tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Hippa-festivaali

Hippa-festivaali on Joensuussa kansanmusiikkiin painottuva tapahtuma, joka on järjestetty eri vuodenaikoina vuosina 2007-2015. Järjestäjänä on ollut kulttuuriyhdistys Mahti ry, joka järjesti pitkin vuotta myös Hippa-klubeja.
Kansanmusiikin lisäksi tapahtumassa on kansantanssia, nykytanssia, erilaisia konsertteja, teatteriesityksiä, lasten tapahtumia ja performansseja. Tapahtumapaikkoja ovat muun muassa Pakkahuone, Teatteriravintola, konservatorion sali, ravintola Wanha Jokela, ravintola Hostina Piimälinna, kauppakeskus Iso Myy sekä Taidekeskus Ahjo.
Ensimmäisten vuosien historiaa.
Vuoden 2009 Hippa-festivaali järjestettiin 13.-15. helmikuuta 2009. Esiintyjiä ovat muun muassa Timo Väänänen, Sanna Kurki-Suonio, Sari Kaasinen, Rymäkkä, Maanakka, Anna Fält ja Pia Lindy. 
Vuoden 2010 festivaali järjestettiin 12.–14. helmikuuta. Konsertit pidettiin kaupungintalon Teatteriravintolassa ja Teatteriklubilla. Esiintyjinä olivat muun muassa Luna Nova, Ville Kangas ja Puuma -yhtye, Jussi Syren and The Groundbreakers ja Turkka &amp; Paalanen.
Vuoden 2011 festivaali siirtyi lokakuuhun ja sen jälkeen järjestettiin Hippa-klubeja eri vuodenaikoina.
Aiheesta muualla.
Hippa-festivaali ja Mahti ry
Róisín Murphy

Róisín Marie Murphy (s. 5. heinäkuuta 1973) on irlantilainen laulaja, sanoittaja ja musiikin tuottaja.
Murphy tuli tunnetuksi elektronisen musiikin duosta Moloko, jonka toinen osapuoli oli Murphyn silloinen poikaystävä Mark Brydon. Moloko julkaisi neljä albumia "Do You Like My Tight Sweater" (1995), "I Am Not a Doctor" (1998), "Things to Make and Do" (2000), "Statues" (2003) ja yhden kokoelmalevyn "Catalogue" (2006).
Vuonna 2005 Murphy julkaisi soolouransa debyyttialbumin "Ruby Blue". Vuonna 2007 hän julkaisi toisen sooloalbuminsa "Overpowered". Pitkän levytystauon jälkeen Murphy julkaisi albumit "Hairless Toys" sekä "Take Her Up to Monto" vuosina 2015 ja 2016. Murphy on keikkaillut soolouransa aikana Suomessa neljä kertaa, viimeisimmän kerran vuonna 2015 Flow-festivaaleilla Helsingissä.
Murphy synnytti joulukuussa 2009 esikoistyttärensä.
Jääkiekon SM-sarjakausi 1933–1934

Jääkiekon SM-sarja vuonna 1934 oli ensimmäinen jääkiekon SM-kilpailu, joka pelattiin sarjamuotoisena. Joukkueita oli neljä kahdesta kaupungista. Joukkueet pelasivat kukin kolme ottelua. Mestaruuden voitti Helsingfors Skridskoklubb.
HSK:n mestarijoukkue.
Hans Byman, Klaus Hagström, Bruno Lauren, Rolf Lauren, Bertel Lindroos, Börje Löfgren, Karl Malmström, Harald Melin, Romeo Mikalunas, Edmund Sjöberg, Harald Sundqvist, Lars Törnqvist
Jääkiekon SM-sarjakausi 1934–1935

Jääkiekon SM-sarja vuonna 1935 pelattiin kolmen joukkueen kesken. Jokainen joukkue pelasi neljä ottelua ja sarjan voittaja voitti mestaruuden. Mestaruuden voitti Helsingin Jalkapalloklubi.
HJK:n mestarijoukkue.
Sulo Salo m.v., Aaro Kivilinna, Olavi Helo, Kalevi Ihalainen, Erkki Saarinen, Heikki Katajavuori, Paavo Talasmaa, Osmo Kivi, Taavi Pohjanpalo, Onni Tynkkynen, Romeo Mikalunas, Asko Alléen, Viljo Halme
Herman Hollerith

Herman Hollerith (29. helmikuuta 1860 Buffalo, New York, Yhdysvallat – 17. marraskuuta 1929 Washington D.C., Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen tilastotieteilijä, joka kehitti reikäkorttikoneen suurten tietomäärien käsittelyyn ja perusti "Tabulating Machines Company" -nimisen yrityksen, joka oli nykyisen IBM:n edeltäjä. Hän opiskeli New Yorkin Columbian yliopistossa ensin kaivosinsinööriksi ja suoritti filosofian tohtorin tutkinnon vuonna 1890.
Keksinnöt ja liiketoiminta.
Toimittuaan jonkin aikaa opettajana Hollerith sai vuonna 1884 viran Yhdysvaltain väestönlaskentavirastossa. Samana vuonna hän teki ensimmäisen tilastointikoneisiin liittyvän patentoidun keksintönsä, jolle syyskuun 23. päivänä myönnettiin patentti nro 395782.
Viraston kanssa tekemänsä sopimuksen mukaisesti Hollerith rakensi edelleen taulukointiin soveltuvia koneita. Niiden avulla Yhdysvaltain vuoden 1890 väestönlaskenta saatiin suoritetuksi vuoden aikana, kun edellisen, vuoden 1880 väestönlaskennan, tulosten käsittely oli kestänyt kahdeksan vuotta. Vuonna 1896 Hollerith perusti reikäkorttikoneita valmistamaan oman yrityksensä, nimeltään "Tabulating Machine Company". Koneita alettiin pian käyttää väestönlaskennoissa monissa muissakin maissa. Myös vakuutusyhtiöt hyödynsivät reikäkorttikoneita. Tehdäkseen laitteen käyttökelpoisemmaksi Hollerith kehitti myös automaattisen korttiensyöttölaitteen sekä näppäimistöllä varustetun reikäkorttilävistimen. 
Vuonna 1911 Hollerith myi yhtiönsä yritysryppäälle nimeltä "Computing Tabulating Recording Corporation" (CTR), josta tuli IBM vuonna 1924.
Hollerithin mukaan on saanut nimensä Fortran-ohjelmointikielen varhaisimmissa versioissa merkkijonojen käsittelyyn käytetty Hollerith-tietotyyppi.
Edvard Kujala

Edvard Kujala (8. maaliskuuta 1884 Ruovesi – 30. elokuuta 1964 Pohjaslahti) oli suomalainen poliitikko ja kunnallisneuvos, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1929–1930 ja 1933–1945.
Elämä.
Edvard Kujalan vanhemmat olivat Kuortaneessa syntynyt torppari Erkki Kujala (s. 1852) ja Riikka Kettunen (1849-1926). Köyhän perheen lapsena hän ei käynyt edes kansakoulua, vaan teki jo pienestä pitäen maatöitä. Myöhemmin Kujala oli tehdastyöläisena Pietarsaaressa ja viimeiseksi Töölön sokeritehtaalla Helsingissä. Työnsä ohessa hän suoritti työväenopistojen iltakursseja. Vuonna 1917 Kujala palasi kotiseudulleen hankittuaan pientilan Ruoveden Huhtijärveltä.
Kujala oli Pienviljelijäin Liiton Ruoveden osaston, Ruoveden työväenyhdistyksen ja Ruoveden sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön puheenjohtaja. 1920-luvulla hän toimi myös Ruoveden kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Kujala oli kansanedustaja vuosina 1929–1930 ja 1933–1945 sekä presidentin valitsijamies 1931, 1937, 1940 ja 1943. Pohjaslahden kuntaa perustettaessa 1941 hänet valittiin sen ensimmäisen kunnanvaltuuston puheenjohtajaksi. Vuonna 1945 Kujalalle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi.
Kujala kuoli 80-vuotiaana elokuussa 1964. Hänet on haudattu Pohjaslahden hautausmaalle.
Perhe.
Edvard Kujala puoliso oli ruovesiläinen Emilia Perttula (1888-1980), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1913.
Uudenkaledonianvaris

