vuonna 330 eaa. Tuolloiset monessa suhteessa suotuisat ulkoiset olot ehkä rohkaisivat makedonialaismielistä puoluetta ajattelemaan, että hetki olisi vihdoin otollinen tämän asian ajamiselle. Aleksanteri Suuri oli suorittanut kuuluisan voittokulkunsa ja Kreikan eri puolilla, viimeisenä Spartassa, elpyneet itsenäisyyspyrkimykset oli tukahdutettu, ja näin makedonialainen vaikutus näytti tuolloin olevan ylimmillään.
Oikeudenkäynti.
Oikeudenkäynti, jossa myös puhe "Kunniaseppeleestä" pidettiin, alkoi vihdoin elokuussa vuonna 330 eaa. Suuri joukko sekä Ateenan kansalaisia että muukalaisia kerääntyi seuraamaan tapahtumia, olivathan vastapuolet aikansa kuuluisimpia puhujia, mahtavien puolueiden vaikutusvaltaisimpia johtajia ja vastakkaisten valtiollisten suuntien edustajia, joiden perusteluja puoleen ja toiseen kaikki olivat halukkaita kuulemaan.
Ensin Aiskhines esiintyi syyttäjänä. Oli selvää, ettei asia koskenut todellisuudessa juurikaan Ktesifonia, jota vastaan syyte oli muodollisesti nostettu, vaan Aiskhineen varsinainen vastustaja, jonka kimppuun hän halusi käydä, oli Demosthenes. Tämähän oli niin pitkään suurella tarmolla ollut hänen kaikkien suunnitelmiensa tiellä ja puolustanut Ateenan itsenäisyyttä Makedoniasta päin tulevia hyökkäyksiä vastaan. Senkin jälkeen, kun Ateena muiden Kreikan valtioiden tavoin oli tullut Makedonian vallan alle, Demosthenes oli samanlaisella innolla antautunut yhteisen hyvän palvelukseen. Kun viimeinen vapaustaistelu oli päättynyt onnettomasti ja isänmaanystävien voima lamautunut, näytti Aiskhineen mielestä tulleen otollinen hetki kukistaa tuo hänen vihattu vastustajansa ja tehdä täydellisesti tyhjäksi hänen valtiollinen vaikutuksensa. Nämä olivat tarkoitusperät, joista käsin hän esiintyi.
Aiskhineen nykyaikaankin saakka säilynyt puhe "Ktesifonia vastaan" on sekin taiteelliseen sommittelun puolesta antiikin aikaisen puhetaidon mestarinäyte, mutta toisaalta usein hillitsemättömän intohimon sokaisema. Hänen katkeran puoluevihansa myrkyttämä sanatulvansa virtaa katkeamatta hänen vastustajaansa vastaan, ja kaikki keinot olivat luvallisia kostonhimon tyydyttämiseksi. Mitkään Demostheneen valtiollisista toimenpiteistä eivät saaneet armoa hänen edessään: Demosthenes oli muka madellut Filippoksen edessä, ottanut kaikilta vastaan lahjuksia, häpeällinen rauha oli ollut hänen syytään, fokislaisten ja thebalaisten onneton kohtalo hänen omallatunnollaan – näin Aiskhines kuvaa Demostheneen vastuunalaiseksi kaikesta siitä onnettomuudesta, joka Kreikkaa oli kohdannut. Tämä oli irvikuva, joka tuomitsi itsensä liioittelujensa kautta, ensinkään oivaltamatta Demostheneen puhdasta ihanteellisuutta.
Tällaisen haasteen saatuaan Demosthenes ei hetkeäkään empinyt ryhtyä siihen käsiksi. Sen lisäksi, että Demosthenes oli oikeudenkäynnissä luonnollinen puolustusasianajaja Ktesifonille, ja että ateenalaisten perinnäistapana oli hakea hyvitystä pienimmillekin henkilökohtaisille solvauksille, Demostheneelle ei mikään tilaisuus voinut olla toivotumpi kuin se, että hän pääsi puolustamaan koko valtiollista toimintaansa alusta loppuun saakka.
