Piikkiön rautatieasema

Piikkiön rautatieasema (, ) on rantaradalla Kaarinan kaupungin Piikkiön taajamassa sijaitseva rautatieliikennepaikka. Siihen aikaisemmin kuuluneen vuonna 1898 rakennetun asemarakennuksen on suunnitellut Bruno Granholm. Asema sijaitsee 10 kilometrin päässä Paimion rautatieasemalta ja 13 kilometrin päässä Kupittaan rautatieasemalta.
Piikkiön rautatieasema avattiin yleiselle liikenteelle 1. marraskuuta 1899. Aseman toiminta kesti henkilöliikenteessä yli 80 vuotta, kunnes 25. toukokuuta 1979 henkilöliikenne asemalla lakkautettiin. Ratapihan kauko-ohjauksen valmistuttua vuonna 1995 asema muutettiin kokonaan miehittämättömäksi. Piikkiön rautatieasema on enää tavaraliikenteen käytössä (jonkin verran puunkuormausta) sekä junakohtauspaikkana. Rautatieliikenteen ohjaus hoidetaan keskitetysti Helsingin kautta. Säännöllistä henkilöliikennettä asemalla ei enää ole. Joulukuusta 2016 lähtien asemarakennus on ollut yksityisomistuksessa.
Historiaa.
Piikkiön rautatieliikennepaikan alkuvaiheet.
Vuodesta 1876 lähtien Turusta pääsi rautateitse Tampereen ja Hämeenlinnan kautta Helsinkiin. Helsinkiin kuitenkin kaivattiin nopeampaa yhteyttä, joten Helsingin ja Turun johdolla käynnistettiin Rantaratahanke ja keväällä 1886 asiaa ajamaan perustettiin komitea. Piikkiön kuntakokous katsoi asian olevan tärkeä myös Piikkiölle, kun yksityiset kansalaiset olivat pyytäneet kunnan tukea ja esittäneet kannatusta rautatielle. Kuntakokous asetti asiaa ajamaan kolmihenkisen komitean, johon kuuluivat Wiurilan isäntä August Armfelt, kanttori H. H. Hjerpe ja K. Kylänpää. Asiaan kuitenkin palattiin vasta kolmen vuoden kuluttua, jolloin Tuorlan isäntä Alfred Michael von Haartman ajoi rautatien perustamista ja korosti sen merkitystä. Kuntakokous oli rautatien rakentamisen kannalla ja päätti, että kunta avustaa maan lunastuksessa korkeintaan 50 penniltä jokaista äänivaltaista kuntalaista kohden. Radanvarren asukkaiden keskuudessa innostus uudesta liikenneyhteydestä nousi. Nimimerkki ”Palkollinen” kirjoittaa Aura-lehdessä:
Radan lopullinen rakentamispäätös tehtiin vuoden 1894 valtiopäivillä. Päätöksen hyväksyi myöhemmin Suomen suuriruhtinaskunnan hallitsija Venäjän keisarikunnan tsaari Nikolai II ja päätti samalla keskustelut radan linjauksesta. Kuntakokous oli kannattanut linjausta, jota rata nykyäänkin pääsääntöisesti noudattaa.
Paimiossa Vistan kestikievarissa pidettiin vuonna 1895 kokous, jossa kunnilla ja yksityisillä oli mahdollisuus esittää toiveita radan sijoittamisen suhteen. Rakentamistyöt aloitettiin Turun päässä helmikuussa 1897. Rataa ja asemaa varten valtio lunasti maata kuntalaisilta (Pukkilan kartanolta esimerkiksi viisi hehtaaria 9 550 markan hintaan). Maata lunastettiin lisää toukokuussa 1915 Hadvalasta, Seppälän ja Mattilan maatilojen mailta hehtaarin kokoiselta alueelta.
Aseman rakentaminen ja avaaminen.