Uudenkaledonianvaris ("Corvus moneduloides") on Uudessa-Kaledoniassa elävä varislaji.
Uudenkaledonianvaris on älykäs, kuten varikset yleensä.
Uudenkaledonianvaris osaa rakentaa käyttökelpoisia työkaluja, kuten ongenkoukkuja, ja onkin esimerkiksi simpansseja parempi tekemään työkaluja. Lintu osaa myös ratkaista ongelmanratkaisutehtäviä, kuten mitkä pähkinät saadaan ulos tietyistä putkiloista pudottamatta sitä ja miten ongitaan osumatta ansoihin.
Johan Wikström

Johan Anton Runar Wikström () oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän sai sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa ja sai tulikasteensa Misse-joella Saksan itärintamalla. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisessa Armeijassa. Talvi- ja jatkosodan aikana hän toimi Puolustusministeriön Topografiosastolla toimistoupseerina.
Perhetausta.
Wikströmin vanhemmat olivat sahanhoitaja Erik Anton Wikström ja Anna Maria Forsten. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Aili Sofia Sivenin kanssa. 
Opinnot.
Wikström kävi neljä luokkaa Porvoon ruotsalaista lyseota. 
Jääkärikausi.
Wikström työskenteli konttoristina Helsingissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 24. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hän suoritti vuonna 1917 Libaussa järjestetyn sotakoulun B-kurssin. 
Suomen sisällissota.
Wikström saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Säiniöllä sekä Viipurissa. 
Sisällissodan jälkeinen aika.
Wikström määrättiin sisällissodan jälkeen koulutusaliupseeriksi Suomen valkoisen kaartin 9. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 12. heinäkuuta 1918 Pioneerikoulutuspataljoonan 3. komppaniaan ja lokakuussa 1919 Pioneeripataljoona l:n 2. komppaniaan. Hän toimi 15. tammikuuta - 15. huhtikuuta 1919 välisen ajan opetusupseerina Viipurin suojeluskuntapiirin harjoituskoulussa. 
Armeijasta Wikström erosi 17. maaliskuuta 1920 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 19. huhtikuuta 1920 ja hänet sijoitettiin harjoituspäälliköksi Kymintehtaan suojeluskuntaan ja oli tehtävässä 1. helmikuuta 1922 saakka. Myöhemmin hän työskenteli konttoristina ja työnjohtajana eri puutavara- ja rakennusliikkeissä sekä liikemiehenä. Puolustusministeriön palvelukseen hän siirtyi 1. marraskuuta 1938 ja hänet sijoitettiin ylimääräiseksi piirtäjäksi topograafikuntaan, missä hän toimi myöhemmin toimistoupseerina vuoteen 1945 saakka, jolloin erosi vakinaisesta palveluksesta. 
Talvi- ja jatkosota.
Wikström osallistui talvi- ja jatkosotaan toimistoupseerina Puolustusministerön Topografiostolla. Hänet haudattiin Helsinkiin.
Into (tuotemerkki)

INTO on Arlan tuotemerkki, joka kertoo maitoperäisen tuotteen soveltuvuudesta laktoosi-intoleranssista kärsiville henkilöille. INTO-tuotteiden laktoosipitoisuus on alle 1g/100g . Yhtiöllä on käytössään myös täydestä laktoosittomuudesta kertova laktoositon-tunnus.
On huomionarvoista, että HYLA-termi, jolla usein arkisessa kielenkäytössä tarkoitetaan virheellisesti kaikkia vähälaktoosisia tuotteita , on itse asiassa Valio Oy:n rekisteröimä tuotemerkki. Näin ollen muut toimijat eivät voi käyttää HYLA-tuotemerkkiä omissa tuotteissaan.
Ossian Wikström

Ossian Rurik Wikström (19. toukokuuta 1888 Jyväskylä – 4. elokuuta 1975) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän sai sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan komppanianpäällikkönä Valkoisen Armeijan riveissä. 
Perhetausta.
Wikströmin vanhemmat olivat kauppias Karl Vilhelm Viktor Wikström ja Eugenia Hjelmina Sofia Koskelin. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Lisbet Birgit Hjeltin kanssa, josta hän erosi vuonna 1932 ja avioitui uudelleen vuonna 1945 senaattori Kyösti Auerin tyttären lääketieteen lisensiaatti Irja Mailis Auerin (s. 1902) kanssa. 
Opinnot.
Wikström kävi kuusi luokkaa Porvoon suomalaista yhteiskoulua ja suoritti insinöörintutkinnon Saksassa Mittweidan teknillisessä opistossa vuonna 1914.
Insinöörinä jääkäriksi Saksaan.
Wikström työskenteli AEG:n (Allgemeine Elektrizitäts-Gesellschaft) palveluksessa Helsingissä vuosina 1918 - 1909 ja Berlinissä vuosina 1909 – 1911 sekä Chemnitzissä vuosina 1914 – 1915, kunnes hän liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 24. huhtikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hän suoritti pataljoonan rintamalta paluun jälkeen Libaussa vuonna 1917 järjestetyn sotakoulun A-kurssin.
Suomen sisällissota.
Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana yliluutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 2. Jääkärirykmentin 12. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, missä hän haavoittui 28. maaliskuuta 1918. 
Sisällissodan jälkeinen aika.
Wikström palveli sisällissodan jälkeen I pataljoonan komentajana 2. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin ensin Porin jalkaväkirykmentti 2 ja myöhemmin Savon jääkärirykmentti. Armeijasta hän erosi 22. lokakuuta 1919 ja työskenteli sen jälkeen 1. joulukuuta 1920 alkaen Oy Finlayson-Forssa ab:n palveluksessa käyttöinsinöörinä ja toimi samalla vuosina 1921 - 1931 Forssan suojeluskunnan paikallispäällikkönä. 
Talvi- ja jatkosota.
Wikström osallistui talvisotaan erikoistehtävissä Turun teollisuuspiirissä ja jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Jalkaväenkoulutuskeskus 4:n komendantiksi. Vuonna 1942 hänet siirrettiin Lounais-Hämeen suojeluskuntapiirin esikuntaan, mistä hänet kotiutettiin vielä samana vuonna.
Franco Di Santo

Franco Di Santo (s. 7. huhtikuuta 1989 Mendoza) on argentiinalainen jalkapalloilija, joka pelaa Valioliigassa Wigan Athletic FC:ssä. Hänet ostettiin Chelseasta elokuussa 2010. Hänellä on myös Italian kansalaisuus.
Di Santo aloitti uransa Mendozan paikallisseuran Godoy Cruzin nuorisojoukkueessa. Sieltä hän siirtyi chileläiseen Audax Italianoon kesällä 2006. Audaxissa Di Santo pelasi vajaat kaksi kautta kunnes tammikuussa 2008 Chelsea osti hänet 3,4 miljoonalla punnalla.
Rikhard Vilkman

