tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Fredrik I (Badenin suurherttua)

Fredrik I (9. syyskuuta 1826 – 28. syyskuuta 1907) oli Badenin suurherttuakunnan suurherttua vuosina 1858–1907.
Tausta ja perhe-elämä.
Fredrik syntyi Karlsruhessa vuonna 1826 suurherttua Leopoldin ja Ruotsin prinsessa Sofia Wilhelminan (1801–1861) kolmanneksi vanhimpana poikana. Hänen isoisoisänsä oli Ruotsin kuningas Kustaa III. Hänellä oli seitsemän sisarusta, joista nuorin oli suuriruhtinatar Olga Fjodorovna.
Hänen koulutukseltaan oli aikakauteen nähden moderni ja porvarillinen. Lisäksi Fredrik opiskeli sotatiedettä ja politiikkaa.
Fredrik avioitui Preussin prinsessa Louisen (1838–1923) kanssa 20. syyskuuta 1856 Neues Palaisissa. Koska Louise oli Preussin kuninkaan ja myöhemmin Saksan keisari, Vilhelm I:n ja keisarinna Augustan ainoa tytär, avioliitto hyödytti Badenin suurherttuakuntaa ja nosti sen asemaa Saksan keisarikunnan osavaltioiden keskuudessa. Avioliitto Louisen kanssa oli kuitenkin rakkausavioliitto, ja Fredrik tuli hyvin toimeen appensa kanssa. 
Yhdessä Louisen kanssa Fredrik sai kolme lasta:
Suurherttuana.
Kun Fredrikin isä kuoli vuonna 1852, Fredrikistä tuli veljensä Ludvig II:n sijaishallitsija. Syynä tähän oli se, että Ludvig oli mieleltään parantumattomasti sairas. Neljä vuotta myöhemmin Ludvig julisti itsensä kyvyttömäksi hallitsemaan. Ludvig kuoli 22. tammikuuta 1858 vain 33-vuotiaana.
Fredrikin melko liberaalin valtakauden aikana Badenissa hyväksyttiin siviiliavioliitto ja suorat kansanvaalit Badenin parlamentin alahuoneen vaaleissa. Hän myös tuki taiteita perustamalla sekä taideakatemian että ammattikoulun taiteilijoille. Vuonna 1862 Fredrik salli juutalaisille saman elinkeinonvapauden kuin muillekin suurherttuakunnan asukkaille. Lisäksi hän nimitti juutalaisen Moritz Ellstätterin valtionvarainministerikseen.
Vuonna 1870 Fredrik liittyi Pohjois-Saksan liitton puolelle Saksan–Ranskan sodassa ja asetti joukkonsa virallisesti Preussin alaisuuteen 15. marraskuuta. Hän kannatti yhtenäistä Saksaa ja oli ensimmäisten joukossa ilmaisemassa halukkuutensa liittyä uuteen Saksan keisarikuntaan. Sodan aikana Fredrik myös Vilhelm I:n ja tämän pojan Fredrikin välisenä sovittelijana.
Fredrik oli paikalla, kun Vilhelm I, jonka vävy Fredrik oli, julistettiin Saksan keisariksi Versailles’n palatsin peilisalissa 18. tammikuuta 1871. Julistuksen luki Otto von Bismarck, minkä jälkeen Fredrik huusi "kauan eläköön hänen majesteettinsa keisari Vilhelm!"
Fredrik kuoli Mainaussa sijaitsevalla kesäasunnollaan 28. syyskuuta 1907. Hänet on haudattu suurherttuan kappeliin Karlsruhessa. Badenin suurherttuana Fredrikiä seurasi hänen poikansa Fredrik II.
Kunnianosoituksia.
Saksalaiset.
Lähde:
Ulkomaalaiset.
Lähde:
Heinrich Otto Meisner

Heinrich Otto Meisner (1. huhtikuuta 1890, Berliini, Saksan keisarikunta - 26. marraskuuta 1976, Potsdam, Saksan demokraattinen tasavalta) oli saksalainen historioitsija ja arkistonhoitaja.
Arkistoteoreetikkona.
Meisner oli vuosina 1936-1940 Preussin valtionarkiston seulontakomission jäsen. Sen tehtävänä oli kehittää arvonmäärityksen yleisiä ohjeita. Meisner oli yksi niistä aikansa merkittävimmistä arkistoalan vaikuttajista, joka oli mukana komiteassa, toiset kaksi olivat Herman Meinert sekä Wilhelm Rohr.
Meisner vaati, että aiemman summittaisen arvioinnin mukaisesta arvonmäärityksestä oli siirryttävä rationaalisten kriteerien käyttämiseen. Hän asetti arvonmäärityksen kriteereiksi asiakirjojen iän siten, että oli olemassa rajavuosi, jota vanhempia asiakirjoja ei seulottaisi, asiakirjojen sisältö sekä niiden tuottaneen viranomaisen asema hallinnon hierarkiassa. Karl Otto Müller oli vuonna 1926 kehittänyt hallinnollis-hierarkkisen kriteerin määrittämällä keskushallinnon sekä aluehallinnon asiakirjat paikallishallinnon asiakirjoja arvokkaammiksi. Meisner täydensi Müllerin kriteerejä ajatuksella, että aluehallinnon asiakirjojen arvoon vaikuttaisi ne tuottaneen viranomaisen päätöksenteon itsenäisyys.
Meisner myös loi käytännön, jonka mukaan merkittäviin arkistosiirtoihin liittyvät arvonmäärityksen ratkaisut perusteluineen tuli raportoida motiivikertomuksissa (). Tämän tavoitteena oli ohjata sekä yhtenäistää Preussin valtionarkiston arkistopiirissä toimivien viranomaisten suorittamaa arvonmääritystä. Näitä motiivikertomuksia on pidetty varhaisena esimerkkinä yrityksestä tehdä arvonmäärityksestä läpinäkyvämpää sekä tehdä arvonmäärityspolitiikasta julkista.
Arthur Vermeeren

