Papua-Uuden-Guinean historia

Uuden-Guinean saaren kirjoitettu historia alkaa eurooppalaisten merenkulkijoiden saapumisesta saarelle 1500-luvun loppupuolella. Saaresta ja sen asukkaista tiedettiin vain hyvin vähän ennen 1800-luvun loppua. Vasta kun Uuden-Guinean itäosa siirtyi Australian hallintaan ensimmäisen maailmansodan jälkeen aluetta päästiin kartoittamaan. Vielä 1930-luvulla uskottiin, että saaren sisäosat olivat enimmäkseen asumatonta seutua, mutta ylilennot paljastivat että saaren sisämaassa oli paikoin tiheääkin ihmisasutusta, joka oli elänyt tuhansien vuosien ajan eristyksessä muusta maailmasta.
Australian hallinnan aikana entinen Saksan siirtomaa Saksan Uusi-Guinea ja Papuan territorio yhdistettiin yhdeksi hallinnolliseksi yksiköksi, jolloin Papua-Uuden-Guinean nykyiset rajat muodostuivat. Papua-Uusi-Guinea itsenäistyi Australiasta vuonna 1975. Maalla on huomattavat öljyvarat ja taloudellinen potentiaali, mutta inhimillisen kehityksen indeksillä mitattuna se on vielä köyhä valtio. Papua-Uusi-Guinea on kuitenkin rakentanut demokraattisen hallinnon, huolimatta siitä että vielä sata vuotta sitten sen väestö koostui hajanaisista kansoista. Heidän haastava kansakunnan ja valtion rakennusprojektinsa jatkuu edelleen.
Varhaiset vaiheet.
Uuden-Guinean saarella on tehty suhteellisen vähän arkeologista tutkimusta. Nykyisten todisteiden perusteella on oletettu, että osia Uuden-Guinean saaresta asutettiin noin 50 000 vuotta sitten. Väestö saapui todennäköisesti Kaakkois-Aasiasta ja perusti saarelle yksinkertaisen, maatalouspohjaisen sivilisaation. Sepikjoen laaksoon asutus levisi noin 35 000 vuotta sitten, ja ylänköalueilla syntyi maanviljelykulttuuri noin 9 000 vuotta sitten. Uudelle-Guinealle oli muinoin maayhteys Kaakkois-Aasiasta, jota pitkin tuli esiaustronesialaista metsästäjä-keräilijöinä elänyttä väestöä 13 000-10 000 vuotta sitten. Melanesialaista väestöä saapui meriteitse 4 000-6 000 vuotta sitten. Aasian suunnalta tuli merkittävissä määrin väestöä 1100-900 eaa. Ihmiset asettuivat pieniin ryhmiin, joiden asuinpaikkoja erotti läpitunkematon metsä. Siksi heille kehittyi lukuisia erilaisia kieliä, eikä saarelle syntynyt keskushallintoa tai monimutkaisia yhteiskuntarakenteita.
Eurooppalaisten saapuminen ja siirtomaakausi.
Saarilla vierailleet malaijit ja kiinalaiset kauppiaat veivät satojen vuosien ajan alueelta ryöstösaaliita ja orjia. Ensimmäisiä alueella käyneitä eurooppalaisia olivat portugalilaiset ja espanjalaiset tutkimusmatkailijat, jotka seikkailivat alueella 1500-luvun alkupuolella. Ensimmäinen eurooppalainen vierailija saarella saattoi olla Jorge de Meneses, joka mahdollisesti rantautui saarelle vuosina 1526–27 ollessaan matkalla Molukeille. 
