tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sidamot

Sidamot ovat kuušilaista sidamon kieltä puhuva kansa Etiopian lounaisosassa. Vuoden 2007 väestönlaskennan mukaan heitä oli 2 952 000 henkeä.
Sidamot asuvat etupäässä Eteläisten kansojen alueella. Heidän asuinalueensa liitettiin Etiopian keisarikuntaan 1800-luvun lopussa. Suurin osa kansasta on maaseutuväestöä, joskin kaupunkilaisten määrä on lisääntymässä.
Sidamojen elinkeinoja ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat tefheinä, durra, vehnä, etiopianbanaani, vihannekset ja kahvi. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet ja aasit. Perinteiseen yhteiskuntaan kuuluvat suku- ja ikäryhmät ja käsityöläiskastit. Osa kansasta on muslimeja ja osa kristittyjä, eräät harjoittavat perinteistä uskontoa.
Fatih

Fatih on alue İstanbulin maakunnassa, Istanbulissa, Turkissa. Alueen väkiluku vuonna 2019 oli 443 090.
Historia.
Fatih on muodostunut historiallisesta niemimaasta, jota ympäröivät Kultainen sarvi, Theodosiuksen muurit ja Marmaranmeri. Fatih on ollut arvokkain alue Istanbulissa. Fatihia ympäröi meret kolmelta eri puolelta.
Fatih on tunnettu sen historiallisista rakennuksistaan. Näissä rakennuksissa on mahdollista päästä käymään sisällä.
Fatihissa sijaitsee ensimmäinen Instanbulissa rakennettu moskeija. Moskeijan rakentaminen alkoi kymmenen vuotta Konstantinopolin piirityksen jälkeen vuonna 1463 ja rakentaminen kesti seitsemän vuotta. Moskeija kuitenkin tuhoutui lähes kokonaan maanjäristyksessä vuonna 1766. Arkkitehti Mimar Mehmet Tahir rakensi moskeijan uudestaan vuonna 1771.
Abdon Alfred Fredrik Lindberg

Abdon Alfred Fredrik Lindberg (4. elokuuta 1833 Uusikirkko – 1. helmikuuta 1904 Helsinki) oli suomalainen pappi, maanviljelijä, liikemies ja valtiopäivämies sekä talonpoikais- että porvarissäädyssä. 
Lindbergin vanhemmat olivat nimismies Karl Fredrik Lindberg ja Karolina Johanna Wallens ja puoliso vuodesta 1860 Vendla Maria Nybom (k. 1908). Lindberg tuli ylioppilaaksi 1852 ja suoritti teologisen erotutkinnon ja vihittiin papiksi 1855. Hän toimi pappina Uudellakirkolla, 9. Viipurin ruotujakoisessa tarkk'ampujapataljoonassa ja Pietarin suomalaisessa Pyhän Marian seurakunnassa, mutta erosi pappisvirasta 1862. Toimittuaan tilanomistajana Uudellakirkolla ja perustettuaan sinne olutpanimon hän siirtyi liikemieheksi Helsinkiin 1874. Vuonna 1888 hänestä tuli kunnallisraatimies kaupunkiin. Lindberg oli talonpoikaissäädyssä Rannan tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1872. Hän edusti porvarissäädyssä Käkisalmea ja Lappeenrantaa 1877–1878, Kotkaa 1882 ja Helsinkiä 1891.
Olaf Hillestad

Olaf Ludvig Zwilgmeyer Hillestad (8. heinäkuuta 1923 Askøy, Hordaland, Norja – 23. tammikuuta 1974 Oslo) oli norjalainen luterilainen pappi ja virsirunoilija.
Hillestadin isä oli pappi Erik Olsen Feet ja hän valmistui teologian kandidaatiksi 1952 Oslon seurakuntatiedekunnasta. 1950-luvulla hän toimi Norjan kristillisen Nuorisoliiton ("Norges kristelige Ungdomsforbund)" palveluksessa ja vuosina 1959-1964 seurakuntapappina Oslossa ja Bergenissä. Hän palasi takaisin nuorisoliiton palvelukseen ja sen jälkeen Oslon sisälähetysseuran ("Oslo Indremisjon") palvelukseen ja toimi sen pääsihteerinä kuolemaansa saakka. Hillestad oli ennen muuta kristillisen nuorisotyön uudistaja Norjassa. Hän oli myös arvostettu saarnaaja ja ennen muuta uudentyyppisten virsien ja hengellisten laulujen kirjoittaja.
Hillestad sai kokemuksia ja virsikkeitä opintomatkoillaan Saksassa ja USA:ssa. Erityisesti tutustuminen anglikaanisen kirkon toimintaan Isossa-Britanniassa vuosina 1963ja 1964. Siellä virsiuudsistus, uudenlaiset virret ja rytmikkäät sävelmät vaikuttivat häneen ja hän saivat hänet kirjoittamaan ja kääntämään virsiä. Norjalaiset säveltäjät Egil Hovland ja Trond Kverno kiinnostuivat hänen teksteistään ja ovat säveltäneet niitä. Vuoden 2013 Norjan kirkon virsikirjassa on yhdeksän hänen kirjoittamaansa seitsemän hänen kääntämäänsä virttä.Virsiään, saarnojaan ja muita kirjoituksiaan hän julkaisi kirjassa nimeltä "Lukk opp kirkens dører. Salmer, prekener og artikler") 1975 
Vuodesta 1965 toimi Hillestad Norjan kirkon Liturgiatyöryhmässä ("Liturgikommisjonen") ja osallistui rippikoulutyön kehittämiseen. Vuonna 1973 valmistui virsikirjan koevihko, jossa oli 23 Hillestadin virttä. Toimiessaan Oslon sisälähetysseurassa hän sai mahdollisuuden kehittää jumalanpalveluselämää, mm jazzmessuja, jota varten hän oli kehittänyt toimintayksikön ”"Forum Experimentale”" Hillestadin kuoleman jälkeen sen toimintaa on jatkanut "Kirkelig Kulturverksted" (kirkollinen kulttuurityöpaja). Hän kuoli vuonna 1974 50-vuotiaana. 
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa on yksi Hillestadin kirjoittama virsi, 232 "Taas kutsut meidät pöytääsi" "("Du ber oss til ditt alterbord), suom. Anna-Maija Raittila ja Esa Santakari 1984, sävelmä: Johann Crüger 1640. Suomenruotsalaisessa virsikirjassa on kaksi hänen kirjoittamaansa virttä (227 ja 234).
Petit-Pont

Petit-Pont (”Pieni silta”, virallinen nimi Petit-Pont-Cardinal-Lustiger) on Pariisin keskustassa sijaitseva silta, joka ylittää Seinejoen eteläisen haaran Île de la Citén saaren kohdalla. Sillan pohjoispää on Île de la Citéllä Notre Damen aukion lähellä ja eteläpää Place du Petit-Pont -aukion kohdalla. Samassa katulinjassa Île de la Citén pohjoispuolella on Pont Notre-Dame -silta. Siltoja yhdistää saaren poikki kulkeva katu Rue de la Cité.
Petit-Pontin pituus on 31 metriä ja leveys 20 metriä. Se on yksiaukkoinen holvisilta. Sillan suunnittelivat insinöörit Michal ja Darcel vuosina 1852–1853. Paikalla on ollut monta siltaa ennen nykyisen rakentamista, ja tällä paikalla ollutta siltaa on roomalaisajalta lähtien kutsuttu ”pieneksi sillaksi”, koska se ylittää Seinen kapeimmasta kohdasta. Ennen Pont Saint-Michelin valmistumista vuonna 1378 Petit-Pont oli ainoa silta Île de la Citén ja Seinen etelärannan välillä. Sillan eteläpäässä oli keskiajalta vuoteen 1782 Île de la Citéä suojannut linnoitus Petit Châtelet. Sillan nimi muutettiin muotoon "Petit-Pont-Cardinal-Lustiger" entisen Pariisin arkkipiispan Jean-Marie Lustigerin mukaan vuonna 2013.
Stephanie Bice

Stephanie Bice (o.s. Asady, s. 11. marraskuuta 1973 Oklahoma City, Oklahoma) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko, joka on edustanut Oklahoman 5. vaalipiiriä Yhdysvaltain edustajainhuoneessa tammikuusta 2021 lähtien. Hän voitti marraskuun 2020 vaalit demokraattien Kendra Hornia vastaan. Hän on kongressin ensimmäinen amerikaniranilainen jäsen. Bice istui Oklahoman senaatissa vuosina 2014–2020.
Leopold Söderström

Gustaf Leopold Söderström (3. huhtikuuta 1831 Uusikaupunki – 20. huhtikuuta 1912 Porvoo) oli suomalainen kirjakauppias, kirjankustantaja ja valtiopäivämies. 
Söderströmin vanhemmat olivat tullinhoitaja Olof Söderström ja Henriette Fredrika Carolina Wittfooth ja puoliso vuodesta 1857 Hilda Eugenia Winter (k. 1920). Kirjankustantaja Werner Söderström oli heidän poikansa. Leopold Söderström tuli ylioppilaaksi 1851 ja omisti kirjakaupan Porvoossa 1853–1896 ja kirjapainon 1860–1888. Hän oli kirjankustantaja ja "Borgåbladet"-lehden perustajia 1861. Söderström harjoitti myös sekatavarakauppaa, laivanvarustusta ja vientikauppaa. Hän oli Porvoon kaupunginvaltuuston jäsen 1875–1910, toimien valtuuston puheenjohtajana ja varapuheenjohtajana, samoin kuin kaupungin rahatoimikamarin puheenjohtaja 1876–1878 ja Alankomaiden varakonsuli. Söderström oli porvarissäädyssä Porvoon edustaja valtiopäivillä 1885.
Club Alfa Romeo Finland

Club Alfa Romeo Finland ry. (CARF) on suomalainen, vuonna 1979 perustettu Alfa Romeo -harrastajien autokerho. Yhdistyksen tavoitteena on koota yhteen Suomen Alfa Romeo -merkkisten autojen harrastajat ja antaa heille tietoa merkin eri mallien historiasta, tekniikasta ja huollosta. Vuoden 2021 lopulla kerhon rekisterissä oli 656 jäsentä ja 973 ajoneuvoa. Yhdistys julkaisee neljä kertaa vuodessa ilmestyvää kerholehteä nimeltä "il Biscione". Ensimmäinen numero ilmestyi vuonna 1990, sitä ennen CARF:n toiminnasta kerrottiin satunnaisesti suomen kielellä ruotsalaisen Alfa Romeo -kerhon "Klöverbladet"-lehdessä.
Kerho järjestää vuosittain jäsenilleen Alfa Cup -ratakilpailusarjan sekä jakaa ”Concorso d’Originalita” -palkinnon alkuperäisimmästä tai vastaavaan kuntoon entisöidystä museoikäisestä Alfa Romeosta. Club Alfa Romeo Finlandin ohjelmaan kuuluu lisäksi osallistuminen autonäyttelyihin.
Brianza

Brianza on historiallinen ja maantieteellinen alue Lombardian luoteisosassa Pohjois-Italiassa. Se rajoittuu lännessä Seveso-jokeen ja idässä Adda-jokeen. Pohjoisessa se rajoittuu Comojärveen; Como–Lecco-linja on karkeasti Brianzan pohjoisraja. Etelässä Brianza rajoittuu Milanon metropolikaupungin pohjoisimpia osia halkovaan Canale Villoresiin. Brianza käsittää siten Monza e Brianzan maakunnan lähes kokonaisuudessaan, Leccon maakunnan eteläosan ja Comon maakunnan kaakkoisosan.
Brianzan pinta-ala on noin 880 km² ja väkiluku noin 1,5 miljoonaa (2016), joten alue on tiheäänasuttu. Monzaa, Comoa ja Leccoa ei lueta Brianzaan. Alueen keskuskaupunki on Lissone hieman Monzan luoteispuolella.
Brianza on maastoltaan kumpuilevaa. Sen halki virtaa Lambro. Alueen pohjoisosassa on pienehköjä järviä, kuten Alserio, Pusiano ja Annone lännestä itään lueteltuina. Maasto alkaa kohota jyrkästi Como–Lecco-linjan pohjoispuolella.
Brianza on houkutellut aikoinaan Milanon hienostoa, joka rakennutti alueelle huviloitaan, jotka ovat myös rakennustaiteellisesti kiinnostavia. Brianzassa on muun muassa huonekaluteollisuutta, ajoneuvojen valmistusta ja tekstiiliteollisuutta. Korkean arvonlisän talous, kuten huipputeknologia, on saanut vankan jalansijan Brianzassa.
Villa Eka

Villa Eka on taidehistoriallisesti merkittävä kansallisromanttisvaikutteinen huvila Kilon kaupunginosassa itäisessä Espoossa.
Albert Edelfelt rakennutti Villa Ekan 1900-luvun taitteessa. Sen suunnitteli arkkitehti Eliel Saarinen Edelfeltin ohjeita mukaillen. Villa Ekassa asui pääasiassa Edelfeltin puoliso, joka myi sen taidemaalari Magnus Enckellille. Tämä oli viehättynyt Villa Ekan lähiympäristöstä villiviineineen, jasmiineineen ja monenlaisine puineen. Enckellin jälkeen Villa Ekan omisti Jalo Aura ja tämän jälkeen Harri Nevanlinna. Espoon kaupunki osti huvilan 1981. Se oli pahoin rappiolla ja puutarha oli villiintynyt. Kaupunki peruskorjasi Villa Ekan taiteilijoiden työtilaksi 1980-luvulla.
Villa Eka on mansardikattoinen ja vaatimattomasti koristeltu. Sen alkuperäinen tiilikatto on muutettu huopakatoksi.
Nimensä Villa Eka on saanut suurelta tammelta, joka oli jo talon valmistuessa noin 200 vuotta vanha. Huvilan paikalla sijaitsi aiemmin sotilas- ja rakuunatorppa.
Enckell maalasi 1921 Villa Ekasta taulun Taiteilijan huvila Kilossa.
Tucholan piirikunta

Tucholan piirikunta () on Puolan piirikunta Kujavia-Pommerin voivodikunnassa. Sen väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 48 383. Piirikunta jakautuu kuuteen maalaiskuntaan, jotka ovat Cekcyn, Gostycyn, Kęsowo, Lubiewo, Śliwice sekä Tuchola (sisältää hallintokeskus Tucholan kaupungin).
Tucholan piirikunnan pinta-alasta arviolta 48,7 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2018.
Tucholan piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 9,7 prosenttia. Luku on huomattavan suuri koko Puolan työttömyysasteeseen verrattuna.
Vuoden 2019 lopussa Tucholan piirikunnassa oli 48 383 asukasta, joista täsmälleen 50 prosenttia naispuolisia ja 50 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 48 107 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 43 393 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden osuus piirikunnan väestöstä oli vuoden 2019 lopussa 20,1 prosenttia, työikäisten 60,5 prosenttia ja eläkeikäisten 19,4 prosenttia väestön keski-iän ollessa 40,1 vuotta. Elävänä syntyi vuonna 2019 yhteensä 520 lasta.
Westergård

