tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Saksan siirtomaat

Saksan siirtomaat olivat Euroopan ulkopuolella olevia alueita, jotka olivat Saksan hallinnassa 1800-luvun lopulta vuoteen 1918 asti. 
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Saksa menetti Versailles’n rauhansopimuksessa kaikki siirtomaansa, jotka joutuivat Kansainliiton mandaattialueina Ison-Britannian, Ranskan, Japanin, Belgian, Australian, Etelä-Afrikan ja Uuden-Seelannin hallintaan. Näistä Kamerun jaettiin brittien ja ranskalaisten kesken. Nykyään Tansaniaan kuuluva Tanganjikan alue luovutettiin Isolle-Britannialle, kun taas Ruanda-Urundin seutu luovutettiin Belgialle, ja Namibiasta tuli Etelä-Afrikan mandaattialue. Saksan Uusi-Guinea luovutettiin Australian hallintaan, samoin Nauru. Marshallinsaaret, Mikronesia, Palau ja Pohjois-Mariaanit luovutettiin Japanin hallintaan. Samoan hallinta luovutettiin Uudelle-Seelannille, kun taas Togosta tuli Ranskan mandaattialue. Yhdysvalloille ei tullut sen sijaan yhtäkään mandaattialuetta, koska maa kieltäytyi liittymästä Kansainliittoon.
Hopeakromaatti

Hopeakromaatti (Ag2CrO4) on hopea- ja kromaatti-ionien muodostama ioniyhdiste. Ulkomuodoltaan hopeakromaatti on ruskehtavan punaista jauhemaista ainetta.
Ominaisuudet.
Hopeakromaatti on huonosti veteen liukenevaa. Hopeakromaattia valmistetaan lisäämällä hopeanitraattiliuokseen jotain kromaattisuolaa, kuten kaliumkromaattia. Tällöin niukkaliukoinen hopeakromaatti saostuu.
2 AgNO3(aq) + K2CrO4(aq) → Ag2CrO4(s) + 2 KNO3(aq)
Hopeakromaatti liukenee tiosulfaattiliuoksiin, koska hopeaionit muodostavat näiden yhdisteiden kanssa kompleksin. 
Ag+ + S2O32- → [Ag(S2O3)2]3- 
Laboratoriokäyttö.
Hopeakromaatti ilmaisee muodostumisellaan Mohrin titrauksen loppupisteen. Mohrin titrauksessa tutkitaan näytteestä kloridi-ioneja. Tutkittavaan liuokseen lisätään indikaattoriksi kaliumkromaattia ja titrausliuoksena käytetään hopeanitraattia. Titrauksessa muodostuu aluksi hyvin niukkaliukoisen hopeakloridin saostuma, joka on väriltään valkoinen. Kaikkien kloridi-ionien saostuttua akaa saostua hopeakromaattia, jonka punaisen värin esiin tuleminen ilmaisee titrauksen loppupisteen.. 
Muu käyttö.
Hopeakromaattia käytetään maalaustaiteessa väriaineena. Hopeakromaattia käytetään tuottamaan punavioletteja ja okran sävyjä.. 
Orgaanisen kemian synteesissä hopeakromaattia käytetään katalyyttinä muodostettaessa alkoholeista aldoleita.
Hopeakromaattia käytetään litium-hopeakromaatti-paristoissa, joissa elektrolyyttiliuoksena käytetään litiumheksafluoriarsenaattia metyyliformiaattiliuoksena tai litiumperkloraatin propyleenikarbonaattiliuosta. Litium-hopeakromaattiparistossa litium hapettuu litiumkromaatiksi ja hopeaionit pelkistyvät. Reaktion tuottama lähdejännite on 2,7V ja kokonaisreaktio on:
2 Li + Ag2CrO4 → Li2CrO4 + 2 Ag
Paattionlehdon hautausmaa

Paattionlehdon hautausmaa eli Kemin pohjoinen hautausmaa on Kemin seurakunnan hautausmaa. Hautausmaa sijaitsee Paattion kaupunginosassa noin kolme kilometriä pohjoiseen Kemin keskustasta. Hautausmaa on syrjäyttänyt vanhan Peurasaaren hautausmaan Kemin seurakunnan päähautausmaana.
Vanhan hautausmaan käytyä ahtaaksi seurakunta hankki maa-alueen uutta hautausmaata varten vuonna 1939. Diplomi-insinööri Väinö Pekkalan tekemä hautausmaan käyttösuunnitelma hyväksyttiin Kemin kirkkovaltuustossa kevättalvella 1944. Piispa Väinö Malmivaara vihki hautausmaan käyttöön 14. lokakuuta 1945. Hautausmaata kutsuttiin aluksi "Karihaaran hautausmaaksi", mutta jo 1940–luvulla nimeksi vakiintui "Pohjoinen hautausmaa". Nykyinen nimi otettiin käyttöön 1993.
Siunauskappelin suunnittelusta järjestettiin kutsukilpailu kolmen arkkitehtitoimiston kesken vuonna 1958. Kilpailun voitti arkkitehti Osmo Sipari, jota avustivat arkkitehtiylioppilas Erkki Kairamo ja diplomi-insinööri Eino Puranen, ehdotuksellaan "Rauhan maa". Rakennustyöt alkoivat keväällä 1959 ja kappelin vihki käyttöön piispa Olavi Heliövaara 11. syyskuuta 1960. Tiili- ja betonirunkoinen valkeaksi rapattu kappeli edustaa modernistista arkkitehtuuria. Kappelisaliin mahtuu 250 henkilöä. Alttaritaulu on taidemaalari Erkki Koposen alun perin Kemin kirkkoon maalaama. 1953 valmistunut taulu siirrettiin kappeliin vuonna 1987. Kappelin 14-äänikertaiset urut ovat Kangasalan urkutehtaan vuonna 1961 valmistamat. Paattionlehdon kappeli on peruskorjattu 1993.
Tatu ja Patu

Tatu ja Patu ovat Aino Havukaisen ja Sami Toivosen yhdessä kirjoittaman ja kuvittaman lastenkirjasarjan päähenkilöt. Tatu ja Patu ovat kotoisin Outolasta, missä asiat tehdään hieman toisin kuin tavallisesti.
Alun perin hahmot olivat mukana samojen tekijöiden "Veera"-kirjoissa, kunnes niistä alettiin tehdä omia kirjoja. Suosituimpia Tatu ja Patu -kirjoja ovat muiden muassa "Tatun ja Patun Suomi" ja "Tatu ja Patu päiväkodissa". Kirjasarjan käännösoikeudet on myyty 21 maahan. Tatu ja Patu ovat tanskaksi Kalle og Palle, kroatiaksi Tiko i Piko, sloveeniksi Tine in Bine, koltansaameksi Temm da Semm, kiinaksi Tatu he Batu, norjaksi Odd og Todd, liettuaksi Tatai ir Patai, portugaliksi Lico e Leco, ruotsiksi Sixten och Blixten, ranskaksi Tatou et Patou ja viroksi Teedu ja Peedu.
Tatu ja Patu -kirjoihin pohjautuvia näytelmäsovituksia on esitetty muun muassa Linnateatterissa, Teatteri Hevosenkengässä ja Ahaa Teatterissa. 19. lokakuuta 2016 sai ensi-iltansa elokuva "Kanelia kainaloon, Tatu ja Patu!", jonka käsikirjoitti Aino Havukainen. Elokuvan tekemisen jälkeen Havukainen ja Toivonen totesivat, että kirjojen tekeminen sopii heille paremmin.
Tatu ja Patu -sarjan kirjat piirtää Toivonen, kun taas Havukainen vastaa graafisesta suunnittelusta ja värittämisestä. Kirjojen ideoinnin ja käsikirjoittamisen Toivonen ja Havukainen tekevät yhdessä. 
3. joulukuuta 2024 Toivonen ja Havukainen ilmoittivat, että kirjoista poistetaan kaikki viittaukset lihaan ja maitotuotteisiin. He perustelevat päätöstä eläinperäisen tehotuotannon ongelmilla.
Sukupuoliroolit.
Havukaisen ja Toivosen mukaan Tatu ja Patu ovat poikia siksi, että tekijät halusivat alun perin varoa määrittelemästä hahmojaan liian tarkasti ja uskoivat, että pojat ovat jollakin tavalla neutraaleja toimijoita. Tekijöiden mukaan sukupuoli on hahmoille kuitenkin tarpeeton määre, sillä Tatu ja Patu ovat pikemminkin ”käveleviä uteliaisuuksia” kuin maskuliinisia tai feminiinisiä ihmisiä.
Tatun ja Patun paras kaveri Veera oli aluksi stereotyyppinen tyttö, joka tiesi, ohjasi ja neuvoi, ja piti huolta pöhköistä pojista, mutta tämä alkoi vaikuttaa kuluneelta, ja nykyään Veeran rooli on aktiivisempi ja laajempi, mikä näkyy erityisesti "Kanelia kainaloon, Tatu ja Patu!" -elokuvassa.
Tyttäriltään saamansa kritiikin seurauksena tekijät ovat kiinnittäneet enemmän huomiota hahmojensa moninaisuuteen.
Palkinnot.
Aino Havukainen ja Sami Toivonen voittivat vuoden 2007 Finlandia Junior -palkinnon kirjalla "Tatun ja Patun Suomi". Teosta myytiin sen ilmestymisvuonna noin 100 000 kappaletta.
Vuonna 2010 Tatu ja Patu -kirjasarja sai Suomen tietokirjailijat ry:n 8 000 euron arvoisen Tietopöllö-palkinnon.
George Follmer

George Follmer (s. 27. tammikuuta 1934) on entinen yhdysvaltalainen F1-kuljettaja. Hän osallistui kolmeentoista F1-osakilpailuun kaudella . Hän saavutti yhteensä 5 MM-pistettä ajamalla kolmanneksi Espanjan GP:ssä ja kuudenneksi Etelä-Afrikan GP:ssä. Hän on yksi harvoista debyyttikilpailussaan pisteille ajaneista kuljettajista.
Follmer kilpaili myös USAC-mestaruussarjassa vuosina 1967–1971 ja 1974 ajaen 25 starttia. Hän ajoi myös Indianapolis 500 -sarjassa vuosina 1969–1971 ollen parhaimmillaan 15. Hän voitti vuoden 1969 Phoenix International Racewayn kilpailun. F1-uran jälkeen Follmer kilpaili NASCAR Winston Cup -sarjassa ajaen 13 kilpailua 30:stä.
Follmer voitti myös vuoden 1965 SCCA Road Racing -sarjan mestaruuden ja Trans Am -sarjan mestaruuden kahdesti vuosina 1972 ja 1976, ollen myös vuoden 1972 Can-Am-sarjan mestari.
Follmer valittiin Amerikan Moottoriurheilun Hall of Fameen vuonna 1999.
Ron Flockhart

William Ronald "Ron" Flockhart (16. kesäkuuta 1923 Edinburgh – 12. huhtikuuta 1962 Victoria, Australia) oli brittiläinen F1-kuljettaja. Hän osallistui neljääntoista F1-osakilpailuun kausina ja –. Hän saavutti uransa aikana yhteensä viisi MM-pistettä. 
Ura.
Alkuvaiheet.
Flockhart aloitti kilpa-ajamisen moottoripyörillä, joista hän vaihtoi 1940-luvun lopussa kilpa-autoihin ajaen jo 1950-luvun alussa muun muassa Formula 3:ia, Formula Libreä ja hillclimbingia.
Formula 1.
Flockhart teki Formula 1 -debyyttinsä kaudella ajamalla Prinssi Biran kanssa jaetulla autolla Britannian osakilpailussa, mikä kuitenkin päättyi keskeytykseen. Hän teki paluun F1-sarjaan kaudella . Paluukilpailu Britannian GP:ssä päättyi keskeytykseen, mutta ensimmäiset MM-pisteet tulivat Italian GP:ssä 1956, missä hän ajoi kolmanneksi. 
Kaudet – olivat Flockhartille tuloksiltaan heikkoja eikä hän kerännyt näiden aikana yhtään MM-pistettä. Hän kuitenkin voitti Snettertonissa järjestetyn sarjan ulkopuolisen osakilpailun Silver City Trophyn (tunnettu myös nimellä Snetterton F1) vuonna 1959. Flockhart ajoi F1-uransa viimeisen MM-pisteen sijoittumalla kuudenneksi Ranskan GP:ssä 1960.
Kestävyysajot.
Flockhart ajoi F1-sarjan ohessa myös urheiluautoja sekä kestävyysajoja. Hän voitti vuoden 1956 Le Mansin 24 tunnin ajon Ecurie Ecosse -tiimissä Ninian Sandersonin kanssa. Hän voitti myös seuraavana vuonna yhdessä Ivor Buebin kanssa.
Onnettomuudet ja kuolema.
Flockhartin kilpa-autoilijan uraa varjostivat useat onnettomuustilanteet. Kaudella ajetussa Ranskan GP:ssä Flockhart lensi ulos autostaan ja sai murtumia jalkaansa. Vuonna 1958 Flockhartin urheiluauto kolaroi ambulanssin kanssa ja syttyi tuleen, minkä seurauksena Flockhart ei voinut selkävaivojen vuoksi osallistua saman vuoden Le Mansin 24 tunnin ajoon. 
Elämänsä loppuvaiheessa Flockhart omistautui kilpa-ajamisen lisäksi lentokoneille ja hän yritti kahdesti rikkoa lentonopeusennätyksen Sydney-Lontoo lentoreitillä. Ensimmäinen yritys vuonna 1961 epäonnistui huonojen sääolosuhteiden vuoksi ja toinen päättyi lento-onnettomuuden aiheuttamaan kuolemaan vuonna 1962. Flockhartin tuhkat siroteltiin lentokoneella hänen kotiseudulleen Skotlantiin.
Muuta.
Flockhart oli koulutukseltaan insinööri ja hän työskenteli ennen kilpa-ajajan uraansa armeijan teknisellä osastolla toisen maailmansodan aikana ja siviilissä edinburghilaisessa tekstiilitehtaassa.
Todennäköisyysamplitudi

Todennäköisyysamplitudi on kvanttimekaniikassa aaltofunktion amplitudia kuvaava kompleksiluku. Aaltofunktion avulla siis kuvataan, millä todennäköisyydellä hiukkanen löytyy tietystä paikasta formula_1. Kun todennäköisyystiheys paikan suhteen merkitään formula_2, voidaan todennäköisyysamplitudi merkitä formula_3.
Todennäköisyysamplitudin käsite juontaa juurensa vuodesta 1926, jolloin Max Born esitti tulkintansa, että Schrödingerin yhtälön aaltofunktion amplitudin neliö esittää todennäköisyystiheyttä ja aaltofunktion amplitudi on todennäköisyysamplitudi.
Yhtälöitä.
Normalisointi.
Todennäköisyys, että kvanttimekaaninen hiukkanen löytyy jostain kohdasta avaruutta, on yksi. Täten on pädettävä normalisaatio
formula_4,
missä siis formula_3 on todennäköisyysamplitudi.
Bra-ket-esitys.
Todennäköisyysamplitudi voidaan esittää myös bra-ket-merkinnällä seuraavasti:
formula_6.
A.O.D.

A.O.D. eli Altars of Destruction on suomalainen, Kauhajoella vuonna 1986 perustettu Bay Area thrash metal -tyyppistä thrash metalia soittava yhtye.
A.o.D. hajosi vuonna 1989 ja palasi takaisin yhteen kokeilumielessä väliaikaisilla kokoonpanoilla vuonna 2008. Junnu Mäki erosi yhtyeestä 2009. Yhtyeen uusi ja oikeastaan ensimmäinen studioalbumi "Gallery of Pain" julkaistiin vuonna 2010 kokoonpanolla Kimmo Osmo (kaikki kitarat), Pasi Osmo (basisti), Jussi Samppala (rummut) ja Mika Luoma (laulu). 
Diskografia.
EP:t
Hallintomenettely

Hallintomenettely tarkoittaa viranomaisessa tapahtuvaa hallintoasian käsittelyä, jota koskevat säännökset sisältyvät Suomessa hallintolakiin (434/2003). Hallintomenettely on hallinto-oikeudellinen käsite, mutta se on periaatteiltaan yhteydessä yleiseen prosessioikeuteen. Hallintomenettelyyn ei sisälly hallintolainkäyttö, lainsäädäntöasiat eikä yksityisoikeudelliset asiat. Esimerkiksi julkisyhteisön tekemä kiinteistön kauppa ei ole hallintomenettelyä, mutta sitä edeltävä viranomaiskäsittely kuuluu hallintomenettelyn piiriin. Sitä ovat myös oikeushallintoasiat, kuten virkanimitykset.
Hallintomenettelyyn kuuluu asian vireillepano, valmistelu, esittely ja päätöksenteko, jonka jälkeen päätös annetaan tiedoksi asianosaiselle. Se päättyy yleensä päätöksen täytäntöönpanoon, johon voi liittyä tehosteiden, kuten uhkasakon, käyttö. Kaikissa vaiheissa viranomaisella on velvollisuus neuvoa asianosaista.
Säädöspohjan historia Suomessa.
Hallintolain edeltäjä oli hallintomenettelylaki (598/1982), jota ennen hallintomenettelyn säädöspohja oli hajanaista ja monin osin puutteellista. Asiaa sääntelivät lähinnä oikeudenkäymiskaaren yleiset periaatteet ja sääntelemättömissä kohdissa turvauduttiin yleisiin hallinto-oikeudellisiin periaatteisiin ja virkamiesten harkintaan. Eräitä hallintomenettelyn osa-alueita varten säädettiin yleislakeja jo itsenäisyyden ajan alussa, mutta yleinen hallintomenettelylaki säädettiin vasta 1980-luvulla.
Hallintomenettelyn osa-alueita sääntelivät
Sui generis

Sui generis on latinankielinen ilmaus, joka tarkoittaa ”omaa lajiaan” tai kirjaimellisesti ”omaa sukuaan”. Se on peräisin skolastisesta filosofiasta, jossa sillä tarkoitettiin ideaa tai entiteettiä, jota ei voitu lukea osaksi jotain suurempaa käsitettä.
Nykyään termiä on käytetty muun muassa biologiassa, oikeustieteessä, politiikan tutkimuksessa ja sosiologiassa. Esimerkiksi taksonomiassa "sui generis" viittaa sellaiseen lajiin, jota vastaa suku, johon ei kuulu muita lajeja.
Live (Dingo)

Live on 14. lokakuuta 2009 julkaistu Dingon live-albumi. Albumin sisältö on äänitetty Turussa Down by the Laituri-festivaaleilla kesällä 2009. Albumilla on bonuskappaleena uusi studiolevytys "Indiana".
Kappaleet.
Kaikkien kappaleiden sävellys ja sanoitus Neumann, ellei toisin mainita.
Viron kristillinen ortodoksinen kirkko

Viron kristillinen ortodoksinen kirkko (, ), aikaisemmin Moskovan patriarkaatin Viron ortodoksinen kirkko (, ), on toinen Viron ortodoksisista kirkoista. Kirkko on Moskovan patriarkaatin alainen autonominen kirkko ja sen päänä toimii metropoliitta Korneli. Moskovan patriarkaatin Viron ortodoksinen kirkkoon kuuluu 31 seurakuntaa ja 57 papiston jäsentä, joista 43 on pappeja ja 14 diakoneja. Kirkossa on vajaa 200 000 jäsentä, joten se on suurin Virossa toimiva kirkkokunta. Siihen kuuluu myös merkittävä Pühtitsan nunnaluostari. Toinen Virossa toimiva ortodoksinen kirkko on Konstantinopolin ekumeenisen patriarkaatin alainen Viron apostolinen ortodoksinen kirkko.
Viron ortodoksinen kirkko sai autonomian vuonna 1920 ja siirtyi vuonna 1923 Konstantinopolin patriarkaatin alaisuuteen yhdessä Suomen ortodoksisen kirkon kanssa, sillä Moskovan patriarkaattiin oli vaikea pitää yhteyttä.
Kun Neuvostoliitto miehitti Viron, kirkon autonomisuus otettiin pois ja siitä tuli Moskovan patriarkaatin alainen piispakunta vuonna 1941. Saksalaismiehityksen aikaan 1941–1945 kirkko liittyi Konstantinopoliin, kunnes uuden neuvostomiehityksen alkaessa kirkko siirtyi taas Moskovan alaisuuteen 1945. Moskovan mukaan kirkko siirtyi patriarkaatin alaisuuteen vapaaehtoisesti, ilman painostusta.
Viron itsenäistyttyä uutta yhteiskuntaa rakennettiin "jatkuvuuden periaatteella", jossa yksilöiden ja yhteisöjen oikeudet ja velvollisuudet perustuvat tilanteeseen ennen neuvostomiehitystä vuonna 1940. Tämän vuoksi kirkon omaisuuden katsottiin kuuluvan Tukholmassa pakolaiskirkkona toimineelle Viron Konstantinopolin alaiselle autonomiselle kirkolle, joka palasi takaisin Viroon vuonna 1993.
Osa ortodoksisista seurakunnista ei kuitenkaan halunnut liittyä Konstantinopolin alaiseen autonomiseen kirkkoon ja seurasi yhdeksän vuoden jakso, jolloin näiden seurakuntien juridinen asema oli maassa epäselvä. Vuonna 2002 Viron sisäasiainministeriö rekisteröi Moskovan yhteyteen jääneet seurakunnat uskonnolliseksi yhdyskunnaksi nimeltä Moskovan patriarkaatin Viron ortodoksinen kirkko.
Tallinnan ja koko Viron metropoliitaksi nimettiin vuonna 2018 entinen Verajan arkkipiispa Jevgeni. Viro kieltäytyi jatkamasta kirkon metropoliitta Jevgenin oleskelulupaa pitäen häntä turvallisuusuhkana ja hänet määrättiin poistumaan maasta 6. helmikuuta 2024 mennessä. Jevgeni poistui maasta, mutta sanoi kuitenkin jatkavansa kirkkokunnan metropoliittana Venäjältä käsin.
Elokuussa 2024 kirkkokunta irtaantui yksipuolisella julistuksella Moskovan partriarkaatista. Nykyisen nimensä kirkkokunta sai maaliskuussa 2025. Aluksi tarkoitus oli muutta nimi muotoon Viron ortodoksinen kirkko, mutta tuomioistuin piti tätä harhaanjohtavana, koska kirkkokunta ei kata kaikkia Viron ortodokseja.
Kaarina Buure-Hägglund

Ritva Kaarina Buure-Hägglund (s. 16. kesäkuuta 1942 Helsinki) on suomalainen juristi (OTT) ja virkamies, joka nousi ensimmäisenä naisena kenraalikuntaan ottaessaan helmikuussa 1996 vastaan Puolustusvoimien asessorin eli johtavan juristin viran. Asessori on siviilivirka, joka osastopäällikkönä rinnastettiin vuoteen 2008 asti kenraalin arvoiseksi.
Ennen puolustusministeri Anneli Tainan 1995 suorittamaa nimitystä Buure-Hägglund toimi Helsingin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa kansainvälisen yksityisoikeuden, erityisesti ulkomaankaupan oikeuden apulaisprofessorina. Kontaktin Puolustusvoimiin Buure-Hägglund loi toimiessaan puheenjohtajana naisten asepalvelusta selvittäneessä toimikunnassa. Hänellä oli taustallaan myös pitkähkö ura oikeusministeriössä, muun muassa lainsäädäntöjohtajana.
Buure-Hägglund oli vuonna 2001 ehdolla eduskunnan oikeusasiamieheksi. Tehtävään valittiin lopulta apulaisoikeusasiamies Riitta-Leena Paunio. 27. marraskuuta 2001 järjestetyssä äänestyksessä Paunio sai 170 ääntä, 5 äänesti tyhjää ja 3 hylättiin, koska olivat äänestäneet Buure-Hägglundia, joka oli peruuttanut hakemuksensa kirjeitse 16. marraskuuta 2001. Juuri ennen hakemuksen poisvetämistä perustuslakivaliokunta oli asettunut yksimielisesti Paunion kannalle.
Syksyllä 2001 Buure-Hägglund palasi Helsingin yliopistoon, jossa hän ryhtyi hoitamaan dosentuuria.
Diakoninkynttilä

Diakoninkynttilä on ortodoksisen kirkon jumalanpalvelusväline.
Diakoninkynttilä on mehiläisvahasta tehty noin 3 cm paksu ja 80 cm pitkä kynttilä, johon voidaan liittää erillinen metallinen tai puinen kahva. Joissakin seurakunnissa on myös metallisia tai puisia kynttilänvarsia, joihin liitetään ylimmäksi 2 cm paksu kirkkokynttilä. 
Diakoni kantaa tätä kynttilää oikeassa kädessään osallistuessaan suitsutuksiin tai saattoihin. Diakoni kulkee aina papin tai piispan edellä, koska ajatus on, että hän näyttää valoa varsinaiselle palveluksen toimittajalle.
Noki

Noki on hiilen tai hiilipitoisten aineiden epätäydellisessä palamisessa syntyvä musta, hiilipitoinen aine. Se sisältää yli 99 % hiiltä sekä pieniä määriä vety-, happi- ja rikkiyhdisteitä. Noen sisältämä niin kutsuttu orgaaninen hiili viilentää ilmastoa, kun taas niin kutsuttu musta hiili lämmittää ilmastoa. 
Noki leijuu ilmassa hiutaleina ja tarttuu hanakasti erilaisiin pintoihin. Jo hyvin pieninä määrinä se tummentaa pinnat, joihin se osuu. Esimerkiksi vaatteista se ei lähde pois helpolla. Savupiippuihin kertyvä noki saattaa johtaa nokipaloon, minkä vuoksi savupiiput on säännöllisesti nuohottava.
Teollisuuden tarpeisiin nokea valmistetaan polttamalla maaöljystä saatavia hiilivetyjä. Suurin osa tuotannosta käytetään kumiteollisuudessa. Hienojakoista nokea eli nokimustaa käytetään myös mustana väriaineena maaleissa, muoveissa ja painomusteissa.
Noki ja ilmasto.
Ilmakehätieteellisessä kirjallisuudessa noen määritellään koostuvan kahdesta osatekijästä: orgaanisesta hiilestä sekä epäorgaanisesta mustasta hiilestä. Noen sisältämä orgaaninen hiili viilentää ilmastoa, kun taas musta hiili voimistaa llmaston lämpenemistä. Biomassan kotitarvepoltosta syntyy noin neljä kertaa enemmän orgaanista hiiltä kuin mustaa hiiltä. Dieselin ja kivihiilen noki puolestaan sisältää enemmän mustaa hiiltä kuin orgaanista hiiltä, joten sillä on ilmastoa lämmittävä nettovaikutus.
Lähes kolme neljännestä ihmistoiminnasta aiheutuvasta ilmakehää viilentävästä orgaanisesta hiilestä saa alkunsa metsäpaloista ja peltojen kulotuksesta. Loput orgaanisen hiilen päästöt aiheutuvat biomassan kotitarvekäytöstä (19 %) ja fossiilisten polttoaineiden käytöstä (7 %). 
Valtaosa ilmakehää lämmittävistä mustan hiilen päästöistä aiheutuu metsäpaloista, metsän kaskeamisesta ja peltojen kulotuksesta (42 %). Muut mustan hiilen päästöt aiheutuvat fossiilisten polttoaineiden poltosta (38 %) ja biomassan kotitarvekäytöstä (20 %). 
Metsäpalojen ja metsän kaskeamisen yhteydessä syntyvien nokipäästöjen ilmastoa viilentävä vaikutus on kuitenkin kaksinkertainen niiden lämmitysvaikutukseen verrattuna. Metsäpalojen noella saattaa silti olla paikallista ilmastoa lämmittävää vaikutusta ja esimerkiksi Venäjän ja Kiinan kevätkulotusten nokipäästöjen on havaittu nopeuttavan arktisten alueiden sulamista.
Marika Laijärvi

Marika Aurora Laijärvi (ent. "Uskali", s. 12. syyskuuta 1970 Helsinki) on suomalainen kirjailija.
Laijärvi on valmistunut filosofian maisteriksi Jyväskylän yliopistosta pääaineenaan saksan kieli ja kulttuuri. Hän on työskennellyt saksan kielen opettajana ja lasten- ja nuortenkirjakriitikkona.
Voimasuo

Voimasuo on kotimaisen Jääportit-yhtyeen neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 12. toukokuuta 2009.
Albumin kansien pastellivärimaalaukset on tehnyt Mindy M. Heinonen.
Eila-Maija Mirolybov

Eila-Maija Mirolybov (o.s. Saksa, 7. kesäkuuta 1943 Heinola – 2. huhtikuuta 2025 Helsinki) oli suomalainen toimittaja. Hän työskenteli toimittajana Yleisradiossa ja 1978–1981 Yle uutisten uutisankkurina ja sitten "Ortodoksiviesti"-lehden päätoimittajana. Mirolybov jäi eläkkeelle Yleisradiosta vuonna 2003. Hän oli pitkän toimittajauransa aikana mukana televisiolähetyksissä selostamassa lukuisia kuninkaallisia tapahtumia, ja häntä pidettiinkin siksi erityisesti Euroopan kuningasperheiden asiantuntijana.
Vastaava toimittaja

Vastaava toimittaja on Suomessa "laki sananvapauden käyttämisestä joukkoviestinnässä" (13. kesäkuuta 2003/460) määrittämä tehtävä. Lain mukaan julkaisijan tulee määrätä aikakautiselle julkaisulle (aikakauslehdelle tai vastaavalle) ja verkkojulkaisulle "vastaava toimittaja", jonka tehtävänä on johtaa ja valvoa toimitustyötä, päättää aikakautisen julkaisun, verkkojulkaisun tai ohjelman sisällöstä sekä muusta lain määräämästä. Hänen tulee olla viisitoista vuotta täyttänyt henkilö, joka ei ole konkurssissa ja jonka toimintakelpoisuutta ei ole rajoitettu. Tieto vastaavasta toimittajasta on merkittävä julkaisuun. Laki sallii myös useiden vastaavien toimittajien määräämisen. Tällöin määritellään yleensä kullekin henkilölle oma vastuualue.
"Painovapauslaissa" vuodelta 1919 käytettiin termiä päätoimittaja. Vuoden 2003 Lakiuudistus muutti oleellisesti rikollisesta julkaisutoiminnasta annettavia rangaistuksia: päätoimittajan vastuuta pienennettiin siinä tapauksessa että hän ei ole laiminlyönyt tehtäviään, ja hänen alaisuudessaan työskentelevien vastuu lisääntyi.
Tapauksissa, jossa vastaavan toimittajan laiminlyönti johtaa virheellisen tiedon julkaisemiseen, voidaan tämä tuomita päätoimittajarikkomuksesta sakkoon. Vastaavan toimittajan ei tarvitse olla päätoimittaja vaan hän voi olla myös keskijohtoon kuuluva tai rivitoimittaja.
Angela Ruggiero