Demosthenes puhui oikeudessa Aiskhinesta taitavammin. Lisäksi hänellä oli muita etuja puolellaan. Hän näyttäytyi kansansa ylpeytenä, isiltä perityn, kauniin ihanteen marttyyrinä, helleenisen vapauden esitaistelijana ja vihatun kansallisvihollisen päävastustajana. Vaikka hänen politiikkansa ei ollut vienyt toivottuun päämäärään, kansa ymmärsi silti sen ihanteellisen tarkoitusperän ja tämän elähdyttämänä tahtoi osoittaa kiitollisuutta johtajalleen siitä, että hän oli pelastanut jos ei valtiota niin ainakin sen kunnian. Demostheneen puolue oli myös suurempi ja voimakkaampi kuin Aiskhineen. Moni, joka ei ollut aiemmin hyväksynyt Demostheneen menettelyä, tahtoi nyt, ateenalaisen itsetietoisuuden elähdyttämänä, kannattaa hänen periaatteitaan, kun valtion kunnia näytti olevan vaaranalainen.
Aiskhineen poliittinen maine sen sijaan oli kyseenalainen, samoin kuin myös hänen tarkoitusperiensä rehellisyys. Rauhanvälittäjänä hän oli tehnyt useita palveluksia valtiolle, mutta nekin vain muistuttivat Ateenan heikkoudesta ja onnettomuudesta. Aiskhinesta saattoi arvostaa lähinnä se, joka arvosti kieltäymystä ja itsensähillitsemistä, mutta nämä eivät olleen niinkään kansan syvien rivien hyveitä. Aiskhineelta myös puuttui vakaumuksellista rohkeutta pelkäämättä ja empimättä tunnustaa ja puolustaa ajamaansa asiaa; hänen puheissaan piilee jotakin salaperäistä ja hillittyä, melkeinpä ihmispelkoa, josta syystä hänen periaatteensa eivät ole olleet hänen oman kansansa eivätkä liioin historian suosimia.
Näin ollen lopputulos oli selvä, ja Aiskhines hävisi asiansa. Hän ei saavuttanut edes lainmääräämää viidettä osaa annetuista äänistä ja menetti siksi oikeuden vastedes esiintyä syyttäjänä. Lisäksi hänen piti maksaa drakhmaa sakkoa. Aiskhineen valtiomiesura oli näin ainaiseksi päättynyt. Hän lähti vapaaehtoisesti maanpakoon ja asettui loppuiäkseen Rhodokseen, toimien siellä retoriikan opettajana.
Sisältö.
Demosthenes esittää puheessa paitsi puolustuksensa Ktesifonille, myös ankaran hyökkäyksen niitä vastaan, jotka olisivat suosineet rauhaa Makedonian kanssa. Hän aloittaa esittämällä yleiskatsauksen Kreikan tilanteeseen siinä vaiheessa, kun hän tuli mukaan politiikkaan, ja kuvaa vaihe vaiheelta taisteluaan Filipposta vastaan. Sen jälkeen hän käsittelee Filokrateen rauhaa ja syyttää Aiskhinesta tämän roolista neuvotteluissa ja sopimuksen vahvistamisessa. Samalla hän käy henkilökohtaisesti Aiskhineen kimppuun, pilkkaa tätä alhaista ja häpeällistä syntyperää olevaksi, ja lisää syytteitä lahjonnasta ja valtiopetoksesta. Hän pitää Khaironeian taistelun katastrofia poliittisen vastustajansa syynä, koska tämä edusti Ateenaa amfiktyoniliiton neuvostossa. Demosthenes korostaa, että hän yksin ajoi liittoa Theban kanssa. Hän vakuuttaa, että vaikka Ateena kärsi tappion, oli parempi hävitä kunniallisessa puolustustaistelussa kuin luopua vapaudesta ilman taistelua.