Arthur Denis Vermeeren (s. 7. helmikuuta 2005 Lier) on belgialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Ranskan Ligue 1:ssä pelaavaa Marseillea lainalla Saksan Bundesliigan RB Leipzigista ja kuuluu myös Belgian maajoukkueeseen.
Seurajoukkueura.
Vermeeren liittyi Royal Antwerpin junioriakatemiaan vuonna 2018 pelattuaan ensin Liersen ja KV Mechelenin junioreissa. Vermeeren debytoi Royal Antwerpin edustusjoukkueessa 11. elokuuta 2022 Konferenssiliigan karsintaottelussa Lillestrømia vastaan. Kauden 2022–2023 edetessä Vermeeren vakiinnutti paikkansa Antwerpin avauskokoonpanossa ja pelasikin kaudella 26 pääsarjaottelussa Antwerpin voittaessa Belgian mestaruuden. Vermeeren voitti huhtikuussa 2023 myös Belgian cupin, missä hän pelasi kaikissa kuudessa ottelussa avauskokoonpanossa.
Heinäkuussa 2023 Vermeeren voitti Antwerpissa Belgian supercupin. Kaudella 2023–2024 Vermeeren ehti pelata Antwerpissa yhteensä 32 ottelua, joissa hän teki kaksi maalia ja antoi kuusi maalisyöttöä. Hän pelasi jokaisessa pelaamassaan ottelussa avauskokoonpanossa. Vermeeren palkittiin tammikuussa 2024 Belgian pääsarjan vuoden parhaana nuorena pelaajana.
Vermeeren siirtyi 26. tammikuuta 2024 Antwerpista espanjalaiseen Atlético Madridiin vuoteen 2030 ulottuvalla sopimuksella. Siirtosummaksi uutisoitiin 18 miljoonaa euroa, joka voi nousta 23 miljoonaan euroon erilaisten menestysehtojen täyttyessä. Kevätkaudella 2024 Vermeeren jäi Atléticossa vähälle vastuulle ja pelasi viidessä ottelussa yhteensä vain 160 minuuttia.
Elokuussa 2024 Vermeeren siirtyi kauden loppuun kestävällä lainasopimuksella saksalaisseura RB Leipzigiin. 17. tammikuuta 2025 hän siirtyi RB Leipzigiin pysyvästi 20 miljoonan euron siirtosummalla. Debyyttikaudellaan RB Leipzigissä Vermeeren pelasi 28 Bundesliigan ottelua, joissa hän antoi kaksi maalisyöttöä. Mestarien liigassa hän pelasi kaudella 2024–2025 seitsemän ottelua ja Saksan cupissa neljä ottelua.
Elokuun lopussa 2025 Vermeeren siirtyi ranskalaisseura Olympique de Marseilleen kauden 2025–2026 loppuun ulottuvalla lainasopimuksella, johon sisältyy 23 miljoonan euron osto-optio.
Maajoukkueura.
Vermeeren pelasi vuonna 2022 alle 17-vuotiaiden EM-kilpailuissa täydet minuutit kaikissa kolmessa ottelussa. Hän pelasi vuosina 2022–2023 myös Belgian alle 18-, alle 19- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueissa.
Belgian A-maajoukkueessa Vermeeren pelasi ensimmäistä kertaa 13. lokakuuta 2023 EM-karsintaottelussa Itävaltaa vastaan, jossa hän tuli vaihdosta kentälle Johan Bakayokon tilalle ottelun 87. minuutilla. Hän kuului Belgian joukkueeseen EM-kilpailuissa 2024 mutta ei pelannut turnauksessa hetkeäkään. Hän on pelannut elokuun 2025 puoliväliin mennessä kuusi A-maaottelua, joissa hän on ollut neljä kertaa avauskokoonpanossa.
Valopilkku

Valopilkku oli Yle TV1 -kanavalla vuosina 1995–2003 viikoittain lähetetty kulttuuriaiheinen makasiiniohjelma. Torstai-iltaisin kello 21.30 lähetetyn puolen tunnin mittaisen "Valopilkun" yhteyteen oli yleensä sijoitettu muita kulttuuriohjelmia, kuten "Kulttuuriuutiset", ja puolentoista tunnin ohjelmakokonaisuutta kutsuttiin ainakin epävirallisesti nimellä ”kulttuuritorstai”. Ohjelmassa jaettiin vuosittain Vuoden Valopilkku -kulttuuripalkinto ja kunniakirjoja.
"Valopilkun" ensimmäinen tekijätiimi muodostui elokuvaohjelman "Noitaympyrät" toimittajakolmikosta Marjaana Mykkänen, Matti Paunio ja Kati Sinisalo, toimitussihteerinään "A-studiota" tehnyt Paula Holmila. Ohjelman loppuaikoina 2003 sitä juonsivat Minna Joenniemi ja Jouko Salokorpi. Muita tekijöitä ja juontajia olivat eri aikoina muun muassa Marko Gustavsson, Katja Härkönen, Olli Kangassalo, Minna Kontkanen, Atro Lahtela, Päivi Puukka, Jaana Semeri, Juha Suomalainen, Jouni Tulonen ja Tuula Viitaniemi.
"Helsingin Sanomien" Marjatta Möttölä luonnehti vastikään aloittanutta "Valopilkkua" huhtikuussa 1995 ”aina vain sävykkäämmäksi ja antoisammaksi kehittyväksi kulttuurin ajankohtaisohjelmaksi”. Saman lehden Petri Kemppisen mukaan tuore "Valopilkku" oli löytänyt jotain olennaista television mahdollisuudesta kulttuurikritiikkiin, joskin budjettirajoitteista johtuen paljolti silkan esittelyn varassa ja nostamatta esiin moniakaan epäkohtia. Hänestä ohjelman parhaat jutut olivat sisällöltään monikerroksisisia sekä visuaalisesti ja äänellisesti monitasoisia niin, että Yleisradion totunnaiset kuvausrutiinit näkyvät ohjelmassa koko ajan vähemmän. Kolumnisti Outi Nyytäjän mielestä pari vuotta pyörinyt "Valopilkku"-ohjelma oli todistanut eräiden muiden silloisten Yle-ohjelmien tavoin pirteällä otteellaan, että ”kulttuuri on kivaa”.
"Valopilkku" palkittiin kolmena vuonna Telvis-raadin valitsemana vuoden parhaana kulttuuriohjelmana.
Valopilkku lopetettiin keväällä 2003, mutta pitkälti sama tekijäjoukko alkoi syksystä alkaen toimittaa ”kulttuuritorstaihin” 20-minuuttisia "Kosmos"-reportaaseja.
Runoraati.
Runouteen keskittynyt, Minna Joenniemen juontama "Runoraati"-ohjelmasarja sai alkunsa "Valopilkun" erikoisjaksona joulukuussa 2002 ja jatkui vuoteen 2012.
Vuoden Valopilkku.
"Valopilkku"-ohjelman vuosittaisessa erikoisohjelmassa jaettiin kulttuurialan toimijoille asiantuntijaraadin yleisöehdotusten perusteella myöntämiä Vuoden Valopilkku -palkintoja. Palkinto oli alkuvuosina arvoltaan 15 000, sitten 20 000 ja loppuvuosina 30 000 markkaa. Palkinnon jakaminen jatkui vielä ohjelman lopettamisen jälkeen ilmeisesti vuoteen 2006 saakka.
Hanna Lehtimäki