Piikkiön rautatieasema päätettiin sijoittaa 300 metrin päähän kirkon eteläpuolelle, keskelle viljavaa peltoaluetta. Radan rinnalla kulki vanha Turun ja Salon välinen maantie (myöhemmin valtatie 1), jonka varteen asutus oli keskittynyt. Piirustukset kaikkiin Rantaradan vanhoihin varsinaissuomalaisiin asemiin toimitti Valtion Rautateiden pääarkkitehti Bruno Granholm. Piirustukset olivat tuolloin käytettyjä niin sanottuja tyyppipiirustuksia, joita käytettiin useissa kohteissa. Tämän vuoksi Paimion asema oli alkuperäisessä muodossaan samanlainen kuin Piikkiönkin asema.
Piikkiöön suunniteltiin alun perin matkustajamäärien mukaan V-luokan asemarakennusta, mutta asemarakennus toteutettiin lopulta IV-luokan piirustusten mukaisesti. Piikkiö oli kuitenkin nimellisesti V-luokan asema vuoteen 1956 asti, jolloin V-luokan asemapäällikön virat muutettiin IV-luokan asemapäällikön viroiksi.
Asemarakennusta rakennettiin vuosina 1898–1899. Itse radan rakentaminen oli maaston vuoksi hankalaa. Kiskotus tehtiin 9 metriä pitkillä Bolckow, Vaughan -yrityksen kiskoilla (metripaino 30 kg). Kiskotustöiden edistyttyä Turusta Piikkiön asemalle pidettiin Piikkiön kansakoululla 19. syyskuuta 1899 kiskottajille (”rautaroikalle”) juhlatilaisuus. Samana päivänä ratatöiden palkanmaksaja (”kasööri”) teki palkanmaksumatkansa ensimmäistä kertaa junalla Turusta Piikkiöön.
Piikkiön liikennepaikan ratapiha on aina ollut kolmiraiteinen (pääraide ja kaksi läpiajettavaa sivuraidetta), ja asemarakennuksen edessä oli asetinlaite, jolla liikennettä ohjattiin. Ratapihan itäpäätyyn rakennettiin vaihdekoju, länsipäätyyn lämmitettävä resiinavaja.
Aseman toiminta vuosisadan vaihteessa.
Rantaradan valmistuttua Piikkiön kunta anoi yhdessä Paimion ja Halikon kanssa oikeutta avata rata väliaikaisesti paikallisliikenteeseen alkuvuodesta 1899. Rautatien hallinto ei kuitenkaan puoltanut anomusta, koska piti radan kiskotusta vielä puutteellisena. Radan ja aseman virallista käyttöönottoa saatiinkin odottaa loppuvuoteen, sillä vielä elokuussa 1899 asemalla tehtiin muuraus- ja lattianasennustöitä.
Ennen radan avaamista yleiselle liikenteelle arvovaltainen kutsuvierasjoukko ajoi lauantaina 28. lokakuuta 1899 juhlajunassa reitin Karjaalta Turkuun. Uuden Suomettaren kirjeenvaihtaja kertoo Karjaan rautatieasemalta liikkeelle lähteneestä kutsuvierasjoukosta seuraavasti:
Uusi Aura -lehden toimittaja kirjoittaa:
Sanomia Turusta -lehden toimittaja kirjoittaa myös päivän tapahtumista:
Myös Piikkiön asemalla seurue siis pysähtyi tarkastaen aseman ja laiturilla hurraavat piikkiöläiset. 
Yleinen liikenne radalla alkoi marraskuun alussa 1899. Turun ja Karjaan välillä kulki molempiin suuntiin kaksi vuoroa, posti- ja sekajuna. Vuonna 1900 aloitti paikallisjuna Saloon. Piikkiön asemalle muutti vuonna 1898 2. luokan postitoimisto, joka oli aiemmin ollut Piikkiön kansakoululla. Senaatti oli jo vuonna 1866 määrännyt, että III-V luokan asemien oli korvauksetta osoitettava valtiolle sovelias huoneisto postia varten ja asemapäälliköiden huolehdittava postiasioiden hoidosta. Korvaukset ylimääräisestä työstä olivat pienet, eivätkä Piikkiön asemapäälliköt aina välittäneet toimenkuvasta.
