Vladimir Aleksandrovitš Romanov

Vladimir Aleksandrovitš Romanov (ven. Влади́мир Александрович); (22. huhtikuuta 1847 Talvipalatsi, Pietari, Venäjän keisarikunta – 17. helmikuuta 1909 Vladimirin palatsi, Pietari) oli venäläinen aatelinen, suuriruhtinas ja Romanov-suvun jäsen. 
Suku ja koulutus.
Vladimir Aleksandrovitš oli neljänneksi vanhin keisari Aleksanteri II:n ja keisarinna Maria Aleksandrovnan kahdeksasta lapsesta. Hänen toiseksi vanhin veljensä oli kruununperijä, tuleva Aleksanteri III.
Hän oli kahdeksanvuotias, kun isoisä Nikolai I :n kuoltua hänen isästään tuli Venäjän keisari. Suuriruhtinas Vladimir oli hyvinkoulutettu ja koko elämänsä ajan kiinnostunut kirjallisuudesta ja taiteista. Kuten kaikkien Romanov-suvun miesjäsenten hänen täytyi ryhtyä sotilasuralle. Kolmanneksi vanhimpana poikana monijäsenisessä perheessä hän oli kaukana Venäjän valtaistuimen perimyksestä. Tästä huolimatta vuonna 1865 hänen vanhimman veljensä Nikolai Aleksandrovitsin varhainen kuolema asetti Vladimirin yllättäen lähelle valtaistuinta toiseksi vanhemman veljensä Aleksandrin perillisenä. Toisin kuin Aleksandr, Vladimir oli nokkela ja kunnianhimoinen. Tuolloin liikkui huhuja, että Aleksanteri II poistaisi vanhimman eloon jääneen poikansa perillisen asemasta, jolloin Vladimir olisi hänen kruununperijänsä. Aleksanteri itse olisi mieluummin astunut sivuun kruunperimyksestä voidakseen mennä naimisiin morganaattisesti rakastettunsa kanssa, mutta lopulta hän myöntyi suvun paineelle ja avioitui sopivan morsiamen kanssa. Kahden veljeksen väliset suhteet, vaikkakin sydämelliset, eivät koskaan olleet erityisen lämpimät.
Suuriruhtinas.
Vuonna 1867 suuriruhtinas Vladimir nimitettiin Venäjän etnografisen seuran kunniapuheenjohtajaksi, samana vuonna hän oli isänsä ja veljensä Aleksandrin mukana Pariisin maailmannäyttelyssä, jossa puolalainen nationalisti ampui hänen isäänsä. Vuonna 1871 hän vieraili isänsä ja veljiensä kanssa Kaukasuksen alueella Georgiassa, Tšetšeniassa ja Dagestanissa. Vuonna 1872 hän seurasi isäänsä Wieniin Venäjän, Saksan ja Itävallan kolmen keisarin tapaamiseen. 
Hän oli eurooppalaisen "beau monden" jäsen ja teki usein matkoja Pariisiin. Hänestä tuli nuorena ylipainoinen, vaikka vanhemmiten hän laihtui. Hän oli taitava taidemaalari ja keräsi tärkeän kirjakokoelman. Hän oli tunnettu herkkusuu ja gourmetisti, joka keräsi kokoelman ruokalistoja, jotka kopioitiin aterioiden jälkeen ja joihin hän lisäsi merkintöjä ruoasta tekemistään havainnoista.
Avioliitto.
Matkalla Saksan läpi perheensä kanssa kesäkuussa 1871 suuriruhtinas Vladimir tapasi Mecklenburg-Schwerinin herttuatar Marien (1854–1920), joka oli Mecklenburg-Schwerinin suurherttua Friedrich Franz II:n ja Reuss-Köstritzin prinsessa Augustan tytär. Marie oli 17-vuotias ja jo kihloissa kaukaisen sukulaisensa, Schwarzburgin prinssi Georgin kanssa. Vladimir oli 24-vuotias. Nuoret ihastuivat toisiinsa. 
Vladimir oli Marien isän pikkuserkku, joka oli suuriruhtinatar Jelena Pavlovnan pojanpoika. He olivat pikkuserkkuja myös Preussin kuningas Fredrik Vilhelm III:n jälkeläisinä. Avioituakseen Vladimirin kanssa Marie purki kihlauksensa, mutta kieltäytyi kääntymästä odotetusti ortodoksiseen uskontoon. Tämä viivästytti parin kihlausta lähes kahdella vuodella. Lopulta keisari Aleksanteri II suostui siihen, että Marie säilyttää luterilaisen uskonsa, mikä antoi Vladimirille mahdollisuuden avioitua hänen kanssaan menettämättä oikeuksiaan Venäjän valtaistuimeen. Kihlauksesta ilmoitettiin huhtikuussa 1874. 