Demostheneen puhe voidaan jakaa neljään osaan: johdanto, valmistava osa, pääosa sekä loppulause. Tämä ei vastaa täysin tyypillisen oikeuspuheen rakennetta, koska tällöin toisena osana pitäisi olla tapahtumia kuvaava kertova osa. Lainvastaista esitystä koskevissa valitusasioissa kyseinen osa kuitenkin saattoi jäädä pois, koska se jo sisältyy sekä pääosaan että sitä valmistavaan osaan.
Johdanto (1–9).
Puheen johdanto alkulauseineen (1–8) vastaa laajuudeltaan suuren puheen vaatimuksia ja on rakenteeltaan sopusuhtainen: alku ja loppu ovat keskenään, vieläpä samoja sanojakin kertaamalla, tarkasti yhdenmukaiset, samoin kuin myös molemmat keskustan muodostavat kohdat vastaavat toisiaan sekä laajuudeltaan että sisällykseltään.
Demosthenes osoittaa tässä puheensa osassa erinomaista taitoa. Kaikissa jaksoissa on sama lopputarkoitus: se, että kuulijat olisivat suopeita ja puolueettomia häntä kohtaan. Puhe on sävyltään milloin juhlallista, esimerkiksi rukouksissa, jotka aloittavat ja lopettavat tämän osan, milloin moraalista laatua, vedoten ihmisluontoon ja sen heikkouksiin, milloin vaikuttavaa ja harrasta, mutta aina sävyisää ja hillittyä, kuten puolustuspuheen johdannon tuli olla. Tämän ja seuraavan osan liittää toisiinsa selostava esitys (9), joka viittaa tulevaan, kuitenkaan puuttumatta vielä yksityiskohtiin.
Valmistava osa (10–52).
Perinpohjaisempi ja tarkempi selostus tapahtuu myöhemmin pääosan edellä, nytkin paloittain, ja muut osat seuraavat edelleen aina tarpeen mukaan, kuten Demostheneen tapa kauttaaltaan on. Sen vuoksi, että valmistava osa tulee tähän väliin ja pääosalla on oma jäsentelynsä, oikeusperusteen käsittely ikäänkuin häviää keskelle pääosaa, ollessaan valtiollisten kertomusten ja muiden niihin liittyvien asianhaarojen ympäröimä. Toistaiseksi oikeusperustetta ei vielä juurikaan käsitellä, kun ennen varsinaisen aiheen käsittelyä tuli Demostheneen mielestä käsitellä ensin muita asioita.
On selvää, että Aiskhines itse oli syypää siihen, että asia tulee näin myöhään esille, koska hän oli liittänyt omaan puheeseensa niin paljon valitukseensa kuulumattomia vieraita aineksia, joista puolustuspuhujan tuli ensin selviytyä. Demosthenes käsittelee aluksi lyhyesti yksityiselämäänsä (10–11), kajoamatta yksityisseikkoihin; toiseksi hän moittii yleensä sitä kieroa menettelyä, joka ilmenee Aiskhineen tekemissä valtiollisissa syytöksissä (12–16); lopuksi puhuja käsittelee yksityisiä syytöksiä, jotka ulottuvat hänen valtiollisen toimintansa alkuaikaan ja varsinkin Filokrateen rauhaan saakka (17–52).
Viimeisen jakson aloittaa erityinen selostus (17) Kreikan valtiollisesta asemasta ateenalaisten ja Filippoksen välisen sodan alussa. Helposti näkee, että tällöin puheenvuoron on saanut valtiomies kelvottomien syyttäjien jälkeen. Samalla voi kuitenkin huomata, ettei ole kyse pelkästään puolustautumisesta, vaan kahden puolueen toiminnan arvostelemisesta, johon liittyy yhtä paljon hyökkäystä ja syytöstä. Rauhantekoa ja heti senjälkeistä aikaa koskevassa puheen osassa on syytöksillä sijansa jopa siinä määrin, että Demosthenes itse lopulta ottaa niihin etäisyyttä (50), huomauttaen, että kaikki on ollut vain itsepuolustusta.
Pääosa (53–251).