Paimion sisaraseman tavoin Piikkiön rautatieasema vajosi pehmeään maaperään pian rakentamisen jälkeen, ja rakennusta jouduttiin siksi nostamaan toista metriä vajoamisen vuoksi. Asemalla sijainnut lennätinlaite asetettiin tammikuussa 1900 myös yksityisten käyttöön Rautatiehallituksen määräyksestä.
Vuoden 1899 lopulla Piikkiön asemalta lähti yli 3 600 matkustajaa. Helsinki–Karjaa-radan valmistuttua vuonna 1903 liikenne vilkastui entisestään, esimerkiksi vuonna 1904 kaikista tuloista yli 60 % tuotti henkilöliikenne. Vuonna 1911 Piikkiön asemalta lähti yli 25 000 matkustajaa ja kaksikymmentä vuotta myöhemmin asemalla myytiin matkalippuja keskimäärin 37 000 kappaletta. Suurin osa näistä oli Turkuun matkustavia työläisiä. Matkustajamäärät olivat alusta alkaen niin suuria, että rautatieasemalle hankittiin kestikievarin pitäjän Isak Kumlanderin toimesta puhelin, jotta asiakkaat voisivat tilata häneltä kyytejä.
Vuosisadan alkupuoli.
Radan ja aseman valmistuminen ei näkynyt välittömästi Piikkiön kehittymisenä. Vasta 1920-luvulle tultaessa Piikkiön ydinkeskusta alkoi muodostua rautatieaseman ympärille. Piikkiöläisten arkikielessä alettiin puhua asemanseudusta keskustan osana ja sinne perustettiin useita kauppoja, etupäässä sekatavaraliikkeitä. Hadvalantielle rakennettiin meijeri ja osuuskauppa ja Asematien päähän rakennettiin kestikievari. Elinkeinorakenteen muutoksen lisäksi väestönkasvu ”asemanseudulla” oli huomattavasti nopeampaa verrattuna koko Piikkiön väestönlisäykseen.
Tavaraliikenne kuljetti Piikkiöstä maitoa, viljaa, perunoita, metsä-, maatalous- ja karjatuotteita ja tiiliä Kokolahden tiilitehtaasta, joka tuotti vuodessa 10 000 tiiltä. Vuonna 1931 lähtevien tavaroiden rahtikirjoja kirjattiin yli 6 000 kappaletta, mikä vastasi noin 5 000 tonnia saapuvaa rahtia. Piikkiöön tuotiin 1900-luvun alkupuolella pääasiallisesti rehua, lannoitteita ja sekalaista kauppatavaraa.
1900-luvun alussa asemalaiturin Turun päästä rakennettiin Turun Osuuskaupan tehtaalle kapearaiteinen rillirata, joka korvattiin vuonna 1947 leveäraiteisella radalla. Uusi 364 metriä pitkä rata teki vanhan rilliradan tarpeettomaksi. Uusi yksityisraide erkani ratapihan Turun puoleisesta päädystä ja vei Hadvalantielle asti. Raiteen päässä oli ympäriajovaihteet. Välilaituri asemalle rakennettiin vuonna 1902. Rautatieaseman tontilla sijaitsi vuosina 1923-1929 myös pieni kioskirakennus, Rautatiekirjakauppa Oy. Asemarakennusta laajennettiin vuonna 1922. Laajennustöiden yhteydessä asemarakennusta vastapäätä, radan toiselle puolelle valmistui lämmitettävä tavaramakasiini lastauslaiturilla.
Asemarakennuksen toimenkuvan laajentuminen Piikkiön eräänlaiseksi hermokeskukseksi vaati myös henkilökuntaa. Vuoden 1931 Rautatiehakemistossa aseman toiminnasta ja henkilökunnasta kirjoitetaan:
Sotien jälkeinen aika.
Vuonna 1947 valmistui makasiinin lisärakennus, jotka purettiin 1980-luvun alussa. Vuonna 1947 Piikkiön asemalla sattui myös sen historian yksi ensimmäisistä suurista junaonnettomuuksista, kun tavarajunasta tippui metallipalkki kiskoille aiheuttaen junan suistumisen kiskoiltaan ja sen neljän junanvaunun tuhoutumisen aseman edustalla.