Rikhard Vilkman () oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän sai sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisen Armeijan riveissä.
Perhetausta ja Opinnot.
Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Johan Vilkman ja Loviisa Rantala. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Hilma Aleksandra Siistisen kanssa, joka kuoli vuonna 1941 ja toisen kerran Vilkman avioitui vuonna 1943 Suoma Helena Anttilan ent. Lindgren kanssa. Vilkman kävi kansakoulun. 
Jääkärikausi.
Vilkman työskenteli metsätyönjohtajana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 21. tammikuuta 1917, josta hänet siirrettiin pataljoonan 2. komppaniaan 12. kesäkuuta 1917.
Suomen sisällissota.
Vilkman saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan koulutusaliupseeriksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonaan, josta hänet 8. maaliskuuta 1918 siirrettiin joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin edelleen 14. huhtikuuta 1918 alkaen 6. Jääkärirykmentin 18. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Ilveksessä, Hotakassa ja Muolaalla sekä etenemiseen Viipurin-Pietarin radalle.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Vilkman palveli sisällissodan jälkeen 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 6:ssa, josta muodostettiin ensin Kajaanin sissipataljoona ja myöhemmin Pohjanmaan jääkäripataljoona. Hän toimi pataljoonassa joukkueenjohtajana 3. komppaniassa. Armeijasta hän erosi 30. lokakuuta 1920, mutta astui takaisin palvelukseen jo 1. maaliskuuta 1921 ja hänet sijoitettiin Helsingin komennuskomppaniaan, missä hänet määrättiin aluksi Yleisesikunnan ja 1. tammikuuta 1938 alkaen puolustusministeriön komennusjoukkueen johtajaksi.
Talvi- ja jatkosota.
Vilkman osallistui talvisotaan puolustusministeriön komendantin apulaisena. Välirauhan aikana hän jatkoi samassa tehtävässä, kunnes myöhemmin siirrettiin Puolustusvoimain Pääesikunnan taloudenhoitajan apulaiseksi. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin talousupseeriksi Jalkaväkirykmentti 57:ään ja hän osallistui taisteluihin Karjalankannaksella. Vuonna 1941 hänet siirrettiin muonitusupseeriksi 15. Divisioonan esikuntaan, missä hän palveli vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet siirrettiin Sotatalousesikunnan komento-osaston talousupseerin apulaiseksi ja keskuskanslian päälliköksi. Edellä mainituissa tehtävissä hän palveli sodan loppuun saakka. Sotien jälkeen hän jatkoi edelleen samassa tehtävässä vuoteen 1945 saakka, jolloin hänet siirrettiin toimistoupseeriksi Puolustusvoimain pääesikuntaan. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1947.
Draculan ratsu

Draculan ratsu on kirjailija Ilkka Remeksen vuonna 2008 julkaistu kuudes nuortenromaani, jonka päähenkilö on Aaro Korpi. Kirjan on kustantanut WSOY.
Juoni.
Aaro Korpi joutuu isänsä suosittelemana Belgiaan hevosleirille porvoolaisen tyttöryhmän tulkiksi. Myöhemmin hän huomaa viereisellä tallilla, että todella huonokuntoinen kaakki myydään kahdeksallakymmenelläkuudella tuhannella eurolla eteenpäin Transylvaniaan ja Aaron ystävä Emma menee mukaan hevosten hoitajaksi. Aaro hyppää kuljetuksen kyytiin salaa ja ottaa yhteyttä kaveriinsa Nikoon Suomessa ja pyytää tätä apuun. Aaro ja Emma järjestävät auton kuljettajalle Sandrinelle ansan ja köyttävät tämän auton matkustamoon. Emma rupeaa ajamaan ja joku seuraa heitä. He pysähtyvät ja Niko saapuu paikalle ja auttaa heitä köyttämään seuraajat. Linnassa paljastuu, että Sandrine onkin salainen agentti.
Pääomamarkkinat

Pääomamarkkinat ovat mekanismi, jolla ihmiset voivat helposti ostaa ja myydä arvopapereita kuten osakkeita ja joukkovelkakirjoja, hyödykkeitä kuten arvometalleja tai maataloustuotteita ja muuta matalin transaktiokustannuksin ja tehokkain hinnoin.
Pääomamarkkinoiden hyötyjä:
Inhan tehtaat

Inhan tehtaat on Ähtärissä sijaitseva vanha tehdasyhdyskunta Ähtärin keskustasta noin 7–8 kilometriä kaakkoon. Hankaveden rannalla sijaitsevassa kylässä on vakituisia asukkaita noin 420, minkä lisäksi alueella on paljon kesämökkiasutusta. Vanhasta rautaruukista kehittyneet Inhan tehtaat ovat vuodesta 1917 olleet osa Fiskars-yhtiötä ja tulleet tunnetuksi muun muassa Buster-alumiiniveneiden valmistuspaikkana. Fiskars-konsernin lähes sadan vuoden omistuksen jälkeen Buster-veneitä valmistava Inhan Tehtaat Oy Ab myytiin tammikuussa 2016 Yamaha Motor Europelle.
Historiaa.
Laamanni Erik Gustaf Roschier sai 1841 privilegion harkkohytin perustamiseen Inhanjoen rannalle. Yhdessä Östermyran ruukinpatruunan Gustaf Adolf Wasastjernan kanssa harkkohytin toiminta saatiin alkuun 1851. Siellä sulatettiin järvi- ja suomalmia.
Inhan tehtaiden kukoistusaika alkoi 1884, kun sen otti omistukseensa ruotsalainen insinööri August Nilsson Keirkner. Inhan valmistamaa rautaa pidettiin parhaiden ulkomaisten veroisena ja se kävi kaupaksi Suomen konepajoihin. Keirkner kehitti myös raudan paikallista jalostustoimintaa ja syntyivät teräsvalimo, hevosenkenkätehdas sekä pultti- ja niittitehdas. Vesisaha muutettiin höyrysahaksi. Kun alueen malmivarat alkoivat ehtyä, siirryttiin Ruotsista tuotuun rautamalmiin ja kotimaiseen romurautaan. Rautamalmin ja valmiiden tuotteiden kuljetusta helpotti vuonna 1883 valmistunut Tampereen ja Vaasan välinen rautatie. Inhan tehtaat saivat sen varteen oman pysäkkinsä Hankaveden rannalle.
Ruukin ympärille kasvoi Keirknerin aikana vilkas yhdyskunta kouluineen ja kauppoineen. Kylän leipuri Emanuel Pohjaväre toimi myös kansanedustajana. 1900-luvun alussa kylässä oli noin 400 asukasta, ja sinne rakennettiin työväentalo, tanssilava ja oma elokuvateatteri, Inhan Bio-Bio. Ruukinpatruuna rakennutti itselleen 1899 ”Pytingiksi” kutsutun uusrenessanssipalatsin Inhan kartanon, jonka piirsi Vaasan lääninarkkitehti K. V. Reinius ja joka kuuluu Suomen komeimpiin ruukinkartanorakennuksiin. Kartanon puistossa on väentupa, huvimaja ja talousrakennus.
Vuonna 1917 Keirkner myi Inhan tehtaat osaksi Fiskars-yhtiötä ja rakennutti eläkeasunnokseen Eliel Saarisen suunnitteleman Marmoripalatsin Helsingin Kaivopuistoon. Sotien jälkeen perinteiset Inhan tehtaiden tuotteet korvautuivat Fiskarsin myötä muun muassa saranoiden valmistuksella. Alumiinista valmistetut Buster-merkkiset veneet osoittautuivat menestystuotteiksi, joiden tuotantoa varten Inhan tuotantotiloja laajennettiin 1970-luvulla. Inhan tehtaat on yhä Ähtärin suurin yksityinen työnantaja, joka työllistää toistasataa ihmistä.
Kuoreveden vaakuna