Hanna Pauliina Lehtimäki (o.s. Rantavuo, s. 1965 Kotka ) on suomalainen liiketaloustieteilijä, professori Itä-Suomen yliopistossa. Hän on johtamisen ja organisoinnin tutkija, jonka tutkimus käsittelee innovaatiojohtamista, liiketoiminnan uudistumista, organisaatiomuutosta, arvostavaa johtajuutta ja strategista johtamista. Hänen tutkimusalueitaan ovat kestävä kiertotalous, kestävyysjohtaminen ja yhteiskunnalliset liiketoimintainnovaatiot. Hän on tunnettu laaja-alaisesta tutkimustyöstään eri tieteenalojen rajapinnoilla.     
Hän kirjoitti ylioppilaaksi Langinkosken lukiosta Kotkassa vuonna 1984. Hän valmistui Tampereen yliopistosta kauppatieteiden maisteriksi vuonna 1992, lisensiaatiksi vuonna 1996 ja kauppatieteiden tohtoriksi vuonna 2000.
Ura tutkijana.
Lehtimäki nimitettiin Johtamisen professoriksi Itä-Suomen yliopistoon Kauppatieteiden laitokselle Kuopion kampukselle vuonna 2012. Hän on aiemmin toiminut monissa eri tutkimus- ja opetustehtävissä Tampereen yliopistossa vuosina 1992–2012. Hän on edistänyt tutkimuksen yhteiskunnallista vaikuttavuutta työskennellessään yrittäjänä ja suomalaisen teknologia ja innovatiorahoittajan, Tekesin, Uudistuva liiketoiminta ja johtaminen ohjelman koordinaattorina vuosina 2001–2011. Hän on ollut vierailevana tutkijana Toronton yliopistossa Kanadassa (1993–1996) ja Fulbright Senior Scholar stipendiaattina George Mason Universityssä (2014) Yhdysvalloissa.
Lehtimäki on julkaissut vertaisarvioituja tieteellisiä julkaisuja kansainvälisesti vuodesta 1998 lähtien ja hänellä on ollut johtotehtäviä useissa monitieteisissä tutkimusprojekteissa.
Lehtimäki on palkittu työstään laadullisen tutkimuksen parissa. Vuonna 2022 Hanna Lehtimäen, Ari Jokisen ja Jatta Pitkäsen tutkimus "Project-as-practice: Change in City Organization" palkittiin parhaana toimintatutkimuksena johtamisen ja organisoinnin suurimmassa kansainvälisessä Academy of Management konferenssissa.
Tutkimustyön ohella Lehtimäki on toiminut akateemisissa ja yhteiskunnan luottamustehtävissä. Hän oli muun muassa kansainvälisen tiedeyhteisön, Strategic Management Societyn Strategia käytäntöinä ryhmän johtotehtävissä vuosina 2012–2014. Hän oli LähiTapiola Pirkanmaan hallituksen jäsen vuosina 2013–2022 ja Varalan Urheiluopiston hallituksen jäsen 2011–2019.
Vuonna 2020 hänet nimitettiin Itä-Suomen yliopiston strategisen tutkimusalueen "Kestävä resurssiyhteiskunta" varajohtajaksi. Vuonna 2023 hän perusti Kestävän kiertotalouden tutkimuskeskuksen Itä-Suomen yliopiston Kauppatieteiden laitokselle. Lehtimäen johtama kansainvälinen tutkimuskeskus tuo yhteen kiertotalous- ja kestävyyssiirtymätutkijoita eri tieteenaloilta.
Michael Kauch

Michael Kauch (s. 4. toukokuuta 1967 Dortmund, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Kauch edustaa vapaata demokraattista puoluetta. Kauch on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä tammikuusta 2024 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Uudistuva Eurooppa -ryhmää.
Moritz Körner

Moritz Körner (s. 3. elokuuta 1990 Wiesbaden, Saksa) on saksalainen poliitikko. Körner edustaa vapaata demokraattista puoluetta. Körner on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Uudistuva Eurooppa -ryhmää.
Jan-Christoph Oetjen

Jan-Christoph Oetjen (s. 21. helmikuuta 1978 Rotenburg an der Wümme, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Oetjen edustaa vapaata demokraattista puoluetta. Oetjen on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Uudistuva Eurooppa -ryhmää.
Engin Eroglu

Engin Eroglu (s. 12. helmikuuta 1982 Schwalmstadt, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Eroglu edustaa Vapaat äänestäjät-puoluetta. Eroglu on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Uudistuva Eurooppa -ryhmää.
Ulrike Müller

Ulrike Müller (s. 7. joulukuuta 1962 Augsburg, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Müller edustaa Vapaat äänestäjät-puoluetta. Müller on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2014 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Uudistuva Eurooppa -ryhmää.
Anna Deparnay-Grunenberg

Anna Deparnay-Grunenberg (s. 5. kesäkuuta 1976 Berliini, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Deparnay-Grunenberg edustaa Liittouma 90/Vihreät-puoluetta. Deparnay-Grunenberg on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Romeo Franz

Romeo Franz (s. 28. lokakuuta 1966 Kaiserslautern, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Franz edustaa Liittouma 90/Vihreät-puoluetta. Franz on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2018 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Simon Gnyp

Simon Gnyp (s. 10. syyskuuta 2001 Burghausen, Saksa) on saksalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Saksan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla DEL2-joukkue Starbulls Rosenheimissa. Gnyp pelasi aiemmin Kölner Haiessa, ERC Ingolstadtissa ja Löwen Frankfurtissa DEL:ssä.
Daniel Freund

Daniel Freund (s. 14. lokakuuta 1984 Aachen, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Freund edustaa Liittouma 90/Vihreät-puoluetta. Freund on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Erdingin piirikunta

Erdingin piirikunta () on Ylä-Baijerin hallintopiirissä sijaitseva piirikunta Baijerin osavaltiossa Saksassa. Piirikunnan keskus on Erdingin kaupunki. Piirikunnan pinta-ala on 870 neliökilometriä, ja siihen kuuluu 26 kuntaa. Vuoden 2023 lopussa piirikunnan väkiluku oli 142 540.
Piirikunnan pinta-alasta noin 71 prosenttia on maatalousaluetta ja noin 10 prosenttia metsää. Piirikunta sijaitsee noin 430–630 metrin korkeudella merenpinnasta. Münchenin lentoasema sijaitsee osittain Erdingin piirikunnassa.
Alexandra Geese

Alexandra Geese (s. 1. heinäkuuta 1968 Lippstadt, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Geese edustaa Liittouma 90/Vihreät-puoluetta. Geese on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Anna Salmberg

Anna Salmberg, o.s. Brick (12. syyskuuta 1788 Kööpenhamina – 28. marraskuuta 1868 Turku) oli tanskalaissyntyinen Suomessa vaikuttanut opettaja ja tyttökoulun johtaja, jonka tunnetuimpia oppilaita oli Fredrika Runeberg.
Kööpenhaminassa 1788 syntynyt Anna Brick muutti äitinsä ja isäpuolensa kanssa jo lapsena Länsi-Intian saarille, jossa hän tapasi suomalaisen merikapteeni Arvid Abraham Salmbergin (1773–1809) ja avioiduttuaan tämän kanssa tuli puolisonsa kotimaahan. Salmberg oli opettaja Hämeenlinnassa ja tyttökoulun johtaja Turussa vuodesta 1823. Englantia äidinkielenään käyttänyt Salmberg pääsi miehensä kuoltua 1809 vapaaherra Otto Wilhelm Klinckowströmin englantilaissyntyisen puolison Sara Cuthbertin seuraneidiksi, ennen kuin perusti tyttökoulun Hämeenlinnaan. 
Sittemmin Turkuun muuttanut Salmberg piti siellä tyttökoulua, joka lakkautettiin vuoteen 1850 mennessä, mutta joka loi kysyntää ja pohjaa naisten koulutukselle. Kirjailija Fredrika Runebergin ohella Salmbergin koulua kävivät myös muun muassa kirjailija Vendla Randelin ja runoilija Augusta Lundahl. Koulussa opetettiin ranskan, saksan ja englannin ohella historiaa ja maantiedettä ja ainakin mainituille siellä heräsi myös kiinnostus kirjallisuuteen. Turun kaupunginmuseossa on Thomas Joachim Leglerin maalaama Anna Selmbergin muotokuva.
Henrike Hahn

Henrike Hahn (s. 4. syyskuuta 1970 München, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Hahn edustaa Liittouma 90/Vihreät-puoluetta. Hahn on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Pierrette Herzberger-Fofana

Pierrette Herzberger-Fofana (s. 20. maaliskuuta 1949 Bamako, Mali) on saksalainen poliitikko. Herzberger-Fofana edustaa Liittouma 90/Vihreät-puoluetta. Herzberger-Fofana on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Katrin Langensiepen

Katrin Langensiepen (s. 10. lokakuuta 1979 Langenhagen, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Langensiepen edustaa Liittouma 90/Vihreät-puoluetta. Langensiepen on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Erik Marquardt

Erik Marquardt (s. 20. lokakuuta 1987 Neubrandenburg, Itä-Saksa) on saksalainen poliitikko. Marquardt edustaa Liittouma 90/Vihreät-puoluetta. Marquardt on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Hannah Neumann

Hannah Neumann (s. 3. huhtikuuta 1984 Speyer, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Neumann edustaa Liittouma 90/Vihreät-puoluetta. Neumann on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Julius Paulus

Julius Paulus oli roomalainen juristi.
Paulus oli kuuluisan juristin Papinianuksen oppilas. Hän toimi Severusten hallitsijasuvun keisarien palveluksessa 100-luvun lopulla ja 200-luvun alussa, huomattavimmin pretoriaaniprefektinä. Hän joutui maanpakoon keisari Elagabaluksen valtakaudella, mutta palasi tämän seuraajan Severus Alexanderin valtakaudella. Vuonna 426 keisari Theodosius II nimesi Pauluksen yhdessä Gaiuksen, Papinianuksen, Ulpianuksen ja Modestinuksen kanssa yhdeksi viidestä juristista, joiden mielipiteillä oli oikeudellinen auktoriteetti.
Paulus kirjoitti lukuisia juridisia teoksia, mukaan lukien 78 osaisen teoksen preettorin ediktistä ja 16 osaisen teoksen roomalaisesta siviilioikeudesta. Noin kuudesosa bysanttilaisen Corpus iuris civilis -lakikokoelman Digesta-osasta on peräisin Pauluksen tuotannosta, toiseksi eniten Ulpianuksen jälkeen. Pauluksen nimiin laitettiin myös teos "Pauli Sententia", jonka kuitenkin uskotaan koonneen tuntematon tekijä 200-luvun loppupuolella.
RMMV HX

RMMV HX on sarja taktisia sotilaskuorma-autoja, joita valmistaa saksalainen Rheinmetall MAN Military Vehicles (RMMV) -yhtiö. HX-sarjasta on olemassa kolme sukupolvea, jotka ovat laajassa käytössä ympäri maailman. HX-sarjan edeltäjä on MAN LX ja FX -sarja.
RMMV on aseteollisuusyhtiö Rheinmetallin ja ajoneuvovalmistaja MAN Truck &amp; Busin sotilasajoneuvoja yhteisyritys. Ensimmäinen HX-sukupolvi oli MANin kehittämä ja valmistama. RMMV syntyi vuonna 2010, kun MANin ja Rheinmetallin sotilaskäyttöisiä pyöräajoneuvoja valmistaneet osiot sulautuivat.
Historia.
HX-sarja julkaistiin vuonna 2003. Se korvasi MAN LX ja FX -sarjat. Joitain uudistuksia ja parannuksia sisältänyt HX2-sarja julkaistiin vuonna 2012.
HX3-sarja julkaistiin toukokuussa 2021. Suurimpia uudistuksia ovat uudelleen suunniteltu ohjaamo ja kehittyneemmät järjestelmät. Lisäksi on paljon pieniä uudistuksia.
Tekniikka.
HX-sarjan ensimmäinen sukupolvi perustuu pohjimmiltaan kaupalliseen MAN TG -sarjaan. HX-ajoneuvot ovat monenlaisessa maastossa hyvin liikehtiviä maastokuorma-autoja ja ne voidaan varustaa monenlaisiin tehtäviin. Ajoneuvoperheeseen kuuluu useita malleja. Tarjolla olevat alustavaihtoehdot ovat 4×4, 6×6, 8×8 ja 10×10. Mallien välillä on joitakin eroja, esimerkiksi suuremmat mallit ovat moottoreiltaan tehokkaampia ja voivat kantaa raskaampaa kuormaa.
HX-ajoneuvo voidaan rakentaa esimerkiksi säiliöautoksi, paloautoksi, merikonttien kuljettamiseen tai eri asejärjestelmien alustaksi. Ajoneuvoja käytetään muun muassa joissakin maissa Patriot-ilmatorjuntaohjusjärjestelmän laukaisuajoneuvoina.
Ajoneuvot voivat toimia jopa -32 – +49 celsiusasteen lämpötiloissa. Ne ovat modulaarisia ja voidaan varustaa kiinteästi panssaroiduilla tai modulaarisesti panssaroitavilla ohjaamoilla, jotka antavat eritasoista suojausta miinoilta ja lentäviltä ammuksilta. Ajoneuvoissa voi olla lisäksi NBC-suojaus ja erilaisia omasuojajärjestelmiä. Ohjaamon teknologiaan kuuluu etenkin viimeisimmän sukupolven malleissa edistyneet digitaaliset järjestelmät esimerkiksi kommunikaatioon. Moottori on ohjaamon alla ja sen ilmanottoaukot sekä jäähdytin sijaitsevat ohjaamon takana.
Korkeampi tietoisuus

Korkeampi tietoisuus tai laajennettu tietoisuus on termi, jota käytetään kuvaamaan tiettyjä tietoisuuden tai henkilökohtaisen kehityksen tiloja. 
Korkeamman tietoisuuden kokemus ei ole sidottu tiettyyn uskontoon tai ideologiaan, vaan käsite ja kokemus tavataan useissa eri konteksteissa. Sen kaltaisia kokemuksia on kuvailtu kaikkien suurimpien maailmanuskontojen, kuten kristinuskon, buddhalaisuuden ja hindulaisuuden, kirjoituksissa niiden historian aikana. Korkeampi tietoisuus on kehittynyt keskeiseksi käsitteeksi myös nykyajan populaarihengellisyydessä ja New Age -liikkeissä.
Tieteen ja filosofian näkökulmasta korkeampi tietoisuus voi liittyä kognitiivisiin ja neurologisiin tutkimuksiin siitä, miten ihmisen tietoisuus toimii. Tämä voi tarkoittaa tutkimuksia tietoisuuden rakenteesta, sen eri tasoista ja siitä, miten erilaiset harjoitukset ja kokemukset voivat vaikuttaa siihen. 
Piirteet.
Korkeampi tietoisuus liittyy usein syvemmän itsetuntemuksen ja henkilökohtaisen kasvun kokemukseen. Monissa perinteissä korkeampi tietoisuus voi viitata kokemukseen yhteydestä johonkin suurempaan tai egon hylkäämiseen. Korkeamman tietoisuuden tila voi myös sisältää muuttuneita tietoisuuden tiloja, jotka voivat syntyä esimerkiksi meditaation tai transsin seurauksena. Tämän tilan saavuttaminen saattaa usein vaatia usein omistautumista ja pitkäjänteistä harjoittelua.
Esimerkkejä korkeamman tietoisuuden tiloista new age-liikkeissä ovat muun muassa kristustietoisuus (christ consciousness) sekä kosminen tietoisuus. Hinduismissa ja jainismissa vastaavasta tilasta käytetään nimeä "mokša". Joogassa ja erilaisissa mielen harjoituksissa käytetään termejä "samadhi" ja "dhyana". Buddhalaisuudessa ja muissa intialaisissa opetuksissa vastaava tila tunnetaan nimellä "nirvana".
Kognitiiviset tieteet.
Yhdysvaltalainen biologi Gerald Edelman erottaa korkeamman tietoisuuden, tai "toissijaisen tietoisuuden", "primääritietoisuudesta". Primääritietoisuuteen sisältyvät havaintokyky ja tunteet, jotka mahdollistavat yksilön välittömän kokemuksen ympäröivästä maailmasta. Korkeampi tietoisuus sen sijaan "sisältää kyvyn olla tietoinen omasta tietoisuudestaan" ja "mahdollistaa subjektin omien tekojensa ja tunteidensa tiedostamisen". Edelmanin mukaan korkeamman tietoisuuden kehitys on merkittävä askel evoluutiossa ja on mahdollistanut muun muassa kulttuurin, taiteen, tieteen ja filosofian kehittymisen.
Tyypit.
Erilaisia korkeamman tietoisuuden tiloja voi syntyä yksin tai erilaisissa yhdistelmissä. 
Luettelo tunnetuista korkeampien tietoisuustilojen tyypeistä:
Humanoid (Acceptin albumi)

Humanoid on Acceptin seitsemästoista studioalbumi, joka julkaistiin 26. huhtikuuta 2024. Albumi on ensimmäinen, jonka se teki yhteistyössä Napalm Recordsin kanssa. Albumin tuotti edellisten levyjen tapaan Andy Sneap ja kansitaiteesta vastasi Havancsák Gyula. Albumilta julkaistiin kolme videosingleä, Humanoid, The Reckoning ja Frankenstein.
Riku Siivonen

Riku Siivonen (s. 1977) on suomalainen kirjailija ja toimittaja. Siivonen on työskennellyt Yleisradiolle ja toimittaa muun muassa "Docventures"-ohjelmaa. Lisäksi hän on kirjoittanut "Helsingin Sanomille", "Imageen" ja "Aamulehteen". Siivonen on ollut perustamassa "Long Play" -verkkolehteä, käsikirjoittanut radio- ja tv-ohjelmia sekä kirjoittanut tietokirjoja.
Siivosen esikoisromaani "Kaikki isäni tavarat" oli ilmestymisvuonnaan 2022 Tulenkantaja-palkintoehdokkaana. Siivosen kirja "Ihan tavallinen kokaiinikauppias" on tositarina Bob Malmi -nimisen miehen matkasta kovien huumeiden ja niiden myynnin maailmaan.
Dono

Wahjoe Sardono (30. syyskuuta 1951 – 30. joulukuuta 2001), tunnettu myös nimellä Dono tai Dono Warkop, oli indonesialainen näyttelijä, koomikko ja yliopiston opettaja. Hän oli yksi Warkop-ryhmän jäsenistä. Hänen uransa alkoi opiskeluaikana sosiologian opiskelijana Indonesian yliopistossa (UI). Hän työskenteli apulaisopettajana Selo Soemardjan ja Paulus Wirutomo kanssa.
Valmistuttuaan yliopistosta Dono nousi suosioon Warkopin kanssa esiintyen 34 komediaelokuvassa vuosien 1980 ja 1995 välillä. Hän oli myös aktiivinen kirjailija, kirjoittaen romaaneja ja artikkeleita sosiaalisista kysymyksistä joukkoviestimissä elämänsä loppuun asti. Dono menehtyi keuhkosyöpään vuoden 2001 lopussa.
Tšornomorskin majakka

Tšornomorskin majakka (), aikaisemmin Iljitševskin majakka ja 1992–25.1.2017 Illitšivskin majakka on merkkivalolla varustettu majakka, Tšornomorskin satamassa, Odessan alueella, Ukrainassa.
Tšornomorskin majakka sijaitsee Mustanmeren luoteisella rannikolla sijaitsevan Sukhyin estuaarin oikealla rannalla. Aikoinaan Iljitševskin majakkana tunnettu merenkulun turvaksi tarkoitettu rakennus valmistui 15. kesäkuuta 1965 samannimisen kaupungin lipeille perustetun kaupallisen merisataman sisäänkäyntiväylän suulla sijaitsevan eteläisen aallonmurtajan päätykulmaan. Vuonna 2016 Illitšivskin majakka pääsi Ukrainan viiden ainutlaatuisimman majakan joukkoon. Nykyisin rakennus on yksi Tšornomorskin symboleista, mikä on sekä postimerkkiin että kaupungin vaakunaan ikuistettu. Huhtikuun alussa vuonna 1977 perustettiin sanomalehti "Tšornomorskin majakka”, mitä pidetään edelleen lukijoiden suosimana kaupunkilehtenä.
Ukrainan ministerikabinetti 25. tammikuuta 2017 päivätyllä asetuksellaan nro 46 määräsi Illitšivskin sekä meri- ja kalasataman että majakan uudelleennimettaviksi Tšornomorskin sekä kaupalliseksi merisatamaksi ja kalasataman merenkulkulaitokseksi että Tšornomorskin majakaksi.
Tšornomorskin majakan merkkivalo sytytettiin ensimmäisen kerran 5. lokakuuta vuonna 1965. Sen korkeus merenpinnasta on 20 metriä ja näkyvyys noin 27,8 kilometriä. Majakkarakennus on arkkitehtuuriltaan noin 19 metrin korkuinen pyöreä, betonirakenteinen torni, mikä on maalattu punaisilla ja valkoisilla vaakasuorilla raidoilla. Rakennuksella lieriömainen ylätasanne ja katto, joiden välissä on esivalmistetuista teräsbetonilaatoista valmistettu lyhtyhuone. Tornin yhteydessä on kiinteä yksikerroksinen huolto- ja talousrakennus. Majakan valo on punainen ja sen valotunnus on 4,5 sekuntia päällä, 4,5 pois, 1,5 sekuntia päällä ja 1,5 pois päältä. Vuonna 2005 tehtiin kattava entisöinti, jolloin asennettiin LED-laitteet, aurinkoakkuun ja tuuliturbiiniin perustuva autonominen energiansäästöjärjestelmä sekä laitteiden toimintaa säätelevä kauko-ohjaus- ja hallintajärjestelmä. Vuonna 2019 uusittiin ulkopintojen niin pohjamaalaus kuin maalaus, kunnostettiin myös talousrakennus ja sitä ympäröivä alue.
Zähringenin leijonan ritarikunta

Zähringenin leijonan ritarikunta () oli Badenin suurherttuakunnassa jaettu ritarikunta. Se perustettiin 26. joulukuuta 1812 suurherttua Kaarlen käskystä. Nimi on viittaus Zähringenin herttuoihin, joista Kaarle polveutui.
Ritarikunnalla palkittiin ansioituneita sotilaita ja siviilejä. Suurherttuan perheeseen syntyneet jäsenet saivat myös nimityksen ritarikuntaan heti syntyessään. Ensimmäiset nimitykset ritarikuntaan tehtiin kuitenkin vasta 1815. Ritarikunnan tunnukset tuli palauttaa saajan ylennyksen tai kuoleman jälkeen. 
Kun monarkia lakkautettiin vuonna 1918, ritarikunta lakkautettiin samassa yhteydessä. Koko historiansa aikana ritarikuntaa jaettiin yhteensä 763 henkilölle.
Ritarikunnassa oli neljä (suurristi, 1. luokan komentaja, 2. luokan komentaja, 1. luokan ritari ja 2. luokan ritari) luokkaa sekä yksi mitaliluokka:
Vuoden Valopilkku

Vuoden Valopilkku oli Yle TV1 -kanavan "Valopilkku"-kulttuurimakasiinin vuosittainen erikoisjakso, jossa jaettiin kulttuurialan toimijoille asiantuntijaraadin yleisöehdotusten perusteella myöntämiä Vuoden Valopilkku -palkintoja ja finalisteille kunniakirjoja. Palkinto myönnettiin ”kulttuurielämää paikallisesti tai valtakunnallisesti ravistaneelle, uudistaneelle, piristäneelle, muuttaneelle tai ilahduttaneelle henkilölle, yhteisölle tai teolle”. Palkinto oli alkuvuosina arvoltaan 15 000, sitten 20 000 ja 30 000 markkaa. Palkinnon jakaminen jatkui vielä ohjelman lopettamisvuoden 2003 jälkeen ilmeisesti vuoteen 2006 saakka.
Jokaisena vuonna yleisöltä tulleita ehdotuksia karsimaan nimitettiin eri kulttuurialoja edustavia henkilöitä. Raadissa oli usein mukana edellisten vuosien palkittuja.
Theresen ritarikunta

Theresen ritarikunta () oli baijerilainen ritarikunta, jonka perusti Baijerin kuningas Ludvig I:n puoliso, kuningatar Therese 12. joulukuuta 1827. Ritarikunnalla palkittiin sellaisia aatelissukuisia kristittyjä naisia, jotka pysyivät naimattomina. Mikäli nämä menivät myöhemmin naimisiin, nimitys ritarikuntaan muuttui kunnianimitykseksi.
Ritarikunnassa oli kolme luokkaa.
Mert Günok

Mert Günok (s. 1. maaliskuuta 1989 Karabük) on turkkilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän on pituudeltaan 196-senttimetrinen. Hän edustaa Turkin Superliigassa pelaavaa Beşiktaşia, jossa hän on pelannut kesästä 2021 alkaen.
Günok pelasi Fenerbahçen junioreissa ja pääsi edustusjoukkueessa pelaamaan ensi kerran Turkin Cupissa tammikuussa 2010 ja Superliigassa elokuussa 2010. Hän edusti Bursasporia kausina 2015–2017 ja İstanbul Başakşehiria kausina 2017–2021, minkä jälkeen hän siirtyi Beşiktaşiin. Hän on pelannut Turkin Superliigassa kauden 2023–2024 loppuun mennessä 190 ottelua. Hän on voittanut liigamestaruuden vuosina 2011 ja 2014 sekä vihdoin ykkösmaalivahtina vuonna 2020. Hän on voittanut Turkin Cupin vuosina 2012, 2013 ja 2024, joista ensin mainittuna vuonna hän pelasi kaikki muut ottelut paitsi loppuottelun ja pääsi kahtena muuna voittovuonna pelaamaan myös loppuottelun. Hän on pelannut Mestarien liigassa seitsemän ja Eurooppa-liigassa 15 ottelua.
Günok pelasi useissa Turkin nuorisomaajoukkueissa. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa Turkin A-maajoukkueessa toukokuussa 2012 ystävyysottelussa Georgiaa vastaan, kun hän tuli toisella jaksolla kentälle loukkaantuneen Cenk Gönenin tilalle. Kesällä 2021 käydyissä EM-kilpailuissa Günok oli joukkueessa varamaalivahtina. EM-kilpailuissa 2024 hän pelasi ykkösmaalivahtina neljä joukkueensa viidestä ottelusta ja oli poissa vain yhdestä alkulohko-ottelusta polvivamman vuoksi. Hän on pelannut lokakuun 2024 puoliväliin mennessä 35 A-maaottelua. Otteluista 14 on kuulunut EM-karsintoihin ja seitsemän Kansojen liigaan.
Hyrske

Hyrske on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Niklas Nienass

Niklas Nienass (s. 14. huhtikuuta 1992 Marl, Saksa) on saksalainen poliitikko. Nienass edustaa Liittouma 90/Vihreät-puoluetta. Nienass on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Jan Ovelgönne

Jan Ovelgönne (s. 30. kesäkuuta 1975 Volkach, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Ovelgönne edustaa Liittouma 90/Vihreät-puoluetta. Ovelgönne on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä maaliskuusta 2024 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Jutta Paulus

Jutta Paulus (s. 9. toukokuuta 1967 Giessen, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Paulus edustaa Liittouma 90/Vihreät-puoluetta. Paulus on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Viola von Cramon-Taubadel

Viola von Cramon-Taubadel (s. 23. maaliskuuta 1970 Halle, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Von Cramon-Taubadel edustaa Liittouma 90/Vihreät-puoluetta. Von Cramon-Taubadel on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Fabienne Keller

Fabienne Keller (s. 20. lokakuuta 1959 Sélestat, Ranska) on ranskalainen poliitikko. Keller edustaa Agir - La Droite constructive-puoluetta. Keller on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä vuonna 2002 ja uudelleen heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Uudistuva Eurooppa -ryhmää.
Dominique Riquet

Dominique Riquet (s. 18. syyskuuta 1946 Valenciennes, Ranska) on ranskalainen poliitikko. Riquet edustaa Radikaaliliike-puoluetta. Aikaisemmin Riquet on edustanut UMP-puoluetta (2009–2012) ja Radikaalipuoluetta (2012–2018). Riquet toimi Euroopan parlamentin jäsenenä vuosina 2009–2024. Hän edusti Euroopan parlamentissa Uudistuva Eurooppa -ryhmää.
Lydie Massard

Lydie Massard (s. 24. elokuuta 1978 Saint-Brieuc, Ranska) on ranskalainen poliitikko. Massard edustaa Régions et Peuples Solidaires-puoluetta. Massard toimi Euroopan parlamentin jäsenenä vuosina 2023–2024. Hän edusti Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Pascal Durand

Pascal Durand (s. 3. lokakuuta 1960 Montreuil-Sous-Bois, Ranska) on ranskalainen poliitikko. Durand edustaa Renessanssi-puoluetta. Aikaisemmin Durand on edustanut Europe Écologie-puoluetta Durand toimi Euroopan parlamentin jäsenenä vuosina 2014–2024. Hän edusti Euroopan parlamentissa nykyisin sosialistien ja demokraattien ryhmää.
Manon Aubry

Manon Aubry (s. 22. joulukuuta 1989 Frejus, Ranska) on ranskalainen vasemmistopoliitikko. Aubry edustaa Alistumaton Ranska-puoluetta. Aubry on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa vasemmistoryhmää.
Marina Mesure

Marina Mesure (s. 12. heinäkuuta 1989 Marseille, Ranska) on ranskalainen vasemmistopoliitikko. Mesure edustaa Alistumaton Ranska-puoluetta. Mesure on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2022 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa vasemmistoryhmää.
Younous Omarjee

Younous Omarjee (s. 30. syyskuuta 1969 Saint-Denis de la Réunion, Ranska) on ranskalainen vasemmistopoliitikko. Omarjee edustaa Alistumaton Ranska-puoluetta. Omarjee on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä tammikuusta 2012 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa vasemmistoryhmää.
Emmanuel Maurel

Emmanuel Maurel (s. 10. toukokuuta 1973 Epinay sur Seine, Ranska) on ranskalainen vasemmistopoliitikko. Maurel edustaa Gauche républicaine et socialiste-puoluetta. Aikaisemmin hän on edustanut sosialistista puoluetta. Maurel toimi Euroopan parlamentin jäsenenä vuosina 2014–2024. Hän edusti Euroopan parlamentissa nykyisin vasemmistoryhmää.
Anne-Sophie Pelletier