Puheensa pääosassa Demosthenes luettaa syytekirjelmän ja sommittelee sitten jäsentelynsä: ensin hän käsittelee syytekirjelmässä noudatetun järjestyksen mukaan valtiollisia ansioitaan, joiden kimppuun on käyty, sitten lakisäännöksiä (53–59). Näin hän voi heti jatkaa siitä, mihin oli jäänyt, alkaen ensimmäisen ja toisen sodan välisestä rauhasta.
Eri ajanvaiheita koskeva jako on suunnilleen sama kuin Aiskhineella. Samalla kuin Demostheneen tulee puolustaa aiemmmin noudattamaansa vastustuspolitiikkaa, joka vei uuteen sotaan, hän ryhtyy kokonaan uusiin yleiskatsauksellisiin selostuksiin, jotka hän suorittaa varsin suurenmoisella ja mukaansatempaavalla tavalla, kunnes vihdoin käsittelee yksityiskohtia ja varsinkin yksityisiä saavutuksiaan, jotka oikeuttavat kunniaseppeleellä palkitsemisen. Tällöinkin hän ahdistaa sivumennen Aiskhinesta (82). Demosthenes tekee huolellisesti ja tarmokkaasti selkoa siitä valtiollisesta suunnastaan, joka on näyttäytynyt kuin jatkona ateenalaisten aina seuraamalle politiikalle (95–101). Sitten käsitellään vielä trierarkin tointa koskenutta lakia, jonka puhuja sisäpolitiikan alalla oli saanut aikaan (102–109).
Tämän jälkeen Demosthenes kuitenkin odottamatta keskeyttää tämän aiheen käsittelyn, viitaten samalla vielä ansioihinsa (110). Hän painottaa, että hänellä on vielä muita ja suurempia ansioita; mutta seuraavaksi olisi todistettava neuvoston tekemän päätöksen laillisuus, eikä noiden jo tarpeeksi tunnettujen ansioiden esittämisellä ole sen rinnalla mitään kiirettä. On selvää, että kaiken sen jälkeen, mikä jo oli esitetty, ja mitä vielä odotettiin tulevaksi, kuulijat eivät kiinnittäneet enää kovinkaan suurta huomiota asian lailliseen puoleen, johon Demosthenes nyt siirtyy. Hän käsitteleekin asiaa vain pintapuolisesti, enemmän oikeus- kuin lakiasiana; sillä siitä, mitä syyttäjä laista on puhunut, ei kukaan ole voinut ymmärtää mitään, hän arvelee. Näin Demosthenes peittelee taitavasti asiansa heikkoa kohtaa. Hän kuitenkin käsittelee kaikkea sellaisella tavalla ja laajuudella, ettei kukaan ollut taipuvainen vaatimaan häneltä enää sen tarkempaa käsittelyä tästä asiasta. Niin paljon riippui puheen suunnittelusta, ja siitä Aiskhineskin oli hyvin tietoinen.
Toista, kunniaseppeleen julkistamista koskevaa kohtaa käsitellessään, Demosthenes on katsonut tarpeelliseksi luettaa sitä koskevan säädöksen täydellisesti (120), ja niinpä hän on jo suoriutunut koko todistuksestaan ja voi ryhtyä ahdistamaan vastustajaansa ja maksamaan takaisin saamistaan solvauksista, ikään kuin olisi jo puheensa lopussa. Vakavuus saa vähäksi aikaa antaa sijaa liiallisellekin pilanteolle, kun Demosthenes puhuu Aiskhineen perheestä (129–130); mutta pian vakavuus palaa takaisin. Demosthenes tekee rauhanajalta syytöksiä Aiskhinesta vastaan hänen valtiollisesta toiminnastaan, ja lopulta edetään uuden sodan aikoihin. Silloin puhuja on äkkiä taas hyvin vakava ja juhlallinen, kun hän tulee niihin rikollisiin vehkeilyihin, joiden kautta puhkesi sota, niin kutsuttu neljäs pyhä sota, Amfissaa vastaan (140).