Asemalla oli 1950-luvulla peräti kahdeksan työntekijää, koska Paimiossa sijainneen Kevolan laiturivaihteen asemamiehen toimi siirrettiin Piikkiön asemalle. Asemarakennuksessa suoritettiin muutostöitä ja -korjauksia vuosina 1950 ja 1952. Vuonna 1966 laivaelementtejä ja hyttejä valmistavan Naviren kanssa solmittiin sopimus entisen Osuuskaupan raiteen käytöstä. Teollisuusraiteelta lähti runsaasti muun muassa laivojen lastiluukkujen kuljetuksia Turkuun. Piikkiön rautatieaseman päässä Turun puolella oli vielä 1990-luvulla puolipuomilaitos nimeltään Navire. Naviren myötä Piikkiöön entisten kappaletavarakuljetusten lisäksi tuli myös raskasta vaunukuormaliikennettä. Tavaramakasiinin länsipäädyssä oli kuormaussilta metalliromulle, puru- ja hakevaunuille, vastapäätä asemarakennusta oli vielä 1980-luvun lopussa raskaiden kuormien käsittelyä varten pukkinosturi kiinteällä alustalla.
Vuoden 1963 Rautatiehakemiston mukaan Piikkiössä oli tuolloin asemapäällikön lisäksi vain kaksi asemamiestä. Aseman toiminnasta kirjoitetaan:
Ratapihan pahin onnettomuus sattui 7. lokakuuta 1966, jolloin rekka ajoi tasoristeyksessä junan eteen. Junan ensimmäinen moottorivaunu kääntyi poikittain ja välivaunu suistui kiskoilta. Veturin ja auton miehistöt loukkaantuivat.
Vaikka useat piikkiöläiset käyttivät junaa työmatkoillaan 1970-luvulla, aseman henkilöliikenne alkoi laskea ja sen hiljainen alasajo alkoi. Lähiliikennettä Turusta Paimioon ajettiin vuonna 1974 enää vain kaksi junaparia, niin sanotut työläisvuorot. Lopulta henkilöliikenne Piikkiön asemalle päätettiin lopettaa kokonaan, ja viimeinen Piikkiöstä lähtenyt ”lättähattu” saateltiin matkaan 25. toukokuuta 1979 ja asema jäi toimimaan vain rahtiasemana. Aseman ratapiha peruskorjattiin vuonna 1983. Vanha alkuperäinen kivinen asemalaituri oli jäänyt radan korjausten vuoksi liian alas ja siksi jäljellä ollutta korkeaa osaa jatkettiin puisella laiturilla.
Henkilöliikenteen loppu.
Henkilöliikennettä kokeiltiin vielä valtion ja kunnan tuella väliaikaisesti Piikkiön ja Pernon telakan välillä elokuusta 1986 alkaen. Tämä synnytti Varissuon ja Lausteen seisakkeet, joiden elinkaaret jäivät kuitenkin lyhyiksi. Kokeilu lopetettiin kannattamattomana elokuussa 1987. Vaikka rautatieasemalle oli asennettu sähköpatterit samana vuonna ja rakennettu henkilökunnalle uudet sosiaalitilat, poistettiin asema käytöstä yhdeksän kuukautta myöhemmin 23.5.1988. Vuonna 1992 asemalla oli hetkellisesti väliaikainen vaihde- ja opastinturvalaitos ennen syyskuussa rakennettua ja käyttöön otettua releasetinlaitetta. Junatoimisto sijaitsi tuolloin rautatieaseman viereisessä lisärakennuksessa. Uuden asetinlaitteen myötä junasuorittaja joutui siirtymään uuteen asetinlaiterakennukseen.
