Islannin maantiede

Islanti on Euroopan toiseksi suurin saari, joka sijaitsee Grönlannista itään juuri pohjoisen napapiirin eteläpuolella. Pohjois-Amerikan ja Euroopan mannerlaattojen välinen sauma kulkee saaren läpi lounaasta koilliseen. Asutetut alueet sijaitsevat rannikolla ja saaren keskiosissa ei ole asutusta lainkaan. Islannin luontoon kuuluvat maanjäristykset, vulkaaninen aktiivisuus, lumivyöryt sekä niin sanotut "jökulhlaupit" eli jäätikköjokitulvat. Saari onkin yksi maailman vulkaanisesti aktiivisimmista. Islannin luonnonvaroja ovat kala, vesivoima, geoterminen energia ja piimaa.
Islannin saaren kokonaispinta-ala on noin 103 000 neliökilometriä, josta 2 757 neliökilometriä eli 2,68 prosenttia on vettä.
Geologia.
Pinnanmuodot.
Islanti on isolta osaltaan ylätasankoa, joka on keskimäärin 500 metriä merenpinnan yläpuolella. Noin neljännes valtiosta on alle 200 metrissä. Islannin korkein kohta on 2 119 metriä korkea Hvannadalshnúkur. Matalin kohta, joka on noin 260 metriä merenpinnan alapuolella, sijaitsee Jökulsárlónin laguunissa.
Geologisesti Islanti on nuori maa ja sen muotoutuminen on edelleen käynnissä. Jähmettyessään tulivuorten purkauksien levittämät laavavirrat muodostavat kuhmuraisia laavikoita. Saaren rannikko on eteläosan ehjää rantaviivaa lukuun ottamatta muodostunut lukemattomista vuonoista ja poukamista. Rantaviivaa saarella on 4 988 kilometriä. Luonto on muovannut Þingvellirin kansallispuistoon mannerlaattojen saumakohtaan erääseen niemekkeeseen amfiteatteria muistuttavan muodostelman, jota Islannin parlamentti piti kotipaikkana.
Islannissa maankohoaminen on kiihtynyt 1980-luvulta alkaen ja on paikoin jopa neljä senttimetriä vuodessa.
Tulivuoret.
Islannissa sijaitsee yksi tunnetuimmista tällä hetkellä toiminnassa olevista tulivuorista, Hekla. Heklan korkeus on 1 419 metriä. Heklan purkausten väli on vaihdellut 16 vuodesta 121 vuoteen. Viimeisen 7 000 vuoden aikana vuorella on ollut viisi suurta purkausta.
Eyjafjallajökullin jäätiköllä sijaitsee Eyjafjöll-tulivuori, jonka purkautuessa maaliskuussa 2010 ilmakehään syöksyi tuhkaa yli kahdeksan kilometrin korkeuteen usean päivän ajan. Siksi ilmatila ja lentokentät suljettiin osittain tai kokonaan useaksi päiväksi lähes koko Euroopassa.
Geysirit.
Geysir on kuuma lähde, josta ajoittain purkautuu vettä ilmaan. Islannin saarella on useita sekä aktiivisia että lepotilassa olevia geysirejä.
Jäätiköt.
Jäätiköt peittävät noin 10 prosenttia Islannin pinta-alasta. Suurin niistä on Vatnajökull, jota sanotaan joskus myös Euroopan suurimmaksi jäätiköksi. Pohjoissaaren lakijäätikkö Venäjän Novaja Zemljan saaristossa on kutienkin suurempi. Vatnajökullin pinta-ala vuonna 2023 oli noin 7 600 neliökilometriä, ja sen tilavuus vuonna 2017 oli noin 3 000 kuutiokilometriä. Islannin muita suuria jäätiköitä ovat Langjökull, Hofsjökull, Mýrdalsjökull ja Drangajökull.
Islannin jäätiköissä on noin kaksikymmentä kertaa enemmän vettä kuin on maan vuotuinen sadanta. Jäätiköistä saa alkunsa myös kaikki Islannin merkittävimmät joet, ja jäätiköiden sulamisvedet on noin kolmannes kaikesta mereen päätyvästä virtaamasta.
Vesistöt.
Islannin pisimmät joet ovat Þjórsá (230 km), Jökulsá á Fjöllum (206 km) ja Ölfusá (185 km). Suurin osa joista alkaa jäätiköiltä. Tällaisissa joissa on paljon irtoainesta. Sadepuroista tai lähteistä muodostuneet joet ovat puolestaan pääsääntöisesti kirkkaita.
Jökulsá á Fjöllumin valuma-alue on 7 750 neliökilometriä, kun Þjórsán valuma-alue 7 530 neliökilometriä on hieman pienempi. Jökulsá á Fjöllum virtaa pohjoiseen ja laskee Islannin koillisosaan. Sen virtaama on 212 kuutiometriä sekunnissa, kun Ölfusán virtaama on 440 kuutiometriä sekunnissa ja Þjórsán 383. Islannin pohjoisosa saa sen verran vähemmän sadetta, että Jökulsá á Fjöllumin virtaamakin on pienempi.