Häät pidettiin 28. elokuuta 1874 Talvipalatsin kirkossa Pietarissa. Vladimirin puoliso otti avioliitossaan käyttöön isännimen "Pavlovna" ja tuli tunnetuksi suuriruhtinar Maria Pavlovnana ja perhepiirissä lempinimellä "Miechen". Vasta vuosikymmeniä myöhemmin vuonna 1908, Maria Pavlovna kääntyi Venäjän ortodoksisen kirkon uskoon ja 13. huhtikuuta 1908 keisari Nikolai II käski hänen käyttää titteliä "ortodoksinen suuriruhtinatar" (ven. именовать Ея Императорское Высочество Благоверною Великою Княгинею).
Sekä suuriruhtinas Vladimir että hänen puolisonsa olivat nokkelia ja kunnianhimoisia. He nauttivat vieraittensa kestitsemisestä ja viihdyttämisestä ja heidän asuinpalatsistaan Pietarissa tuli keisarillisen pääkaupungin sosiaalisen elämän sydän. Sopivina hyvin toisilleen, heillä oli pitkä ja onnellinen avioliitto. 
Vladimirin palatsi.
Suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitšin oma asuinpalatsi oli jo valmistunut hänen avioituessaan, ja hän muutti sinne puolisonsa kanssa. Vladimirin palatsiksi kutsuttuna se oli yksi viimeisistä Pietariin rakennetuista keisarillisista palatseista. Suuriruhtinas Vladimir nimitti projektia johtamaan arkkitehti Aleksandr Rezanovin tämän vanhan venäläisen arkkitehtuurin tuntemuksen vuoksi. Rezanovia auttoi arkkitehtiryhmä, johon kuuluivat Vasili Kenel, Andrei Huhn, Ieronim Kitner ja Vladimir Šreter. Peruskivi muurattiin 15. heinäkuuta 1867. Rakennustyöt kestivät viisi vuotta, vuosina 1867-1872. Kalusteet suunnitteli arkkitehti Victor Schöter.
Palatsille valittiin paikka Pietarin keskustassa Talvipalatsin lähellä olevalta rantakadulta. Sen paikalla oli aiemmin ollut kreivi Vorontsov-Daskovin talo, jonka valtion rahakamari oli ostanut. Tonttia laajennettiin ostamalla naapuri Madame Karatingan talo. Vladimirin palatsin rakennus- ja kalustuskustannukset olivat yhteensä 820 000 ruplaa, mikä oli paljon vaatimattomampi summa kuin mitä oli mennyt vuosikymmentä aikaisemmin muiden suuriruhtinaitten palatsien rakentamiseen.
Vladimirin palatsi sijaitsee Talvipalatsin ja Marmoripalatsin tavoin Nevan varrella Palatsirantakadulla. Julkisivu on koristeltu runsailla stukkomaalauksilla esikuvana Leon Battista Albertin suunnittelema Firenzessä sijaitseva renessanssipalatsi. Pääsisäänkäynti on rakennettu Bremenin hiekkakivestä ja koristeltu griffiineillä, vaakunoilla ja valurautalyhdyillä. Muut yksityiskohdat on valettu portlandsementistä.
Palatsissa ja sen ulkorakennuksissa on noin 360 huonetta, jotka kaikki on sisustettu eklektisiin historiallisiin tyyleihin: uusrenessanssi (vastaanottohuone, sali), uusgotiikka (ruokasali), uusvenäläinen tyyli (tammihalli), rokokoo (valkoinen sali), bysanttilainen tyyli (työhuone), , erilaiset itämaiset tyylit jne. Taidehistorioitsijat, kuten Nikolai Punin, pitävät tätä sisustuskoristelua, jota teki lisää Maximilian Messmacher vuosina 1881–1891, merkittävänä esimerkkinä 1800-luvun historismista eli kertaustyyleistä. Suuriruhtinas Vladimir sisusti huoneistonsa venäläisten maalausten kokoelmallaan aikansa parhailta taiteilijoilta, kuten Ilja Repin, Ivan Aivazovski, Fjodor Bruni, Vasili Vereštšagin, Ivan Kramskoi, Mihail Vrubel, Nikolai Svertškov ja Rudolf Ferdinandovitš Frentz. Hän tilasi Repiniltä kuuluisan maalauksen Volgan lautturit. 