Rataosan kauko-ohjauksen valmistuttua toukokuussa 1995 asema muutettiin täysin miehittämättömäksi. Liikennepaikka jäi pelkästään tavaraliikenteen käyttöön; juniin lastattiin pääasiallisesti sahatavaraa ja raakapuuta. Käyttötarkoitusta vaille jäänyt asema vuokrattiin kirpputorikäyttöön. Rakennuksen tulevaisuudesta esitettiin myös ideoita sen kunnostamisesta kuntalaisten kulttuuri- ja monitoimitiloiksi. Rautatietoiminnan hiljennyttyä asemapuisto on jäänyt hoitamattomaksi. Aseman toiminnan hiljeneminen on vaikuttanut koko Piikkiön keskustan rakenteeseen ja ilmeeseen. Rautatiekiskojen on kuitenkin myös koettu vaikeuttavan kaavoitusta ja ihmisten päivittäistä liikkumista.
Valtio ryhtyi lokakuussa 2007 myymään satoja vanhoja rautatieasemia. Piikkiön asemarakennus tontteineen siirtyi vielä samana vuonna Ratahallintokeskukselta Senaatti-kiinteistöjen haltuun. Rautatieliikennepaikkarakennuksia siirrettiin maaliskuussa 2009 jälleen Ratahallintokeskukselle, koska niissä oli myyntiä estäviä rajoitteita. Asemarakennuksessa asui tänä aikana vuokralaisia ja siellä toimi myös päiväkoti. Vielä vuonna 2010 Senaatti-kiinteistön antamien tietojen mukaan asema ei olisi tulossa myyntiin, kuten useat muut käytöstä poistuneet asemat. Vuonna 2011 makasiinirakennuksessa sijainnut asetinlaiterakennus sytytettiin palamaan pikkupoikien tulitikkuleikeissä, mutta vauriot jäivät vähäisiksi. Vuonna 2012 asemarakennuksesta katkaistiin sähköt viimeisten vuokralaisten lähdettyä ja ikkunat naulattiin vesivanerilevyin umpeen ilkivallan välttämiseksi. Aseman kunto tarkistettiin kuitenkin säännöllisin väliajoin pintapuolisesti. Vaikka alun perin puulämmitteinen rakennus oli myöhemmin varustettu sähköpattereilla, ei lämmitystä kytketty enää vuosiin päälle.
Rautatiekiinteistöjä siirrettiin vuoden 2016 alussa myyntiä varten Liikennevirastolta takaisin Senaatti-kiinteistölle, ja samana vuonna Senaatti-kiinteistö asetti Piikkiön rautatieaseman myyntiin nettihuutokauppaan. Joulukuussa 2016 asema ja sen lähellä sijaitsevat rakennukset tavaramakasiinia lukuun ottamatta myytiin yksityiselle ostajalle. Turun kaupunkiseudun maakuntakaavassa Piikkiön rautatieasema on merkitty suojeltavaksi rakennetun ympäristön kokonaisuudeksi (SR602006). Keskustelu asema-alueiden ottamisesta uuteen käyttöön virisi jälleen 2010-luvun lopulla; erityisesti Uudenkaupungin autotehtaan työntekijöitä varten. Uusi käyttö ei kuitenkaan koskisi jo myytyjä rautatieasemia vaan asema-alueita niiden ympärillä. Kaarinan kaupunginhallituksen lausuntojen mukaan radan lähistön väestöpohja on pieni, ja varat tulisi mieluummin käyttää Föli-bussiliikenteen parantamiseen.
Vuoden 2019 lopussa Piikkiön ratapihan vaihdejärjestelmän uusimis- ja parannustyö käynnistyi.
Piikkiön asemapäälliköt.
Piikkiössä oli historiansa aikana useita asemapäälliköitä. Seuraava listaus on haettu Suomen Valtiokalenterin tiedoista.
Vuodesta 1970 eteenpäin ainoastaan keskusasemien asemapäälliköiden nimet listattiin Valtiokalenteriin.
Arkkitehtuuri.
Bruno Granholm, joka oli 1800-luvulla Valtion rautateiden pääarkkitehti, uudisti asema-arkkitehtuuria ja suunnitteli kansallisromanttisen puuarkkitehtuurin huippua edustavia rakennuksia. Asema- ja asuinrakennukset säilyttivät entiset pohjaratkaisut, mutta ulkoasuun tuli kansallisromanttisia, karelianistisia ja jopa muinaisskandinaavisia koristeaiheita.