Alueelle saapuneet eurooppalaiset antoivat saarelle sen nykyisen nimen. Sana "papua" on johdettu malaijinkielisestä sanasta, joka kuvastaa kiharia, melanesialaisia hiuksia. "Uusi-Guinea"-nimen antoivat espanjalaiset tutkimusmatkailijat, joiden mielestä saaren väestö muistutti läntisen Afrikan guinealaisia. Vaikka eurooppalaiset merenkulkijat vierailivat saarilla ja tutkivat niiden rannikkoa seuraavat 170 vuotta, alueen asukkaista tiedettiin vain vähän ennen 1800-luvun loppua. Saaren sisäosat pysyivät pitkään huonosti tunnettuina. Uskottiin, että alueella eli vain harvalukuinen väestö enimmäkseen rannikkoalueella. Vuoristoisen sisäosan uskottiin olevan käytännöllisesti katsoen tyhjä ja läpäisemätön sateen kastelemien kukkuloiden sekamelska. Aluetta päästiin kartoittamaan ensimmäisen maailmansodan lopulla, kun australialaiset ottivat alueen hallintaansa. 1930-luvulla selvisi, että Papua-Uuden-Guinean sisämaan ylänkölaaksoissa eli yli miljoona ihmistä, jotka olivat siihen saakka olleet täysin eristyksissä muusta maailmasta. Alueen asukkaat jotka koostuivat useista sadoista eri etnisistä ryhmistä, jotka olivat kasvattaneet vihanneksiaan ja kasvattaneet sikojaan hedelmällisillä ylänköalueilla yli yhdeksäntuhatta vuotta.
Ensimmäinen eurooppalainen, joka yritti kolonisoida alueen, oli brittiläinen laivaston upseeri John Hayes, joka yritti vuonna 1793 perustaa siirtokunnan lähelle Manokwaria, joka sijaitsee Länsi-Papualla, nykyisen Indonesian alueella. Hollantilaiset kuitenkin liittivät saaren länsiosan osaksi Alankomaiden Itä-Intiaa vuonna 1828. Saaren itäosaa ei kuitenkaan saatu siirtomaahallintaan vielä muutamaan vuosikymmeneen.
Brittiläinen kapteeni John Moresby tutki Uuden-Guinean kaakkoisrannikkoa 1870-luvulla, mutta eurooppalaiset plantaasiomistajat siirtyivät 1880-luvulla Uuden-Britannian ja Uuden-Irlannin saarille. 1800-luvun lopulla saksalaiset kauppiaat kiinnostuivat saaren länsiosan kookosöljystä, ja Saksan Uuden-Guinean kauppakomppania otti vuosina 1884–1899 haltuunsa saaren koillisosat ja läheisen Salomonsaariin kuuluvan saariston. Britit taas tekivät saaren luoteisosassa sijaitevasta Papuan territoriosta protektoraattinsa vuonna 1884.
Saksan hallitus otti vuonna 1899 haltuunsa kauppakomppanian alueen ja nimesi sen Saksan Uudeksi-Guineaksi. Vuonna 1906 Britannia luovutti Australialle hallinnoimansa kaakkoisosan, Brittiläisen Uuden-Guinean, jolloin sen nimeksi tuli Papua. Eurooppalaisilla oli siirtomaakaudella alueella maanviljelystiloja, joille tuotiin työvoimaa Kiinasta ja Indonesiasta. Paikallista väestöä ei saatu alistettua maatyöläisiksi, vaan he elivät viidakoissa harjoittaen perinteisiä elämäntapojaan. Esimerkiksi kannibalismia harjoitettiin 1900-luvulle saakka, eikä tapa ole vieläkään täysin kadonnut.
Australian hallinnassa.
Ensimmäisessä maailmansodassa Australia miehitti Uuden-Guinean Saksalle kuuluneen osan. Vuodesta 1921 lähtien järjestely virallistettiin ja alue pysyi Australian hallinnassa Kansainliiton mandaattialueena. Australia hallinnoi kuitenkin Uuden-Guinean ja Papuan territorioita erillisinä alueina. Papuan kuvernööri Hubert Murray ei pyrkinyt kehittämään aluetta, mutta Uuden-Guinean territorion talouteen ja yhteiskuntaan vaikutti valtaisasti 1920-luvulla tehty kultalöytö saaren itäosasta, Markhamjoen sivujoelta Bulolojoelta ja Edie Creekiltä, läheltä Waun kaupunkia. Kultalöydökset vilkastuttivat taloudellista toimintaa ja samalla myös sosiaalista elämää.