Kuoreveden kunnanvaakuna on saanut aiheensa Kuoreveden kappeliseurakunnan 1600–luvun lopulla rakentamasta Kuoreveden toisesta kirkosta. Kirkon kello ja kruunu viittaavat kuningatar Kristiinan kirkkoon lahjoittamaan kirkonkelloon. Kultarahat kertovat kyseessä olleen uhrikirkon eli lahjoitusvaroin rahoitetun kirkon.
Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja se vahvistettiin käyttöön 23. helmikuuta 1952. Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä kruunattu kirkonkello, saatteena molemmin puolin kolme rahaa paaluittain järjestettyinä; kaikki kultaa”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2001 Kuoreveden liityttyä osaksi Jämsän kaupunkia.
Silvo Lahtela

Silvo Lahtela (s. 1959) on saksalainen kirjailija. Hänen vanhempansa olivat suomalainen kirjailija Markku Lahtela (1936–1980) ja saksalainen elokuva- ja teatteriohjaaja Helke Sander (s. 1937). Lahtelalta on suomennettu yksi romaani, vuonna 1991 ilmestynyt "Kuvienkaataja".
Lucas Leiva

Lucas Pezzini Leiva, tunnetummin vain Lucas (s. 9. tammikuuta 1987 Dourados, Mato Grosso do Sul, Brasilia) on brasilialainen uransa päättänyt jalkapalloilija. Hän edusti vuonna 2023 päättyneellä ammattilaisurallaan kotimaansa Grêmion lisäksi myös 10 vuotta englantilaista Liverpoolia sekä viisi vuotta italialaista Laziota. Hän oli pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja.
Ura.
Seurajoukkueura.
Lucas nousi Grêmion edustusjoukkueeseen kaudeksi 2006 ja pelasi debyyttikaudellaan Brasilian Série A:ssa 32 ottelua, joissa hän teki neljä maalia, sekä neljä Copa do Brasilin ottelua, joissa hän teki yhden maalin. Joulukuussa 2006 hän voitti brasilialaisen Placar- lehden Bola de Ouro (Kultainen pallo) -palkinnon, joka annetaan Série A:n parhaalle pelaajalle.
Lucas siirtyi englantilaisseura Liverpooliin kesällä 2007. Hän pelasi kymmenen kauden aikana Valioliigassa 247 ottelua ja teki ainoan maalinsa toukokuussa 2009 Newcastle Unitedia vastaan. Hän pelasi Liverpoolissa 25 Mestarien liigan ottelua, joissa hän teki yhden maalin, sekä 25 Eurooppa-liigan ottelua, joissa hän teki kaksi maalia. Vuonna 2012 hän voitti Englannin liigacupin. Lucas palkittiin toukokuussa 2011 Liverpoolin kauden 2010–2011 parhaana pelaajana.
Heinäkuussa 2017 Lucas siirtyi italialaisseura Lazioon 5,5 miljoonan euron siirtosummalla. Hän pelasi Laziossa viiden kauden aikana 155 Serie A -ottelua ja teki niissä kaksi maalia: ensimmäisen 18. maaliskuuta 2018 Bolognaa vastaan ja toisen heti seuraavassa sarjaottelussa Beneventoa vastaan 31. maaliskuuta 2018. Lucas pelasi Laziossa myös viisi Mestarien liigan ottelua ja 24 Eurooppa-liigan ottelua, joissa hän teki kaksi maalia. Hän voitti Italian cupin vuonna 2019 sekä Italian supercupin vuosina 2017 ja 2019.
Kesällä 2022 Lucas palasi Grêmioon 15 vuoden tauon jälkeen. Hän pelasi kaudella 2022 Grêmiossa 17 Série B:n ottelua ja teki niissä kolme maalia. 
Maaliskuussa 2023 Lucas ilmoitti joutuvansa lopettamaan uransa sydänvaivojen vuoksi.
Maajoukkueura.
Lucas kuului Pekingin olympialaisissa 2008 Brasilian pronssia saavuttaneeseen joukkueeseen. Brasilian A-maajoukkueessa hän pelasi ensimmäisen kerran elokuussa 2007. Copa Américassa 2011 hän pelasi neljä ottelua ja hänet ajettiin kentältä jatkoajalla puolivälieräottelussa, jonka Brasilia hävisi rangaistuspotkukilpailulla Paraguaylle. Lucas pelasi viimeiseksi jääneen maaottelunsa 20. marraskuuta 2013 Chileä vastaan.
Byssus

Byssus on simpukan erittämiä silkkimäisiä proteiineista muodostuneita kuituja. Se kiinnittyy niillä esimerkiksi kiviin, paaluihin tai muuhun alustaan jolla se kasvaa. Byssusta muodostuu simpukan jalassa sijaitsevassa byssus-rauhasessa. Sinisimpukan muodostama ”"parta"” on byssusta. Simpukka pystyy siirtymään paikaltaan katkaisemalla näitä kuituja ja erittämällä uusia kuituja toiseen kohtaan.
Byssusta muodostaviin simpukkaheimoihin kuuluvat Anomiidae, Arcidae, sydänsimpukat (Cardiidae), valesinisimpukat (Dreissenidae), sinisimpukat (Mytilidae), kampasimpukat (Pectinidae), Pinnidae ja Unionidae.
Byssuskuituja on käytetty jo antiikin aikoina tekstiilikuituina. Kuidut muun muassa karstataan, liotetaan suola niistä pois ja upotetaan sitruunamehuun. Monimutkaisen käsittelyn jälkeen tehty lankaa ja kangasta. Enimmäkseen siitä tehdystä langasta on tehty pieniä esineitä kuten koruja tai kirjailtu vaatteita.
Sinisatakieli

Sinisatakieli ("Larvivora cyane") on aasialainen varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on noin 13,5 cm, siipien kärkiväli 20–21 cm ja paino tavallisimmin noin 15 g. Kooltaan sinisatakieli on kuin punarinta tai sinipyrstö. Juhlapukuinen koiras selkäpuolelta harmaa, vatsa ja rinta ovat valkoiset, kupeet harmaat ja naama sekä kurkun sivut mustat. Naaras, peruspukuinen koiras ja nuori lintu ovat ruskehtavaselkäisiä, vatsapuolelta vaaleita, niiden yläperä on harmaa ja silmärengas on valkoinen. Lintu on arka ja liikkuu enimmäkseen maassa nopein pyrähdyksin.
Esiintyminen.
Sinisatakieli elää Etelä-Siperiassa, Kaukoidässä, Kiinassa, Koreassa ja Japanissa. Sen elinympäristön ala on 1–10 miljoonaa neliökilometriä. Laji on muuttolintu, joka talvehtii pääasiassa Kaakkois-Aasiassa ja Indonesiassa. Se on satunnaisesti tavattu myös Euroopassa.
Elinympäristö.
Sinisatakieli asuu varjoisissa ryteikköisissä havumetsissä, joissa pensaskerros on vähäistä, usein jokivarsilla ja niittyjen reunoissa. Paikoin sitä tavataan myös tammimetsissä. 
Lisääntyminen.
Pesintä tunnetaan puutteellisesti.
Ravinto.
Sinisatakielen ravintoa ovat hyönteiset ja muut pienet selkärangattomat.
Korpilahden vaakuna

Korpilahden kunnanvaakuna on puhuva vaakuna, joka on saanut aiheensa kunnan nimestä. Vaakunan joutsenet viittaavat sanaan ”korpi”, ja aaltokoro sanaan ”lahti”.
Vaakunan on suunnitellut Helmer Selin, ja se vahvistettiin käyttöön 10. syyskuuta 1958. Vaakunan selitys on ”kultaisessa kilvessä musta, aaltokoroinen vastapalkki, jossa alatusten kolme lentävää hopeista, punavaruksista joutsenta”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009 Korpilahden liityttyä osaksi Jyväskylän kaupunkia.
Lotta Östlin Stenshäll

Lotta Östlin Stenshäll (s. 3. toukokuuta 1966 Gävle) on ruotsalainen näyttelijä ja ohjaaja. Hän opiskeli teatterikorkeakoulussa Göteborgissa ja on sittemmin työskennellyt muun muassa Riksteaternissa ja Tukholman kaupunginteatterissa. Hänellä on ollut rooleja myös elokuvissa, kuten "Naapurihaudan kaveri" (2002), "Tillfällig fru sökes" (2003) ja "Att göra en pudel" (2006).
Petteri Lehto

Mika Jukka Petteri Lehto (s. 13. maaliskuuta 1961 Turku) on entinen suomalainen ammattilaisjääkiekkoilija, joka pelasi NHL:ssä ja SM-liigassa. Hän pelasi pääsarjassa vuosina 1979–1990. Lehto pelasi vuoden 1984 talviolympialaisissa. Uransa jälkeen hän on toiminut pelaaja-agenttina ja vapaana toimittajana kirjoittaen suomalaisiin jääkiekkolehtiin Pohjois-Amerikasta käsin. 
Lehdon joukkueita SM-liigassa olivat TPS, Lukko ja KalPa ja NHL:ssä Pittsburgh Penguins. Lehto siirtyi NHL:ään vapaana pelaajana, mutta epäonnistui saamaan pelipaikkaa Pittsburghin vakiokokoonpanossa ja suurimman osan kyseisestä kaudesta hän pelasi farmijoukkue Baltimore Skipjacksissä. 
Petteri Lehdon veli Joni on hänkin entinen jääkiekkoilija, joka pelasi urallaan muun muassa TPS:ssä, Lukossa, Ilveksessä ja Ässissä.
Charlie Wilsonin sota

Charlie Wilsonin sota ("Charlie Wilson's war") on vuonna 2007 valmistunut yhdysvaltalainen komediallinen draamaelokuva, joka kuvaa Yhdysvaltain salaista sekaantumista 1980-luvulla käytyyn Afganistanin sotaan. Elokuva perustuu samannimiseen kirjaan, jonka on kirjoittanut tutkiva journalisti George Crile.
Tarina.
Se kertoo teksasilaisesta poliitikosta Charlie Wilsonista (Tom Hanks), joka CIA:n asiamiehen Gust Avrakotosin (Philip Seymour Hoffman) vakuuttamana onnistuu taivuttelemaan Yhdysvaltain kongressin nostamaan afganistanilaisille salassa annetun 5 miljoonan vuosittaisen tuen miljardiin dollariin. Sillä rahoittettiin CIA:n salaista operaatiota, jolla Yhdysvallat tuki Afganistanin mujahideenejä taistelussa Neuvostoliittoa vastaan.
Näyttelijöitä.
Lähde:
Ænema

Ænema on yhdysvaltalaisen rock-yhtyeen Toolin kappale Ænima-albumilta. Kappale sai Grammy-palkinnon parhaasta metalliesityksestä vuonna 1998. Kappaleesta on myös julkaistu promosingle sekä musiikkivideo.
Musiikkivideosta alun perin julkaistiin sensuroitu versio, mutta vuoden 2000 "Salival" boxilla kyseinen video oli sensuroimattomana.
Kappaleen lyriikoissa on lainauksia edesmenneen stand-up koomikon Bill Hicksin sketsistä "Arizona Bay", jossa Kalifornian osavaltio (ja varsinkin Los Angeles) "huuhtoutuisi" mereen jättäen paikalleen Arizonan niemimaan. Kappaleessa on tämän lisäksi kielteinen viittaus Ron Hubbardiin ja skientologiaan (sillä Toolin jäsenet ovat skientologiaa vastaan).
Juho Villman

Juho Albert Villman () oli suomalainen suojeluskuntaupseeri. Hän sai sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa, missä hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä jääkäritykistössä.
Perhetausta ja opinnot.
Hänen vanhempansa olivat työmies Juho Villman ja Tilda Piispanen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Fanny Saaren kanssa. Villman kävi kansakoulun. 
Jääkärikausi.
Villman työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 17. joulukuuta 1915, josta hänet siirrettiin 14. toukokuuta 1916 pataljoonan haupitsipatteriin. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota.
Villman saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan Jääkäritykistön 3. patteriin ja osallistui taisteluihin Kurussa, Muroleessa, Viljakkalassa ja Ylöjärvellä sekä Tampereella. Hänet siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen toteutetussa tykistön uudelleen järjestelyssä Jääkäritykistöprikaatin 3. jääkäripatteriston esikuntaan ja osallistui taisteluihin Viipurissa. 
Sisällissodan jälkeinen aika.
Villman palveli sisällissodan jälkeen Suomen tykistökoulussa, josta hänet siirrettiin 15. heinäkuuta 1918 alkaen Vuoristotykistöön ja määrättiin vääpeliksi 2. patteriin. Armeijasta hän erosi 16. helmikuuta 1919 liittyäkseen Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, missä hän toimi aluksi joukkueenjohtajana II pataljoonan 1. komppaniassa, mistä hänet myöhemmin siirrettiin komppanianpäälliköksi 2. komppaniaan. Hän otti retkikunnalla osaa taisteluihin Aunuksen kaupungissa, Alavoistella, Santamäen luostarilla ja Tuuloksen rintamalla. 
Sotaretkeltä palattuaan hän liittyi Suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin harjoituspäälliköksi Haapajärven suojeluskuntaan 1. elokuuta 1919. Haapajärvellä hän palveli 15. tammikuuta 1920 saakka, jonka jälkeen hän muutti Piippolaan ja hänet nimitettiin paikallispäälliköksi Piippolan suojeluskuntaa ja oli tehtävässä 30. syyskuuta 1921 saakka. Vuodesta 1922 alkaen hän työskenteli metsä- ja sahatyönjohtajana Oulu Oy:n omistamalla Pateniemen sahalla Haukiputaan pitäjässä ja toimi samalla vuosina 1926 – 1931 Haukiputaan suojeluskunnassa kyläosaston päällikkönä. 
Talvi- ja jatkosota.
Villman osallistui talvi- ja jatkosotaan paikallis- ja ilmasuojelupäällikkönä Pateniemen suojeluskunnassa. Hänet haudattiin Ouluun.
Sulo Vireoja

Sulo Emil Vireoja ent. Virén () oli suomalainen jääkäriluutnantti ja Viron armeijan luutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Riianlahdella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen armeijan riveissä komppanianpäällikkönä. Sisällissodan jälkeen hän osallistui niin sanottuihin heimosotiin aluksi Viron vapaussodassa ja myöhemmnin Aunuksen retkikunnalla. 
Perhetausta ja opinnot.
Vireojan vanhemmat olivat kivenhakkaaja Adolf Viren ja Ida Kirkkomäki. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Hilja Ikävalkon kanssa. Vireoja kävi kansakoulun. 
Jääkärikausi.
Vireoja työskenteli rakennuspuuseppänä ja osallistui jääkärivärväykseen Imatran seuduilla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 24. tammikuuta 1915, josta hänet siirrettiin 5. joulukuuta 1916 pataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota.
Vireoja astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä. Suomeen hän palasi 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin 20. helmikuuta 1918 komppanianpäälliköksi Porin rykmentin I pataljoonan 3. komppaniaan. Sisällissodan aikana hän osallistui Sampakosken, Pomarkun, Noormarkun, Ruosniemen ja Harjakankaan taisteluihin. Vireoja haavoittui lievästi Pomarkussa 9. maaliskuuta 1918. Hänet siirrettiin 20. huhtikuuta 1918 alkaen Porin rykmentin täydennyspataljoonaan.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Vireoja määrättiin sisällissodan päätyttyä päälliköksi Tammisaaren vartiopataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 2. syyskuuta 1918 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Laatokan jalkaväkirykmentti 6:n 2. komppaniaan. 
Armeijasta hän erosi 29. marraskuuta 1918 vain lähteäkseen Viroon 7. tammikuuta 1919 missä hän liittyi Viron apuretkikuntaan ja toimi retkikunnassa joukkueenjohtajana Ensimmäisen suomalaisen vapaajoukon 3. komppaniassa. Hän otti Viron vapaussodassa osaa taisteluihin muun muassa Rakveressa, Utrialla, Laagnassa ja Narvassa. Viron armeijasta hän erosi 28. huhtikuuta 1919 ja matkusti takaisin Suomeen ja liittyi 1. toukokuuta 1919 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, missä hän toimi komppanianpäällikkönä 2. rykmentin I pataljoonan 1. komppaniassa ja osallistui taisteluihin Säämäjärven rintamalla. 
Retkikunnasta hän erosi 27. heinäkuuta 1919 ja liittyi sen jälkeen Suojeluskuntajärjestöön 1. tammikuuta 1920 ja hänet sijoitettiin aluksi paikallispäälliköksi Ristiinan suojeluskuntaan, missä hän palveli 31. tammikuuta 1920 saakka. Vuonna 1920 hän vastaanotti Imatran yhteiskoulun voimistelunopettajan viran ja toimi samalla 15. helmikuuta 1920 - 4. toukokuuta 1921 välisen ajan paikallispäällikkönä Imatran – Tainionkosken suojeluskunnassa. Myöhemmin hän toi 1. lokakuuta 1921 - 1. huhtikuuta 1923 välisen ajan Kurkijoen suojeluskunnan paikallispäällikkönä, kunnes hän siirtyi 8. kesäkuuta 1923 lähtien varastonhoitajaksi Imatran voimalaitos oy:lle Hänet haudattiin Ruokolahdelle.
Uruguayn vaakuna

Uruguayn vaakuna on Uruguayn tunnus yhdessä lipun ja hymnin kanssa. Se hyväksyttiin maan vaakunaksi 19. maaliskuuta 1829.
Vaakuna on ellipsin muotoinen ja se on jaettu neljään kenttään. Ylemmässä vasemmassa kentässä on tasa-arvon ja oikeuden symboli vaaka. Ylemmässä oikeassa kentässä on vahvuutta symboloiva Montevideo-kukkula päällään linnoitus. Alemmassa vasemmassa kentässä on laukkaava hevonen symboloimassa vapautta ja oikeassa kentässä alhaalla on härkä symboloiden runsautta. Vaakunan yllä on "Toukokuun aurinko", Uruguayn kansan nousun symboli ja vaakunan ympärillä on oliivipuun ja laakeripuun oksat.
Erica Carlson

Erica Carlson (s. 4. elokuuta 1981) on ruotsalainen näyttelijä. Hän syntyi Trollhättanissa, Länsi-Götanmaan läänissä, ja teki elokuvadebyyttinsä "Fucking Åmålissa" (1998). Sittemmin hän on esiintynyt elokuvissa "Camp Slaughter" (2004), "6 Points" (2004) ja "Unelma bändistä – Tjenare Kungen" (2005).
Alexandra Dahlström

Lena Marina Alexandra Dahlström (s. 12. helmikuuta 1984 Gävle) on ruotsalainen näyttelijä. Hän esiintyi Elinin roolissa elokuvassa "Fucking Åmål" (1998). Elokuva toi hänelle ja Rebecka Liljebergille Guldbagge-palkinnon. Myöhemmin Dahlström on esiintynyt muun muassa elokuvassa "Miss Sweden" ("Fröken Sverige", 2004) ja alankomaalaisessa "Goede tijden, slechte tijden" -sarjassa. Hänen äitinsä on venäläinen.
Rehu

Rehu tarkoittaa Yleisen elintarvikeasetuksen mukaan mitä tahansa suun kautta tapahtuvaan eläinten ruokintaan tarkoitettua ainetta tai tuotetta, mukaan lukien lisäaineet, riippumatta siitä, onko jalostettu, osittain jalostettu vai jalostamaton.
Lehmien ja lihakarjan rehuja valmistetaan nurmikasveista. Suomen yleisin nurmikasvi on timotei.
Rebecka Liljeberg

Rebecka Månstråle Liljeberg (s. 13. toukokuuta 1981) on ruotsalainen näyttelijä. Hän aloitti uransa jo vuonna 1991 roolilla televisiosarjassa "Sunes jul". Pysyvään maineeseen hän nousi Agnes Ahlbergin roolin myötä elokuvassa "Fucking Åmål" (1998). Kyseinen elokuva toi hänelle ja Alexandra Dahlströmille Guldbagge-palkinnon.
Liljeberg on myöhemmin esiintynyt muun muassa Sergei Bodrovin elokuvassa "Bear's Kiss" (2002).
Christina Olofson

Anna-Maria Christina Olofson (s. 13. kesäkuuta 1948 Kristinehamn) on ruotsalainen elokuvaohjaaja, -tuottaja ja -käsikirjoittaja. Hänen ohjaustöidensä joukossa ovat "Dirigenterna" (1987), "Hunajasudet" (1990), "Totuus vai tehtävä" (1997), "Kissan kirjeet" (2001) ja "Hannah med H" (2003).
Olofson oli vuonna 1998 ehdolla Guldbaggen saajaksi elokuvallaan "Totuus vai tehtävä".
Kroatian vaakuna

Kroatian vaakuna on Kroatian tunnus lipun ja hymnin ohella. Sen nykyinen versio hyväksyttiin 21. joulukuuta 1990.
Siinä on punavalkoinen šakkilautakuvio (, šakkilauta), perinteinen Kroatian ja kroatialaisten tunnus. Sen yläpuolella on viisi vaakunaa, jotka ovat vasemmalta oikealle:
Luettelo vaalikauden 1908 II kansanedustajista

Tämä on luettelo vaalikauden 1908 II kansanedustajista. Edustajat valittiin vuonna 1908 toisissa eduskuntavaaleissa. Eduskunta oli vallassa valtiopäivät 1908 II – 1909 I eli 1. elokuuta 1908 alkaen aina 31. toukokuuta 1909 asti.
Eduskunnan puhemieheksi valittiin jatkamaan nuorsuomalaisten P. E. Svinhufvud, joka toimi tehtävässä aina vuoteen 1913 asti. Ensimmäiseksi varapuhemieheksi valittiin sosialidemokraattien Yrjö Sirola ja toiseksi Suomalaisen puolueen Akseli Listo. Heidän kautensa kesti 3. elokuuta 1908 – 15. helmikuuta 1909. Vuoden 1909 I valtiopäiville ajaksi 16. helmikuuta 1909 – 31. toukokuuta 1909 valittiin ensimmäiseksi varapuhemieheksi Listo ja toiseksi RKP:n Karl Söderholm.
Edustajista oli valittu 83 Suomen sosialidemokraattinen puolueen, 54 Suomalaisen puolueen, 27 Nuorsuomalaisen puolueen, 25 Ruotsalaisen kansanpuolueen, 9 Maalaisliiton ja 2 Kristillisen työväenliiton listoilta. Samat puolueet olivat myös edellisessä eduskunnassa. Edustajista 25 oli naisia ja 175 miehiä. Edelliseen eduskuntaan verrattuna naisia valittiin 6 enemmän. Eduskunnan ikäpuhemies eli vanhin edustaja oli RKP:n John Hedberg.
Keisari hajotti myös tämän eduskunnan ja määräsi uudet vaalit.
"27 edustajaa"
"9 edustajaa"
"25 edustajaa"
"83 edustajaa"
"54 edustajaa"
"2 edustajaa"
Aurinkokalenteri

Aurinkokalenteri on kalenteri, jossa perusyksikkönä on Maan Auringon ympäri tekemä kierros. Aurinkovuodessa on neljä vuodenaikaa syksy, talvi, kevät ja kesä, jotka pyritään pitämään paikoillaan aurinkokalenterissa. Kalenterivuosi voi olla sidottu syyspäiväntasauksen, kevätpäiväntasauksen, talvipäivänseisauksen, kesäpäivänseisauksen tai muun päivän pituuteen liittyvän tapahtuman toistumiseen tasan vuoden välein, tai eläinradan tähtikuvioiden siirtymiseen samaan asentoon maasta katsottuna. Kummallakin tavalla vuoden pituudeksi tulee noin 365 päivää, jota tasoitetaan joka neljäs vuosi karkauspäivillä. Muinaisen Egyptin kalenterissa ei ollut karkauspäiviä, ja niinpä sen uusivuosi siirtyi pikkuhiljaa verrattuna luonnon tapahtumiin.
Nykyään yleismaailmallisessa käytössä oleva gregoriaaninen kalenteri on tyypillinen aurinkokalenteri. Myös sen edeltäjä, länsimaissa 1500-luvulle saakka käytetty juliaaninen kalenteri, oli sellaiseksi tarkoitettu, joskin vuoden pituus oli hieman epätarkasti määritetty. Sen sijaan esimerkiksi islamilainen kalenteri on kuukalenteri, jossa kuukausi alkaa aina uudenkuun aikaan ja kalenterivuoteen luetaan 12 tällaista, synodista kuukautta. Tällöin kalenterikuukaudet kiertävät noin 30 vuoden kuluessa kaikkien vuodenaikojen ympäri. Monissa kulttuureissa on käytetty myös yhdistettyjä aurinko- ja kuukalentereita, joissa kuukauden pituus vastaa synodista kuukautta, mutta aika ajoin vuoteen lisätään ylimääräinen kuukausi, jotta kalenterikuukaudet pysyvät ainakin suunnilleen samana vuodenaikana. Sellaisia ovat esimerkiksi juutalainen ja vanha kiinalainen kalenteri. Myös antiikin Kreikassa ja Roomassa käytettiin yhdistettyjä aurinko- ja kuukalentereita ennen juliaanisen kalenterin käyttöönottoa.
Myös Venuksen liikkeisiin voi sitoa kalenterin. Mayakalenteri yhdisti Auringon ja Venuksen liikkeiden jaksollisuuden.
El Salvadorin vaakuna

El Salvadorin vaakuna on El Salvadorin symboli.
Se on kolmion muotoinen ja sen jokainen sivu symboloi yhtä sanaa motosta "Vapaus, veljeys ja tasa-arvo". Vaakunan keskellä on viisi tulivuorta erottaen kaksi merta. Tulivuoret symboloivat Keski-Amerikan yhdysvaltojen viittä osavaltiota, meret taasen muulle maailmalle avoinna olevaa kansan luonnetta. Kolmion kärjessä on itsenäisyyttä symboloiva sateenkaari ja sen alla perinteinen vapauden symboli fryygialaismyssy, jonka ympärille on kirjoitettu El Salvadorin itsenäistymispäivä "15 Septiembre de 1821" (suomeksi 15. syyskuuta 1821). Kolmion takana on viisi El Salvadorin lippua ja alla valkoisessa nauhassa lukee maan motto "Dios, Unión, Libertad" (suomeksi: "Jumala, unioni, vapaus"). Kolmion ympärillä on kaksi sinisellä nauhalla yhteensidottua laakeripuun oksaa, joiden marjat symboloivat maan 14 departementtiä. Vaakunaa reunustaa kultakirjaimin kirjoitettu teksti "República de El Salvador en la América Central", joka tarkoittaa suomeksi "El Salvadorin tasavalta Keski-Amerikassa".
Lu Xun

Lu Xun (, 25. syyskuuta 1881 Shaoxing, Kiina – 19. lokakuuta 1936 Shanghai, Kiina), oikealta nimeltään Zhou Shuren () oli yksi Kiinan merkittävimmistä 1900-luvun kirjailijoista. Hän kirjoitti novelleja, esseitä ja runoja, ja häntä pidetään Kiinan modernin kirjallisuuden perustajana. Hän lähti nuorena Japaniin opiskelemaan lääketiedettä, mutta nähtyään sieltä käsin kansansa ankeat olot hän päätti parantaa niitä uuden kirjallisuuden avulla.
Lu Xun ei koskaan liittynyt kommunistipuolueeseen, mutta hänen kerrotaan olleen nuorena vallankumouksellinen demokraatti, ja vanhemmiten tukeneen kommunistisia aatteita.
Faustina vanhempi

Annia Galeria Faustina, usein Faustina vanhempi (, noin 100 – lokakuu tai marraskuu 140 tai 141) oli roomalainen keisarinna ja Antoninus Piuksen vaimo. Hänen isänsä oli Marcus Annius Verus, joka omisti monta tiilitehdasta ja oli toiminut uransa aikana konsulina. Hän oli myös yksi Rooman vaikutusvaltaisimmista miehistä. Faustina äiti oli eräs Rupilia Faustina.
Ei tiedetä milloin Faustina meni Antoninuksen kanssa naimisiin mutta koska parilla oli tytär, joka avioitui ennen vuotta 134, on luultavaa että se tapahtui ennen vuotta 120. Liitto oli onnellinen ja Faustina sai Antoninuksen kanssa neljä lasta, joista kuitenkin vain tytär Faustina nuorempi ehti elää aikuiseksi asti. Heidän nimensä on kuitenkin tiedossa:
Vuonna 138 Antoninus nousi Rooman keisariksi ja Rooman senaatti kunnioitti Faustinaa antamalla tälle arvonimen Augusta.
Faustina kuoli vuonna 140 tai 141 ja Antoninus suri häntä kovasti. Hän korotti Faustinan jumalattareksi ja rakennutti Forum Romanumille hänelle omistetun temppelin. Antoninus perusti myös hyväntekeväisyysohjelman Faustinan muistoksi. Siinä Italian maanviljelijöille myönnettiin lainoja ja niiden koroista saadut rahat käytettiin orpotyttöjen auttamiseksi. Kolikoissa näitä tyttöjä kutsuttiin nimellä "puellae Faustinianae" ().
Sagalassoksesta, Turkista löydettiin vuonna 2008 suuri naisen marmoripatsas, jonka epäillään esittävän Faustinaa.
Vapaaehtoinen liike ihmiskunnan lopettamiseksi