Rakennukset edustavat kansallisromanttista niin kutsuttua nikkarityyliä, mikä erottaa ne tuolloin voimakkaasti vaikuttaneesta uusrenessanssisesta tyylistä, joka jäljitteli kivirakentamisesta. Granholmin suunnittelemien asemarakennusten ornamentiikka ammentaa vaikutteita karjalaisista esikuvista, joskin piste- ja kaiverruskuviot kuuluivat myös perinteiseen sveitsiläistyyliin. Symmetrisestä rakentamisesta luovuttiin, frontonit ja katokset tulivat muodikkaiksi ja ikkunankarmeihin ja konsoleihin käytettiin runsasta koristelua. Vaikutteiden kansainvälisyydestä kertoo, että vastaavaa muotokieltä on nähtävissä lähes samaan aikaan 1890-luvun lopulla myös Norjassa ja Ruotsissa. Piikkiön asema on tyypillinen ”granholmilainen” ja alkuperäisessä muodossaan identtinen Paimion aseman kanssa.
Piikkiön asema on lautavuorattu hirsirakennus. Aseman hirret on liitetty toisiinsa lamasalvostekniikalla. Aseman lautavuoraus on luultavasti tehty muutama vuosi valmistumisen jälkeen hirsien lakattua laskeutumasta. Perusta on rakennettu suurista graniittilohkareista (luultavimmin Vehmaan graniittia), koska rakennuksen oli kestettävä junien aikaansaama jatkuva tärinä.
Rakennusjälki on korkealuokkaista ja taitavat ammattimiehet ovat rakentaneet talot rikkaine yksityiskohtineen. Ulkoseiniin on luotu vaihtelua erityyppisillä laudoituksilla, ikkunoiden ja ovien pielilautojen koristeleikkauksilla, räystäslautojen koristeilla ja korkealle kohoavilla spiiroilla, jotka tosin poistettiin luultavasti vuoden 1922 muutostöiden yhteydessä. Asemarakennus on alun perin ollut maalattu keltaisella, ja siinä on ollut ruosteenruskeat listoitukset ja karpalonpunaisia yksityiskohtia. Asemarakennus maalattiin uudelleen 1940-luvulla ja heinäkuussa 1980, jolloin rakennus maalattiin kartanonkeltaiseksi. Viimeisin maalaus tehtiin kesällä 2021 alkuperäisen värin mukaisesti.
Asemalla on alun perin ollut saumattu peltikatto, joka on vaihdettu oletettavasti 1950-luvun alkupuolella punaiseksi värjätyksi savitiilikatteeksi. Tiilikatteesta johtuva katon painon lisääntyminen ei kuitenkaan näy aseman sisärakenteissa. Odotussalin rautatien puoleisen sisäänkäynnin portaan ylle on myöhemmin rakennettu lippakatos. Piikkiön rautatieaseman seinällä ei ole missään vaiheessa ollut ulkokelloa.
Paimion aseman tapaan myös Piikkiön asemarakennuksen perustuksia jouduttiin kuitenkin pian vahvistamaan pehmeän maaperän vuoksi. Asemarakennusta laajennettiin vuonna 1922. Silloinen pääsisäänkäynti portaineen siirrettiin Turun puoleisesta päädystä Helsingin puoleiseen päätyyn. Seuraava suuri kunnostustyö tapahtui vuonna 1952, jolloin rakennuksen ulkonäköä uusittiin. Laajennuksen yhteydessä valmistui myös tavaramakasiini asemarakennuksen Helsingin puoleiseen päätyyn.
Sisätilat.
Piikkiön asemarakennuksessa oli alun perin kolme erikokoista odotushuonetta, asiakaspalveluhuone ja matkatavaroiden säilytyshuone. Säilytyshuoneessa oli omat hyllykkönsä naisten ja miesten matkatavaroille. Asemapäällikön asunto käsitti kolme asuinhuonetta, keittiön ja eteisen ja siten lähes koko itäisen puoliskon rakennuksesta. Asunnon sisäänkäynti oli pihan puolella, ja kuistilla varustettu keittiönporras oli itäpäädyssä. Suureen odotussaliin oli suunniteltu sisäänkäynti sekä pihan että radan puolelta. Pienempiin odotussaleihin kuljettiin suurimman kautta.