Järviä Islannissa on runsaasti, mutta ne ovat kooltaan melko pieniä. Ne ovat syntyneet myös monella eri tavalla. Osa on muodostunut jäätikköeroosion seurauksena ja osa tulivuorenpurkauksen seurauksena, kun laava on tukkinut laaksoja. Osa on muodostunut tektonisten prosessien ja maanvajoamisen tai maanvyörymien seurauksena. Jäätiköiden edustalla on myös monia jäätikköjärviä.
Suurimmat järvet ovat Þórisvatn (83 km²), Þingvallavatn (82 km²) ja Lögurinn (53 km²). Þingvallavatn oli pitkään suurin järvi, mutta Vatnsfell voimalaitoksen valmistuttua 2001 Þórisvatn kasvoi suuremmaksi. Jökulsárlón on puolestaan Islannin syvin järvi. Se on 248 metriä syvä, ja se syntyi vasta vuonna 1933 Breiðamerkurjökullin vetäytymisen seurauksena.
Ilmasto.
Islannin ilmasto on subarktista ja merellistä. Saaren pohjoisesta sijainnista huolimatta Islannin ilmasto on leudompi kuin voisi olettaa. Syynä ilmaston leutouteen on meri-ilmasto ja etenkin pohjoiseen lämmintä vettä tuova Golfvirta. Ilmastoon vaikuttaa myös toinen merivirta, kylmä Itä-Grönlannin virta.
Sään kausittaiset vaihtelut ovat seurausta erilaisten säärintamien liikkumisesta Pohjois-Atlantilla. Vuosittainen sadanta on noin 400 millimetriä osalla ylätasangoista sekä esimerkiksi Vatnajökullilla. Lumihuippuisten vuorten etelärinteillä voi sataa jopa yli 4 000 millimetriä vuodessa. Etelässä keskimääräinen sadanta on 2 000 millimetriä. Rannikkoalueet ovat usein tuulisia ja myrskyt ovat yleisiä. Kuitenkin ukkoset ovat harvinaisia.
Islannin ilman lämpöennätys on 30,5 °C vuodelta 1939 ja kylmyysennätys –28 °C vuodelta 1918.
Elävä luonto.
Kasvillisuus.
Kasvillisuutta on vain osassa Islantia, sillä eroosion kasvattamat hiekkamaat ja jäätiköt peittävät suurimman osan saaren pinta-alasta. Maahan istutetaan metsää suojelemaan kasvillisuutta tuulelta. 1900-luvulla istutettiin kymmeniä miljoonia taimia.
Islantia asutettaessa saarella oli vielä metsää. Metsät kuitenkin raivattiin polttopuiksi ja pois maanviljelyksen tieltä. Tulivuorten purkaukset ja ilmaston viileneminen estivät puuston luonnonmukaisen uusiutumisen, ja vuosisatojen kuluessa metsät katosivat lähes kokonaan. Islannin metsät koostuvat kolmesta luontaisesta puulajista, joista vain tunturikoivu on yleinen. Kotipihlaja on tunturikoivikoissa harvinainen ja metsähaapa erittäin harvinainen.
Eläimet.
Naali on Islannin aina luonnonvarainen maanisäkäs, jonka uskotaan eläneen saarella jo viimeiseltä jääkaudelta lähtien. Jääkarhuja ajelehtii Islantiin aina silloin tällöin, mutta se ei ole kotiutunut saarelle. Muut nisäkkäät ovat tuotuja. Peura tuotiin 1700-luvulla ja minkki 1930-luvulla turkistarhausta varten. Laji on kuitenkin karannut ja sopeutunut luontoon. Pikkumetsähiiri ja kotihiiri tulivat saarelle ihmisten mukana mahdollisesti jo 800-luvulla ja isorotta ja mustarotta 1700-luvun lopulla.
Merinisäkkäistä halli ja kirjohylje lisääntyvät Islannissa. Saarella vierailee säännöllisesti myös norppia, grönlanninhylkeitä, kuplahylkeitä ja partahylkeitä sekä harvemmin mursuja. Islannin yksinomaiselta talousvyöhykkeeltä on tavattu 23 valaslajia.
Islannissa pesii säännöllisesti 75 lintulajia. Lajisto ei ole erityisen monipuolinen, mutta merilintu-, kahlaaja- ja sorsalajisto on jopa maailmanlaajuisesti merkittävä. Islannissa talvehtii joitakin arktisen alueen lintuja, ja samalla se on monien Grönlannista ja Kanadasta Eurooppaan talvehtimaan muuttavien lintujen levähdyspaikka.
Islannin lintulajisto on pääosin levinnyt saarelle Euroopasta, ja Pohjois-Amerikasta ovat tulleet vain amerikanjääkuikka, amerikantelkkä ja virta-alli. Islannin lajeista suurin osa pesii pohjoisella pallonpuoliskolla tai jopa pelkästään pohjoisella Atlantilla. Islannissa tavataan vain 12 varpuslintulajia, kun keskimäärin noin 60 prosenttia kaikista lintulajeista on varpuslintuja.
Maantieteelliset koordinaatit.
Hallinnollinen jako.
Islanti oli aiemmin jaettu kahdeksaan hallintoalueeseen.