Angela Ruggiero (s. 3. tammikuuta 1980) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija. Hän syntyi Panorama Cityssä Kaliforniassa ja on pelipaikaltaan puolustaja. Taustaltaan hän on amerikanitalialainen.
Ruggiero on voittanut neljä olympiamitalia; kultaa 1998 Naganossa, hopeaa 2002 Salt Lake Cityssä ja 2010 Vancouverissa sekä pronssia 2006 Torinossa.
Angela Ruggiero valittiin Vancouverin vuoden 2010 kisojen aikana KOK:n urheilijajäseneksi seuraavaksi kahdeksaksi vuodeksi.. 2015 Ruggiero kutsuttiin The Hockey Hall of Famen jäseneksi.
Czech Hockey Games

Czech Hockey Games () on Tšekissä vuosittain järjestettävä jääkiekkoturnaus, joka kuuluu jääkiekon Euro Hockey Tour -turnaussarjaan. Turnausta alettiin järjestää vuodesta 1994 lähtien nimellä Pragobanka Cup, mutta se muutettiin Česká Pojišťovna Cupiksi vuonna 1998. Vuonna 2009 turnauksen nimeksi vaihtui Czech Hockey Games. Vuonna 2012 se pelattiin nimellä KAJOTbet Hockey Games, palasi seuraavana vuonna nykyiseen Czech Hockey Games -nimeensä. Kaudella 1997–1998 turnaus liittyi Euro Hockey Touriin ja silloin Slovakian korvasi Suomi.
Ottelut pelaatan Zlínissä jääkiekkojoukkueen HC RI OKNA Zlínin kotiareenalla AC ZPS Zlín vuoteen 2003 asti. Sen jälkeen Česká Pojišťovna Cup järjestettiin Duhová Aréna -hallissa Pardubicessa. Tämän jälkeen se muutti Tipsport Arenalle Libereciin. Turnaus on aina järjestetty elokuun ja syyskuun välillä, mutta vuosina 2008 ja 2009 se järjestettiin huhtikuussa. Ajankohta kuitenkin muutettiin elokuuksi ja syyskuuksi vuonna 2009.
Vuonna 2022 turnaukseen osallistuivat vakiojoukkueiden Tšekin, Ruotsin ja Suomen lisäksi Itävalta, joka korvasi Venäjän. Venäjä ei saanut osallistua turnaukseen vuonna 2022 hyökkättyään Ukrainaan. 
1
Laurent Guyot

Laurent Guyot (s. 17. joulukuuta 1969) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja. Kesästä 2021 lähtien hän on toiminut ranskalaisen FC Annecyn päävalmentajana.
Ura pelaajana.
Guyot aloitti ammattilaisuransa FC Nantes'ssa 1985. Hän profiloitui Kanarialintujen puolustajana edustaen seuraa 13 vuoden ajan 191 ottelussa. Maalinteossa hän onnistui kahdesti. 1998 hän siirtyi Nantes'sta Toulouseen, jossa peliaika kuitenkin jäi vähiin. Yhden kauden jälkeen hän jättikin joukkueen ja pelasi uransa viimeiset kolme kautta 1999–2002 En Avant de Guingampissa. 
Ura valmentajana.
Peliuransa jälkeen Guyot on jatkanut jalkapallon parissa ja toiminut juniorivalmentajana FC Nantes'n organisaatiossa. Kesäkuussa 2009 hän allekirjoitti kaksivuotisen sopimuksen pääsarjaan nousseen US Boulognen kanssa. Hänen apulaisvalmentajana uran ensimmäisellä päävalmentajakaudella toimi entinen seurakaveri Serge Le Dizet. Kaksikko ei onnistunut pitämään Boulognea liigassa yhtä kautta pidempään. Putoamisesta huolimatta Guyot sai jatkaa tehtävässään. Joulukuun lopulla 2010 seurajohto erotti Guyot'n Boulognen ollessa Ligue 2:n keskikastissa turhan kaukana noususijoista. 
Toukokuussa 2011 Guyot'n kerrottiin siirtyvän kesäkuussa Ligue 2:ssa pelaavan CS Sedan Ardennes'n uudeksi päävalmentajaksi. Guyot'n debyyttikaudella Sedan taistelu noususta takaisin liigaan, mutta taipui lopulta neljänneksi. Kausi 2012/13 oli murheellinen ja toiseksi viimeiseksi jääneenä se putosi Nationaliin. Seuran talousvaikeuksien vuoksi Sedan pudotettiin lopulta CFA2:een, viidennelle sarjatasolle. Kauden jälkeen Guyot jätti seuran ja siirtyi Ranskan jalkapalloliiton palvelukseen Liiton valmentajana Guyot vastasi ensin U17- ja vuodesta 2014 alkaen U16-maajoukkueen valmentamisesta.
Kesäkuussa 2015 Guyot siirtyi kanadalaisen Toronto FC:n palvelukseen joukkueen akatemian johtajaksi. Tammikuussa 2018 hän siirtyi joukkueen reservijoukkueen päävalmentajaksi. Hän jätti tehtävänsä Torontossa kesäkuussa 2018 ja siirtyi Belgian pääsarjaan nousseen Cercle Bruggen päävalmentajaksi. Guyot'n johdolla nousijajoukkue Cercle säilytti sarjapaikkansa kauden 2018/19 päätteeksi. Kauden jälkeen Guyot jätti joukkueen ja palasi US Boulognen päävalmentajaksi Ranskan Nationaliin.
Guyot toimi Boulognen päävalmentajana kahden kauden ajan. Toukokuussa 2021 hän jätti seuran ja siirtyi niin ikään Nationalissa pelanneen FC Annecyn päävalmentajaksi.
Vapaatuotantoalue

Vapaakauppa-alue tai erikoistalousalue (englanniksi "Free Trade Zone (FTZ)", "Export Processing Zone (EPZ)" tai "Special Economic Zone"), on alue, jolla toimivat yritykset saavat vero- ja tullihelpotuksia ja joilla vallitsee väljempi työnlainsäädäntö. Vapaakauppa-alueille pyritään houkuttelemaan ulkomaisia investointeja varsinkin työvoimaintensiivisille aloille. Vapaakauppa-alueet sijaitsevat yleensä kehitysmaissa ja usein niiden köyhimmillä alueilla, jossa ulkomaalaisten investointien toivotaan vähentävän köyhyyttä. Ensimmäiset Vapaakauppa-alueet perustettiin Latinalaisessa Amerikassa 1920-luvulla.
Vapaakauppa-alueita oli vuonna 1999 noin 3000 116 maassa ja ne työllistivät 43 miljoonaa ihmistä. Alueiden tärkeimmät tuotteet ovat vaatteet, kengät, urheiluvarusteet, elektroniikka ja lelut. Kiina perusti useita erikoistalousalueita 1980-luvulla houkutellakseen investointeja ja myöhemmin alueita on perustettu muun muassa Intiaan etenkin teknologiateollisuuden tarpeisiin. Euroopassa talousalueita on perustettu muun muassa Puolaan, Unkariin ja Venäjälle.
Vapaakauppa-alueita on kritisoitu siitä, että niillä toimivat yritykset riistävät työvoimaa lainsäädännön väljyyden vuoksi. Työläisten kokoontumis- ja järjestäytymisoikeutta rajoitetaan ja palkat ovat huonoja.. Työläisten oikeuksien lisäksi Vapaakauppa-alueilla on myös muuta maata väljemmät ympäristösäädökset. Esimerkiksi Intiassa erityistalousalueita koskeva SEZ-laki tuli voimaan vuonna 2006, jonka seurauksena näillä alueilla tapahtuva tuotantoa kannustettiin joustavalla hallinnolla, sekä vero- ja muilla eduilla. Intian Vapaakauppa-alueilla elektroniikkateollisuudessa on todettu laajoja epäkohtia: työvoima on suureksi osaksi nuoria ja perheettömiä, jotka työskentelevät määräaikaisissa työsuhteissa ja saavat elämiseen riittämätöntä palkkaa. Myös järjestäytymisoikeuksissa on todettu puutteita.
Pikkutakki

Pikkutakki (myös yhdistetakki tai irtotakki) on miesten sisävaate. Pikkutakki yhdistettynä eri kankaasta valmistettuihin housuihin on asusteena epävirallisempi kuin puku, mutta neuletta muodollisempi. Se sopii monissa tapauksissa työvaatteeksi, mutta myös rennompiin juhliin, joissa noudatetaan niin sanottua "smart casual" -⁠pukeutumisohjetta.
Pikkutakki valmistetaan samoilla kaavoilla kuin puvuntakki. Kankaissa on kuitenkin eroja: jotkin pikkutakeissa käytettävät kuosit eivät sovi pukuihin ja päinvastoin.
Historiaa.
Keskenään eri kankaasta valmistettuja takkeja ja housuja käyttivät miehet länsimaissa jo ennen kuin 1800-luvulla kehittyi samasta kankaasta valmistettu asukokonaisuus, miesten puku. Kirkkaista kankaista valmistettu bleiseri eli klubitakki ilmaantui 1800-luvun alussa urheilu- ja vapaa-ajan käyttöön. Vuosisadan puolivälissä syntyi tummansininen laivastobleiseri metallisine nappeineen, sitten tupakkatakki sekä vyöllä tai tampilla varustettu Norfolk-metsästystakki. 1920-luvulla irtotakkiin pohjautuva yhdistelmäasu yleistyi, esikuvana Windsorin herttua Edvard VIII. Nykyaikaan tultaessa pikkutakin kangasvalikoima on eriytynyt pukukankaita monipuolisemmaksi niin, että erilaisten kuosien avulla voidaan luoda varsin arvokas tai sitten hyvinkin rento vaikutelma. Irtotakki voidaan yhdistää suorien housujen sijasta myös esimerkiksi chino-housuihin ja farkkuihin.
Euroliiga-kausi 2002–2003

Euroliigakausi 2002-2003 oli kolmas ULEB-liiton järjestämä kansainvälinen koripalloturnaus. Edellisvuoden mestarina kauteen lähti Panathinaikos BC ja Final Four pelattiin Palau Sant Jordi -areenassa Barcelonassa. Kauden voitti FC Barcelona Bàsquet. Suomalaispelaajista mukana oli Hanno Möttölä, joka edusti TAU Cerámicaa.
Henkilökohtaiset tilastot.
Syötöt.
"* Ei pelannut tarpeeksi otteluita."
Citroën C5

Citroën C5 on Citroënin vuodesta 2001 lähtien valmistama ylemmän keskiluokan automalli, joka korvasi Citroën Xantian ja myös suuremman XM:n. Auton myynti Euroopassa päättyi vuonna 2017, mutta Kiinassa valmistus jatkui tämän jälkeenkin.
Citroën C5 I (2001–2008).
Ensimmäisen sukupolven C5 tuli markkinoille keväällä 2001 viisiovisena hatchbackina. Farmarimalli Break esiteltiin saman vuoden kesällä.
Vuoden 2001 Euro NCAP -kolaritestistä C5 sai tulokseksi neljä tähteä viidestä.
Syksyllä 2004 mallin keulan ja peräosan ilmettä muokattiin vastaamaan samoihin aikoihin esiteltyä Citroën C4 -mallia. 
Uudistettu C5 ansaitsi Euro NCAP -kolaritestissä vuonna 2004 täydet viisi tähteä. 
Citroën C5 II (2008–).
Toisen sukupolven C5 esiteltiin avokattoisena C5 Airscape -konseptiautona Frankfurtin autonäyttelyssä syksyllä 2007. Tuotantomalli tuli markkinoille seuraavana keväänä neliovisena sedanina ja hieman myöhemmin farmarina.
Vuoden 2009 Euro NCAP -kolaritestistä C5 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Geneven autonäyttelyssä keväällä 2014 esiteltiin hieman maasturimaisempi C5 CrossTourer, jonka maavara on perusasennossa 1,5 senttimetriä tavallista Tourer-farmarimallia korkeampi. Lisäksi siinä on lokasuojien levikkeet sekä suojalevyt etu- ja takapuskurien alla. Sisarmallistaan Peugeot 508 RXH:sta ja kilpailijoistaan poiketen C5 CrossTourer on aina etuvetoinen.
Vuodesta 2017 lähtien C5-mallia on myyty ainoastaan Kiinan markkinoilla. Faceliftissä ulkoasua muokattiin vastaamaan Kiinassa myytävää suurempaa C6-mallia.
Nya Parken

Nya Parken (ent. "Idrottsparken") on jalkapallostadion Norrköpingin kaupungissa Ruotsissa. IFK Norrköpingin omistama stadion on myös IF Sylvian sekä IK Sleipnerin kotistadion.
Idrottsparken avattiin 2. maaliskuuta 1903. Stadionilla oli juoksuradat vuoden 1992 jalkapallon EM-kisoihin saakka. Idrottsparken remontoitiin täysin vuosina 2008–2009, jonka jälkeen se sai nykyisen nimensä. 
EM-kisojen lisäksi Idrottsparkenilla pelattiin myös vuoden 1958 jalkapallon MM-kilpailujen lohkovaiheen otteluita. Kesällä 2013 Nya Parken on yksi naisten EM-kisojen näyttämöistä.
Nya Parkenin edustalla on vuonna 2024 paljastettu virolaisen kuvanveistäjän Elo Liivin suunnittelema Ove Kindvallin patsas.
Sokerimänty

Sokerimänty ("Pinus lambertiana") on mäntyjen sukuun kuuluva ainavihanta havupuu. Laji on saanut nimensä makeasta pihkastaan, joka sisältää paljon ksylitolia. Vanhin ajoitettu puu on noin 800-vuotias. Intiaanit käyttivät sokerimännyn pähkinöitä osana ravintoaan. Sokerimäntyä vaivaavista sienistä yleisin on "Cronartium ribicola" -sieni, joka on tuhonnut suuria määriä sokerimäntyjä.
Sokerimäntyä tavataan alkuperäisenä Yhdysvaltain länsiosissa Oregonin ja Kalifornian osavaltioissa sekä hyvin pienellä alueella Nevadassa, mutta myös Luoteis-Meksikossa Baja Californian osavaltiossa. Lajin alkuperäistä elinympäristöä ovat vuoristojen rinteet 300–3 200 metrin korkeudessa. 
Kuvaus.
Sokerimänty on mäntylajeista suurin. Sen normaali pituus on 40–60 metriä, mutta pisin mitattu sokerimänty Yosemiten kansallispuistossa on saavuttanut 81,7 metrin korkeuden. Rungon ympärysmitta on 1,5–2,5 m, parhaimmillaan yli 3,5 m. 
Puun parhaita tuntomerkkejä ovat viisi 6–11 cm pitkää neulasta samassa kannassa ja suuret kävyt, jotka voivat kasvaa jopa 50–66 cm mittaisiksi.
Jay Silvester

Jay Silvester (s. 27. elokuuta 1937 Tremonton, Utah, Yhdysvallat) on entinen yhdysvaltalainen kiekonheittäjä ja olympiamitalisti.
Silvester tuli kiekonheittäjänä tunnetuksi vuonna 1961. Hän voitti tuolloin ensimmäisen Yhdysvaltain mestaruutensa ja heitti ensimmäisenä miehenä kiekkoa virallisesti yli 60 metriä tehdessään 11. elokuuta 1961 Frankfurt am Mainissa maailmanennätyksen 60,56 m. Yhdeksän päivää myöhemmin Brysselissä 189-senttinen ja 104-kiloinen Silvester paransi ennätyksen tulokseen 60,72 m. Ennätys säilyi hänen nimissään toukokuuhun 1962 saakka.
Silvester sijoittui Tokion 1964 olympialaisissa neljänneksi tuloksella 59,09 m. Ennen Méxicon 1968 olympialaisia Silvester otti maailmanennätyksen jälleen nimiinsä heittämällä Modestossa 25. toukokuuta tuloksen 66,54 m ja Renossa 18. syyskuuta tuloksen 68,40 m. Méxicossa hän sijoittui vasta viidenneksi tuloksella 61,78 m. Maailmanennätys pysyi hänen nimissään maaliskuuhun 1975 saakka joskin Ricky Bruch sivusi ennätystä heinäkuussa 1972.
Silvester saavutti Münchenin 1972 olympialaisissa hopeaa tuloksella 63,50 m. Hän siirtyi kilpailun johtoon kolmannelle kierroksella, mutta Tšekkoslovakian Ludvík Daněk ohitti hänet viimeisellä heitollaan. Montréalin 1976 olympialaisissa Silvester oli kahdeksas tuloksella 61,98 m.
The Limits of Control

The Limits of Control on Jim Jarmuschin ohjaama elokuva vuodelta 2009. Sen pääosassa näyttelee Isaach De Bankolé yksinäistä rikollista, joka menee Espanjaan töihin. Kuvaukset alkoivat helmikuussa 2008 Madridissa, Sevillassa ja Almeríassa. Sen levityksestä vastaa Focus Features.. Elokuva sai huonohkot arvostelut.
Elokuvan Pohjoismaiden-ensi-ilta oli Sodankylän elokuvajuhlilla kesäkuussa 2009. Jarmusch nimesi elokuvan tuotantoyhtiön John Boormanin rikoselokuvaklassikon "Tappajan jäljet" ("Point Blank", 1967) mukaan.
Vastaanotto.
Nyt-liitteen viisi kriitikkoa antoivat elokuvalle keskiarvoksi 2,2.
"Turun Sanomien" Tapani Maskulan mukaan tahallisen kapeaksi rajattu road movie ei edes pyri realistiseksi elokuvaksi, eikä jännityksestä kannata puhua vaan ”viileän älykön välinpitämättömyydestä hitaasti ohitse lipuviin episodeihin”. Maskulan mielestä enää harva muu ohjaaja kuin Jarmusch ymmärtää, että hiljaisuus voi kertoa elokuvassa enemmän kuin tuhat sanaa.
Nanni Galli

Giovanni Giuseppe Gilberto Galli, lempinimeltään "Nanni" (2. lokakuuta 1940 Bologna, Italia – 12. lokakuuta 2019 Prato, Italia), oli italialainen F1-kuljettaja.
Ura.
Alkuvaiheet.
Galli aloitti uransa teini-ikäisenä kartingissa. Vuonna 1964 hän ajoi vakioautosarjoja Steyer-Puchin ja Mini Cooperin autoilla. Hän siirtyi vuonna 1966 Alfa Romeon tehdaskilpakuljettajaksi ja ajoi Formula 2 -sarjassa vuosina 1967-69 sekä 1971. Galli voitti Mugellon ratakilpailun vuonna 1968 ollen myös toinen saman vuoden Targa Florion kilpailussa Ignazio Giuntin kanssa. Hän oli neljäs vuoden 1968 Le Mansin 24 tunnin ajossa ja 7. seuraavana vuonna. Galli ajoi Le Mansin ajoja kolmannen kerran vuonna 1972. 
Formula 1.
Galli osallistui 20 F1-osakilpailuun kausilla 1970–1973. Hän oli parhaimmillaan yhdeksäs Brasilian GP:ssä 1973. Hän oli myös kolmas vuoden 1972 MM-sarjaan kuulumattomassa Italian GP:ssä Vallelungassa ajaen Tecno-tallissa.
Liike-elämä.
Galli oli varakkaan kangastehtailijan poika ja F1:n jälkeen hän siirtyi muotitehtailijaksi. Vuonna 1978 hänen yrityksensä sponsoroi Williams-tallia. Lisäksi Galli neuvotteli ja teki bisnestä Benettonin suvun kanssa Formula 1:iin siirtymisestä. Vuonna 1985 Benetton osti Toleman -tallin ja nimesi sen Benettoniksi.
Fred Gamble

Frederick ”Fred” Gamble (17. maaliskuuta 1932 Pittsburgh, Pennsylvania – 19. maaliskuuta 2024 Honolulu, Havaiji) oli yhdysvaltalainen F1-kuljettaja. Hän osallistui Behra-Porschen autolla yhteen F1-osakilpailuun kaudella 1960, Italian GP:hen. Hän oli kilpailussa kymmenes eikä saavuttanut pisteitä. Gamble kuoli 92–vuotiaana 19. maaliskuuta 2024.
Talkin’ Blues

Talkin' Blues on reggaeyhtye Bob Marley &amp; The Wailersin vuonna 1991 julkaistu livealbumi.
Thomas Hill

Thomas Lionel Hill (s. 17. marraskuuta 1949 New Orleans, Louisiana, Yhdysvallat) on entinen yhdysvaltalainen pika-aitajuoksija ja olympiamitalisti.
Hill saavutti Münchenin 1972 olympialaisissa pronssia 110 metrin aitajuoksussa ajalla 13,48 s. Hän voitti olympiavoittoa puolustaneen maanmiehensä Willie Davenportin 0,02 sekunnilla. Oman välieränsä Hill oli voittanut ajalla 13,47 s.
Dalsnibba

Dalsnibba on Skandeihin kuuluva vuorenhuippu lähellä Geirangeria, Strandan kunnassa, Norjassa. Huipun korkeus merenpinnan tasosta on 1 476 metriä.
Nibbevegen.
Huipulle johtaa kapea tie, Nibbevegen, jolle pääsee kääntymään Riksvei 63 -tieltä Djupvatnet-järven rannalla olevan Djupvasshyttan kohdalla olevasta risteyksestä. Tien lähtöpiste Djupvasshyttalla on 1 039 metriä merenpinnan tasoa ylempänä, ja tie tekee 11 mutkaa ennen päättymistään huipulla sijaitsevalle parkkipaikkatasanteelle. Tiellä on käytössä tullimaksu, joka peritään Djupvasshyttan kohdalla, ennen vuorelle kipuamista.
Eräänlaisen Geirangerin turismin symbolin maineen saanut tie avattiin yleisön käyttöön vuonna 1939 ja sen rakentaminen kesti kolme vuotta. Aloitteen tien rakentamiselle teki Geiranger Skysslag -yhtiö, joka myös maksoi huomattavan osan tien rakennuskustannuksista. Tie pidetään tavallisesti avoinna kesä- ja lokakuun välisenä aikana. Huipulle on rakennettu moderni palvelurakennus, johon kuuluu pieni matkamuistomyymälä ja käymälämahdollisuudet.
Ralph Mann

Ralph Vernon Mann (16. kesäkuuta 1949 Long Beach, Kalifornia – 2. tammikuuta 2025) oli yhdysvaltalainen 400 metrin aitajuoksija ja olympiamitalisti.
Mann voitti 400 metrin aitajuoksun vuoden 1971 Pan-Amerikan kisoissa Calissa ajalla 49,11 s. Münchenin 1972 olympialaisissa hän saavutti hopeaa ajalla 48,51 s edellään vain maailmanennätystä parantanut ugandalainen John Akii-Bua.
Ralph Mannilla on muun muassa Riihimäen keskusurheilukentän kenttäennätys 50,3 sekuntia 400 metrin aidoissa vuodelta 1970 yhdessä Ari Salinin kanssa. Kyseinen kenttä ei ole enää aktiivisessa yleisurheilukäytössä.
Andrejs Štolcers

Andrejs Štolcers (s. 8. heinäkuuta 1974 Riika, Latvia) on latvialainen jalkapalloilija, joka pelasi muun muassa englantilaisseura Fulham FC:ssä vuosina 2000–2004.
Štolcers kuului Latvian joukkueeseen EM-kilpailuissa 2004 mutta pääsi kentälle vain Latvian viimeisen alkusarjaottelun lopussa.
Salibandyn 4. divisioona (miehet)

Miesten 4. divisioona on Suomen kuudenneksi korkein salibandyn sarjataso. Toteuttamisesta vastaa Suomen Salibandyliitto, joka järjestää sarjat turnausmuotoisesti liiton seitsemällä alueella, jotka on jaettu maantieteellisesti Etelä-, Sisä-, Kaakkois-, ja Pohjois-Suomeen sekä Savo-Karjalaan, Pohjanmaahan ja Länsirannikkoon.
Sarja pelataan turnausmuotoisesti kaksin- tai kolminkertaisena sarjana. Peliaika on 3×15min, joista kolmannen erän kolme viimeistä minuuttia ovat tehokasta peliaikaa.
Douglas Sloan

Douglas J. Sloan on yhdysvaltalainen käsikirjoittaja, ohjaaja ja tuottaja, joka palkittiin Writers Guild of America -palkinnolla elokuvan "" käsikirjoituksesta vuonna 2007.
Ura.
Sloan aloitti työskentelynsä television parissa 1990-luvulla "Mighty Morphin Power Rangersin" myötä, kun hän sai töitä sarjaa tuottaneelta Saban Entertainmentilta. Hän päätyi sarjan tuotantoryhmään ja teki aluksi pienen näytelmäroolin, ennen kuin ryhtyi sarjan käsikirjoittajaksi. Sloan ohjasi myös muutaman jakson. Samaan aikaan hän käsikirjoitti Sabanin toiseen tuottamaan sarjaan "VR Troopersiin". Ennen sarjojen käsikirjoittamista Sloan oli jo aikaisemmin käsikirjoittanut elokuvan "Silk Degrees" vuonna 1994 ja vuotta myöhemmin "Someone to Die For".
Sloan jatkoi vielä Power Rangersin parissa huolimatta Saban Entertainmentin lopettaessa toimintansa myytyään yhtiönsä Disneylle. Hän käsikirjoitti jaksoja vielä "iin" ja "Power Rangers Dino Thunderiin" ennen kuin jätti Power Rangers -sarjan kokonaan. Sittemmin käsikirjoittamisen sijaan Sloan on työskennellyt enimmäkseen vastaavana elokuvatuottajana.
Esa Lonka

Esa Seppo Lonka (s. 13. elokuuta 1948 Helsinki) on suomalainen laki- ja virkamies. Hän toimi Suomen valtakunnansovittelijana elokuusta 2009 vuoden 2014 loppuun.
Nuoruus.
Lonka kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin toisesta lyseosta 1968 ja valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1972. Hän aloitti työuransa valtion tieteellisen toimikunnan tutkimusapulaisena vuonna 1972 ja toimi samana vuonna myös professori Antti Suvirannan tutkimusapulaisena ja Helsingin yliopiston kurssiassistenttina. Vuonna 1973 Lonka toimi Väestörekisterikeskuksen tarkastajana ja aloitti työt sosiaali- ja terveysministeriön työsuojeluosastolla.
Ura.
Lonka on tehnyt uransa sosiaali- ja terveysministeriössä, työministeriössä ja työ- ja elinkeinoministeriössä, joissa hän työskenteli vuodesta 1973 aina valtakunnansovittelijaksi valintaansa asti. Vuonna 2009 Lonka toimi maaliskuusta elokuuhun sosiaali- ja terveysministeriössä työsuojeluosaston säädösyksikön johtajana. Vuosina 2008–2009 hän oli hallitusneuvos työ- ja elinkeinoministeriössä ja vuosina 1999–2009 sitä edeltäneen työministeriön politiikkaosastolla. Vuodet 1989–1998 Lonka työskenteli erilaisissa tehtävissä työministeriön työympäristöosastolla ja sitä ennen vuodet 1983–1989 sosiaali- ja terveysministeriössä. Vuodesta 1987 hän toimi Uudenmaan piirisovittelijana ja valtakunnansovittelijan varamiehenä. Lonka toimi työtuomioistuimen varajäsenenä vuodesta 1995.
Valtakunnansovittelijaksi.
Alkuvuonna 2009 järjestetyssä uuden valtakunnansovittelijan hakuprosessissa Lonka oli monien mutkien kautta työmarkkinajärjestöjen ehdokas, joskaan kaikki järjestöt eivät olleet yksimielisiä. Muun muassa Akava ajoi Markku Lemmettyä viime metreille asti.
Valtakunnansovittelijan viran täyttöä leimasi pitkähkö, jopa farssiksikin kutsuttu valintaprosessi, jonka aikana useampaan kertaan suosikkien joukkoon noussut henkilö vetäytyi. Näihin kuuluivat SAK:n entinen puheenjohtaja Lauri Ihalainen (ei hakenut) sekä hakemuksensa peruuttaneet Työttömyysvakuutusrahaston toimitusjohtaja Heikki Pohja ja SAK:n elinkeinoasioiden päällikkö Janne Metsämäki. Virkaa haki 16 henkilöä, mutta sitä ehdotettiin prosessin aikana jopa julistettavaksi uudelleen hakuun ehdokkaiden vetäytymisen vuoksi.
10. kesäkuuta 2009 työministeri Tarja Cronberg ilmoitti esittävänsä Lonkaa tehtävään. 18. kesäkuuta 2009 Valtioneuvosto nimesi Longan valtakunnansovittelijaksi. Lonka aloitti elokuun puolivälissä, kun hänen edeltäjänsä Juhani Salonius siirtyi eläkkeelle.
Nick Steele

Nick Steele (5. helmikuuta 1980 Coffs Harbour, Australia) on näyttelijä ja malli. Hänen isänsä on australialainen ja äitinsä yhdysvaltalainen. Hän syntyi Australiassa, mutta kasvoi Kaliforniassa. Hänellä on kaksi veljeä, Jim ja Chris, ja yksi sisko, Cassie.
Steele valmistui Kalifornian yliopistosta vuonna 2002 pääaineenaan psykologia ja sivuaineenaan ranskan kirjallisuus. Hän vietti opiskeluaikoinaan vuoden Toulousessa, Ranskassa, jonka aikana hän matkusteli laajasti ympäri Eurooppaa. Nykyisin hän asuu Los Angelesissa.
Steele on työskennellyt monien julkisuuden henkilöiden kanssa, esimerkiksi Britney Spearsin, Drew Barrymoren, Madonnan, Rose McGowanin ja Meg Ryanin kanssa.
Steele on myös esiintynyt yksittäisissä jaksoissa eräissä televisiosarjoissa, esimerkiksi Seitsemäs taivas, Tunteita ja tuoksuja, Siskoni on noita, ja Californication.