tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Mono no aware

Mono no aware () on japanilainen sanonta, jonka yleensä käännetään tarkoittavan "herkkyyttä asioiden edessä." Sillä viitataan kaihoisiin tunteisiin, jotka syntyvät kauniiden asioiden katoavaisuudesta ja hetkellisyydestä.
Alun perin kyseessä oli kirjallisuustermi, jota käytti tiettävästi ensimmäisenä Edo-kaudella elänyt oppinut Motoori Norinaga. Sitä pidetään perinteisesti perijapanilaisena ajattelutapana johtuen lähinnä maan buddhalais-šintolaisen taustan ja zenin vaikutuksesta Japanin kulttuuriin, mutta todistetusti se pystyy koskettamaan myös kokonaan toisessa kulttuuritaustassa kasvaneita henkilöitä.
Mono no aware tulee yleensä esille, kun käsitellään sen käyttöä tarinankerronnan ja etenkin sarjakuvan välineenä. Muita esimerkkejä ovat esimerkiksi Yasujirō Ozun elokuvat. Koska mono no awarea käyttävät teokset eivät useinkaan sisällä arkisia tapahtumia kummempaa juonenkuljetusta, monet englanninkieliset julkaisijat käyttävät niitä kuvaamaan genreluokitusta ”slice of life”.
Pallerokämmekät

Pallerokämmekät eli kämmekät ("Orchis") on orkideasuku ja kämmekkäkasvien (Orchidaceae) heimon tyyppisuku. Suvun tieteellinen nimi tarkoittaa kiveksiä kreikaksi, mikä viittaa pallerokämmeköiden munanmuotoisiin, maanalaisiin juurimukuloihin. Pallerokämmekkälajeja on 23 ja lisäksi risteymälajeja. Risteymiä on enemmän kuin aitoja lajeja.
Lajeja.
Suomessa luonnonvaraisena kasvavat kaksi lajia ovat:
Muita lajeja:
Pallerokämmeköihin aiemmin sijoitettuja lajeja:
Hjalmar Procopé (runoilija)

Hjalmar Fredrik Eugen Procopé (28. huhtikuuta 1868 Helsinki – 24. syyskuuta 1927 Porvoo) oli suomenruotsalainen runoilija.
Procopén vanhemmat olivat kenraalimajuri Berndt Feodor Georg Procopé ja Agathe Louise von Knorring (1844–1871), joka oli Eugen von Knorringin ja Helena Catharina Schwenzonin (1822-1901) tytär.
Hjalmar Fredrik pääsi ylioppilaaksi Vaasan ruotsalaisesta lyseosta vuonna 1889 ja valmistui filosofian kandidaatiksi sekä maisteriksi vuonna 1897. Procopé toimi "Björneborgs Tidningin" päätoimittajana 1898, "Aftonpostenin" aputoimittajana 1898–1899, sekä toimittajana "Wasa Nyheter" -lehdessä 1899–1900 ja "Tammerfors Nyheter" -lehdessä 1900–1904. Hän oli Ruotsalaisen teatterin sihteerinä ja kirjallisena neuvonantajana 1909–1915. Hän oli Porvoon Runoilijakodin ensimmäinen asukas vuosina 1923–1927.
Soininen

Soininen on Naantalin 8. kaupunginosa noin 4 km kaupungin keskustasta pohjoiseen. Kaupunginosassa on 1 428 asukasta (2005), ja se on siten väkiluvultaan Naantalin viidenneksi suurin. Alue koostuu omakoti- ja rivitaloista, joita rakentuu edelleen kiivasta tahtia. Soininen sijaitsee Naantalin pohjoisosassa Maskun rajalla. Naapurikaupunginosia ovat Luikkio, Taimo, Lietsala ja Ladvo-Venka.
Soinisten länsiosassa sijaitseva Soikallion asuinalue on asuntokannaltaan Naantalin uusinta; se on rakennettu suurimmaksi osaksi 2000-luvun alkupuolella. Asuinalueen koosta huolimatta Soinisten palvelutaso on matala: lähin koulu on Taimon koulu Luikkiossa noin kilometrin päässä ja lähin päivittäistavarakauppa sijaitsee Taimossa kahden kilometrin päässä. Tämä onkin närkästyttänyt uuden alueen asukkaita.
Soinisiin valmistui helmikuussa 2018 kahvila Ravintola Metsätähti.
Soinisissa sijaitsee Naantalin seurakunnan leirikeskus Soiniemi ja Hakapellon kappeli sekä hautausmaa.
Keskiaikaisissa lähteissä Immasten tilan asutuksesta löytyy ensimmäisiä viitteitä vuodelta 1444. Keskiajalla taloja oli kolme ja ratsumiestilaksi ne yhdistettiin 1600-luvulla. Ratsumiestilaa käytettiin 1700-luvulla myös henkirakuunarykmentin majoitukseen. Tila oli myös rälssitila. Nykyään paikalla on säilynyt suojellut aitta vuodelta 1870 ja torppa 1800-luvun lopusta, sekä ei-suojeltu kivinavetta vuodelta 1886 jota on laajennettu 1920. Päärakennuksena toiminut pitsihuvila paloi 1970-luvulla. Immasten tila toimii nykyään hevostilana.
Taimo

Taimo on Naantalin 5. kaupunginosa noin 2 km kaupungin keskustasta koilliseen. Kaupunginosassa on 1 148 asukasta (2005), ja se on siten väkiluvultaan Naantalin kuudenneksi suurin. Kaupunginosa sijaitsee Aurinkotien pohjoispuolella Soinistentien ja Nuhjalantien välissä. Naapurikaupunginosia ovat Ruona-Pirttiluoto, Lietsala, Luikkio, Soininen ja Karvetti.
Taimon eteläosassa Nuhjalantien varrella on pieni ostoskeskus, jossa on Sale sekä ravintola. Ostoskeskuksessa oli ennen Naantalin toinen posti, mutta sen palvelut siirrettiin kaupungin keskustaan. Ostoskeskus palvelee erityisesti viereistä Nuhjalan kerrostaloaluetta. Taimossa on kolme päiväkotia, ja lisäksi viereisessä Luikkion kaupunginosassa toimii Taimon ala-aste ja Lietsalan kaupunginosassa Suopellon yläaste.
Jokimaa

Jokimaa on Lahden 28. kaupunginosa, joka sijaitsee kaupungin lounaisosissa lyhimmillään noin kolme kilometriä Lahden keskustasta lounaaseen. Kaupunginosaa rajaa koillisessa ja idässä Porvoonjoki. Kaupunginosan läpi kulkevat Helsingintie ja Uusi Orimattilantie. Jokimaan naapurikaupunginosia ovat Okeroinen ja Hennala pohjoisessa, Laune koillisessa ja Renkomäki kaakossa. Jokimaa rajoittuu Hollolaan etelässä ja lännessä.
Vuonna 2017 Jokimaan kaupunginosaa vastaavan Lahden Jokimaan tilastoalueen väkiluku oli 576.
Jokimaalla sijaitsee Lahden Hevosystäväinseura ry:n Jokimaan ravikeskus, jossa on järjestetty kuninkuusravit vuosina 1987 ja 2003, sekä Päijät-Hämeen Eläinsuojeluyhdistys ry:n toimipiste, joka vastaa Lahden kaupungin irrallaan olleiden ja kiinni otettujen eläinten hoidosta.
Renkomäki–Salpakangas-tien varrella on myös Lahden lasitehdas (Niemenkatu 73).
Jokimaalle pääsee linja-autolinjalla numero 12. Linjan päätepysäkki on Lintulantien risteyksessä, Jokimaan yrityspuiston kohdalla. Linjalla on myös molempiin suuntiin yksi R-vuoro, joka käy Raviradalla. Lisäksi Hollolan koululaislinja 55 
Miekkiöön ajaa alueen läpi Ala-Okeroistentietä pitkin.
Lego City