Lapset.
Vladimir Aleksandrovitšille ja Maria Pavlovnalle syntyi viisi lasta:
Kolmen keisarin hallituskauden aika.
Suuriruhtinas Vladimir oli tärkeissä sotilasviroissa kolmen keisarin hallituskauden aikana. Hän otti osaa taisteluun Venäjän ja Turkin sodassa 1877–1878 isänsä ja veljiensä Aleksandrin ja Sergein kanssa. Hän taisteli turkkilaisia joukkoja vastaan Venäjän armeijan XII joukko-osaston komentajana. Sotilasura kuitenkin kiinnosti häntä vähemmän kuin taide ja kirjallisuus. Vuonna 1880 hänen isänsä nimitti hänet Pietarin keisarillisen taideakatemian puheenjohtajaksi. Hänestä tuli myös Keisarillisen tiedeakatemian jäsen ja Rumjantsevin museon agentti. Suuriruhtinas Vladimir oli pääkaupungissa, kun hänen isänsä murhattiin ja Aleksanteri III seurasi häntä valtaistuimelle vuonna 1881. Vladimirin, joka toipui veljeään nopeammin, tuli ilmoittaa keisarin kuolemasta julkisuuteen. Vladimir peri isänsä henkilökohtaisen kirjaston, jonka suuriruhtinas lisäsi suureen kirjakokoelmaansa, joka oli järjestetty kolmeen kirjastoon Vladimirin palatsissa. Vuoden 1917 Venäjän vallankumouksen jälkeen kirjat myytiin hinnoiteltuina painon mukaan, ja ne ovat tällä hetkellä osa useassa amerikkalaisessa yliopistokokoelmassa. 
Vaikka Aleksanteri III ei ollut läheinen Vladimirille ja heidän puolisoittensa välillä oli kilpailua, hän edisti veljensä uraa. Isänsä kuoleman jälkeisenä päivänä hän nimitti Vladimirin Pietarin sotilaskuvernööriksi, jota aiemmin hoiti heidän setänsä Nikolai Nikolajevitš. Vladimir palveli valtioneuvostossa ja johti virallista komissiota, joka valvoi Kristuksen ylösnousemuksen kirkon rakentamista, joka rakennettiin vuosina 1883–1907 keisari Aleksanteri II:n salamurhapaikalle.
Suuriruhtinas Vladimir oli innokas hyväntekijä. Lahjakkaana taidemaalarina hänestä tuli kuuluisa taiteiden suojelija. Hän suosi monia taiteilijoita ja keräsi arvokkaan kokoelman maalauksia ja vanhoja ikoneja. Myöhemmin hän kiinnostui baletista. Hän rahoitti Sergei Djagilevin Ballets russes balettiseurueen ensimmäisen kiertueen Ranskassa.
Keisari Aleksanteri III:lle syntyneet kolme poikaa asettivat Vladimirin ja Vladimirin omat kolme poikaa etäälle Venäjän valtaistuimen periytymisjärjestyksessä. Vladimir oli yllättäen lähellä keisariksi tulemista vuonna 1888, kun Aleksanteri III puolisoineen ja kaikkine lapsineen joutui juna-onnettomuuteen Borkissa (nyk. Ukraina). Vladimir ja hänen puolisonsa, jotka olivat tuolloin Pariisissa, eivät vaivautuneet palaamaan Venäjälle. Tämä ärsytti Aleksanteri III:tta, joka kommentoi, että jos hän olisi kuollut lastensa kanssa, Vladimir olisi rynnännyt takaisin Venäjälle tullakseen keisariksi. Aleksanteri III:n kuoltua vuonna 1894 levisi perusteettomia huhuja, että armeija aikoi julistaa suuriruhtinas Vladimirin keisariksi veljenpoikansa Nikolai II:n tilalle. Vladimir yritti vaikuttaa uuteen keisariin erityisesti Nikolai II:n hallituskauden alussa. 
Vaikka suuriruhtinas oli poliittisten näkemyksiensä suhteen konservatiivinen, hän ei uskonut inhimillisiin hyveisiin. Hän oli itsekin jonkinlainen veijari, ja hän piti hauskojen nokkelien ihmisten seurasta heidän ideologiastaan tai taustastaan riippumatta. Venäläisen yhteiskunnan liberaaleimmat jäsenet kutsuttiin hänen palatsiinsa ylenpalttisiin juhliin. Hän pelotti usein ihmisiä karkeudellaan, töykeydellä ja kiivaalla luonteellaan. Vladimir Aleksandrovitš oli omistautunut perheenisä ja läheinen lapsilleen.