Vapaaehtoinen liike ihmiskunnan lopettamiseksi (; VHEMT) on kansainvälinen liike. Se kannattaa ihmisten pidättäytymistä lisääntymisestä tapana vähentää populaatiota. Liike opettaa, että nykyihmisen vapaaehtoisella poistumisella muun muassa vältettäisiin kasvi- ja eläinlajien sukupuuttoja sekä turhaa inhimillistä kärsimystä.
Tämän filosofian tai maailmankatsomuksen nimesi 1990-luvulla VHEMT:iksi liikkeen tunnettu puolestapuhuja, yhdysvaltalainen Les U. Knight. Liike ei pidä itseään organisaationa, vaan laajana yksilöiden joukkona.
20 ITK 40 VKT

20 ItK 40 VKT eli ”20 mm kaksoisilmatorjuntakanuuna vuodelta 1940 valmistaja VKT” oli suomalainen jatkosodan aikainen Aimo Lahden suunnittelema kevyt ilmatorjuntatykki lempinimeltään "Vekotin". Ase oli ainoana kaksiputkisena 20 mm ilmatorjuntatykkinä tehokkain Suomen armeijan toisessa maailmansodassa käyttämä 20 mm ilmatorjunta-ase. Tykkejä valmistettiin 174 ja ne olivat koulutuskäytössä aina 1970-luvulle asti ja varauskalustona vuoteen 1988.
Tausta.
20 Itk 40 VKT on Aimo Lahden suunnittelema kaksoisilmatorjuntatykki. Tykin aseet perustuvat Lahden L-39 panssarintorjuntakivääriin mutta sarjatuliaseeksi muutettuna sekä lisäksi kahva- ja peräosat ja putkien suojukset on poistettu. Tykin prototyyppi ilmatorjuntatykki L-39 valmistui juuri ennen talvisotaa, mutta Lahti teki malliin vielä joitakin parannuksia jolloin sarjatuotantomallin nimikkeeksi tuli L-40. Ilmavoimien Esikunta tilasi 50 kappaleen sarjan Valtion Kivääritehtaalta (VKT) tammikuussa 1940 ja teki 120 tykin lisätilauksen kesäkuussa 1941. Tuotanto kuitenkin viivästyi ja ensimmäiset aseet valmistuivat vasta vuonna 1943. Aseita valmistui 155 vuonna 1943 ja 19 vuonna 1944. Tykit jaettiin joukoille pieninä erinä heti valmistumisen jälkeen.
Rakenne.
L-39 panssarintorjuntakivääriin verrattuna tykin aseiden rakenne on tehty varta vasten sarjatulta ajatellen, joten samanlaisia rakenneongelmia kuin L-39/44 ilmatorjuntakiväärillä ei ole. Aseen tulinopeus on säädettävissä, suurin 2×700 laukausta minuutissa, tyypillisemmin käytetty 2×360 laukausta minuutissa. Ammukset ladataan aseeseen 20 laukauksen lippaissa joilla on painoa tyhjänä 5,6 kg ja täytenä 11–12 kg ammustyypistä riippuen. 20 ItK 40 VKT käyttää samaa 20×138 Solothurn-patruunaa kuin L-39 panssarintorjuntakivääri ja muut kenttäarmeijan 20 mm ilmatorjuntatykit 20 ItK 38 BSW ja 20 ItK 35 Breda. Tykin tähtäin oli Osmo Niskasen suunnittelema ja Strömbergin valmistama. Tähtäin ei ollut täysin tyydyttävä, ja sen käyttö oli monimutkaisempaa kuin saksalaisen 20 ItK 38 BSW:n. Tykin jalusta oli myös ongelmallinen, sillä se oli varsin heikkotekoinen ja tarjosi vain 20 cm:n maavaran. Niinpä hinausnopeus oli vain 30–40 km/h ja tykin maastokelpoisuus jätti toivomisen varaa. Aseen varusteisiin kuuluivat mm. varalippaat kuljetuslaatikkoineen, it-tähtäimen kuljetuslaatikko, peite ja varustelaatikko.
Palveluskäyttö.
20 ItK 40 VKT oli käytössä jatkosodan ja Lapin sodan kevyissä ilmatorjuntapattereissa muiden 20 mm tykkien tapaan, ja se oli sodan lopussa yleisin rintamajoukkojen käytössä ollut 20 mm ilmatorjuntatykki (20 mm Madsen-tykkejä oli enemmän, mutta ne olivat pääasiassa laivaston ja rannikkotykistön käytössä tai kotirintamalla). Tykit selvisivät sodasta vähäisin tappioin. Sodan jälkeen 20 ItK 40 VKT arvioitiin kaksiputkisena ainoaksi kelvolliseksi 20 mm ilmatorjuntatykiksi, mutta uuden tähtäimen suunnittelua suositeltiin. Tämä toteutuikin 1955 kun uusi heilurirengastähtäin m/55 tuli käyttöön. Sama tähtäin otettiin myöhemmin käyttöön myös 20 ItK 38 BSW:ssä. Tykkejä käytettiin harjoituskalustona aina 1970-luvulle saakka ja varauskalustona aina vuoteen 1988.
Hohtokaija

Hohtokaija ("Prosopeia tabuensis") on polynesialainen kaijalaji. Lajin aiempi lajinimi on huppuhohtokaija.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on noin 45 cm ja paino noin 280 grammaa. Sen höyhenpuku on hyvin värikäs: pää on punainen, naamasta mustahko, niskassa on sininen laikku, selkä, pyrstö ja siivet ovat vihreät, käsisulkien reunat ovat siniset ja vatsapuoli kastanjanruskea. Nokka on mustahko, koivet tummanharmaat ja iiris keltainen. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori lintu on kuten aikuinen, iiris on kuitenkin ruskea ja nokka vaaleampi. 
Esiintyminen.
Hohtokaijat elävät Polynesiassa Vanuatussa ja Fidžillä sekä sen lähisaarilla. Niiden elinympäristön ala on 20 000–50 000 neliökilometriä ja populaation koko on noin 20 000 yksilöä. Lajista tunnetaan kaksi alalajia, "tabuensis" ja "taviunensis".
Elinympäristö.
Laji on paikoin yleinen sademetsissä, mangrovemetsiköissä ja puutarhoissa.
Lisääntyminen.
Hohtokaija pesä on puunkolossa. Naaras munii kaksi tai kolme munaa, joita se hautoo noin 24 päivää. Poikaset ovat lentokykyisiä seitsemän viikon ikäisinä.
Ravinto.
Lajin ruokavalio koostuu hedelmistä, kuten mangosta, guavasta, banaanista ja "Asimina"-puun hedelmistä, sekä hyönteistoukista ja viljasta, etenkin maissista.