Nyt puheesta on huomattavissa, miten vastustajan persoona astuu yhä enemmän etualalle: Aiskhines esiintyy nyt toimivana henkilönä ja pitkät ajat tapahtumia määräämässä, aivan samoin kuin Demosthenes oli ollut aiemmin. Kertomus sodan synnystä, mikä saattoi Filippoksen, amfiktyonien sotapäällikkönä, Kreikkaan, on varustettu johdannolla, asiakirjoilla sekä melkoisen pitkällä (141–159) jälkilauseella. Jokaisen piti olla selvillä siitä, ettei puhuja ollut vielä päässyt loppuun ja ettei hän tulisi vaikenemaan Theban kanssa solmitun liiton suhteen. Niin hän jättää taas Aiskhineen, kun asiat sitä vaativat, käydäkseen käsiksi omiin tekoihinsa. Demosthenes esittää myös Theban kanssa solmitun liiton Ateenan perinnäisen politiikan mukaisena, mutta todellisuudessa näiden kahden valtion väliset suhteet olivat tätä ennen olleet vihamieliset (160–168).
Sitten seuraa kuvaus siitä, minkä hämmästyksen Elateian miehittäminen aiheutti Ateenassa: miten yleensä oltiin neuvottomia, mitä Demosthenes silloin neuvoi ja mikä aiheutti liiton Theban kanssa. Tämä kuvaus siihen kuuluvine liitteineen muodostaa koko puheen tärkeimmän kohdan, ja juuri sen tähden tuohon kertomukseen liittyy niin seikkaperäisiä selostuksia (188–210). Vaikka kyseistä liittoa seurasi lopullinen tappio vuoden 338 eaa. Khaironeian taistelussa, se toisaalta hidastutti Filippoksen hyökkäystä ja pysäytti sodan pitkäksi ajaksi, ja siksi Demosthenes tappiosta huolimatta koettaa kaikin tavoin säilyttää omat ansionsa tahraamattomina. Hän huomauttaa, ettei mikään muu neuvo ollut tuolloin mahdollinen (–191); että seuraukset, joista hän ei ollut vastuunalainen, olivat kuitenkin olleet jossakin määrin suotuisat (–195); ja ettei varsinkaan syyttäjän, joka silloin oli ollut hiljaa ja toimettomana, kannattanut nyt esiintyä syytöksineen, sillä ne ainoastaan osoittivat hänen epäisänmaallisuutensa (–198). Edelleen, vaikka lopputulos olisi tiedettykin etukäteen, Ateena ei olisi voinut toimia toisin menneisyytensä tai jälkimaailman kunnian tähden (–205); eikä tämä oikeusjuttu koske niinkään Demosthenesta kuin kaupungin kunniaa (–210).
Tämän jälkeen on taas tilaa kertomukselle: miten Demostheneella oli Thebassa hyvä onni, miten tuo solmittu liitto saatiin aikaan ja mitä se vaikutti, ja miten Demosthenes väsymättömien ponnistelujensa tähden ansaitsee seppeleensä. Kertomus ei voinut jatkua pidemmälle, mutta puhe ei silti ole vielä läheskään lopussa. Sitten Demosthenes luo yleissilmäyksen ja tekee tiliä siitä – nojautuen taitavasti erääseen Aiskhineen käyttämään vertaukseen – mistä onnettomuuksista kaupunki tuli tuon sodan aikana varjelluksi hänen ansiostaan.
Edelleen Demosthenes tarkastelee laajemmin sitä, miten hän sai sen poikkeuksellisen epäedullisen aseman, missä suhteessa Ateena oli Filippokseen nähden, muuttumaan oleellisesti parempaan päin, huolimatta omien varojensa mitä suurimmasta niukkuudesta. Hän huomauttaa myös, ettei hän ole mitenkään vastuunalainen tappioista, eikä häntä itseäänkään voida pitää lyötynä (–247).
Sitten Demosthenes tekee lopputilin: hänen ansionsa, jotka oikeuttavat Ktesifonin esityksen, on täten näytetty toteen; myöskin se tapa, miten kansa taistelun jälkeen käyttäytyi, osoittaa, kuinka se arvosti hänen ansioitaan. Myös se oikeuttaa tehdyn ehdotuksen, että kansa edelleen seurasi hänen johtoaan ja vapautti hänet monilukuisissa oikeusjutuissa (–250, tai pienine liitteineen, 251).