Toisen maailmansodan aikana Japani hyökkäsi sekä Uuden-Guinean että Papuan territorioiden alueelle vuonna 1942 ja Uuden-Guinean taistelut saivat alkunsa. Japani perusti tukikohtansa Uuden-Britannian saarelle Rabauliin, mistä käsin he yrittivät vallata Uuden-Guinean. Liittoutuneiden, pääasiassa australialaisista sotilaista koostuneet joukot kukistivat japanilaiset Milnenlahden taistelussa Itä-Papualla elo-syyskuussa 1942. Uuden-Guinean suurin kaupunki Port Moresby kärsi pommituksista, mutta se säästyi japanilaismiehitykseltä. Liittoutuneiden voitto japanilaisista Korallimeren taistelussa esti japanilaisjoukkoja suorittamasta merihyökkäystä Port Moresbyyn ja miehittämästä kaupunkia. Japanilaiset miehittivät osaa Uudesta-Guineasta sodan loppuun saakka, kunnes viimeisetkin saarella olevat japanilaiset antautuivat 15. elokuuta 1945.
Sodan jälkeen maan koillisosasta tehtiin YK:n huoltohallintoalue, joka vuonna 1949 yhdistettiin saaren Australialle jo ennen ensimmäistä maailmansotaa kuuluneen kaakkoisosan, eli Papuan kanssa Papuan ja Uuden Guinean territorioksi. Maan pääkaupunkina toimi Port Moresby, josta käsin Australian siirtomaahallinto toimi. 1950-luvulta lähtien Uuden-Guinean väestöä käytettiin massiivisena työvoiman lähteenä rannikkoseutujen viljelyksillä. Arabiankahvin viljely levisi nopeasti suureen osaan maan ylänköalueita, mikä tarjosi toisen tulonlähteen, pitäen ihmiset kylissään. Samoihin aikoihin aloitettiin myös kaakaon viljely. Huolimatta maan yleisestä taloudellisen kehityksen puutteesta, Port Moresbyn kaupunki kasvoi nopeasti ja houkutteli suuria määriä uusia asukkaita,erityisesti köyhimmiltä alueilta ja sisämaan ylängöltä.
1950-luvulla Australia alkoi asteittain parantaa Uuden-Guinean väestön koulutusta ja terveyspalveluja. Mutta 1960-luvulta lähtien dekolonisaatioon valmistautuminen ja kansainvälinen paine sai Australian nopeuttamaan pyrkimyksiä luoda koulutettu eliitti ja parantaa sosiaalisia olosuhteita, tehostaa taloutta ja kehittämään poliittisia rakenteita. Vuoden 1972 parlamenttivaalien jälkeen Michael Somare muodosti ministeriön, jonka tavoitteena oli johtaa Papua-Uusi-Guinea asteittain itsehallinnon kautta itsenäisyyteen. Maa sai itsehallinnon 1. joulukuuta 1973 ja täydellisen itsenäisyyden Australiasta 16. syyskuuta 1975. Somaresta tuli maan ensimmäinen pääministeri. Tuolloin Australian kehitysapu vastasi lähes puolet kansallisesta budjetista. Papua-Uuden-Guinean vasta itsenäistyneeseen valtioon kuuluivat ne osat Uutta-Guineaa ja sen lähisaaria, jotka 1900-luvun alussa olivat olleet Saksan tai Britannian alaisuudessa. Uusi valtio liittyi Brittiläiseen kansainyhteisöön.
Itsenäisyys.
