Poliittinen väkivalta

Poliittinen väkivalta sisältää monentyyppisiä väkivaltatekoja, joiden tarkoitus on aiheuttaa fyysisiä, psykologisia tai symbolisia vahinkoja ihmisille tai omaisuudelle poliittisiin, yhteiskunnallisiin tai kulttuurisiin muutoksiin vaikuttamiseksi tai niiden vastustamiseksi. Poliittista väkivaltaa ovat esimerkiksi ihmisiin kohdistuvat hyökkäykset, omaisuuteen kohdistuvat vahingonteot, räjäytykset, ammuskelut, ihmisryöstöt, panttivankien ottaminen, lentokone- ja laivakaappaukset, korkean profiilin murhat ja polttoitsemurhat. Poliittista väkivaltaa ovat käyttäneet monenlaiset toimijat poliittisella kirjolla.
Poliittinen väkivalta on käsitteenä kulttuurisidonnainen; esimerkiksi joitain väkivaltatekoja voidaan eri lähtökodista kutsua joko vastarinnaksi tai terrorismiksi.
Tekijät.
Valtion harjoittamaa poliittista väkivaltaa toteuttavat usein armeija tai poliisi, ja siihen voi kuulua mielenosoitusten tukahduttamista, kidutusta ja joukkomurhia.
Ei-valtiollisten toimijoiden suorittama poliittinen väkivalta voi olla hyvin järjestäytynyttä, tai järjestäytymätöntä, kuten katumellakat. Aiemmin ei-valtiollista poliittista väkivaltaa harjoittivat järjestöt kuten Irlannin tasavaltalaisarmeija, baskien ETA, Punaiset prikaatit ja Punainen armeijakunta. Järjestöillä on kyky toteuttaa monimutkaisia väkivallantekoja, jotka vaativat useiden tekijöiden koordinoitua toimintaa. Vaikka kaikkein tuhoisimmat terrori-iskut ovatkin edelleen järjestöjen ja ryhmien käsialaa, 2000-luvulla päävastuu väkivallanteoista on siirtynyt yksin toimiville aktivisteille, koska heitä poliisin on vaikeampi pysäyttää kuin järjestöjä. Moni yksinäinen toimija saattaa jäljitellä jonkin järjestön väkivaltaa, tai saada väkivallattomasti ja lain puitteissa toimivalta järjestöltä rohkaisua.
Aseellinen väkivalta voi johtaa kahteen lopputulokseen tekijöiden kannalta. Ääriryhmä voi jäädä maanalaiseksi järjestöksi ja joutua eristyksiin laajemmasta yhteiskunnallisesta liikkeestä. Tällöin se käy yksin taistelua valtiota vastaan ja yleensä häviää sen turvallisuusjoukoille. Toisessa skenaariossa ekstremistit onnistuvat käynnistämään kapinan, ottavat hallintaansa maa-alueen, perustavat laajan organisaation ja saavuttavat kannatusta kansan keskuudessa. Joskus tämä on johtanut vallankumoukseen. Valinta näiden toimintatapojen välillä riippuu siitä, kuinka kehittynyt ja puolustuskykyinen valtio on.
Taustatekijät, tarkoitus ja seuraukset.
Äärivasemmistolaisen väkivallan takana on ollut erilaisia syitä, kuten valtion heikkous, vallankumouksellisten kärsimättömyys, usko uudistusten mahdottomuuteen, oletus väkivallan radikalisoivaan vaikutukseen ja luokkatietoisuuden herättämiseen, sekä institutionaalisen politiikan puolueellisuus ja epärehellisyys.
Poliittista väkivaltaa on perusteltu sen oletetulla kyvyllä muuttaa ihmisten uskomukset ja mielipiteet. Äärivasemmisto on toivonut väkivallan antavan ihmisille esimerkin jota seurata, ja sen on uskottu nostavan luokkatietoisuutta. Väkivalta on paljon näkyvämpää kuin tavanomainen propaganda. Se tuo tekijät tehokkaasti yleiseen tietoisuuteen ja saattaa houkutella uusia jäseniä. Poliittinen väkivalta todistaa valtion olevan haavoittuva ja saa sen näyttämään heikolta. Kun valtio reagoi aseelliseen hyökkäykseen väkivaltaisesti, se saadaan paljastamaan todellinen luonteensa laillisen julkisivunsa takaa. Lisäksi poliittisella väkivallalla on katsottu olevan polarisoiva vaikutus, joka paljastaa järjestelmän sisäiset ristiriitaisuudet ja siten romuttaa järjestelmän. Näistä toiveista huolimatta maanalaiset väkivaltaiset järjestöt ovat yleensä epäonnistuneet saamaan liikkeen maltillisten jäsenten ja kansan tuen toiminnalleen, ja väkivalta on jäänyt niiden ja valtion väliseksi. Aseellinen äärivasemmistolainen väkivalta onkin lähes loppunut länsimaissa ja osittain muuallakin maailmassa 1980-luvun jälkeen.
Suomessa.
Sisäministeri Heikki Ritavuori murhattiin poliittisista syistä vuonna 1922. Myöhemmin poliittisia sabotaaseja ovat harjoittaneet esimerkiksi uusnatsi Pekka Siitoimen lähipiiri 1970-luvulla, eläinaktivistit 1990-luvulla ja anarkistit 2010-luvulla, ja henkilöön kohdistuvaa väkivaltaa skinheadit 1990-luvulla ja Suomen vastarintaliike 2010-luvulla. Turkin suurlähetystöä vastaan tehtiin tuhopolttoisku vuonna 2008. Moni suomalainen poliitikko on 2020-luvulla joutunut pahoinpitelyn tai uhkailun kohteeksi. Suomen ensimmäiseksi terrori-iskuksi on kutsuttu Turun puukkoiskua 2017.
Poliittisen väkivallan hyväksyntä.
Suomessa.
Vuonna 2022 julkaistussa kyselytutkimuksessa kaksi prosenttia suomalaisista kertoi hyväksyvänsä fyysisen väkivallan omien poliittisten tavoitteidensa ajamiseksi.
Yhdysvalloissa.
Vuonna 2020 julkaistussa kyselytutkimuksessa yli 80 prosenttia yhdysvaltalaisista piti poliittista väkivaltaa kokonaan epäoikeutettuna. Torjuvimmin väkivaltaan suhtautuivat oikeistokonservatiivit (alle 10 prosentin hyväksyntä), ja sallivimmin kaikkein vasemmistolaisimmat liberaalit (32 prosentin hyväksyntä).
Huhtikuussa 2025 poliittisten murhien hyväksynnän havaittiin kasvaneen voimakkaasti Yhdysvaltain vasemmiston keskuudessa. Republikaanipresidentti Donald Trumpin ja hänen liittolaisensa Elon Muskin murhan oikeutuksen hyväksyi kyselyssä jo noin puolet itsensä vasemmistolaiseksi määrittelevistä amerikkalaisista. Tutkijoiden mukaan poliittisten murhien ja omaisuuden tuhoamisen hyväksyntä sekä murhaaja Luigi Mangionen ihailu liittyvät yleistyneeseen autoritaariseen vasemmistolaiseen uskomusjärjestelmään, jota tavataan nykyisin erityisesti Bluesky-viestipalvelussa.