Loppulause (252–324).
Tästä lähtien puheen viimeinen neljännes soveltuu hyvin loppulauseeksi. Aristoteleen mukaan tällä puheenosalla on neljä tarkoitusta: herättää suosiollista mielialaa puhujaa kohtaan ja epäsuosiollista mielialaa vastustajaa kohtaan; suurennella ja vähätellä; saada kuulija halutun tunnetilan valtaan; sekä virkistää kuulijan muistia luomalla jälkikatsaus pääkohdittain.
Demosthenes noudattaa tässä osassa ensimmäistä ja neljättä tarkoitusperää, ja varsinkin ensimmäistä. Sitä varten molempien vastustajien elämä otetaan huomioon. Aiskhines oli pitänyt kaupungin ja helleenien kaiken onnettomuuden syynä sitä kovaa kohtaloa, joka Demosthenesta seurasi. Demosthenes sitävastoin, puhuttuaan ensin ylimalkaan onnesta ja kohtalosta, käsittelee omia henkilökohtaisia elämänvaiheitaan ja vielä enemmän vastustajansa vaiheita. Hän tuo hyvin perusteellisesti esiin, mitä tuon suuren näyttelijän häväisemiseksi oli vielä jäänyt sanomatta. Hän tuo esille myöskin omat ansionsa, kuten sen, miten oli itse edistänyt yhteistä hyvää. Koko tässä puheensa jaksossa, kuten loppulauseen tapaiselle yleiskatsaukselliselle ja kokoavalle osalle sopiikin, Demosthenes asettaa miehen miestä vastaan.
Palatessaan sitten takaisin valtiollisiin asioihin, Demosthenes selvästi viittaa kohta lopettavansa puheen (270) ja käsittelee vielä kerran sitä, miten hänen oma kohtalonsa on vaikuttanut yleiseen tilanteeseen (–275). Sitten seuraa vertailu molempien valtiomiesten ja puhujien välillä. Demosthenes käyttää puhelahjansa valtion eduksi, Aiskhines itsekkäisiin tarkoituksiin; edellisellä ei ole mitään muita pelastuksen toiveita kuin kansalaisillakaan, jälkimmäisellä on turvapaikkansa Ateenan ulkopuolella. Tämän vuoksi kansalaiset olivatkin valinneet Demostheneen puhumaan kaatuneiden muistoksi, eivätkä Aiskhinesta, kun he tunsivat molempien mielenlaadun. Jälkimmäinen taas on selvästi omassa puheessaan paljastanut vieraantuneensa kaupungista (–293).
Tämän jälkeen seuraa eri saavutusten keskinäinen vertailu. Toisella taholla on Aiskhines hengenheimolaisineen, tuo kavaltajien joukko, joiden nimiä Demosthenes luettelee suuret joukot, joka on aiheuttanut Hellaan orjuuden. Sen sijaan Demosthenes ja hänen ansiostaan koko Ateena ovat pysyneet erillään tuosta kavalluksesta, ja juuri se on hänen suurin ansionsa, jonka johdosta hän vaatii itselleen kunniaseppelettä. Hänellä on kuitenkin myös todellisia tuloksia osoitettavissa: kaupunki ja maa varustettiin sotavoimilla ja liittolaisjoukoilla, ei muureilla; hän on täyttänyt kaikki tehtävät, joiden suorittamista silloinen tilanne vaati ateenalaiselta valtiomieheltä. Aiskhines sitävastoin ei ole sallinut kaupungin vähääkään hyötyä puhetaidostaan eikä myöskään rahoistaan (–313).
Sitten seuraa viimeinen vertailu Demostheneen ja aiemmin eläneiden suurten ateenalaisten valtiomiesten välillä. Demosthenes tahtoo aluksi esiintyä vaatimattomana, mutta toivoo lopulta itselleen kuitenkin tavallaan paikkaa noiden rinnalla, samalla kuin hänen vastustajalleen on sopiva paikka vanhojen väärien ilmiantajien luona. Sitten Demosthenes jälleen vertaa itseään tuon aikaisiin henkilöihin, Aiskhineehen ja hänen tovereihinsa, varsinkin ottamalla huomioon, miten molemmin puolin on käyttäydytty, minkä pohtimista hän tähän saakka varovaisesti on välttänyt. Nytkään hän ei puhu siitä julkisesti paljoa.
Lopuksi Demosthenes rukoilee jumalia kaupungin puolesta, välittämättä niinkään omasta menestyksestään.
Arviointia.
Thomas Lelandin mukaan "Puhe kunniaseppeleestä" on Demostheneen paras puhe, ja mikäli Demosthenes katsotaan kaikista puhujista parhaaksi, silloin se on paras koskaan pidetty puhe.
Puhujana Demosthenes oli selvästi suurempi ja taitavampi kuin Aiskhines. Häntä onkin verrattu jättiläiseen, joka taistelee kääpiön kanssa. Syyttäjän heleästisointuva mahtipontinen puheääni ei pärjännyt puolustajan ristiin rastiin salamoivien ukkoseniskujen rinnalla, varsinkin kun jälkimmäinen sai puhua viimeisenä. Aiskhines oli kyllä saanut hyvää opetusta ja lahjakas, mutta hän ei kuitenkaan ollut hyvin koulutettu nerokas puhuja. Hänen puheensa oli vaatimatonta ja yksinkertaista, aina hillittyä ja lauseopillisesti täsmällistä. Se ei ollut rikasta eikä kyllin monipuolista, päin vastoin sen yksitoikkoisuus sekä sanavaraston että lauseiden ja lausejaksojen rakenteen puolesta ikävystytti toisinaan kuulijaa. Kun Aiskhineelta puuttui luontainen, helposti sujuva ja helposti liukuva kieli — ainoastaan hänen puheääntään kiitetään — niin puhe usein sai joko liian laajan, aiheesta kauas poikkeavan opettavaisen sävyn, tai sitten se oli juhlallisen mahtipontista. Aiskhines ei voinut hyödyntää ajatuksen ja puhetavan rikkautta, jossa Demosthenes oli mestari, eikä myös sanasukkeluuksia, missä Demosthenes voi kilpailla itsensä Aristofaneen kanssa.
Yhtä lailla taidekeinot, joita Aiskhines hallitsee, ovat vähäiset ja Demostheneen rinnalla mitättömät. Hän on taitava kertomaan ja kuvailemaan, mutta Demosthenes on tässäkin etevämpi, koska hänen esityksensä on elävämpää ja henkevämpää. Demosthenes osaa jakaa ja järjestää aineistonsa niin, että se palvelee hänen tarkoitusperiään, hän tuntee psykologiset lait, hän paloittelee ja kertaa samoja asioita, miten milloinkin hänen tarkoituksiinsa soveltuu. Hyvin vaikuttavasta perustelusta Demosthenes ei helposti luovu, vaan esittää tilaisuuden tullen sen yhä uudestaan ja uudestaan aina tuoreessa muodossa. Aiskhineelta puuttui kyky uudistaa saavuttamiansa hyviä vaikutelmia; hän jättää kehittämänsä näkökohdat liian pian, niin että ne joutuvat unohduksiin.