Westergård on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Michael Weisse

Michael Weisse (Weiss, Wiss, Wegs, Weys, Weyss) (n. 1488 Neisse, Sleesia, Saksa (nyk. Nysa, Puola) – 19. maaliskuuta 1534 Landskron, Böömi, nyk. Lanškroun, Tšekki) oli saksalainen luterilainen, Böömiläisten veljien pappi ja virsirunoilija.
Weisse opiskeli Krakovan yliopistossa ja siirtyi sitten fransiskaanimunkiksi Breslaussa. Hän sai käsiinsä Martti Lutherin kirjoituksia ja niiden innoittamana kahden muun munkin kanssa jätti luostarin ja sai suojapaikan Böömiläisten veljien luona 1518. Vuonna 1522 hänestä tuli veljistön johtaja Landskronissa ja Fulnekissa. Weissesta tuli veljistön pappi 1531, ja vuonna 1532 hänet nimitettiin heidän neuvostonsa jäseneksi. Jo aiemmin hän oli suorittanut tärkeitä tehtäviä veljien puolesta. Hänet oli 1522 lähetetty Martti Lutherin luo selittämään tälle Böömiläisten näkemyksiä. Hän julkaisi Böömiläisten veljien ensimmäisen laulukirjan "Ein New Gesengbuchlein". Kirjassa oli 155 laulua, osa latinasta käännettyjä, osa Weissen itsensä kirjoittamia.
Luther arvosti Weisseä hyvänä runoilijana, vaikka tällä oli Lutherin mielestä hieman virheelliset käsitykset ehtoollisen sakramentista. Useita hänen kirjoittamiaan lauluja julkaistiin saksalaisissa luterilaisissa laulukirjoissa 1500–1700-luvuilla ja ne ovat säilyneet kauan käytössä. Johann Sebastian Bach on käyttänyt joitain Weissen säkeistöjä teoksissaan, muun muassa Johannes-passiossaan BWV 245/15,37. 
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa on kaksi Weissen kirjoittamaa virttä: virsi 85 "Nyt ylistämme Jumalaa" (Gelobet sei Gott im höchsten Thron, 1531) suomentanut Johan August Gottlieb Hymander 1877, Anna-Maija Raittila 1979, sävelmä Melchior Vulpius 1609, ja virsi 176 "Pois pelko, Herran kansa!" (Lobt Gott getrost mit Singen Lass dich durch nichts erschrecken), säkeistöt 1–3 mahdollisesti Michael Weisse 1544, ruots. ja säkeistö 4 Isak August Björklund 1903, suomentanut Martti Ruuth 1903, sävelmä Tanskasta 1627).
Naurun varjolla

Naurun varjolla on vuonna 2020 ensi-iltansa saanut suomalainen elokuva, jonka on ohjannut Reetta Aalto. Elokuva kertoo työttömäksi jääneestä ammattikäsikirjoittaja Mariasta, joka osallistuu kansalaisopiston stand up -kurssille ja pääsee sitä kautta mukaan amatöörikoomikoille tarkoitetulle kilpailukiertueelle.
Elokuvan budjetti oli 1 350 000 euroa, josta Suomen elokuvasäätiön osuus oli 700 000 euroa. Elokuva on kuvattu keväällä ja kesällä 2020 koronaviruspandemian aikaan.
Judon Euroopan-mestaruuskilpailut 2020

Judon Euroopan-mestaruuskilpailut 2020 järjestettiin O2 Arenalla Prahassa Tšekissä 19.–21. marraskuuta 2020. Alun perin kilpailut oli tarkoitus järjestää 1.–3. toukokuuta 2020, mutta koronaviruspandemian vuoksi ne siirtyivät marraskuulle. Kilpailujen ohjelmassa oli seitsemän painoluokkaa sekä miehille että naisille.
Mitalistit.
Lähde: Judoinside
Startseva

Startseva () on Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueella virtaava 13 kilometriä pitkä joki, joka laskee Peipsijärveen.
Joen kulku.
Joen kulku saa alkunsa yli 300 asukkaan Verholinon () eteläpuolella sijaitsevan Šemjakovon () kylästä. Se lähtee kylästä kohti pohjoista Leonovon () kylän läpi ja saavuttuaan Verholinon länsipuolelle, siihen yhtyy idästä virtaava Ljutovka (). Se on pääuomaansa jonkin verran pitempi sivu-uoma ja se virtaa Verholinon läpi yhdessä sen oman sivu-uomansa kanssa. Ljutovka saa alkunsa Vastsyn () kylästä. Puoli kilometriä luoteeseen päin edettyään Startsevaan yhtyy vielä yksi sivu-uoma pohjoisesta. Sille ei ole karttanimeä tiedossa. Joensuu sijaitsee lähes kuusi kilometriä lännessä. Alajuoksusta yli puolet kulkee Peipsijärven alavilla rannolla sijaitsevan kosteikkoalueen läpi. Joensuu sijaitsee noin kilometrin Tolbajoesta etelään.
Valuma-alue ja sivujoet.
Startseva sijaitsee Narvanjoen vesistöalueessa Peipsijärven alueella. Joki laskee Peipsijärven eteläosan, eli Pihkovanjärven, itärantaan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen. Startsevan valuma-alue sijaitsee Pihkovan alueella ja siellä Pihkovan piirissä. Joen kaksi suurinta sivujokea ovat oheisessa taulukossa.
Lähteet: 1 = , 2 = 
Joen valuma-alueella on muutama pieni lampi.
Hallintoalue.
Valtiollisen vesistörekisterin mukaan joki ja sen valuma-alue kuuluu Itämeren valuma-alueen piiriin (). Venäjän puoleisten vesistöjen hallintorakenteesta ei ole tässä tietoa, mutta alue sisältyy kuitenkin Pihkovan alueeseen. Joen vesistörekisterin numero on 01030000312102000027596 .
Aasmund Olavsson Vinje

Aasmund Olavsson (Olafson) Vinje (6. huhtikuuta 1818 Vinje, Telemarken, Norja – 30. heinäkuuta 1870) oli norjalainen runoilija ja toimittaja.
Vinje meni 17-vuotiaana Hvideseidiin Telemarkeniin opettajaseminaariin ja oli sitten viisi vuotta opettajana kotiseudullaan. Sitten hän meni Kristianiaan Askerin seminaariin. Hän suoritti siellä 1843 tutkinnon ja sai työpaikan Mandalin porvarikoulussa. Siellä ollessaan hän alkoi kirjoittaa ja toimia politiikassa. Hän ryhtyi puutavarakauppiaaksi ja asettui ehdokkaaksi stortingetiin.
Hän muutti 1848 Kristianiaan, missä "Morgenbladetin" silloinen toimittaja A. B. Stabell auttoi häntä opiskelun alkuun Heltbergin ylioppilastehtaassa, josta hän valmistui 1850. Koulutoveriensa Henrik Ibsenin ja Paul Botten-Hansenin kanssa hän julkaisi 1851 kolmen kuukauden ajan kirjallista viikkolehteä "Andhrimner" eli kuten sitä tavallisemmin nimitettiin "Manden", ja oli sitten 7–8 vuotta "Drammens tidenden" kirjeenvaihtaja. Vinje suoritti 1856 oikeustieteellisen tutkinnon ja alkoi 1858 julkaista viikkolehteä "Dølen", jonka kieli oli telemarkilaista murretta. Vinje kirjoitti siihen itsekin. Lehdessä vuorottelivat runot ja pakinat tutkielmien ja poliittisten artikkelien kanssa. Hän julkaisi "Dølenissä" myös runoja, matkakuvauksia Norjasta ja omalaatuisia puheitaan. Lehdestä ja sen julkaisijasta tuli erityisesti pilalehti "Krydseren" pilkan kohde.
Vinje lähti 1860 valtion tuella opiskelemaan oikeustiedettä Englantiin ja Skotlantiin, ja hän julkaisi Edinburghissa matkasta vaikutelmiaan nimellä "A norseman’s views of Britain and the British", joka käännettiin myös norjan murteelle. Ystävien avulla hän sai 1865 työpaikan oikeusministeriön kopistina mutta menetti sen jo 1868 kirjoitettuaan "Døleniin" varomattomasti. Toinen vastoinkäyminen oli, että stortingetissä 1866 ja 1869 herätetty ehdotus hänelle myönnettävästä runoilijanpalkasta ("digtergage") ei mennyt läpi. 1863 ilmestyi "Diktsamling", jota leimasi kansallistunne yhdessä huumorin kanssa. Jonkin aikaa 1860-luvulla Vinje kirjoitti jatkokertomuksia "Vort land" -lehteen. Hänen viimeinen kirjansa "Blandkorn" ilmestyi 1867. Tunnustusta Vinje sai vasta kuolemansa jälkeen. Hän julkaisi kertomuksen matkasta Trondhjemiin "Ferdaminni fraa sumaren 1860" (1861).
Halvdan Koht julkaisi 1903 valikoiman Vinjen runoja ja proosaa. Vetle Vislie julkaisi 1890 hänen elämäkertansa, ja hänen kieltään on J. Storm käsitellyt vuonna 1886 "Morgenbladetissa" julkaistuissa artikkeleissa.
Suomennettuja runoja.
Lauri Viljanen on suomentanut Vinjen runoja, ja niitä on julkaistu teoksissa:
Li Kochman