Vuonna 1922 tehdyn muutostyön yhteydessä asemapäällikön asunnon ja matkustajaliikennettä palvelevien tilojen paikkaa vaihdettiin keskenään. Odotussali ja lipunmyynti siirrettiin rakennuksen länsipäästä itäpäähän. Samalla myös postiasema sai käyttöönsä huoneita. Rautatien puoleisessa julkisivussa alkuperäisen odotussalin sisäänkäynti muutettiin ikkunaksi ja uusi sisäänkäynti toteutettiin saman julkisivun itäpäässä olleen ikkunan kohdalle. Myös samassa julkisivussa keskellä olleen matkatavarahuoneen sisäänkäynnin paikkaa muutettiin. Suurin alkuperäisistä odotussaleista jaettiin kahtia väliseinällä ja muutettiin keittiöksi ja asuinhuoneeksi. Myös pienemmät odotussalit sekä asiakaspalvelusali muutettiin asuinhuoneiksi. Länsipäätyyn lisättiin itäpäädyn alkuperäisen kuistin kaltainen uusi ja sen kautta kulku uuteen keittiöön ja ullakolle. Alkuperäinen asemapäällikön asunnon ruokasali muutettiin postin käyttöön. Sen viereen postille järjestettiin vuonna 1950 (alkuperäisen asunnon eteisen kohdalle) hyllyin varustettu säilytyshuone.
Sisätiloissa on korkeiden huoneiden alkuperäisessä koristelussa käytetty leveitä puulistoja ja tammiootrausta. Myöhemmin ootratut pinnat maalattiin valkoisiksi ja kattoja madallettiin (ks. kuva alempaa). Rakennuksen nykyinen omistaja totesi vuonna 2017 kunnostavansa rakennuksen vanhaa kunnioittaen perinnemateriaaleilla, kuten aikakauden mukaisilla maaleilla ja tapeteilla. Rautatierakennuksen kaakeliuunit on jo palautettu alkuperäisiin paikkoihin käyttäen Turun Akatemiatalon vuoden 1977 remontissa purettuja kaakeliuuneja.
Asemarakennuksen alkuperäisistä huonekaluista mainitaan seuraavaa Suomen Valtionrautateiden toimesta vuonna 1916:
Piikkiön rautatieasemalla alkuperäisiä huonekaluja ei ole säilynyt.
Asemapuisto.
Piikkiön asemapuisto sijaitsee rautatieaseman länsipäädyssä. Sen suunnittelu on luultavasti alkanut jo itse aseman rakentamisen yhteydessä, vaikka oletettavasti aluksi ainoastaan aseman välittömin ympäristö laitettiin edustavaksi ja vasta sitten puisto-osa laajennettiin kattamaan iso osa radanviertä. Rautateiden ylipuutarhurina toimi vuosina 1891–1928 Otto Wilhelm Nykopp, joka on vaikuttanut merkittävästi myös Piikkiön asemapuiston suunnitteluun. Puiston laajennustyö suoritettiin suurelta osin Piikkiön pitkäaikaisen asemapäällikön Robert Kokkolan aikana. Puiston laajennus- ja parannustöitä jatkoi Kokkolan seuraaja, asemapäällikkö Tuure Malmivirta. 