Lego City on yksi Lego-yhtiön vanhimmista tuotesarjoista. Siihen kuuluvat kaikki kaupunkiin liittyvät Lego-rakennussarjat, kuten erilaiset autot ja lentokoneet. Lähes kaikissa tuotesarjan tuotteissa on minihahmoja.
Historia.
Ensimmäiset Lego City -sarjan setit ilmestyivät Lego Town -nimellä 1970-luvun aikana. Alun alkaen nämä setit sisälsivät yleensä pohjalevyn päällä olevan rakennuksen ja siihen liittyviä kulkuneuvoja, kuten autoja tai helikoptereita. Mittakaava oli pienempi kuin nykyisissä seteissä. Minihahmojen keksimisen (1975) jälkeen mittakaavaa suurennettiin vuonna 1980 jotta hahmot saisivat uuden kodin Lego Town -sarjan seteistä. Alkuaikojen minihahmot eivät mahtuneet autojen sisälle, mikä vähensi paljon mahdollisuuksia leikkeihin.
Minihahmojen ilmestyminen auttoi paljon sarjan kehittämisessä. Kun autojen rakennustapa yhtenäistettiin, niiden lukumäärä suureni todella paljon. Myös rakennusten rakenne muuttui entistä suuremmaksi, samalla tosin palikkamäärää vähennettiin hieman.
Seuraavat suuret muutokset tapahtuivat 1980-luvun keskivaiheilla kun sen aikaisen Lego Town -teemaan alettiin kehittämään tuotteita, jotka olivat selkeästi erilaisia kuin tavanomaiset autot ja talot. Esimerkiksi vuonna 1985 Town-teemaan ilmestyi ensimmäinen lentokenttä-tuote ja muutama muu ilmailuun liittyvät tuote. Town-teema kehittyi ja laajeni paljon tulevina vuosina kunnes vuonna 1992 ilmestyi ensimmäinen selkeästi oma aihekokonaisuus, tytöille suunnattu Paradisa-tuotesarja. Vaikka tuotesarja oli selvästi omanlaisensa, se silti kuului Town-teemaan erillisenä alateemana. Paradisan jälkeen tuli lukuisia muitakin alateemoja ja vielä nykyisestä City-teemasta löytää selviä alateemoja.
Alateemat.
Vaikka Lego Town -sarja sisältää useita näennäisesti erilaisia "teemoja" kuten ilmailu, poliisien toiminta sekä rakennustyömaa, ensimmäinen aito alateema oli vuodesta 1992 vuoteen 1997 ilmestynyt Paradisa. Sarjan setit olivat "tyttöjen makuun" tehtyjä rakennelmia, joiden aiheet vaihtelivat rantaelämästä hevosiin. Myös värit poikkesivat totutusta. Tavanomaisten Lego-settien värien tilalle olivat tulleet erilaiset pehmeät värit kuten pinkki ja valkoinen.
Lego City -sarjan sivusarjoja ovat:
Vertu

Vertu on ylellisyysmatkapuhelinten pioneeri ja valmistaja. Vertun toimitusjohtaja on Gordon Watson ja pääsuunnittelija on Frank Nuovo. Vertu oli alun perin itsenäisesti toimiva Nokian tytäryhtiö, joka oli täysin Nokian omistuksessa. Huhtikuussa 2012 kerrottiin Nokian neuvottelevan Vertun myynnistä pääomasijoitusyhtiö Permiran kanssa. Kesäkuussa 2012 Nokia ilmoitti myyvänsä Vertun ruotsalaiselle pääomasijoitusyhtiö EQT:lle, pitäen kuitenkin itsellään 10 prosenttia yhtiöstä.
Vuonna 2015 EQT myi Vertun kiinalaissijoittajille, jotka myivät Vertun Kyprokselle rekisteröidylle Baferton Ltd:lle maaliskuussa 2017.
Heinäkuussa 2017 Vertun turkkilaissukuinen omistaja Hakan Uzan ilmoitti yhtiön toiminnan loppumisesta ja 200 henkilön irtisanomisesta. Hän pitää kuitenkin merkin ja teknologian itsellään ja kaavailee Vertulle uutta alkua.
Vertu tarkoittaa ranskaksi hyvettä.
Makeisvero

Makeisvero on valmistevero. Sitä kerättiin Suomessa viimeksi 2011–2016. Veron kohteena olivat Suomessa valmistettavat ja Suomeen tuotavat makeiset, jäätelöt ja virvoitusjuomat. Aiemmin vero oli käytössä vuosina 1926–1999.
Valmisteveroa sääteli laki makeisten, jäätelön ja virvoitusjuomien valmisteverosta (1127/2010). Veron määrä oli 1.1.2012 alkaen 95 senttiä kilogrammalta ja 11 senttiä litralta.
Vanha makeisvero.
Aikaisempi makeisvero oli kulutusvero, jota kerättiin Suomessa myytävistä tuotteista. Euroopan unioni antoi Suomelle huomautuksen ksylitolin verottomuudesta. Eduskunta ratkaisi asian luopumalla makeisverosta 1. tammikuuta 2000.
Vuosina 1987–1999 makeisveron määrä oli 3,50 markkaa kilolta makeisia. Veron tuotto oli 154 milj. mk (1990), 152 milj. mk (1995), 155 milj. mk (1996) ja 157 milj. mk (1997).
Suomen Hammaslääkäriliitto vaati jo vuonna 2003 makeisveroa takaisin, sillä makeisten kulutus oli lisääntynyt merkittävästi. Vuonna 1985 makeisia syötiin henkeä kohden 7,2 kg, vuonna 2001 12,5 kg ja vuonna 2005 14 kg.
Vaikutus kulutukseen.
Kaupan ja makeisvalmistajien mukaan makeisveron myötä makeiskauppa notkahti vuonna 2011 viidellä prosentilla, mutta makeisten myynti kasvoi vuonna 2012 kolme prosenttia vuoteen 2010 nähden. Fazer Makeisten mukaan makeisvero vähensi sokerimakeisten myyntiä, mutta suklaan myynti kasvoi.
Kritiikki.
Makeisveroa kritisoitiin muun muassa siitä, että se jätti keksit veron ulkopuolelle, mutta verotti toisaalta esimerkiksi kivennäisvesiä. Vero johti muun muassa siihen, että valmistajat kehittävät makeistenomaisia tuotteita, mutta luokittelevat ne kekseiksi.
Makeisten kulutus ei juurikaan vähentynyt veron astuttua voimaan. Tutkijoiden mukaan kansanterveyttä edistäisikin enemmän ruokien sokeripitoisuuksiin pohjaava verotus tai arvonlisäverotus, jolla voitaisiin alentaa terveellisten ja korottaa epäterveellisten ruoka-aineiden hintaa.
Vuonna 2015 Euroopan komissio linjasi Suomen makeisveron valtiontukisääntöjen vastaiseksi ja kilpailua vääristäväksi, minkä vuoksi hallitus päätti lakkauttaa veron vuoden 2017 alussa makeisten ja jäätelön osalta.
Päivikki Palosaari

Päivikki Palosaari (s. 31. joulukuuta 1956 Kittilä) on suomalainen yrittäjäneuvos ja hotelli- ja ravintola-alan yrittäjä, jonka yritykset sijaitsevat Kittilän Levillä ja Kemissä.
Elämä ja ura.
Päivikki Palosaaren isä oli sekatyömies ja äiti kätilö. Palosaaret asuivat vaatimattomissa oloissa pientilalla. 16-vuotiaana Palosaari lähti opiskelemaan suurtalouskokiksi ja avasi ensimmäisen yrityksensä Porogrillin 24-vuotiaana. Palosaari avasi ensimmäisen ravintolansa Wanhan Hullun Poron vuonna 1988. Hullu Poro Oy sai Suomen yrittäjien palkinnon vuonna 2002. Yritys on suorittanut Laatutonni-ohjelman vuonna 2008. Yritys sai Suomen vahvimmat -sertifikaatin vuonna 2008.
Hullu Poro -yhtiöön kuului 2010-luvun puolivälissä 15 ravintolaa, hotelli ja muita majoitustiloja sekä vaatekauppa ja kauneushoitola. Yhtiön liikevaihto oli vuonna 2024 noin 15 miljoonaa euroa ja henkilöstömäärä 120.
Yksityiselämä.
Palosaarella on kaksi tytärtä, jotka molemmat työskentelevät Hullussa Porossa. Hän on naimisissa Mika Latvan kanssa. Päivikki Palosaari on Jouni Palosaaren sisko.
Kaatopaikka.
Päivikki Palosaaren tiluksilta löytyi vuonna 2015 Hullu Poro Oy:n laiton kaatopaikka. Paikalta on sittemmin viety 44 tonnia jätettä jäteasemalle. Palosaari itse on pitänyt kaatopaikka-oikeudenkäyntiä kiusantekona. Jupakasta huolimatta Hullu Poro sai vuonna 2016 ympäristösertifikaatin; sertifikaatin antanut Inspecta ei tiennyt kaatopaikkaongelmasta.
Rovaniemen hovioikeus antoi 2021 asiassa tuomion, jonka mukaan Palosaari sai ympäristön turmelemisesta kolme kuukautta ehdollista vankeutta, ravintolaketjun työntekijä avunannosta ympäristön turmelemiseen 30 päiväsakkoa ja Hullu Poro 10 000 euron yhteisösakon. Hovioikeus katsoi, että vuodesta 2003 vuoteen 2015 jatkunut luvaton menettely liittyi yritystoimintaan, oli ammattimaista, jatkuvaa ja pitkäkestoista.
Yrjö Luukkonen

Yrjö Luukkonen (28. tammikuuta 1920 Venjoki, Inkerinmaa – 25. marraskuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen talouspäällikkö ja muusikko, joka tunnetaan Humppa-Veikot ja Dallapé-orkestereiden jäsenenä. 
Luukkonen valmistui merkonomiksi, ja hän kävi myös Dallapé-musiikkiopiston, jossa hänen soittimensa olivat hanuri ja trumpetti. Hän liittyi Dallapéhen 1982 ja säesti Sulasolin yhteislaulutilaisuuksia lähes 300 kertaa.
Musiikin ulkopuolella hän työskenteli Siemens Sähkö Oy:ssä ja Yleisradion TV1:ssä. Hän oli mukana Inkerin Liitossa ja karjalaisten toiminnoissa.
Hannu Väisänen (taiteilija)

Hannu Pekka Antero Väisänen (s. 2. lokakuuta 1951 Oulu) on suomalainen kuvataiteilija ja kirjailija, joka on vuodesta 1989 asunut Ranskassa. Väisänen sai vuoden 2007 kirjallisuuden Finlandia-palkinnon romaanistaan "Toiset kengät".
Väisänen on käynyt Savonlinnan Taidelukion 1969–1970 ja opiskellut sen jälkeen Suomen Taideakatemian koulussa 1970–1974. Debyyttinäyttelynsä hän piti Helsingissä 1971.
Väisäsen maalaukset ovat hienostuneen keveitä ja niissä on niukoin keinoin toteutettua estetismiä. Aiheissa Väisänen suosii usein kuvallisia arkkityyppejä ja niiden merkityksillä leikkimistä.
Ura.
Väisänen on kansainvälisesti arvostetuimpia suomalaisia taiteilijoita. Hänet tunnetaan taidemaalarina ja graafikkona, mutta myös kirjailijana, lavastajana ja esiintyjänä.
Hannu Väisänen opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa eli Ateneumissa vuosina 1970–1974. Hän on Bellinin akatemian elinikäinen jäsen. Akatemialla oli 1970- ja 1980-luvuilla merkittävä rooli suomalaisen performanssin ja happeningien uranuurtajana. Väisänen kuului tällöin akatemian ydinryhmään, jonka muita keskeisiä vaikuttajia olivat Outi Heiskanen, Mirja Airas ja Pekka Nevalainen. Väisänen toimi aktiivisesti myös akatemian toimintaa sivunneessa Record Singers -ryhmässä.
Väisänen on tehnyt Yleisradiolle kuvataidetta käsittelevän ohjelmasarjan "Kahdeksan sisäkuvaa" vuonna 1985. Kalevalan juhlavuonna 1999 julkaistun uuden Kalevalan kuvitustyö teki hänet laajalle yleisölle tunnetuksi. Romaaninsa "Vanikan palat" pohjalta hän teki maalauksia, jotka olivat esillä näyttelyssä "Vanikalle piirrettyä" kirjan ilmestymisvuoden syksyllä.
Väisäsen julkisista töistä mainittakoon vuoden 1977 alttaritaulu ja yhdeksän muuta maalausta akateemikko Juha Leiviskän suunnittelemaan Pyhän Tuomaan kirkkoon Oulussa, 1987–1989 alttaritriptyykki "Helluntain ihme – fragmentteja uskosta" Käpy ja Simo Paavilaisen suunnittelemaan Kontulan kirkkoon Helsingissä, vuonna 1991 valmistunut maalaussarja Uudenkaupungin seurakuntakeskuksessa, ja kaksi maalausta Suomen Kansallisoopperaan.
Väisänen on kirjoittanut toistaiseksi seitsenosaisen romaanisarjan, joka kuvaa hänen alter egonsa Anteron nuoruutta, kasvamista taiteilijaksi oululaisesta kasarmiympäristöstä ponnistaen ja elämää taiteilijana Suomessa ja Ranskassa. Sarjan toinen osa "Toiset kengät" palkittiin vuonna 2007 Finlandia-palkinnolla, ja Väisäselle myönnettiin saman vuoden marraskuussa myös Taiteen valtionpalkinto. Romaanisarjan kahteen ensimmäiseen osaan perustuva näytelmä "Toiset kengät" kantaesitettiin 1.3.2014 Väisäsen lavastamana Oulun kaupunginteatterissa.
Vuonna 2008 oli Espoon modernin taiteen museossa Emmassa Hannu Väisäsen suunnittelema näyttely "Koiran ja suden välissä". Väisänen valitsi ripustukseen Saastamoisen säätiön taidekokoelmasta yksinomaan valko-, harmaa- ja mustasävyisiä teoksia.
Yksityiselämä.
Väisänen on asunut vuodesta 1989 Ranskassa, osan vuotta Pariisissa ja osan Lounais-Ranskan Souillacissa. Hänellä on sekä Suomen että Ranskan kansalaisuus. Hänen elämänkumppaninsa on Christophe Rischard. Väisäsen vanhemmat olivat sotilasmestari, vakuutustarkastaja Heikki Väisänen ja Anja Väisänen, o.s. Lehtomäki.
Kynnys (järjestö)

 
Kynnys ry on suomalainen vammaisten kansalais- ja ihmisoikeusjärjestö, joka on perustettu vuonna 1973. Järjestöön kuuluu eri tavoin vammaisia ihmisiä. Kalle Könkkölä oli ennen kuolemaansa järjeston toiminnanjohtaja. Amu Urhonen on toiminut järjestön puheenjohtajana.
Old Faithful

Old Faithful (suom. "Vanha uskollinen") on kuuluisa geysir Yellowstonen kansallispuistossa Yhdysvalloissa. Lähteestä purkautuu 65–110 minuutin välein 14 000 – 32 000 litraa kiehuvaa vettä 30–55 metrin korkeuteen, 1,5–5 minuutin ajan. Turistit pääsevät seuraamaan purkauksia. 
Harry Woodward laski matemaattisen yhteyden purkausajankohtien välille vuonna 1938. Puistossa sijaitseva Steamboat Geyser on Old Faithfulia suurempi, mutta se purkautuu epäsäännöllisemmin. Purkauksien säännöllisyyden vuoksi Old Faithful on yksi Yellowstonen suurimmista vetonauloista.
Badlandsin kansallispuisto

Badlands National Park ( , "Makȟóšiča ") on kansallispuisto, joka sijaitsee Etelä-Dakotassa Yhdysvalloissa. Puiston koko on 982 km². 
Puiston maasto on preeriaa ja eroosion luomia jyrkkäreunaisia kallioharjanteita. Sen eläinlajeihin kuuluvat biisoni ja erittäin uhanalainen mustajalkahilleri.
Varhaiset intiaanit ovat käyttäneet aluetta metsästysmainaan jo 11 000 vuotta sitten. Lakotat ja muut siouxit syrjäyttivät muut heimot 1800-luvun jälkipuolella. Eurooppalaiset valtasivat alueen 1800-luvun lopulta alkaen, varsinkin 1900-luvun puolella. Kuivuus ja heinäsirkat tekivät maanviljelystä kannattamatonta, ja monet viljelijät lähtivät. Toisen maailmansodan aikana alueelle perustettiin ampuma-alueita.
Alueella on 23–35 miljoonaa vuotta vanhoja fossiileja.. Puistosta löytyi myös hirmulisko Tyrannosaurus rexin fossiili.
Richie Rosenberg

Richie ”LaBamba” Rosenberg on yhdysvaltalainen pasunisti.
Rosenberg tunnetaan "Late Night with Conan O’Brienin" house-yhtyeestä The Max Weinberg 7. Hän osallistui ohjelmassa myös In the Year 2000 -sketsin tekemiseen. Rosenberg on myös Southside Johnny and the Asbury Jukesin jäsen, minkä lisäksi hänellä on oma yhtye LaBamba and the Hubcaps sekä big band 18 Pieces of Soul. Hän on esiintynyt muun muassa Bruce Springsteenin, Bon Jovin ja Ricky Martinin albumeilla.
Rosenberg syntyi Philadelphiassa, Pennsylvaniassa ja kävi George Washington High Schoolin. Conan O’Brien vihjasi vitseissään usein Rosenbergin olevan homoseksuaali, mutta todellisuudessa hän on naimisissa ja viiden lapsen isä.
Raili Mäki

Raili Irja Annikki Leino (o.s. Mäki, 12. kesäkuuta 1932 Turku – 12. maaliskuuta 2018 Turku) oli suomalainen näyttelijä. Hän oli ohjaaja Ville Salmisen tähtilöytö elokuvaan "Lumikki ja 7 jätkää".
Mäki aloitti uransa Turun Lapsiteatterissa 1940-luvulla. 1950-luvulla hän esiintyi muun muassa elokuvissa "Kuningas kulkureitten", "Alaston malli karkuteillä" ja "Riihalan valtias". Elokuvanäyttelijän uransa jälkeen Mäki toimi kuvaussihteerinä. Vuodesta 1979 hän toimi erään naistenvaateliikkeen sisäänostajana ja myyjänä. Liike sijaitsi Helsingissä Eteläisellä Hesperiankadulla.
Opera Pieno

Opera Pieno oli nuorten taiteilijoiden perustama oopperayhdistys. Seurue toi näyttämölle esityksiä, jotka olivat helposti lähestyttäviä myös yleisölle, joka ei ollut perehtynyt oopperaan ja taidemusiikkiin. Opera Pieno on nykyisin lopettanut toimintansa.
Opera Pienon ensimmäinen tuotanto oli Mozartin "Valepuutarhuritar" ("La finta giardiniera"). Se esitettiin Espoon Sellosalissa neljä kertaa lokakuussa 2005 ja uusintakierroksella kaksi kertaa Helsingissä Teatterimuseon salissa keväällä 2006. Yhdistyksen seuraava tuotanto oli myös Mozartin ooppera. "Buenos Airesin blondi" on vapaa sovitus Mozartin oopperasta "La finta semplice". Musiikkinäytelmä sai ensi-iltansa Kansallisoopperan Alminsalissa joulukuussa 2006. Espoon Sellosalissa tuotantoa esitettiin kahden näytöksen verran tammikuussa 2007.
Vuonna 2008 Opera Pieno jatkoi tuottamalla kaksi uutta produktiota. Tammikuussa Espoon Sellosalissa ensi-iltansa sai Mozartin aikalaisen, Niccolò Piccinnin koominen ooppera "Naisten kosto" ("Le donne vendicate"). Opera Pienon versiossa ooppera muuntui taidegallerioiden, median ja salamavalojen glamour-maailmaan sijoittuvaksi riehakkaaksi komediaksi. 
Marras-joulukuussa 2008 sai Helsingissä Aleksanterin teatterissa uuden ilmiasunsa yksi Mozartin maineikkaimmista oopperoista. "Kosijan putti" oli Jirimiko Orasen suomeksi kirjoittama ja Juulia Tapolan ohjaama versio "Cosi fan tutte" –oopperasta. Aikaisempien Opera Pieno -produktioiden tapaan kokonaisuus on lyhennetty kahteen tuntiin ja musiikkinumeroiden välissä tapahtumia kuljetti dialogi.
Opera Pienon toistaiseksi viimeinen tuotanto on ollut marras-joulukuussa 2010 esitetty Joseph Haydnin musiikin säestämä komedia "Avaruusseikkailu 2010", jonka myötä seurue jatkaa taiteenlajinsa popularisointia. Haydnin "l mondo della luna" -oopperaan pohjautuva "Avaruusseikkailu 2010" oli seurueen viides tuotanto. Sitä esitettiin Espoon Sellosalissa viisi kertaa.
Orvokit

Orvokit ("Viola") on orvokkikasveihin kuuluva kasvisuku, johon kuuluu 400–500 lajia, joista useimmat elävät pohjoisella pallonpuoliskolla. Orvokkeja kasvatetaan myös paljon koristekasveina. Useimmat orvokit viihtyvät kosteissa ja varjoisissa paikoissa, kuten puiden ja pensaiden alla.
Orvokeilla on tyypillisesti sydämenmuotoiset lehdet ja epäsymmetriset, viisiterälehtiset kukat, joissa yksi iso terälehti suuntautuu alaspäin ja loput neljä ovat pareittain symmetriset sen yläpuolella. Useimpien orvokkilajien kukat ovat violetin värisiä, ja sana violetti johtuukin ranskan kielen sanasta "violette", orvokki. Joillain monivuotisilla lajeilla, kuten lehto-orvokilla on myös avautumattomia, umpisiittoisia kukkia.
Orvokin latinankielinen nimi "Viola" on useassa kielessä yleinen naisen nimi. Myös suomen kielessä esiintyy nimi Orvokki. Viulu-soittimen nimi on johdettu orvokeista. Orvokki on symboloinut rakkautta, kaipausta, mietiskelyä, kainoutta ja vaatimattomuutta. Kristinuskossa orvokkeja on pidetty Neitsyt Marian vertauskuvina.
Orvokkilajeja.
Orvokit Suomessa.
Suomessa kasvaa 17 luonnonvaraista orvokkilajia sekä lukuisia risteymiä. Yleisimmät lajit ovat suo-orvokki, aho-orvokki, korpiorvokki, pelto-orvokki ja metsäorvokki. Uhanalaisia orvokkeja on viisi, joista pahtahietaorvokki on vaarantunut ja erittäin uhanalaisia ovat luhtaorvokki, mäkiorvokki, pyökkiorvokki ja rantaorvokki.
Suomessa viljeltyjä lajeja ovat:
Sarviorvokki (monivuotisena puutarhakukkana), tuoksuorvokki (perinteinen monivuotinen puutarhakukka), tarhaorvokki (yksivuotisena parveke- ja kesäkukkana) ja tarhasarviorvokki ("Viola" × "williamsii" tai "Viola" Cornuta-ryhmä).
Muita orvokkilajeja.
Alvariorvokki, hopeaorvokki, kaitaorvokki ja samettiorvokki kuuluvat myös pohjoismaisiin lajeihin, sillä ne kasvavat harvinaisina Skandinavian eteläosissa asti.
Orvokin kasvatus siemenestä.
Orvokin kasvatus siemenestä voi aloittaa sisätiloissa keväisin tammi-helmikuussa. Siemenet kylvetään pieniin taimikasvatusruukkuihin, tai muuhun sopivaan astiaan. Siemeniä ei tarvitse peittää koska ovat niin pieniä. Astia pidetään pimeässä, kosteana ja suojakuvulla peitettynä, kunnes ensimmäiset versot ilmestyvät noin viikon tai kahden kuluttua. Siirrä sen jälkeen heti kasvuvalon alle. Kun ulkolämpötilat ovat tarpeeksi korkeat, orvokit voidaan siirtää kukkapenkkiin tai parvekeruukkuihin. Orvokit tulee kastella säännöllisesti ja ne viihtyvät parhaiten puolivarjossa.
Napadynamo

Napadynamo on sähkövirtaa tuottava generaattori, joka on sijoitettu polkupyörän etunapaan. 
Sen yleisin käyttötarkoitus on tuottaa sähköenergiaa valoja varten.
Historia.
Perinteisesti dynamo on ollut laite, joka sijaitsee renkaan lähellä pyörän haarukkaan kiinnitettynä. Tällöin dynamo saa pyörimisliikkeensä rengasta vasten pyörivän rullan välityksellä. Napadynamoon verrattuna tällainen dynamo on edullisempi ja helpompi asentaa, mutta toimintavarmuus etenkin lumi- ja räntäkelillä heikompi ja liikevastus dynamon päällä ollessa suurempi.
Kansan Ääni (1907)

Kansan Ääni oli Lappeenrannassa vuosina 1907–1918 ilmestynyt SDP:n sanomalehti. 
Kolmesti viikossa ilmestyneen "Kansan Äänen" julkaisijana toimi Osuuskunta Saimaa, joka talvella 1908 hankki oman kirjapainon. Lehti oli aluksi maltillinen, mutta radikalisoitui sitten muun muassa viipurilaisen "Työn" vaikutuksesta. "Kansan Äänen" vaikutusalue oli suppea ja levikki pieni, enimmillään 3 400 kappaletta vuosina 1914 ja 1916. Sisällissodan jälkeen sitä ei enää perustettukaan uudelleen. Päätoimittajina työskentelivät August Edvard Nieminen (1907–1908), Väinö Hupli (1908–1909), O. A. Paappanen (1909 ja 1916–1918), Heikki Arvonen (1909–1911), E. O. J. Kotiranta (1911–1912), Aki Ahtiainen (1913–1914), Ville Leskinen (1914–1916) ja Emil Lehén (1918).
Sisällissodan aikana punakaartin esikunta tarkasti lehden sisällön ennakolta. "Kansan Ääni" sisälsi ainoana punaisten lehdistöstä uutisen Tampereen taisteluista ja niitä seuranneista teloituksista. Lehdessä julkaistiin paljon punakaartilaisten kuolinilmoituksia ja rintamauutisia. Päätoimittaja Lehén ammuttiin Viipurissa toukokuun alussa 1918 ja lehteä toimittanut latoja Heikki Torvinen teloitettiin Lappeenrannassa.
Kansan Ääni (1945)

Kansan Ääni oli Vaasassa vuosina 1945–1994 ilmestynyt vasemmistolainen sanomalehti. Lehteä julkaisi vuoteen 1990 saakka SKDL:n Vaasan piirijärjestö.
Vuoden 1945 eduskuntavaalien edellä perustettu lehti ilmestyi aluksi kerran ja vuodesta 1954 lähtien kolmesti viikossa. Sitä painettiin Kokkolassa, Oulussa ja Helsingissä, vuosina 1969–1977 SDP:lle siirtyneessä vasemmistoradikaalin "Työn Äänen" entisessä kirjapainossa Vaasassa ja sen jälkeen Porissa ja Seinäjoella. Vuonna 1969 SKP:n keskuskomitea lakkasi tukemasta "Kansan Ääntä", jolloin Pohjanmaan piirijärjestöt päättivät jatkaa sen julkaisemista omin voimin. Säästötoimien ja talkootyön avulla lehti osoittautui elinkelpoiseksi. Vuonna 1978 perustettiin nykyaikainen latomo, joka mahdollisti varsin korkeatasoisen ulkoasun. "Kansan Äänen" levikki oli 1960-luvulle saakka noin 5 000–7 000, mutta nousi vuonna 1976 jopa 13 000:een. Päätoimittajina työskentelivät Arvo M. Hildén (1945), Reino Eero (1945–1958), Pentti Kujamäki (1958–1963), Reino Kangasmäki (1963–1979) ja Tapani Elgland (1980–1994).
Alaston malli karkuteillä

Alaston malli karkuteillä on Ville Salmisen ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen elokuva vuodelta 1953.
Juoni.
Taiteilija Olavi Metso (Sakari Jurkka) etsii mallia. Malli suuttuu, kun kuulee saavansa maksun vasta myöhemmin ja töhrii vasta valmistuneen teoksen "Alaston totuus". Mallin karattua Olavi saa ystävältään lainaksi mallinuken. Olavin morsian luulee erehdyksessä nukkea oikeaksi naiseksi. Huomattuaan erehdyksensä morsian pyytää Olavia luopumaan taiteilijanurasta, ja Olavi suostuu, jos kukaan ei osta hänen teostaan "Alaston totuus". Asiantuntija-arviota hakiessaan hän joutuukin erehdyksessä psykiatrin luokse, joka toteaa hänet mielenvikaiseksi.
Kreivi Valendsky (Leo Riuttu) ostaisi kyllä taideteoksen, mutta hänet viedään pois pakkopaidassa. Rahattomana ravintolassa istuttuaan hän joutuu jättämään taulunsa pantiksi laskusta. Hän päättää myydä mallinuken saadakseen rahaa taulunsa lunastamiseksi ravintoloitsijalta. Ollessaan kuljettamassa mallinukkea se putoaakin sillalta jokeen ja sivullinen käsittää hänen heittäneen sillalta ruumiin. Olavi saa kuitenkin nuken takaisin ja myy sen hämäräperäiselle miehelle.
Poliisi pidättää Olavin murhasta epäiltynä, onhan tapauksella lukuisia silminnäkijöitä. Olavi itse luulee, että hänen morsiamensa Sirkka on murhattu, koska poliisikin sitä väittää. Olavin onnistuttua pakenemaan poliiseilta saapuu Sirkka itse selvittämään asian. Väärinkäsitys selviää kun Sirkka ja Olavi törmäävät toisiinsa ja poliisi saapuu taidekauppiaan kera ateljeelle. Olavi saa myytyä "Alastoman totuuden" miljoonalla.
Tuotanto.
Ville Salminen sekä ohjasi, käsikirjoitti että lavasti elokuvan. Kuvaukset tehtiin kahdessa viikossa. Elokuvan ensi-ilta oli 25. joulukuuta 1953 Helsingissä Tenhossa ja Bio-Biossa.
Arviot.
Aikalaisarvioissa Ville Salmisen työ sai ristiriitaisen vastaanoton. Toisaalta häntä onniteltiin taitavasta huumorin käytöstä, toisaalta nähtiin, ettei aihe oikein sovi huumorityyliin käsiteltäväksi. Näyttelijöistä Sakari Jurkka sai yleisesti kiitosta.
Myöhemmätkään kriitikot eivät ole yksimielisiä. Erään kriitikon mukaan elokuvan sekoiluhuumori tuskin puree enää nykyaikana, toinen taas pitää elokuvaa Salmiseen parhaimpiin kuuluvana komediana.. Arto Pajukallio kehuu elokuvan kekseliäitä yksityiskohtia, esimerkiksi psykiatrikohtausta.
Ahopäivänkakkara

Ahopäivänkakkara eli päivänkakkara ("Leucanthemum vulgare") on valko-keltakukkainen mykerökukkaiskasvi. Se on läheistä sukua krysanteemeille, joihin se on aiemmin sijoitettu nimellä "Chrysanthemum leucanthemum". Päivänkakkara on Keski-Suomen maakuntakukka.
Ulkonäkö ja koko.
Ahopäivänkakkara kasvaa 20–60 cm korkeaksi. Sen mykerökukinnossa on valkoteräiset laitakukat ja heleänkeltaiset kehräkukat. Alhaalla on pitkäruotisia liuskahampaisia lehtiä, varsilehdet ovat pienempiä, eikä niillä ole ruotia.
Ahopäivänkakkara muistuttaa etenkin kukintojensa perusteella paljolti peltosauniota ("Tripleurospermum inodorum"), merisauniota ("Tripleurospermum maritimum") sekä kamomillasauniota ("Matricaria chamomilla"), mutta ahopäivänkakkara on erotettavissa saunioista muun muassa lehtien ulkonäön perusteella.
Levinneisyys.
Ahopäivänkakkaraa tavataan koko Euroopassa sekä Siperian ja Pohjois-Amerikan keskiosissa lauhkealla vyöhykkeellä.
Suomessa ahopäivänkakkara on yleinen Kemin eteläpuolella, Lapissa tulokaskasvi. Sitä viljellään koristekasvina.
Elinympäristö.
Ahopäivänkakkara kasvaa kuivilla, valoisilla paikoilla: niityillä, kallioilla ja kivikoissa. Liian rehevässä maassa se ei pärjää muille kasveille.
Ahopäivänkakkaraa ravinnokseen käyttäviä hyönteisiä ovat ainakin päivänkakkarakärsäkäs ("Cyphocleonus trisulcatus"), piennarkenttäkääriäinen ("Dichrorampha aeratana"), "Dichrorampha baixerasana", päivänkakkarakenttäkääriäinen ("Dichrorampha consortana"), päivänkakkaranirppu ("Diplapion stolidum") ja "Tephritis neesii".
Pierrot (yhtye)

Pierrot oli japanilainen visual kei -yhtye, jonka Jun ja Kirito perustivat vuonna 1994. Hidelow oli laulaja, Kirito ja Jun kitaristeja, Kohta oli basisti ja Luka rumpali. Vuoden 1994 marraskuussa, Luka erosi ja Takeo liittyi yhtyeeseen. Helmikuussa, vuonna 1995, Hidelow erosi myös ja uusi jäsen, Aiji, liittyi yhtyeeseen, jolloin lopullinen kokoonpano selvisi: Kiritosta tuli laulaja, Aiji ja Jun olivat kitaristeja, Kohta oli edelleen basisti ja Takeosta tuli rumpali.
Pierrot oli yksi vanhimmista edelleen olemassa olevista J-rock -yhtyeistä vuonna 2005. He aloittivat kuin mikä tahansa visual kei -yhtye ja tekivät ensiesiintymisensä syyskuussa 1998 singlellään "Kuria Sukai" (Nuclear sky, ydintaivas). Heidän viimeinen albuminsa oli "Dictators Circus - A deformed Bud", joka sisältää singlejä heidän kymmenen vuoden uraltaan. Heidän viimeinen singlensä oli "Hello" ja osuva nimi yhtyeelle, joka aloitti uransa albumilla nimeltä "Finale".
Laulaja Kirito aloitti soolouralla vuonna 2005 ja julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa, nimeltään Hameln, 3. elokuuta 2005. 
12. huhtikuuta 2006 yhtye ilmoitti, että on lopettanut toimintansa. Kirito, Takeo ja Kohta perustivat Angelo:n, kun taas Jun soittaa ALvino -nimisessä yhtyeessä ja Aiji LM.C:ssä bändissä.
Kansan päivälehti

Kansan päivälehti () on Kiinan kommunistisen puolueen pää-äänenkannattaja. Se on perustettu vuonna 1948 ja sen levikki on nykyisin noin kolme miljoonaa. Vaikutusvaltainen lehti on tavallisesti listattu maansa laajalevikkisimmän sanomalehden "Cankao Xiaoxin" jälkeen Kiinan toiseksi suurimmaksi sanomalehdeksi. Vuodesta 2018 lähtien lehden päätoimittajana on toiminut Tuo Zhen.
"Kansan päivälehti" on vastuussa englanninkielisen "Global Times" -lehden toimittamisesta. Vuonna 2020 Yhdysvaltain ulkoministeriö ilmoitti luokittelevansa "Kansan päivälehden", sekä muita kommunistisen puolueen alaisia medioita, ulkovaltojen edustustoiksi, minkä johdosta lehden pitää muun muassa raportoida ulkoministeriölle, kuinka monta henkilöä sillä on palkkalistoillaan. 
Vuonna 2012 "The Onion" julkaisi jutun, jossa Kim Jong-unin kerrottiin olevan maailman seksikkäin mies. "Kansan päivälehti" tarttui tähän ja täydensi omaa juttuaan 55 kuvalla Kimistä. "Kansan päivälehti" poisti oman juttunsa, kun "The Onion" kertoi sen tarttuneen "uutiseen".""
"Kansan päivälehti" tarjoaa tekoälyn ja työntekijöiden yhteistyöllä toimivaa sisällön sensurointia ulkopuolisille yrityksille, jonka avulla nämä voivat sensuroida sisällöstään kommunistipuolueen kieltämät aiheet.
Turku Air

Turku Air Oy oli vuosina 1974–2016 toiminut yksityinen turkulainen lentoyhtiö. Turku Air Oy:n kotilentoasemana toimi Turun lentoasema. Sen omistuksessa oli kaksimoottorisia potkurikoneita. Vuonna 2012 sen sanottiin olevan Suomen vanhin yksityisessä omistuksessa ollut lentoyhtiö.
Turku Air hoiti 2000-luvun vaihteen molemmin puolin erityisesti posti- ja potilaslentoja Turun ja Ahvenanmaan välillä. Vuonna 2007 se aloitti tilauslentotoimintansa tueksi reittilennot Maarianhaminaan kolmasti päivässä 7-paikkaisilla Chieftain -koneilla. Huhtikuussa 2012 Turku Air lopetti tämän reitin ja alkoi lentää Turusta kahdesti päivässä Tallinnaan, mutta ensilennolle ei tullut yhtään matkustajaa. Yrityksen mukaan sähköpostitse yrityksiin kohdistettu markkinointi epäonnistui.
Turku Air Oy asetettiin konkurssiin 6. heinäkuuta 2016.
Guy Gavriel Kay

Guy Gavriel Kay (s. 7. marraskuuta 1954 Weyburn) on kanadalainen fantasiakirjailija.
Ennen kirjailijan uraansa Kay opiskeli lakia Toronton yliopistossa ja valmistui vuonna 1981. Opinnoistaan huolimatta hän ei ole milloinkaan harjoittanut asianajajan ammattia. Kay työskenteli useita vuosia Kanadan yleisradioyhtiön CBC:n palveluksessa käsikirjoittajana ja tuottajana. Kay teki tuona aikana palkittua "Scales of Justice" -lakidraamasarjaa. Kay on naimisissa ja kahden pojan isä. Ennen ensimmäisen romaaninsa julkaisemista Kay toimi vuosina 1974–1975 Christopher Tolkienin apuna tämän toimittaessa julkaisukuntoon isänsä J. R. R. Tolkienin teosta "Silmarillion".
Kayn ensimmäinen julkaistu romaani oli "Fionavarin kuvakudoksen" aloittava "Kesäpuu" (1984). Fionavarin kuvakudosta seurannut "Tigana" (1990) on Kayn kuuluisimpia teoksia.
Manon van Rooijen

Manon van Rooijen (s. 3. heinäkuuta 1982, Leerdam, Etelä-Hollanti) on alankomaalainen uimari, joka Alankomaiden 4 × 100 metrin vapaauintiviestijoukkueen jäsenenä voitti olympiahopeaa kesäolympialaisissa 2000. Joukkueessa uivat myös Inge de Bruijn, Thamar Henneken ja Wilma van Hofwegen. 
Vuoden 2008 kesäolympialaisissa Kiinan Pekingissä van Rooijen ui jälleen Alankomaiden 4 × 100 metrin vapaauintiviestijoukkueessa, tällä kertaa tosin vain alkuerissä. Finaaliin hänet korvattiin Marleen Veldhuisilla. Loppukilpailussa Alankomaiden joukkue nappasi kultamitalin, myös van Rooijen sai sellaisen, sillä alkueräuimaritkin palkitaan mitalilla.
Van Rooijen muutti vuonna 2001 Yhdysvaltoihin opiskellakseen Miamin yliopistossa. Vuonna 2004 hän palasi takaisin Alankomaihin, ja nykyisin hän asuu Dordrechtin kaupungissa.
Kuririn

Kuririn () on Akira Toriyaman luoma manga- ja animehahmo, joka esiintyy "Dragon Ball"-, "Dragon Ball Z"-, "Dragon Ball GT"- ja "Dragon Ball Super" -sarjoissa. Akira Toriyama ei aluksi aikonut tehdä Kuririnista yhtä päähenkilöä, vaan pelkän ohivilahtavan sivuhahmon.
Elämä.
Kuririnin menneisyydestä ei tiedetä paljon, mutta ennen Gokun tapaamista hän opetteli kahdeksan vuotta Maolin temppelillä, ennen kuin hakeutui Mestari Mutenroshin oppiin. Opiskeltuaan he osallistuivat Maailman vahvin -turnaukseen. Kuririn voittaa ottelun Bakteeriania vastaan ja pääsee Jackie Chunia vastaan mutta häviää.
Kuririn ei ole enää yksi voimakkaimmista Sotureista, koska on pelkästään ihminen, jonka ansiosta tämä on lopettanut taistelemisen kokonaan.
Ensiesiintyminen.
Kuririnin ensiesiintyminen tapahtui, kun hän souti veneellä ja hyppäsi Kilpikonnamestarin saarelle pää edellä ja hänen päänsä juuttui hiekkaan. Hän oli tullut opiskelemaan, jotta hänestä tulisi vahva ja jotta tytöt ihailisivat hänen taitojaan.
Cell-turnauksen jälkeen.
Cell-turnauksen jälkeen Kuririn kasvatti hiukset, koska oli lopettanut taistelemisen. Hän meni naimisiin androidi 18:n kanssa, ja he saivat yhteisen lapsen.
Myöhemmin, "Dragon Ball GT:ssä", vahvistunut androidi 17 tappaa Kuririnin.
Tekniikat.
Kamehameha, Destructo Disc (Ki-kiekko), Solar Flare (Aurinkoisku)
Keltakurjenmiekka

Keltakurjenmiekka eli kurjenmiekka ("Iris pseudacorus") on Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa yleinen, näyttäväkukkainen kosteiden paikkojen kasvi. Suomessa laji on tavanomainen Etelä- ja Keski-Suomessa, entisten Oulun ja Lapin läänien alueella laji on rauhoitettu. Keltakurjenmiekka on myrkyllinen.
Keltakurjenmiekka on Kymenlaakson maakuntakukka.
Ulkonäkö ja koko.
Paksujuurakkoinen keltakurjenmiekka kasvaa 60–120 cm korkeaksi. Sen miekkamaiset, varren tyveltä kasvavat lehdet ovat 50–90 cm pitkiä ja 2–4 cm leveitä. Kukat ovat kirkkaankeltaiset ja leveydeltään 7–10 cm. Kukan ulkokehälehdet ovat isoja ja taakäänteisiä, sisäkehälehdet pienempiä ja pystyjä. Keltakurjenmiekka kukkii kesä-heinäkuussa.
Kukkimattomien keltakurjenmiekkojen lehdet voi sekoittaa rohtokalmojuureen ("Acorus calamus").
Levinneisyys.
Keltakurjenmiekka on yleinen koko Euroopassa pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Lisäksi sitä tavataan Välimeren etelärannikolta Marokosta, Algeriasta ja Tunisiasta sekä Turkista ja Kaukasukselta. Pohjois-Amerikkaan ja Uuteen-Seelantiin laji on levinnyt ihmisen mukana. Keltakurjenmiekkaa tavataan yleisesti Etelä- ja Keski-Suomessa, paikoin pohjoisempanakin Oulun korkeudelle asti. Pohjoisimmat esiintymät ovat Etelä-Lapissa.
Elinympäristö.
Keltakurjenmiekat kasvavat ravinteikkaissa, märissä paikoissa: järvien, jokien, ojien ja purojen savi-, lieju- ja mutarannoilla matalassa vedessä sekä tervaleppäkorvissa. Lajia kasvatetaan koristekasvina ja se saattaa levitä lähiympäristöön viljelykarkulaisena.
Käyttö.
Keltakurjenmiekka on puutarhakasvi, josta on olemassa useita eri viljelylajikkeita. Viljeltyjä lajikkeita ovat mm.: 'Alba' (valkokukkainen), 'Variegata' (kirjavalehtinen keltakukkainen, lehtien kirjavuus katoaa kesän edetessä), 'Berlin Tiger' (ruskeakeltakukkainen). Keltakurjenmiekasta on olemassa myös kerrattu muoto.
Kasvin juurta on käytetty rohtona esimerkiksi haavojen hoitoon. Juuri sisältää paljon parkkihappoja, minkä vuoksi sitä on käytetty myös nahkojen parkitsemiseen.
Hannu Väisänen (jääkiekkoilija)

Hannu Väisänen (s. 7. kesäkuuta 1978 Vantaa) on suomalainen jääkiekkoilija, joka on pelannut SM-liigaa Hämeenlinnan Pallokerhossa, HIFK:ssa ja Rauman Lukossa.
Väisänen siirtyi Kiekko-Vantaasta HIFK:n riveihin jo B-juniorina ja jo silloin mies tunnettiin taitavana maalintekijänä. Kaudella 1997–1998 mies pääsi ensimmäistä kertaa HIFK:n liigajoukkueen mukaan ja pelasi viisi ottelua ilman tehomerkintöjä.
Esimmäisen liigamaalin Väisänen pääsi laukomaan kaudella 1999–2000, kun hän teki 36 ottelussa kolme maalia. Hänellä on kokemusta myös EHL-otteluista.
Väisäsen ura näytti kuitenkin kulkevan laskuun ja HIFK antoi Väisäsen takaisin Kiekko-Vantaan miehistöön. Siellä mies palasi taas totutulle tasolle ja kaudella 2002–2003 hän sai jälleen mahdollisuuden SM-liigassa, tällä kertaa Rauman Lukossa, mutta sielläkin vierailu jäi vain kahdeksan ottelun mittaiseksi. Väisäsellä oli edessä jälleen paluu Vantaalle.
Kaudella 2003–2004 oli jälleen vuoro käydä näytillä liigajoukkueelle, nyt vuorossa oli HPK. Hämeenlinnalaiset tarjosivat laiturille try-out-sopimusta vain yhdeksän päivää ennen sarjan alkua. Sopimus Kerhon kanssa syntyi hyvien otteiden jälkeen ja sillä tiellä Väisänen on edelleen.
2005–2006 Väisänen voitti HPK:ssa Suomen-mestaruuden.
Minouche Smit

Minouche Smit (s. 6. maaliskuuta 1975 Hoorn, Pohjois-Hollanti) on entinen alankomaalainen uimari, joka edusti kotimaataan vuoden 1996 kesäolympialaisissa Atlantassa. 
Siellä hän sijoittui kuudenneksi 4x200 metrin vapaauintiviestissä ajalla 8.08,48. Joukkueessa uivat myös Carla Geurts, Patricia Stokkers ja Kirsten Vlieghuis. Vuotta aiemmin hän oli voittanut samalla matkalla hopeaa pitkän radan EM-uinneissa. Atlantassa Smit oli myös neljäs 4x100 metrin vapaauintiviestissä. Joukkueessa uivat myös Marianne Muis, Wilma van Hofwegen, ja Karin Brienesse. Ainoassa henkilökohtaisessa startissaan 200 metrin sekauinnissa Smit oli seitsemäs, ajalla 2.16,73.
Smit on naimisissa toisen alankomaalaisen huippu-uimarin, Pieter van den Hoogenbandin kanssa. Parilla on yksi lapsi.
Miljonäärimonni

Miljonäärimonni on suomalainen elokuva vuodelta 1953. Sen on ohjannut Roland af Hällström. Lajityypiltään elokuva on sotilasfarssi, jollaisia Fennada-Filmi valmisti 1952–1958 vuosittain yhden.
Juoni.
Elokuva kertoo miljonääristä Lasse Vihurista, joka varusmiespalvelukseen jouduttuaan pyrkii selviytymään siitä mahdollisimman helpolla pestaamalla palvelustoverinsa suorittamaan maksua vastaan itselleen ikäväksi kokemansa velvollisuudet. Hän joutuu siitä muutaman kantahenkilökuntaan kuuluvan silmätikuksi. Lopussa hän kuitenkin kunnostautuu estämällä uhkaavan onnettomuuden, ja ylivääpelikin voi todeta: ”Onhan siitä sittenkin tullut kunnon monni!”.
Julkaisu.
Elokuvan ensi-ilta oli 3. heinäkuuta 1953 Helsingissä Rexissä ja Tuulensuussa.
Arviot.
Elokuva sai aikalaiskriitikoilta tyypillisen kohtelun, eikä siitä juuri löydetty mitään hyvää. Toisaalta elokuva ei juuri erottunut liukuhihnatuotannon tasaisesta massasta. Juuri lajityypin useasti toistetut kliseet ja pyrkimys tuotannon halpuuteen koettiin elokuvan suurimmiksi puutteiksi. Näyttelijätkään eivät herättäneet työllään kriitikoiden innostusta, ainoastaan uusi näyttelijä Airi Uitto osoittautui monen mielestä iloiseksi yllätykseksi.
Televisioesityksen yhteydessä Arto Pajukallio suhtautui elokuvaan lempeämmin: ”Ajankuva ja opettavaiset arvot takaavat hymynkareen varemmin kuin osoitteleva huumori”, ja kiitti Pöystin suoritusta elokuvan kokonaisuutta kannattelevaksi. Mutta vaikka elokuvassa on hetkensä, kokonaisuutta ei hänen mukaansa kuitenkaan synny.
Karjalanruusu

Karjalanruusu ("Rosa acicularis") on Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa kasvava ruusulaji. Suomessa sitä tavataan luonnonvaraisena erityisesti Itä-Suomessa. Karjalanruusu on Pohjois-Karjalan maakuntakasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Karjalanruusu on puolesta puoleentoista metriä korkeaksi kasvava pensas, jossa on paljon juurivesoja. Varret ovat punaruskeita ja tiheäpiikkisiä. Piikit ovat suoria, neulamaisia ja ne eivät sijaitse pareittain nivelissä, toisin kuin karjalanruusua läheisesti muistuttavalla metsäruusulla ("R. majalis"). Lehti on kerrannaislehti. Lehden korvakkeet ovat tavallisesti kapeakärkisiä. Lehdykät ovat 1,5–5 cm pitkiä, päältä kaljuja ja vaaleanvihreitä, alta harvakarvaisia ja harmahtavanvihreitä. Lehdykän laita on leveähampainen. Punaiset kukat ovat yksittäin. Karjalanruusu kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa. Hedelmä on pitkänomainen tai päärynänmuotoinen, noin 1,5 cm pitkä punainen kiulukka.
Levinneisyys.
Karjalanruusua tavataan erittäin laajalla alueella Pohjois-Euraasiassa ja Pohjois-Amerikan itäosissa. Lajin läntisimmät esiintymät ovat Pohjois-Ruotsissa ja Suomessa. Euraasiassa kasvaa lajin tyyppialalaji idänkarjalanruusu (subsp. "acicularis") ja Pohjois-Amerikassa alalaji lännenkarjalanruusu (subsp. "sayi"). Suomessa karjalanruusun esiintymät painottuvat Keski- ja Itä-Suomeen. Pohjoisimmat havainnot ovat Etelä-Lapista. Yleinen laji on Pohjois-Karjalassa ja Savossa.
Elinympäristö.
Karjalanruusun tyypillistä kasvuympäristöä ovat lehdot, rehevät korvet, puronvarret ja tuoreet rinnemetsät. Lajia saattaa tavata myös puutarhakarkulaisena pihoilla ja pientareilla.
Käyttö.
Karjalanruusua viljellään myös puutarhakasvina.
Kaarlo Nuorvala

Kaarlo Ilmari Nuorvala (ent. Nylenius; 28. kesäkuuta 1910 Viipuri – 24. kesäkuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, käsikirjoittaja ja ohjaaja. Hän käytti oman nimensä lisäksi nimimerkkejä Reino Arras, Hilkka Helovuo ja Kalle Kivipää. Hän on myös näytellyt muutamassa elokuvassa.
Nuorvala kirjoitti useita seikkailuromaaneja, salapoliisiromaaneja ja tyttökirjoja. Hän kirjoitti osan näistä teoksistaan nimimerkeillä Bob Palmer, Roy Wilton, Max Dugan ja Earl Kennington. Nuorvala oli tuotteliaimmillaan 1940-luvulla, pelkästään vuonna 1945 hän julkaisi 27 kirjaa.
Kesällä 1942 Nuorvala toimi lyhyen aikaa Suomen Kansallissosialistisen Työjärjestön Vapaa Suomi -lehden päätoimittajana.
Nuorvala on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Matti Varjo

Matti Aadolf Varjo (2. huhtikuuta 1925 Naantali – 25. joulukuuta 2006 Turku) oli suomalainen näyttelijä ja ohjaaja. Hän näytteli paljon Suomen Kansallisteatterissa. 
Elämä ja ura.
Nuorena Varjo soitti klarinettia tanssiorkesterissa. Hän suoritti lasimestarin kisällikirjan. Näyttelijänura alkoi 1950-luvun Turussa harrastajateatterin kautta. Ammattiteatteriin hän otti kiinnityksen Jyväskylässä 1950-luvulla, josta siirtyi 1961 Tampereen Työväen Teatteriin. Hän esitti muun muassa Pyynikin kesäteatterin "Tuntemattomassa sotilaassa" Hietasen roolia. 1970-luvulla hän työskenteli Helsingissä, mutta oli osan aikaa teatterielämän ulkopuolella, kunnes KOM-teatteri innosti hänet taas näyttämölle 1978. Varjo esiintyi myös kahdeksassa elokuvassa, kuten Pölösen "Kivenpyörittäjän kylässä" ja Kivikosken "Kesyttömissä veljeksissä" sekä useissa tv- ja lyhytelokuvissa. Hänet muistetaan erityisesti televisiosarjan "Kunnon sotamies Svejkin seikkailuja" nimiosasta (1967-1968). 
Varjo menehtyi 81-vuotiaana joulupäivänä 2006 lyhyeen sairauteen turkulaisessa vanhainkodissa. Hänet on haudattu Turun hautausmaan muistolehtoon.
Al MacInnis

Allan ”Al” MacInnis (s. 11. heinäkuuta 1963 Port Hood, Nova Scotia, Kanada) on uransa lopettanutjääkiekkoilija sekä Stanley Cup -voittaja, Kanada-cupin voittaja ja olympiakultamitalisti. Puolustaja MacInnis pelasi 23 kautta National Hockey Leaguessa seuroinaan Calgary Flames ja St. Louis Blues. Hän pelasi NHL:n runkosarjassa 1 416 ottelua, joissa MacInnis teki 340 maalia ja antoi 934 maaliin johtanutta syöttöä. 1 274 tehopisteellään hän on koko NHL:n historian tehokkaimpia puolustajia. Al MacInnisille tuomittiin 1 501 jäähyminuuttia NHL:n runkosarjaotteluissa. Pudotuspeleissä hän teki 177 ottelussa 39 maalia ja antoi 121 maaliin johtanutta syöttöä, kaikkiaan siis 160 tehopistettä. NHL:n historiassa vain neljä puolustajaa on tehnyt häntä enemmän tehopisteitä pudotuspeleissä. Jäähyjä MacInnisille tuomittiin pudotuspeleissä 255 minuuttia. Hän on yksi niistä kuudesta puolustajasta, jotka ovat yltäneet 100 tehopisteeseen yhden NHL-kauden aikana.
MacInnis tunnettiin lujasta lyöntilaukauksestaan. ssa hän voitti seitsemän kertaa laukauskisan, jossa kiekon nopeus mitataan tutkalla.