Uuden valtion tehtävänä oli kehittää maan taloutta, rakentaa omia hallintorakenteita ja luoda tunnetta yhteisestä kansallisuudesta. Michael Somaren johtaman hallinnon johdolla maa otti käyttöön läänihallinnollisen järjestelmän, joka perustui entisiin hallintoalueisiin. Ensimmäiset itsenäisyyden ajan parlamenttivaalit järjestettiin vuonna 1977. Niissä Somaren johtama Pangu-puolue sai äänienemmistön ja Somare pysyi vallassa. Vuonna 1980 hänet korvasi pääministerinä Julius Chan, mutta Somare palasi pääministeriksi taas vuonna 1982. Poliittisten kiistojen vuoksi Somaren tilalle nimettiin vuonna 1985 kansandemokraattisen puolueen Paias Wingti. Tämän johtama hallitus selvisi joistakin suurista skandaaleista ja säilytti vallan vuoden 1987 vaaleissa, mutta epäluottamusäänestyksessä hänet syrjäytettiin vuonna 1988 ja pääministeriksi nousi Rabbie Namaliu, joka oli syrjäyttänyt Somaren Pangu-puolueen johdosta muutama viikko aiemmin. Namaliun neuvotteleva hallintotapa mahdollisti hänen pysymisensä virassa neljän vuoden ajan, keskellä suurta poliittista epävakautta, mukaan lukien Bougainvillen irtautumiskriisi ja monet epäluottamusäänestysyritykset.
Bougainvillen irtautumiskriisi.
Vuodesta 1973 lähtien sekä Papuan eteläosassa, että Bougainvillen alueella, on ollut liikkeitä, joiden pyrkimyksenä on ollut erota Papua-Uudesta-Guineasta. Papualla nationalistinen liike hiipui pian. Siltä puuttui yhtenäinen tuki ja sen koulutettu paikallinen eliitti oli mukana alueen hallinnossa ja kaupankäynnissä. Suurimmat haasteet Papua-Uuden-Guinean hallinnolle nousivat Bougainvillessä, jossa sijaitsi tärkeä kupari- ja kultakaivos. Australia oli perustenut kaivoksen Pangunaan vähentääkseen Papua-Uuden-Guinean riippuvuutta ulkomaisesta avusta. Bougainvillen johto ei ollut tyytyväinen alueensa rahoituksen tasoon, ja kiistelyn jälkeen Bougainvillen johtajat julistivat alueen itsenäiseksi Pohjoisten Salomonsaarten tasavallaksi vuonna 1975, mutta alue liittyi takaisin Papua-Uuteen-Guineaan vuoden 1976 alussa. Kiista ratkesi lopulta joksikin aikaa hallinnollisilla uudelleenjärjestelyillä. Pyrkimys alueen itsenäisyyteen jäi kuitenkin edelleen kytemään aina vuoteen 1989 saakka. Ajatukset irtaantumisesta eivät rajoittuneet Bougainvilleen, vaan myös Itäinen Uusi-Britannia ja Uusi-Irlanti vaativat alueidensa autonomian lisäämistä. Nämä maakunnat olivat suhteellisen kehityneitä, ja ne väittivät että saivat kansalliselta hallitukselta liian vähän. 
Konflikti Bougainvillen alueella syttyi uudelleen vuonna 1988, kun syntyi useita kiistoja kaivostoiminnan aiheuttamista ympäristövahingoista, kaivosteollisuuden rasismista, saarella olevien siirtolaisten suuresta määrästä ja mineraalitulojen jakautumisesta maanomistajien kesken. Militantit sabotoivat Pangunassa sijaitsevaa kaivosta käyttämällä toisen maailmansodan aikaisia ​​räjähteitä ja liittoutuneiden jättämiä aseita. Avoin sodankäynti puhkesi Papua-Uuden-Guinean hallituksen ja Bougainvlillen paikallisen hallituksen, sekä myös Bougainvillen paikallisten ryhmittymien välillä. Nämä eri ryhmät taistelivat toisinaan vastaan erillisissä pienimuotoisissa sodissa. Toukokuussa 1990 Bougainvillen separatistit julistivat yksipuolisesti alueen itsenäisyyden. Ulkovallat eivät koskaan tunnustaneet alueen itsenäisyyttä. Papua-Uuden-Guinean keskushallinto katkaisi yhteydet alueelle ja yritti merisaartoa. 