Viimeiset vuodet.
Tammikuussa 1905 Pietarissa puhkesi lakkoaalto. Tammikuun 9. päivänä rauhallinen työläisten kulkue pappi, isä Georgi Gaponin johdolla marssi kohti Talvipalatsia kaupungin eri puolilta toivoen voivansa esittää uudistuspyynnöt suoraan Nikolai II:lle. Keisari ei kuitenkaan ollut pääkaupungissa. Pietarin kuvernööri kenraali Ivan Fullon yritti pysäyttää marssin. Kun suuri joukko työläisiä saapui Talvipalatsin aukiolle, Keisarillisen kaartin komentaja ruhtinas Sergei Vasilšikovin käskystä joukot avasivat tulen mielenosoittajia kohti. Yli 100 marssijaa kuoli ja useita satoja haavoittui. 
Vaikka suuriruhtinas Vladimir ei ottanut suoraa vastuuta tragediasta, koska hän oli myös poissa kaupungista, hänen maineensa tahraantui. Verisunnuntaina tunnettua joukkomurhaa seurasi sarja lakkoja muissa kaupungeissa, talonpoikaiskapinoita koko maassa ja kapinoita asevoimissa, jotka uhkasivat vakavasti keisarillista hallintoa ja tuli tunnetuksi vuoden 1905 vallankumouksena. Kuukausi verisunnuntain jälkeen Vladimirin veli suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitš kuoli terroristin pommi-iskussa Moskovan Kremlissä. 
Lokakuussa 1905 Vladimirin vanhin poika ja perillinen Kirill Vladimirovitš avioitui serkkunsa Victoria Melita Saksi-Coburg-Gothan prinsessan, Vladimirin sisaren Maria Aleksandrovna Romanovan tyttären kanssa. Nikolai II oli raivoissaan avioliitosta, joka solmittiin ilman hänen suostumustaan ja joka rikkoi Venäjän ortodoksisen kirkon serkkujen välisten avioliittojen kieltoa. Nikolai riisti Kirilliltä tämän keisarilliset arvonimet ja karkotti hänet. Vladimir vastusti poikansa kohtelua ja erosi protestina kaikista viroistaan. Vladimir "huusi niin rajusti veljenpojalleen, että oven ulkopuolella odottava hovin kamariherra pelkäsi herransa turvallisuuden puolesta ja melkein pakeni kutsumaan keisarilliset vartijat." Vladimir löi nyrkeillään Nikolain työpöytää ja repäisi irti sotilastunnukset univormustaan huutaen: "Olen palvellut isääsi, isoisääsi ja sinua. Mutta nyt, kun olet alentanut poikaani, en halua enää palvella sinua.” Lopulta Nikolai II myöntyi ja antoi serkuilleen anteeksi sen, että he avioituivat ilman hänen suostumustaan, mutta ei antanut heidän palata Venäjälle. Täysi armahdus tuli vasta sen jälkeen, kun useat perheessä tapahtuneet kuolematapaukset, kuten Vladimirin oma, asettivat Kirillin kolmanneksi keisarillisen valtaistuimen perimysjärjestyksessä. 
Perintö.
Suuriruhtinas Vladimir kuoli äkillisesti 4. (J: 17.) helmikuuta 1909 saatuaan laajamittaisen aivoverenvuodon. Vladimirin leski Maria Pavlovna ja heidän neljä lastaan selvisivät hengissä vuoden 1917 vallankumouksesta. Vuonna 1924 maanpaossa Kirill julisti itsensä keisariksi "de jure", jolloin Vladimirin sukulinja vaati keisarillisen suvun johtoa. Vladimir oli tulevan kruununtavoittelijan, vuonna 1917 syntyneen Vladimir Kirillovitsin isoisä ja kaima. Hänen tyttärentyttärestään Kreikan ja Tanskan prinsessa Marinasta tuli brittiläinen prinsessa avioiduttuaan prinssi Georgen, Kentin herttua, kuningas Yrjö V:n ja kuningatar Maryn neljännen pojan kanssa vuonna 1934. Suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitšin tyttärentytär Maria Vladimirovna on nykyinen kruununvaatija ja hänen pojanpoikansa Kentin prinssi Mikael on Romanovien perheyhdistyksen kunniajäsen.
Kunnianosoituksia ja palkintoja.
Suuriruhtinas sai seuraavat venäläiset ja ulkomaiset kunniamerkit: