Kersti Bergroth

Kersti Solveig Bergroth (24. tammikuuta 1886 Viipuri – 24. tammikuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, joka nykyään muistetaan parhaiten karjalanmurteella kirjoitetuista näytelmistä "Anu ja Mikko" sekä "Kuparsaare Antti". Hänen kirjailijanuransa oli harvinaisen pitkä, yli 60 vuotta.
Henkilöhistoria.
Bergrothin vanhemmat olivat rehtori Adiel Bergroth ja Lydia Petterson. Kirjailija Eva Hirn oli hänen vanhempi ja kirjailija Anna Inkeri Relander nuorempi sisarensa. Bergroth valmistui ylioppilaaksi 1904 ja filosofian kandidaatiksi 1910. Vuosina 1924–1934 hän toimi "Uuden Suomen" viikkoliitteen toimittajana. Vuosina 1927–1930 hän toimitti kirjallista aikakauslehteä "Sininen kirja" ja vuosina 1934–1938 "Päiväkirjaa".
Bergrothin ensimmäinen puoliso vuodesta 1912 oli lehtori Samuel Hagelin (k. 1917). Hänen toinen avioliittonsa kirjailija Alex Matsonin kanssa vuodesta 1922 päättyi eroon vuonna 1930.
Bergroth muutti 1950-luvulla asumaan Italiaan Roomaan ja julkaisi monia Roomaa käsitteleviä esseitä. Roomasta hän palasi kotimaahan vuonna 1972. Seuraavana vuonna, jolloin hän oli jo 87-vuotias, hän julkaisi vielä muistelmateoksen "Löytöretki" ja aforismikokoelman "Meidän elämämme täällä". Vuonna 1971 hän oli valikoinut saksan kielellä kirjoittamiaan runoja kokoelmaksi "Neue Romantik".
Bergroth kuoli Helsingissä 89-vuotispäivänään ja hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Bergroth sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1950. Hän oli maailmankatsomukseltaan antroposofi ja toimi myös Suomen antroposofisen liiton puheenjohtajajana. Yle TV1 esitti dramatisoidun dokumentin "Meidän elämämme täällä" vuonna 1986, jolloin kirjailijan syntymästä oli kulunut sata vuotta. Suomessa ja Italiassa kuvattu ohjelma perustui Bergrothin omiin teksteihin. Ohjelman käsikirjoitti ja ohjasi Laura Lilja-Haataja. Kirjailijaa esitti Maija-Liisa Sutinen, jonka ohjaama "Eevan luokasta" kertoviin kirjoihin perustuva draamasarja oli aikaisemmin esitetty TV 1:ssä.
Kirjallinen tuotanto.
Bergroth kirjoitti vuoteen 1920 saakka ruotsiksi ja kuului tällöin Oscar Wildeä ja Hjalmar Söderbergiä ihanteenaan pitäneeseen Dagdrivare-kirjailijaryhmään. Suomen kielellä Bergroth kirjoitti näytelmät "Anu ja Mikko" (1932) ja "Kuparsaare Antti" (1956). Tällöin hänen pyrkimyksenään oli käyttää kansankieltä elävöittämään ja tehostamaan ilmaisuaan. Näytelmien innoittajina olivat Bergrothin lapsuudessaan ja nuoruudessaan Antreassa viettämät kesät. Bergroth kirjoitti nuorille tyttöromaaneja salanimellä "Mary Marck" ja julkaisi myös kirjoja ja pakinoita eri nimimerkeillä kuten "Eli Ahonen, Arja Anger, Asser, Betty Cross, Kersti Hagelin, Mirjam Heino, K.B., Verna Kangas, K.L.Oire, L.K. Oire, Vilma Reino" ja "Tet".
Bergroth oli tarkka ihmiskuvaaja sekä tapojen ja käyttäytymisen havainnoija. Hänen 1940- ja 1950-luvulla kirjoitetut pakinansa tuntuvatkin edelleen ajankohtaisilta. Ne sisältävät arkista kodin, perheen ja ihmisluonnon kuvailua. Hän ilakoi sosiaalisten normien hassunkurisuuksista muttei säästä itseäänkään kuvatessaan esimerkiksi oman rahankäyttönsä hillittömyyttä. Myös satiiria Bergroth käyttää varsinkin kuvatessaan kulttuurielämää. Pakinavalikoima "Kersti Bergrothin parhaat pakinat" (1958) antaa hyvän läpileikkauksien hänen pakinatuotannostaan. 
Bergroth kirjoitti Valentin Vaalalle useita elokuvakäsikirjoituksia, kuten "Morsian yllättää" (1941), "Tositarkoituksella" (1943) ja "Dynamiittityttö" (1944). Elokuvascenaristina Bergroth käytti nimimerkkiään "Tet". Lisäksi hänen teostensa pohjalta on tehty käsikirjoituksia, muun muassa elokuvaan "Rikas tyttö".