Li Kochman (; s. 18. huhtikuuta 1995) on israelilainen judon olympia- ja EM-mitalisti. Hän on kilpaillut koko kansainvälisen uransa ajan alle 90 kg:n painoluokassa.
Kochman saavutti 90 kg:n sarjassa EM-pronssia alle 17-vuotiaiden ikäluokassa 2011 ja alle 23-vuotiaissa 2014. Hän saavutti Minskin Euroopan kisoissa 2019 hopeaa hävittyään loppuottelussa turkkilaiselle Mikail Özerlerille. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa Kochman oli mukana Israelin judojoukkueessa, joka voitti sekajoukkuekilpailun pronssia. Hän osallistui myös 90 kg:n sarjaan, jossa hän sijoittui yhdeksänneksi.
Kochman on sijoittunut IJF World Tourin kilpailuissa kerran toiseksi ja kolme kertaa kolmanneksi. Maailmancupeista / Continental Open -kilpailuista hänellä on yksi turnausvoitto ja kolme kolmossijaa. Hän on voittanut aikuisten sarjassa kolme Israelin-mestaruutta.
Mikail Özerler

Mikail Özerler (alun perin Mihael Žgank (s. 1. helmikuuta 1994 Celje, Slovenia) on slovenialaissyntyinen judoka, joka on edustanut Turkkia vuodesta 2018 lähtien. Hän on MM-mitalisti ja Euroopan-mestari.
Žgank saavutti EM-pronssia 90 kg:n painoluokassa alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2011 ja 2012 sekä alle 23-vuotiaiden kisoissa 2014. Bakun Euroopan kisoissa 2015 hän sijoittui samassa sarjassa seitsemänneksi. Hän saavutti MM-hopeaa 90 kg:n painoluokassa Budapestissa 2017 hävittyään loppuottelussa Serbian Nemanja Majdoville.
Turkin edustajana Özerler voitti Minskin Euroopan kisoissa 2019 kultaa 90 kg:n sarjassa kukistettuaan loppuottelussa israelilaisen Li Kochmanin. Hän sijoittui EM-kilpailuissa viidenneksi Prahassa 2020 ja Lissabonissa 2021.Hän oli viides myös vuonna 2021 käydyissä Tokion olympialaisissa. Hän saavutti samana vuonna pronssia EM-sekajoukkuekilpailussa.
Özerler voitti Välimeren kilpailuissa 2022 kultaa alle 90 kg:n painoluokassa. Hän saavutti samassa sarjassa EM-pronssia Montpellier’ssä 2023.
Özerler on saavuttanut IJF World Tourin kilpailuissa kolme turnausvoittoa, kolme kakkossijaa ja yksitoista kolmossijaa. Maailmancupeista / Continental Open -kilpailuista hänellä on kolme voittoa, yksi kakkossija ja kolme kolmossijaa. Hän on voittanut aikuisten tasolla viisi Slovenian- ja kaksi Turkin-mestaruutta.
Höckert

Höckert on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Tommy Macias

Tommy Macias (s. 20. tammikuuta 1993) on ruotsalainen judon Euroopan-mestari ja MM-mitalisti. Hän on kilpaillut 73 kg:n painoluokassa vuodesta 2009 lähtien.
Macias saavutti 73 kg:n sarjassa EM-pronssia Varsovassa 2017 ja Tel Avivissa 2018. Hän voitti kultaa Minskin Euroopan kisoissa 2019 kukistettuaan loppuottelussa Azerbaidžanin Rustam Orujovin. Hän sai EM-pronssia jälleen Prahassa 2020. Lissabonin EM-kilpailuissa 2021 hän sijoittui seitsemänneksi. Hän saavutti MM-hopeaa Budapestissa 2021 hävittyään loppuottelussa Laša Šavdatuašvilille.
Macias on saavuttanut IJF World Tourin kilpailuissa neljä turnausvoittoa, kolme kakkossijaa ja viisi kolmossijaa. Continental Open -kilpailuissa hän on ollut kerran kolmas. Hän on voittanut aikuisten tasolla neljä Ruotsin-mestaruutta.
Domenico Cannone

Domenico Antonio Cannone (s. 25. syyskuuta 1973 Bari) on italialainen ratameloja.
Cannone edusti Italiaa Atlantan kesäolympialaisissa 1996, joissa hän kilpaili Antonio Marmorinon kanssa 500 metrin kanadalaiskaksikossa karsiutuen välierissä. Välimeren kilpailuissa Cannone saavutti kaksi hopeamitalia Barissa 1997.
Cannone on pituudeltaan 177-senttimetrinen ja painaa 85 kilogrammaa.
Antonio Marmorino

Antonio Marmorino (s. 25. tammikuuta 1973 Brindisi) on italialainen ratameloja.
Marmorino edusti Italiaa Atlantan kesäolympialaisissa 1996, joissa hän kilpaili Domenico Cannonen kanssa 500 metrin kanadalaiskaksikossa karsiutuen välierissä. Välimeren kilpailuissa Marmorino saavutti yhden hopeamitalin Barissa 1997.
Marmorino on pituudeltaan 176-senttimetrinen ja painaa 81 kilogrammaa.
Columbus (elokuva)

Columbus on amerikankorealaisen, videoesseistään tunnetun Kogonadan ensimmäinen pitkä näytelmäelokuva, joka sijoittuu Yhdysvaltojen Indianan osavaltion pieneen Columbusin kaupunkiin. Vuoden 2017 Sundance-festivaaleilla ensi-iltansa saanut independent-elokuva kertoo amerikankorealaisesta keski-ikäisestä miehestä (John Cho), jonka arkkitehti-isä saa työmatkalla kaupungissa sairauskohtauksen ja vaipuu koomaan. Mies tulee kaupunkiin hoitamaan isänsä asioita, juuttuu modernistisista rakennuksistaan tunnettuun kaupunkiin, tutustuu kaupunkioppaana työskentelevään nuoreen naiseen (Haley Lu Richardson) ja oppii tämän avulla itsekin arvostamaan arkkitehtuuria, isänsä elämäntyötä jota on oppinut vieroksumaan. Rinnakkaisteemana on nuoren naisen vaikea päätös päihderiippuvaiseen äitinsä hoitamisen ja opiskelemaan lähdön välillä.
Columbusin kaupungin arkkitehtuurikohteet, muun muassa Eliel ja Eero Saarisen suunnittelemat rakennukset, ovat keskeisessä osassa hiljaisen taide-elokuvan tapahtumapaikkoina ja päähenkilöiden kiinnostuksen kohteina.
Luettelo Olivia de Havillandin saamista palkinnoista ja ehdokkuuksista

Tämä on luettelo Olivia de Havillandin saamista palkinnoista ja ehdokkuuksista.
Quaid