Anne-Sophie Pelletier (s. 5. helmikuuta 1976 Besançon, Ranska) on ranskalainen vasemmistopoliitikko. Pelletier on puoluekannaltaan sitoutumaton ja aikaisemmin hän on edustanut Alistumaton Ranska-puoluetta. Pelletier toimi Euroopan parlamentin jäsenenä vuosina 2019–2024. Hän edusti Euroopan parlamentissa vasemmistoryhmää.
Reijo Salonen

Reijo Salonen (19. heinäkuuta 1938 – 30. syyskuuta 1991) oli suomalainen pikajuoksija. Hän oli Suomen parhaimmistoa 1960-luvun alussa. Hän osallistui 6 maaotteluun vuosina 1965-67 ja edusti Suomea vuoden 1962 Belgradin EM-kisojen pitkässä viestissä. Ammatiltaan Salonen oli apteekkari ja koulutukseltaan farmasian tohtori.
Ammatillinen ura.
Reijo Salonen aloitti apteekkiuransa kotiseudullaan Lahdessa, valmistui farmaseutiksi 1962 ja provisoriksi 1965 Helsingin yliopistossa. Sen jälkeen hän toimi Yliopiston apteekin laboratoriossa ja lääketehdas Orionin kehityslaboratoriossa, kunnes hän siirtyi vuonna 1969 Lääkintöhallitukseen apteekkiosaston tarkastajaksi.
Salonen siirtyi vuonna 1974 Äänekoskelle, jonne hän sai apteekkioikeuden. Äänekoskella ollessaan hän jatkoi opintojaan Kuopion yliopistossa, josta hän valmistui farmasian lisensiaatiksi vuonna 1991. Sivutoimisesti hän hoiti sosiaalifarmasian professorin virkaa ja jatkoi väitöskirjatutkimustaan Pohjois-Karjalan väestön lääkkeiden käytöstä, jonka pohjalta tehty väitöskirja valmistui vuonna 1984.
Samana vuonna Salonen siirtyi apteekkariksi Suomen suurimpaan yksityiseen apteekkiin Helsingin Hakaniemeen. Hän kehitti apteekilleen uuden tietokonepohjaisen lääketiedoston ns. resepti-Riston, joka sisälsi tärkeimmät lääkkeitä koskevat hoitoon liittyvät seikat. Järjestelmän käyttö levisi useisiin suomalaisapteekkeihin.
Salonen oli mukana ammattialansa useissa työryhmissä mm. Apteekkariliiton hallituksen jäsen 1982-84, varapuheenjohtaja 1988.
Urheilu-ura.
Ensimmäiset SM-mitalinsa Reijo Salonen saavutti Lahden Urheilijoiden joukkueessa viesteissä eli vuonna 1960 4 x 400 metrillä pronssia ja seuraavana vuonna niin 4 x 100 kuin 4 x 400 metrillä pronssia. Kauden 1962 4 x 400 metrin viestin pronssin lisäksi hän voitti ensimmäisen henkilökohtaisen SM-mitalin Kalevan kisoissa eli pronssia 400 metrillä turkulaisten Jussi Rintamäen ja Pentti Rekolan jäljessä. Samana syksynä Salonen oli mukana Belgradin EM-kisoissa Suomen 4 x 400 metrin viestijoukkueessa, jossa Rintamäen, Rekolan ja Salosen lisäksi juoksi Börje Strand joukkueen jäädessä kuitenkin alkueriin. Kaudella 1963 Salonen saavutti jälleen viestipronssia niin 4 x 100:lla kuin 4 x 400 metrillä sekä henkilökohtaisen SM-pronssin 400 metrillä. Vuoden 1964 SM-viesteissä tuli ensimmäinen mestaruus LU:n 4 x 100 metrin joukkueessa ja jälleen pronssia 4 x 400 metrillä. Saman vuoden Kalevan kisoissa Salonen saavutti kolmannen henkilökohtaisen SM-pronssin; nyt 200 metrillä.
Kaudeksi 1965 Salonen siirtyi Helsingin Kisa-Veikkojen (HKV) riveihin ollen ottamassa viestikultaa niin 4 x 100:la kin 4 x 400 metrillä. 
Reijo Salonen saavutti urheilu-urallaan kolme viestimestaruutta ja seitsemän SM-pronssia. Henkilökohtaisesti hän saavutti kolme SM-pronssia.
Urheilun järjestöllinen ura.
Reijo Salonen oli mukana aktiivisen urheilu-uran päätyttyä seuransa HKV:n johtotehtävissä. Yhdessä Rolf Haikkolan ja Jaakko Tuomisen kanssa he olivat keskeisesti mukana HKV:n järjestämissä Maailmankisoissa.
Siirrytyään Äänekoskelle vuonna 1974 järjestöura päättyi HKV:n riveissä.
Luuppi (ainejärjestö)

Luuppi ry on Tampereen yliopiston matematiikan, tilastotieteen ja tietojenkäsittelytieteiden opiskelijoiden ainejärjestö. Se perustettiin vuonna 1969, ja se on nykyisin osa informaatioteknologian ja viestinnän tiedekuntaa (ITC).
Luuppi ry on Tampereen yliopiston suurin ainejärjestö, ja sillä on yli 1000 jäsentä. Joka vuosi noin 200 uutta opiskelijaa liittyy järjestöön. Jäseneksi voivat liittyä kaikki Tampereen yliopiston opiskelijat, jotka opiskelevat näitä aloja pääaineenaan tai ovat suorittaneet vähintään 20 opintopistettä näissä aineissa. Ainejärjestö tarjoaa myös mahdollisuuden liittyä ainaisjäseneksi.
Luupilla on oma toimitila, Pii-klubi, joka sijaitsee keskustakampuksen vieressä.
Hallinto.
Luuppi ry:n hallinnosta vastaavat jäsenten kokous ja hallitus. Vuosikokouksessa valitaan hallituksen puheenjohtaja, varapuheenjohtaja, sihteeri, rahastonhoitaja ja muut hallituksen jäsenet. Kokouksessa hyväksytään tulevan toimikauden talousarvio ja toimintasuunnitelma. Lisäksi valitaan kaksi toiminnantarkastajaa ja heidän varahenkilönsä. Hallituksen jäsenillä on erityisiä vastuualueita, ja toimikautensa alussa hallitus nimeää näille alueille tarpeen mukaan toimihenkilöitä ja muodostaa tiimejä.
Säännöt.
Luuppi ry:n säännöt määrittävät yhdistyksen nimen, tarkoituksen, jäsenyyden, hallinnon ja kokousten järjestämisen. Yhdistys noudattaa yhdistyslain säännöksiä ja sillä on omat ohjesäännöt perinteistä, kurinpidosta sekä yhdenvertaisuudesta ja turvallisemmasta tilasta. Yhdistyksen purkautuessa sen varat luovutetaan Tampereen yliopiston informaatioteknologian ja viestinnän tiedekunnalle opiskelijoiden ohjelmisto- ja laitteistohankintoihin.
Véronique Trillet-Lenoir

Véronique Trillet-Lenoir (12. kesäkuuta 1957 Lyon, Ranska – 9. elokuuta 2023 Rillieux-la-Pape, Ranska) oli ranskalainen poliitikko. Trillet-Lenoir edusti Renessanssi-puoluetta. Trillet-Lenoir toimi Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 kuolemaansa elokuuhun 2023 saakka. Hän edusti Euroopan parlamentissa Uudistuva Eurooppa -ryhmää.
Chrysoula Zacharopoulou