Asemapuisto on säilynyt perusmuodoltaan hyvin alkuperäisen kaltaisena, eli vapaamuotoisena ja englantilaistyyppisenä sisäosan kaarevine linjoineen. Puisto muodostaa pitkänomaisen radan vieressä kulkevan alueen, jossa on säilynyt runsaasti eri puu- ja koristepensaslajeja jo asemapuiston varhaiselta ajalta. VR:n suunnitteluosaston vuonna 1959 laatimiin istutuspiirustuksiin on merkitty mm. yhdeksän eri puulajia. 1900-luvun alussa asemapuistosta löytyi myös tenniskenttä joka sota-ajan jälkeen hävisi. Harvoissa puistosta säilyneissä valokuvissa näkyvät hienosti hoidetut hiekkapolut ja kauniisti geometrisiin muotoihin leikatut pensaat polkujen varrella. Muiden asemapuistojen tavoin myös Piikkiön asemapuisto oli ensisijaisesti virkistävä taukopaikka, mutta myös paikallisväestölle suunnattu uusien kasvi-, puu- ja pensaslajien näyteikkuna. Asemapuiston puilla oli ensisijainen tehtävä estää ja hillitä tulipaloja, joita Piikkiössäkin syttyi veturin tulipesän kipinöistä. Aseman läheisyydessä, asemapuistossa ja siellä sijainneella tenniskentällä piikkiöläiset harrastivat ennen urheilukentän rakentamista noin 1930-luvulle asti urheilutoimintaa, kuten erilaisia juoksu- ja heittolajeja. Puistossa kilpailleilla ja urheilleilla oli asemapäällikön antama lupa toimintaansa. Vuonna 1952 asemapuistoa siistittiin olympiavuoden kunniaksi. 
Asemapiiriin on kuulunut aikoinaan myös maa-aluetta aseman henkilökunnan viljeltäväksi vuoden 1904 Rautatiematrikkelin mukaan: 
Rautateiden sisäisillä asemien puistokilpailuilla pidettiin yllä laatua ja hyvää kunnossapitoa. Ensimmäinen Liikennepaikkojen kuntoisuuskilpailu järjestettiin vuonna 1955. 
Asemapuisto on edelleen alkuperäiseen tapaansa pitkänomainen ja siellä on säilynyt eri puu- ja koristepensaslajeja asemapuiston varhaiselta ajalta. Asemapuistoa on myöhemmin lyhennetty, ja se päättyy nykyään heti asemarakennuksen itäpään kohdalla Asematien sorapintaiseen kääntö- ja pysäköintialueeseen. Rautatietoiminnan hiljennyttyä asemapuistosta huolehtiminen väheni. 1970-luvulla pensasaitojen ja koristepensaiden hoito ja leikkuu lopetettiin. Myös Piikkiön asemapuisto on jäänyt hoitamattomaksi ja kasvillisuus on jätetty pääosin vaille hoitoa. Asemapuisto on kuitenkin edelleen mahdollista kunnostaa, kuten Arno Kasvi totesi vuonna 1993 Piikkiön rautatieaseman asemapuistossa kuvatussa TV-ohjelmassa "Viherpeukalo: Kesän ensi satoa". Huhtikuussa 2022 Kaarinan kaupunginvaltuusto teki valtuustoaloitteen rautatieasemapuiston kunnostamisesta.
Ulkorakennukset.
Asemarakennuksen pihapiirissä on maakellari, yksi ulkorakennus, ulkohuussi (ei alkuperäinen) ja tavaramakasiini. Hirsisessä ulkorakennuksessa on useita eri huoneita, joilla on ollut eri käyttötarkoituksia: navetta (asemapäälliköllä oli oma lehmä), aitta, lantala ja aseman halkosuoja. Ulkorakennus ja kellari ovat asemakaavassa suojeltuja paikallisesti tai kaupunkikuvallisesti arvokkaina rakennussuojelukohteina merkinnällä sr-2.
Asemalta itään rautatien suuntaisesti kuljettaessa löytyy entinen tavaramakasiini, joka on liikenteenohjauksen käytössä. Asemapäällikön asuessa rautatieasemalla rautatien henkilökuntaa varten rakennettiin aseman viereen kaksi asuinrakennusta tyyppipiirustusten mukaan ja niihin talousrakennukset (navetta, maakellari, käymälä). Ensimmäinen, kirjurintalo valmistui vuonna 1905, ja asemamiehellä sekä kirjurilla oli siinä kahden perheen asunto. Talon pihalta löytyi myös Valtionrautateiden työntekijöilleen takaama sauna pesutupineen. Seuraavana Asematieltä itään kuljettaessa löytyy vaatimattomampi ratavahdin asunto aivan Piikkiönjoen kupeessa. Myös nämä asema-alueeseen kuuluneet rakennukset ovat asemakaavassa suojeltuja rakennuksia.