Quaid on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Statussymboli

Statussymboli on lähinnä aineellinen tekijä, joka on tietyn yhteiskunnallisen ja taloudellisen aseman tunnusmerkki. Statussymboli on kouriintuntuva osoitus henkilön tärkeydestä. Statussymboli on yleensä esine, jonka tarkoituksena on merkitä omistajansa korkeaa sosiaalista ja taloudellista asemaa. 
Vaikka statussymboleina toimivat esineet muuttuvat ajan kuluessa, ne yhdistyvät aina yhteiskunnan ylempien ja alempien luokkien pääeroihin. Kapitalistisissa yhteiskunnissa statussymbolit ovat useimmiten sidottu rahalliseen vaurauteen. Mutta myös sellaisissa paikoissa, joissa kunnioitetaan taistelijoita, esimerkiksi viilto vartalossa voi merkitä kunniaa tai rohkeutta, ja siitä voi tulla näin statussymboli.
Kalliit tavarat.
Kalliit tavarat, kuten luksusautot, suuret talot ja kellot, jotka voivat maksaa enemmän kuin asunto, ovat usein alempien yhteiskuntaluokkien saavuttamattomissa. Tämän takia tällaiset esineet ovat tulleet statussymboleiksi.
Pukeutuminen.
Univormu symbolisoi kuulumista organisaatioon, kuten armeijaan tai poliisiin. Virkapuku statussymbolina voi myös osoittaa erilaisia arvoja, erikoisuuksia, virkaa ja muita yksityiskohtia omistajansa asemasta organisaatiossa. Valtio voi myöntää kunniamerkkejä, mitaleja tai muita merkkejä, jotka voivat osoittaa niiden käyttäjän sankarillista tai virallista asemaa.
Monissa kulttuureissa eri puolilla maailmaa pukeutumissäännöt voivat määrittää, kenen tulisi käyttää tiettyjä vaatetyyppejä tai -tyylejä ja milloin tai missä tiettyihin vaatteisiin pukeudutaan. Joissakin ammateissa tietyt solmio-, puku- tai kenkämerkit antavat käyttäjälle statuksen.
Erottumisen esineitä.
Brittiläinen "Tatler"-lehti, joka on seurannut seurapiirielämää vuodesta 1709 asti luetteli asioita, mitkä erottavat paremman väen rahvaasta vuonna 2019. Sen mukaan mindfulness on muotia, ja sen ilmaisuun sopivat erinomaisesti huonekasvit. Uuden ajan statussymboleita ovat myös vinttikoira, Tesla, Greyson Perryn teokset, Ottolenghin mausteet, puulla lämpiävä pizzauuni, täytekynä, viinikellari ja kotitekoinen gin oratuomesta.
Romane Dicko

Romane Dicko (s. 30. syyskuuta 1999) on ranskalainen judon olympiavoittaja, maailman- ja Euroopan-mestari.
Dicko voitti alle 18-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden yli 70 kg:n painoluokassa ja joukkuekilpailussa 2016. Hän saavutti aikuisten MM-joukkuekilpailussa pronssia 2017. Hän voitti alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden yli 78 kg:n sarjassa ja joukkuekilpailussa 2017. Hän sijoittui samana vuonna avoimen luokan MM-kilpailuissa viidenneksi. Hän voitti yli 78-kiloisten Euroopan-mestaruuden Tel Avivissa 2018 kukistettuaan loppuottelussa Larisa Cerićin ja Prahassa 2020, jossa voitti finaalissa Iryna Kindzerskan.
Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa Dicko oli mukana Ranskan judojoukkueessa, joka voitti sekajoukkuekilpailun olympiakultaa. Hän osallistui lisäksi yli 78-kiloisten sarjaan, jossa hän sai pronssia. Sofiassa 2022 hän voitti yli 78-kiloisten Euroopan-mestaruuden voitettuaan loppuottelussa Raz Hershkon. Saman vuoden Taškentin MM-kilpailuissa hän saavutti kultaa yli 78 kg:n sarjassa voitettuaan finaalissa brasilialaisen Beatriz Souzan sekä hopeaa sekajoukkuekilpailussa. Hän voitti yli 78-kiloisten Euroopan-mestaruuden Montpellier'ssä 2023 kukistettuaan loppuottelussa Raz Hershkon. Pariisin olympialaisissa 2024 hän sai yli 78 kg:n sarjassa pronssia ja voitti kultaa sekajoukkuekilpailussa. Hän voitti Euroopan-mestaruuden Podgoricassa 2025 kukistettuaan loppuottelussa jälleen Raz Hershkon. Saman vuoden Budapestin MM-kilpailuissa hän sai yli 78-kiloisissa pronssia.
Dicko on voittanut kolmetoista IJF World Tourin kilpailua ja yhden aikuisten Ranskan-mestaruuden.
Suomen kielitieteellinen yhdistys

Suomen kielitieteellinen yhdistys (eng. "The Linguistic Association of Finland"), lyh. SKY, on suomalainen vuonna 1977 perustettu tieteellinen yhdistys, joka keskittyy kielitieteeseen. Yhdistyksen kotipaikka on Turku.
Vuonna 2020 yhdistyksen puheenjohtajana toimi Krista Ojutkangas.
SKY:n toiminta koostuu mm. symposiumien ja seminaarien järjestäminen. Lisäksi se palkitsee vuosittain yhden pro gradu -tutkielman..
Yhdistyksen jäsenlehti, "SKY Journal of Linguistics", on seuran julkaisema tieteellinen lehti. Vuodesta 2020 alkaen lehti on ilmestynyt täysin sähköisesti. Vuodesta 2021 alkaen lehti ottaa vastaan myös suomeksi ja ruotsiksi kirjoitettuja artikkeleita (aikaisemmin hyväksyttiin vain englanti, ranska ja saksa). Lisäksi lehti tulee vaihtamaan nimekseen "Finnish Journal of Linguistics"..
Suomen soveltavan kielitieteen yhdistys

Suomen soveltavan kielitieteen yhdistys (ran. "Association Finlandaise de Linguistique Appliquée"), lyh. AFinLA, on suomalainen yhdistys, joka keskittyy soveltavaan kielitieteeseen. Yhdistyksen jäseneksi voivat liittyä kaikki soveltavasta kielitieteestä riippumatta siitä, työskentelevätkö he alalla vai eivät.
Vuonna 2020 yhdistyksen puheenjohtajana toimii yliopistolehtori Juha Jalkanen.
Yhdistys toimittaa kahta vertaisarvioitua tieteellistä julkaisua: AFinLAn vuosikirja ja AFinLA-e: Soveltavan kielitieteen tutkimuksia. Lisäksi AFinLA jakaa kerran akateemisessa vuodessa Afinlandia-palkintoa ansioituneen akateemisen lopputyön tekijälle.
Pasighat

Pasighat on Intian Arunachal Pradeshin osavaltiossa sijaitseva noin 25 000 asukkaan kaupunki, joka toimii Itä-Siangin piirikunnan hallinnollisena keskuksena. Se perustettiin vuonna 1911 ja se on Arunachal Pradeshin vanhin kaupunki. Pasighat on osavaltionsa toinen kaupunki, Tawangin jälkeen, joka julistettiin julkisesta ulostamisesta vapaaksi osana Swachh Bharat Mission -kampanjaa. Se on valittu osaksi Intian älykaupunkiprojektia yhdessä Itanagarin kanssa. Kaupungin sijainti lähellä Kiinan rajaa on tehnyt siitä sotilaallisesti tärkeän kohteen, minkä vuoksi Intian armeija perusti alueelle lentokentän. Vuonna 2018 lentokenttä avattiin siviilikäyttöön. 
Intian vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Pasighatin asukasluku oli 24 656 henkeä. Kaupungin väestöstä puolet on hindulaisia, kristittyjen osuus on noin 13 prosenttia ja muslimien 6 %. Tarkemmin määrittelemättömiin muihin uskontoihin kuuluu noin 28 prosenttia pasighatilaisista.
Trans Maldivian Airways

Trans Maldivian Airways on malediivilainen lentoyhtiö, jonka kotikenttä on Malén Velanan kansainvälinen lentoasema. Se on perustettu vuonna 1989, ja se on Malediivien vanhin toiminnassa oleva lentoyhtiö.
Trans Maldivian Airwaysin laivastoon kuuluu 57 kellukkein varustettua DHC-6 Twin Otter -konetta, ja se on maailman suurin vesilentokoneita käyttävä lentoyhtiö. Trans Maldivian Airways kuljettaa matkustajia Velanan kansainväliseltä lentoasemalta kauempana sijaitsevilla atolleilla oleviin lomakeskuksiin ja takaisin. Lisäksi se lentää valokuvaus-, tilaus- ja evakuointilentoja.
Historia.
Yhtiön perusti vuonna 1989 lentäjä Kit Chambers nimellä Hummingbird Island Helicopters, ja se lennätti helikoptereilla turisteja Malésta atolleilla sijaitseville lomakeskuksille. Vuonna 1993 sen kilpailijaksi perustettiin Maldivian Air Taxi, joka kuljetti turisteja helikopterien sijasta vesilentokoneilla. Se osoittautui toimivammaksi konseptiksi, sillä helikoptereiden oli käytettävä laskeutumisalustoja, jotka saattoivat olla kaukanakin lomakeskuksilta, kun taas vesilentokoneet pystyivät laskeutumaan laguuneihin lomakeskusten lähelle.
Pystyäkseen kilpailemaan Maldivian Air Taxin kanssa Hummingbird Island Helicopters lisäsi vuonna 1997 laivastoonsa kaksi amfibiovarusteltua Cessna Caravania ja kaksi kellukkein varustettua Twin Otter -lentokonetta. Samalla yhtiön uudeksi nimeksi tuli Hummingbird Island Airways. Vuonna 1999 viimeisetkin helikopterit poistuivat yhtiön laivastosta. Yhtiö sai nykyisen nimensä vuonna 2000. Vesilentokoneiden lisäksi yhtiön laivastoon kuului kaksi ATR 42 -potkurikonetta vuosina 2006–2010. Vuoteen 2013 mennessä Trans Maldivian Airwaysin laivasto oli kasvanut yli 20 lentokoneeseen.
Yhdysvaltalainen pääomasijoitusyhtiö Blackstone Group hankki enemmistöosuuden sekä Trans Maldivian Airwaysista että sen suurimmasta kilpailijasta Maldivian Air Taxista. Yhtiöt yhdistettiin Trans Maldivian Airwaysin nimen alle, ja sen tuloksena muodostuneen 44 Twin Otter -koneen laivaston ansiosta Trans Maldivian Airwaysista tuli maailman suurin vesilentokoneita käyttävä lentoyhtiö. Yhdistymisen jälkeen yhtiö suunnitteli aloittavansa lennot lomakeskusten lisäksi myös asutuille saarille atolleilla.
Sijoitusyhtiö Bain Capitalin johtama konsortio hankki Trans Maldivian Airwaysin omistukseensa joulukuussa 2017. Vuoden 2020 koronaviruspandemian aiheuttaman turistikadon vuoksi Trans Maldivian joutui asettamaan puolet laivastostaan säilöön lentojen kysynnän romahdettua. Pandemian vaikutusten vuoksi yhtiöllä oli vaikeuksia maksaa takaisin lainojaan, ja syyskuussa 2020 velkojat suunnittelivat ottavansa yhtiön haltuunsa Bain Capitalilta.
Kohteet.
Trans Maldivian Airways lennättää matkustajia Velanan kansainväliseltä lentoasemalta yli 80 lomakeskukseen 14 atollilla.
Laivasto.
Trans Maldivian Airwaysin laivastoon kuului 57 lentokonetta marraskuussa 2020.
Laivastohistoria.
Trans Maldivian Airways edeltäjineen on aiemmin käyttänyt ainakin seuraavia konetyyppejä:
Matias Lentämäki

Matias Lentämäki (s. 7. heinäkuuta 2000 Helsinki) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka edustaa Mestis-joukkue Kiekko-Vantaata.
Ura.
Lentämäki on Kiekko-Vantaan kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin Helsingin IFK:hon. Kaudella 2016–2017 Lentämäki toimi seuran C-nuorten varakapteenina. Hän oli C-nuorten SM-karsinnoissa kuudella osumallaan joukkueen eniten maaleja tehnyt puolustaja. C-nuorten SM-sarjassa Lentämäki oli HIFK:n tehokkain puolustaja tehoilla 6+11=17. Hän voitti kauden päätteeksi C-nuorten Suomen-mestaruuden. Kauden 2017–2018 päätteeksi Lentämäki voitti B-nuorten Suomen-mestaruuden. Kauden 2019–2020 hän pelasi HIFK:n A-nuorissa, mutta Lentämäki debytoi kauden aikana myös miesten peleissä pelattuaan tammikuussa 2020 kaksi ottelua lainalla Suomi-sarjajoukkue Kiekko-Espoossa tehden kaksi syöttöpistettä.
Kaudeksi 2020–2021 Lentämäki nimettiin HIFK:n U20-joukkueen kapteeniksi. Hän debytoi kauden aikana myös seuran SM-liigajoukkueessa. Lentämäki nousi HIFK:n kokoonpanoon 18. marraskuuta 2020 pelattuun otteluun Mikkelin Jukureita vastaan, kun joukkueen kokoonpanosta oli flunssa-aallon vuoksi sivussa useita pelaajia. Hänet merkittiin vain kolmella kentällisellä pelanneen HIFK:n viidenneksi puolustajaksi. Lentämäki sai ottelussa jääaikaa 12.40 minuuttia ja hän keräsi teholukeman +1. Ottelu jäi Lentämäelle kauden ainoaksi SM-liigassa. Kesken kauden Lentämäki siirtyi kuitenkin Pelicansin U20-joukkueeseen, kun HIFK:n U20-joukkueen kausi keskeytyi koronavirusrajoitusten vuoksi.
Lentämäki siirtyi kaudeksi 2021–2022 vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue Heinolan Peliittoihin. Hänet nimettiin joukkueen varakapteeniksi. Lentämäki pelasi Mestiksessä tulokaskautensa aikana 48 runkosarjaottelua tehopistein 5+9=14 ja kymmenen karsintasarjan ottelua tehden kuusi syöttöpistettä. Hän pelasi myös kaksi Suomen Cupin ottelua ilman tehopisteitä. Lentämäki pelasi kauden aikana myös kaksi ottelua lainalla Suomi-sarjajoukkue HC Giantsissa. Toukokuussa 2022 hän teki Peliittojen kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Kaudeksi 2023–2024 Lentämäki palasi kasvattajaseuraansa Kiekko-Vantaaseen pelaamaan Mestistä vuoden mittaisella sopimuksella. Joulukuussa 2023 seura vuokrasi hänet HIFK:n SM-liigajoukkueeseen, kun Petteri Lindbohm ja Einari Luhanka joutuivat sivuun kesken joukkueen edellisen ottelun. Lentämäki pelasi siellä kolme ottelua, kunnes hän palasi Kiekko-Vantaan vahvuuteen.
Pelityyli.
Kiekko-Vantaan päävalmentaja Jani Mannisen mukaan Lentämäki on isokokoinen yleispuolustaja, jolla on hyvät kiekolliset taidot myös ja on kokoisekseen hyvä liikkumaan. Mannisen mukaan hän on monikäyttöinen pelaaja.
Muuta.
Lentämäki valmistui ylioppilaaksi Mäkelänrinteen lukiosta keväällä 2020.
Karl Georg Winkelblech

Karl Georg Winkelblech, käytti myös nimeä Karl Marlo, (1810 Ensheim, Mainz – 1865 Kassel) oli saksalainen kansantaloustieteilijä. Hän oli vuodesta 1839 kemian ja teknologian professorina Kasselin ylemmässä teollisuus- ja käsityökoulussa.
Winkelblech oli ensimmäinen saksalainen yhteiskuntateoreetikko. Hän lähtee siitä, että jokaisella ihmisellä on oikeus työnsaantiin ja työnsä täyteen tuottoon. Oikeuden toteuttamiseksi on luotava uusi talousjärjestelmä, federalismi, jonka vallitessa kulutushyödykkeet olisivat yksityisomaisuutta, yhteiskunnallisen teollisuuden rinnalla olisi myös yksityistä teollisuutta, mutta maaomaisuus olisi yhteistä ja kauppa suurimmaksi osaksi valtion vastuulla.
Winkelblech käsittelee aihetta teoksessa "Untersuchungen über die Organisation der Arbeit, oder System der Weltökonomie" (1850–1859), jonka hän julkaisi tekijänimellä Karl Marlo. Sen ensimmäinen osa on historiallis-kriittinen johdanto talouteen. Toinen osa sisältää systemaattisen esityksen talouden elementeistä ja kolmas osa hahmotelman työn organisoinnista.
Jonathan Nott

Jonathan Nott (s. 25. joulukuuta 1962 Solihull) on brittiläinen kapellimestari.
Nottin isä työskenteli anglikaanikirkon pappina. Nott opiskeli kuoromusiikkia Cambridgen yliopistossa, laulua ja huilua Manchesterin Royal Northern College of Musicissa sekä orkesterinjohtoa Lontoon National Opera Studiossa. Nott debytoi Batignanon oopperafestivaalilla vuonna 1988 ja pääsi seuraavana vuonna kapellimestariksi Frankfurtin oopperaan. Sieltä hän siirtyi Hessisches Staatstheater Wiesbadeniin. Hän johti esimerkiksi "Nibelungin sormuksen" Siegfried Jerusalemin kanssa. Nott alkoi johtaa myös orkesterikonsertteja ja saavutti mainetta avantgardeohjelmiston tulkinnoillaan. Hän on levyttänyt aikansa säveltäjistä muiden muassa Iannis Xenakiksen, Luciano Berion, György Ligetin, Morton Feldmanin, Sofija Gubaidulinan, Wolfgang Rihmin, Mark-Anthony Turnagen ja Kurt Schwertsikin musiikkia. Vanhemmasta ohjelmistosta Nott on johtanut muiden muassa Franz Schubertin, Anton Brucknerin, Gustav Mahlerin, Wolfgang Amadeus Mozartin, Giuseppe Verdin, Giacomo Puccinin ja Igor Stravinskyn teoksia. 
Nott toimi vuosina 1997–2002 Luzernin sinfoniaorkesterin, vuosina 2000–2003 Ensemble Intercontemporainin ja vuosina 2000–2016 Bambergin sinfoniaorkesterin pääkapellimestarina. Syyskuussa 2016 hän aloitti työskentelyn Tokion sinfoniaorkesterin musiikillisena johtajana ja tammikuussa 2017 Orchestre de la Suisse Romanden taiteellisena johtajana. Nott on vieraillut lukuisten orkesterien johdossa eri maissa ja johtanut myös nuoria soittajia Junge Deutsche Philharmonien ja Gustav Mahler Jugendorchesterin kapellimestarina. Hän perusti Gustav Mahler -kapellimestarikilpailun, jonka voittajiin ovat kuuluneet Gustavo Dudamel ja Lahav Shani.
Jorge Fonseca

Jorge Ivayr Rodrigues da Fonseca (s. 30. lokakuuta 1992 São Tomé ja Príncipe) on portugalilainen judon maailmanmestari ja olympiamitalisti. Hän on pituudeltaan 174 cm.
Fonseca saavutti alle 23-vuotiaiden EM-kilpailujen alle 100 kg:n painoluokassa kultaa 2013 ja pronssia 2014. Bakun Euroopan kisoissa 2015 hän sijoittui samassa sarjassa viidenneksi. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän karsiutui hävittyään toisella kierroksella lopulliselle olympiavoittajalle Lukáš Krpálekille. Vuonna 2018 hän oli alle 100-kiloisissa seitsemäs sekä Tel Avivin EM-kilpailuissa että Bakun MM-kilpailuissa.
Fonseca kuului Portugalin joukkueeseen, joka saavutti Minskin Euroopan kisoissa 2019 hopeaa sekajoukkuekilpailussa. Hän voitti samana vuonna alle 100 kg:n painoluokan maailmanmestaruuden Tokiossa kukistettuaan loppuottelussa venäläisen Nijaz Iljasovin. Hän saavutti alle 100-kiloisissa EM-pronssia Prahassa 2020. Lissabonin EM-kilpailuissa 2021 hän oli samassa sarjassa seitsemäs. Hän voitti 100 kg:n sarjan maailmanmestaruuden Budapestissa 2021 kukistettuaan loppuottelussa serbialaisen Aleksandar Kukoljin. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa Fonseca voitti 100 kg sarjassa olympiapronssia. Hän sijoittui MM-kilpailuissa seitsemänneksi Taškentissa 2022 ja viidenneksi Abu Dhabissa 2024.
Fonseca on saavuttanut IJF World Tourin kilpailuissa kolme turnausvoittoa sekä sijoittunut viisi kertaa toiseksi ja yksitoista kertaa kolmanneksi. Maailmancupeista / Continental Open -kilpailuista hänellä on kolme turnausvoittoa ja neljä kolmossijaa. Hän on voittanut aikuisten tasolla kolme Portugalin-mestaruutta.
Bárbara Timo

Bárbara Timo (s. 10. maaliskuuta 1991) on brasilialaissyntyinen judoka, joka on edustanut Portugalia vuodesta 2019. Hän on kilpaillut alle 63 kg:n sarjassa vuodesta 2021 oteltuaan 70 kg:n painoluokassa vuosina 2012−2021.
Timo saavutti 70 kg:n sarjassa hopeaa Etelä-Amerikan kisoissa 2014. Pan-Amerikan-mestaruuskilpailuissa hän sijoittui viidenneksi 2015. Hän voitti kultaa Taipein universiadeissa 2017.
Timo kuului Portugalin joukkueeseen, joka saavutti Minskin Euroopan kisoissa 2019 hopeaa sekajoukkuekilpailussa. Hän sai saman vuoden Tokion MM-kilpailuissa hopeaa alle 70-kiloisissa hävittyään lopputtelussa ranskalaiselle Marie-Ève Gahiélle. Lissabonin EM-kilpailuissa 2021 hän saavutti 70 kg:n painoluokassa pronssia. Seuraavan vuoden Taškentin MM-kilpailuissa hän sai 63 kg:n sarjassa pronssia.
Timo on saavuttanut IJF World Tourin kilpailuissa neljä turnausvoittoa, yhden kakkossijan ja kuusi kolmossijaa. Maailmancupeista / Continental Open -kilpailuista hänellä on yksi voitto, kolme kakkossijaa ja kaksi kolmossijaa. Hän on voittanut aikuisten tasolla kerran sekä Brasilian- että Portugalin-mestaruuden.
Henryk Melcer-Szczawiński

Henryk Melcer-Szczawiński (25. heinäkuuta 1869 Marcelin – 18. huhtikuuta 1928 Varsova) oli puolalainen säveltäjä, pianisti ja kapellimestari.
Melcer-Szczawiński sai varhaisen musiikkikasvatuksensa vanhemmiltaan. Vuonna 1887 hän aloitti Varsovan yliopistossa matematiikan opinnot, ja vuonna 1888 hän pääsi Rudolf Stroblin piano- ja Zygmunt Noskowskin sävellysoppilaaksi Varsovan musiikki-instituutissa. Melcer-Szczawiński esiintyi julkisesti ensimmäisen kerran 8-vuotiaana ja piti konsertteja monissa Puolan kaupungeissa ennen lähtöään kiertueelle Venäjälle laulaja Ludwika N. Nicholsonin kanssa vuonna 1890. Vuonna 1891 hän pääsi stipendillä Wieniin opiskelemaan pianonsoittoa Teodor Leszetyckin johdolla vuoteen 1895 saakka.
Vuosina 1895–1896 Melcer-Szczawiński toimi Helsingin musiikkiopiston pianoluokan professorina, ja vuonna 1897 hänestä tuli Lvivin konservatorion pianoluokan johtaja. Samoihin aikoihin hän jatkoi kansainvälisiä esiintymisiään ja sai palkintoja sävellyskilpailuissa. Vuosina 1899–1902 hän toimi musiikkiseuran johdossa Łódźissa, jonka konserttielämään hänen vaikutuksensa oli huomattava. Vuonna 1903 Melcer-Szczawiński pääsi Wienin konservatorion pianonsoiton professoriksi. Vuonna 1907 hän palasi perheineen Puolaan ja asettui pysyvästi Varsovaan. Vuodesta 1908 hän toimi yhden kauden ajan Varsovan filharmonikkojen taiteellisena johtajana. Lokakuusta 1915 maaliskuuhun 1916 Melcer-Szczawiński toimi Varsovan oopperan taiteellisena johtajana. Tästä tehtävästä hän luopui, sillä ei hyväksynyt saksalaisten oopperoiden esittämistä saksalaisjoukkojen miehittämässä Varsovassa. Omia pianokonserttejaan Melcer-Szczawiński alkoi täydentää kommentaarein; hän esitti kaikki Ludwig van Beethovenin pianosonaatit ja esitteli sanallisesti niiden muotoa.
Melcer-Szczawiński perusti vuonna 1917 taiteenlajien rajojen yli toimineen taiteilijaseuran. Tammikuussa 1922 hän sai nimityksen Emil Młynarskin seuraajaksi Varsovan konservatorion johtajana. Joulukuussa 1926 hän erosi tästä asemasta, koska katsoi yliopiston autonomisuutta loukatun Puolan uskonto- ja opetusministerin kutsumisella vierailulle. Vuonna 1927 Melcer-Szczawiński istui tuomariston jäsenenä ensimmäisessä Chopin-pianokilpailussa. Hän vähensi esiintymisiään sairastuttuaan sydäntautiin. Vuonna 1928 hän kuoli luennoidessaan konservatoriossa.
Melcer-Szczawińskin tuotantoon kuuluu kolminäytöksinen ooppera "Maria" (1902), lukuisia soolopianoteoksia sekä kaksi konserttoa pianolle ja orkesterille (1893–1894, 1897–1898).
Pikku Jääkarhun seikkailut

Pikku Jääkarhun seikkailut () on Rothkirch Cartoon Filmin ja Warner Brosin tuottama saksalainen piirrossarja, joka perustuu alankomaalaisen kirjailijan Hans de Beerin lastenkirjasarjaan Pikku Jääkarhu (). Piirrossarja toimii eräänlaisena jatkona vuonna 2001 valmistuneelle animaatioelokuvalle Pikku Jääkarhu. Sarjaa tehtiin 13 jakson verran vuosina 2002-2003. Suomessa sarjaa on esitetty YLE TV2:lla vuonna 2004.
Sarjan juoni.
Sarja kertoo pienestä jääkarhunpoikasesta Lassesta (), joka asuu vanhempiensa kanssa jääluolassa pohjoisnavalla. Lassen ystäviin kuuluvat jääkarhutyttö Reetta (), lumihanhi Pipsa (), hylje Roope () sekä napajänis Leena (). Sarjan edetessä Lasse päätyy erilaisiin seikkailuihin ja käy muun muassa laivan hylyssä sekä lumettomassa metsässä. 
Suomenkielinen toteutus.
Suomenkielisen jälkiäänityksen suomensi ja ohjasi Tarja Harjaluoma.
Anssi Peräkylä

Anssi Matti Peräkylä (s. 15. elokuuta 1957 Helsinki) on suomalainen sosiologi ja psykoterapeutti, joka työskentelee Helsingin yliopiston sosiologian professorina. Vuosina 2019–2023 hän toimii päätoimisesti Suomen Akatemian akatemiaprofessorina ja tutkii miten henkilöiden narsistiset ongelmat muovaavat sosiaalista vuorovaikutusta.
Peräkylä on valmistunut Tampereen yliopistosta sosiaalihuoltajaksi (alempi korkeakoulututkinto) vuonna 1980 ja yhteiskuntatieteiden maisteriksi (1985). Lontoon yliopistosta hän valmistui tohtoriksi sosiologian alalta vuonna 1992. Peräkylän englanninkielinen väitöskirja (1992) käsitteli aids-potilaiden, heidän läheistensä sekä psykoterapeuttien välistä keskustelua. Tutkimus oli otsikoitu "The interview format in aids counselling : a study of questions and answers in the counselling practice in a London clinic".
Peräkylä valmistui ylioppilaaksi Ressun lukiosta vuonna 1976. Vuonna 2024 lukion perinneyhdistys Ressut ry valitsi Vuoden Ressuksi.
Allan Kozinn

Allan Kozinn (s. 1954) on yhdysvaltalainen musiikkikriitikko ja -kirjailija.
Kozinn valmistui vuonna 1976 Syracusen yliopistosta, jossa oli opiskellut musiikkia ja journalismia. Hän aloitti työskentelyn "The New York Timesissa" vuonna 1977. Hänestä tuli yksi New Yorkin johtavista musiikkikriitikoista. Hän on toiminut esimerkiksi "The New York Observerin" ensimmäisenä musiikkikriitikkona ja kirjoittanut muihin yhdysvaltalaisiin, eurooppalaisiin sekä japanilaisiin julkaisuihin. Kozinn liittyi New Yorkin yliopiston henkilökuntaan vuonna 2004. Hän on lisäksi opettanut Juilliard Schoolissa.
Samuel Barber antoi viimeisen haastattelunsa Kozinnille joulukuussa 1979.
Jakub Hrůša

Jakub Hrůša (s. 1981) on tšekkiläinen kapellimestari.
Hrůša opiskeli Prahan esittävien taiteiden akatemiassa muiden muassa Jiří Bělohlávekin johdolla. Hänelle myönnettiin ensimmäinen Sir Charles Mackerras -palkinto. Hrůša aloitti vuonna 2016 työskentelyn Bambergin sinfoniaorkesterin pääkapellimestarina. Hän on toiminut myös Philharmonia-orkesterin ja Tšekin filharmonikkojen päävierailijana. Hrůša on vieraillut lisäksi muiden muassa Berliinin filharmonikkojen, Concertgebouw-orkesterin, Orchestra dell'Accademia Nazionale di Santa Cecilian, Gewandhaus-orkesterin, Mahler-kamariorkesterin, Clevelandin orkesterin, New Yorkin filharmonikkojen, Chicagon sinfoniaorkesterin, Wienin filharmonikkojen, Baijerin radion sinfoniaorkesterin, Orchestre de Parisin ja NHK-sinfoniaorkesterin johdossa.
Hrůša on johtanut Glyndebournen festivaalilla monia oopperoita, kuten "Vanessan", "Ovelan ketun", "Kesäyön unelman", "Carmenin", "The Turn of the Screw'n", "Don Giovannin" ja "La bohèmen". Hän on toiminut Glyndebournen kiertuekokoonpanon musiikillisena johtajana ja johtanut oopperaa myös Covent Gardenissa, Wiener Staatsoperissa, Zürichin oopperassa ja Opéra National de Parisissa.