Siihen, että Demosthenes täydellisesti hallitsee aihettaan, vaikuttaa suuresti myös se, että hän on jo alusta pitäen varma voitostaan ja puhuu mukaansatempaavalla voimalla. Aiskhines on hänkin mahtipontinen, mutta vain opettavaisessa tarkoituksessa. Puheen suomentanut Walter J. Snellman kuvailee, että Demosthenes hallitsee ajatuksiaan niin kuin sotapäällikkö eri aselajeja, kun taas Aiskhines marssii esiin raskasaseisena ja painokkaana kuin hopliitti. Demostheneen puheet olivat kyllä huolellisesti valmistettuja, mutta, hänen käyttäessään hyväkseen kaikkia taidekeinoja, ne vaikuttavat välittömiltä ja hetken synnyttämiltä, eivät valmistelluilta ja keinotekoisilta. Aiskhines ehkä opiskeli vähemmän, mutta siitä huolimatta hänen puheissaan on paljon enemmän jälkiä vaivalloisesta opiskelusta. Jokainen hänen ajatuksensa ja käyttämänsä sanakuva painuu helposti mieleen. Demosthenes kuohuu kuin koski ajatuksia, johtopäätöksiä ja sanontatavan sukkeluuksia, kaikki juoksee häneltä keveästi ja runsaasti, kun taas Aiskhines tekee jotakin aihetta kehitellessään pitkiä kiertoteitä ja tarvitsee perusteluidensa avuksi kaavamaista oppineisuutta, jotta voisi kehittää ajatuskulkuaan tunnettujen oppilauseiden turvin. Milloin hän saa perustelullensa tukea asiakirjoista tai jostakin kertomuksesta, se on usein epäonnistunutta; milloin taas perusteluita puuttuu, esitys vakuuttaa vain huonosti, koska henkilöön menevä arvostelu käy silloin liian peittelemättä ilmi.
Myös Demostheneen puheella, niin muodollisesti täydellistä kuin se onkin, on varjopuolensa. Näihin kuuluvat hänen henkilöön menevät hyökkäyksensä Aiskhinesta vastaan (varsinkin kohdissa 129–, 258–), ja ne ovat vielä törkeämpiä kuin Aiskhineen kuvaukset Demostheneesta. Tätä voi ehkä puolustella sillä, että Aiskhines oli ensin itse solvannut Demosthenesta. Toisaalta on luonnehdittu, ettei tuolloisessa kulttuurissa voitu päästä toivottavaan lopputulokseen ilman räikeidenkin keinojen käyttöä. Toisekseen Demosthenes ei aina pitäydy pelkissä tosiseikoissa pyrkiesssään paljastamaan vastustamansa valtiollisen suunnan heikkoja puolia tai peitelläkseen omiaan, vaan muovaa totuutta omien tarkoitusperiensä mukaan. Tämä oli kuitenkin kreikkalaisilla puhujilla yleistä.
Lisäksi Demostheneen puheella ei aina ole ylen suurta ehdotonta todistusvoimaa, ja montaa oikeaakin huomautusta ei olisi tarvinnut kerrata niin monesti, kuten esimerkiksi sitä tosiseikkaa, että Aiskhines käy Demosthenesta vastaan vasta nyt eikä jo aikaisemmin, niin kuin hänen velvollisuutensa olisi ollut – tämä mainitaan peräti 72 kertaa. Varsin heikko Demostheneen kannalta oli myöskin se oikeusperuste, johon Ktesifonia vastaan kohdistunut syyte nojautui. Jos Aiskhines olisi rajoittanut syytteensä pelkästään tuohon kohtaan, niin Ktesifon olisi todennäköisesti tuomittu ja Demosthenes menettänyt seppeleensä. Tämä ei kuitenkaan tyydyttänyt Aiskhineen vihaa. Intohimonsa sokaisemana hän syytti Ktesifonia paitsi tämän ensimmäisen ehdotuksen lainvastaisuudesta, myös toisesta laittomuudesta (121), joka oli keksimällä keksitty ja vähäpätöinen. Samalla hän vahingoitti asiaansa kohdistaessaan koko puheensa kärjen vastustajansa valtiollisen toiminnan tarkasteluun, jotta siten voisi todistaa, miten Demosthenes oli joka suhteessa arvoton saamaan osakseen esitettyä kunnianosoitusta. Niinpä oikeusperuste, hänen vahvin kohtansa, samassa jäi syrjään eikä asia enää koskenut Ktesifonia vaan Demosthenesta, joka puolestaan ei jättänyt käyttämättä hyväkseen tarjoutunutta tilaisuutta. Kuten taitava sotapäällikkö hän sijoitti heikon kohtansa, oikeusperusteen käsittelyn, puheensa keskelle (111–121), ja muutoin rajoittui lähes yksinomaan torjumaan itseään vastaan tehtyjä hyökkäyksiä.