Chrysoula Zacharopoulou (s. 7. toukokuuta 1976 Sparte, Ranska) on ranskalainen poliitikko. Zacharopoulou edustaa En Marche!-puoluetta. Zacharopoulou on toiminutEuroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 toukokuuhun 2022 saakka. Hän edusti Euroopan parlamentissa Uudistuva Eurooppa -ryhmää.
Agnès Evren

Agnès Evren (s. 27. joulukuuta 1970 Pariisi, Ranska) on ranskalainen poliitikko. Evren edustaa Les Républicains-puoluetta. Evren on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 syyskuuhun 2023 saakka. Hän edusti Euroopan parlamentissa keskusta-oikeistolaista EPP-ryhmää.
Éric Andrieu

Éric Andrieu (s. 14. huhtikuuta 1960 Narbonne, Ranska) on ranskalainen poliitikko. Andrieu edustaa sosialistista puoluetta. Andrieu on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä toukokuusta 2012 kesäkuuhun 2023 saakka. Hän edusti Euroopan parlamentissa sosialistien ja demokraattien ryhmää.
Hélène Laporte

Hélène Laporte (s. 29. joulukuuta 1978 Villeneuve-sur-Lot, Ranska) on ranskalainen poliitikko. Laporte edustaa Kansallinen liittouma-puoluetta. Laporte on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 heinäkuuhun 2022 saakka. Hän edusti Euroopan parlamentissa Identiteetti ja demokratia -ryhmää.
Julie Lechanteux

Julie Lechanteux (s. 22. joulukuuta 1977 Annecy, Ranska) on ranskalainen poliitikko. Lechanteux edustaa Kansallinen liittouma-puoluetta. Lechanteux on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 heinäkuuhun 2022 saakka. Hän edusti Euroopan parlamentissa Identiteetti ja demokratia -ryhmää.
Joëlle Mélin

Joëlle Mélin (s. 26. maaliskuuta 1950 Versailles, Ranska) on ranskalainen poliitikko. Mélin edustaa Kansallinen liittouma-puoluetta. Mélin on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 heinäkuuhun 2022 saakka. Hän edusti Euroopan parlamentissa Identiteetti ja demokratia -ryhmää.
Manuel Bompard

Manuel Bompard (s. 30. maaliskuuta 1986 Firminy, Ranska) on ranskalainen vasemmistopoliitikko. Bompard edustaa Alistumaton Ranska-puoluetta. Bompard on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 heinäkuuhun 2023 saakka. Hän edusti Euroopan parlamentissa vasemmistoryhmää.
The Langley Schools Music Project

The Langley Schools Music Project on kokoelma vuosina 1976–1977 äänitettyjä musiikkikappaleita, jotka ovat cover-versioita esimerkiksi David Bowien, Beach Boysin ja Paul McCartneyn kappaleista. Ne esittää kanadalaisen Langley Elementary Schoolin 9–12-vuotiaiden oppilaiden muodostama 60-henkinen kuoro. Kappaleet äänitettiin kaksiraitaisella nauhurilla liikuntasalissa. Lapset myös soittavat itse soittimia.
Alun perin lauluista julkaistiin kaksi albumia, joita oppilaat jakoivat itselleen ja ystävilleen Brittiläisessä Kolumbiassa, mutta vuonna 2001 laulut julkaistiin laajemmin albumilla "Innocence &amp; Despair". Vuonna 2018 se ilmestyi uudelleen CD-levynä ja tupla-LP:nä.
Richard Carpenter kuvaili ”Calling Occupants of Interplanetary Craft” -kappaleen laulua ”viehättäväksi”. David Bowie sanoi, että ”Space Oddityn” versio on ”taideteos, jollaista en olisi voinut kuvitella”.
Helmut Geuking

Helmut Geuking (s. 16. tammikuuta 1964 Coesfeld, Saksa) on saksalainen poliitikko. Geuking edustaa Saksan perhepuoluetta. Geuking on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 helmikuuhun 2024 saakka. Hän edusti Euroopan parlamentissa keskusta-oikeistolaista EPP-ryhmää.
Sven Schulze

Sven Schulze (s. 31. heinäkuuta 1979 Quedlinburg, Itä-Saksa) on saksalainen poliitikko. Schulze edustaa kristillisdemokraatista unionia. Schulze on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2014 syyskuuhun 2021 saakka. Hän edusti Euroopan parlamentissa keskusta-oikeistolaista EPP-ryhmää.
Patrick Breyer

Patrick Breyer (s. 29. huhtikuuta 1977 Frankfurt am Main, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Breyer edustaa Saksan piraattipuoluetta. Breyer on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Vuoden 2024 Eurovaaleissa Breyer ei enää asettunut ehdolle.
Sergey Lagodinsky

Sergey Lagodinsky (; s. 31. heinäkuuta 1979 Astrahan, Neuvostoliitto) on venäläissyntyinen saksalainen poliitikko. Lagodinsky edustaa Liittouma 90/Vihreät-puoluetta. Lagodinsky on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Ennen Euroopan parlamenttia Lagodinsky on työskennellyt vihreässä ajatushautomossa Heinrich-Böll-säätiössä Berliinissä. Lagodinsky on ollut aktiivinen transatlanttisten suhteiden ja ulkopolitiikan kommentaattori Saksassa. Lagodinsky on taustaltaan venäjänjuutalainen.
Manuela Ripa

Manuela Ripa (s. 1976 Saarbrücken, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Ripa edustaa Ökologisch-Demokratische Partei-puoluetta. Ripa on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2020 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Nico Semsrott

Nico Semsrott (s. 11. maaliskuuta 1986 Hampuri, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Semsrott on puoluekannaltaan sitoutumaton ja on aiemmin edustanut Die PARTEI-puoluetta. Semsrott on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Klaus Buchner

Klaus Buchner (s. 6. helmikuuta 1941 München, Saksa) on saksalainen poliitikko. Buchner edustaa Ökologisch-Demokratische Partei-puoluetta. Buchner on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2014 heinäkuuhun 2020 saakka. Hän edusti Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Malte Gallée

Malte Gallée (s. 5. syyskuuta 1993 Schwäbisch Gmünd, Saksa) on saksalainen poliitikko. Gallée edustaa Liittouma 90/Vihreät-puoluetta. Gallée on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä joulukuusta 2021 maaliskuuhun 2024 saakka. Hän edusti Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Gabriele Bischoff

Gabriele Bischoff (s. 4. tammikuuta 1961 Bad Wildungen, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Bischoff edustaa sosiaalidemokraattista puoluetta. Bischoff on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa sosialistien ja demokraattien ryhmää.
Udo Bullmann

Udo Bullmann (s. 8. kesäkuuta 1956 Gießen, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Bullmann edustaa sosiaalidemokraattista puoluetta. Bullmann on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 1999 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa sosialistien ja demokraattien ryhmää.
Matthias Ecke

Matthias Ecke (s. 12. huhtikuuta 1983 Meerane, Itä-Saksa) on saksalainen poliitikko. Ecke edustaa sosiaalidemokraattista puoluetta. Ecke on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä lokakuusta 2022 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa sosialistien ja demokraattien ryhmää.
Jens Geier

Jens Geier (s. 22. kesäkuuta 1961 Frankfurt am Main, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Geier edustaa sosiaalidemokraattista puoluetta. Geier on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2009 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa sosialistien ja demokraattien ryhmää.