Bougainvillen sisällissota jatkui kahdeksan vuotta, ilman että kumpikaan osapuoli saavutti selvää voittoa. Konflikti vaati tuhansia uhreja, arviot kuolleiden määrästä vaihtelevat 7 000 ja 20 000 välillä. Useimmat kuolemantapaukset johtuivat terveydenhuollon puutteesta sen sijaan, että ne olisivat tapahtuneet taisteluissa. Rauhanprosessi aloitettiin Uuden-Seelannin välityksellä vuonna 1997. Rauhan turvaamiseksi alueelle sijoitettiin YK:n rauhanturvajoukkoja. Vuosien neuvottelujen jälkeen päästiin vuonna 2001 sopimukseen, että alueelle perustetaan Bougainvlillen autonominen alue. Sopimuksen mukaan Bougainvillessä järjestetään kansanäänestys itsenäisyydestä 10–15 vuoden kuluessa. Vuonna 2006 saari valitsi ensimmäisen autonomisen hallituksen, ja entisestä kapinallisjohtajasta Joseph Kabuista tuli Bougainvillen presidentti.
Bougainvillen autonomisella alueella järjestettiin vuonna 2019 neuvoa-antava kansanäänestys itsenäisyydestä. Itsenäisyyttä kannatti lähes 98 prosenttia äänestäjistä ja laajempaa itsehallintoa Papua-Uuden-Guinean yhteydessä vain alle kaksi prosenttia äänestäneistä.
Kansallinen politiikka ja ulkosuhteet.
Vuoden 1992 vaalien jälkeen Paias Wingti palasi maan pääministeriksi. Hänen kaudellaan kulta- ja öljytulot aiheuttivat lyhytaikaisen talousbuumin, mutta huonon talousjohtamisen vuoksi maalle alkoi kertyä massiivisia julkisen talouden alijäämiä ja ulkomaanvelkaa. Wingti erosi vuonna 1994 ja Julius Chan palasi pääministeriksi. Chan pyrki kukistamaan Bougainvillen kapinan voimalla ja hän palkkasi salaa palkkasotureita Etelä-Afrikasta eliminoidakseen Bougainvillen separatistien johdon ennen tulevia vaaleja. Prikaatikenraali Jerry Singirok ei hyväksynyt Chanin menetelmiä ja vangitsi palkkasoturit ja vaati Chanin ja puolustusministerin eroa. Australian hallitus vastusti sekä Chanin suunnitelmaa, että Singirokin menetelmiä. Tilanne johti lopulta siihen että Chan joutui eroamaan pääministerin virasta.
Vuoden 1997 vaaleissa vaalivoiton saavutti Port Moresbyn kuvernööri William Skate. Hänen johdollaan Bougainvillen rauhanprosessi edistyi, mutta hänen talouspolitiikkansa vaaransi Papua-Uuden-Guinean aseman Maailmanpankin ja kansainvälisten avunantajien ja sijoittajien keskuudessa. Hänen kahden hallitusvuotensa aikana maassa kärsittiin myös pitkittyneestä kuivuudesta, maanjäristyksen aiheuttamasta tsunamista, joka tappoi noin 2 000 ihmistä maan luoteisrannikolla, sekä vuonna 1997 alkaneesta Aasian talouskriisistä, joka vahingoitti maan vientiä. Lopulta Skate menetti hallituksen tuen ja hän erosi pääministerin virasta vuonna 1999.
Skaten seuraajaksi nousi Kansan Demokraattisen liikkeen johtaja Mekere Morauta. Hänen johdollaan ryhdyttiin vakauttamaan maan taloutta ja pyrittiin houkuttelemaan ulkomaisia investointeja Maailmanpankin avustuksella. Maan taloutta pyrittiin vakauttamaan leikkaamalla valtion palveluja, jotta valtio säästyisi konkurssilta ja kinan arvo palautuisi. Nämä toimet leikkasivat Moratan hallituksen suosiota.
Itsenäistymisen jälkeen Papua-Uuden-Guinean suhde Australiaan oli kaksijakoinen. Papua-Uusi-Guinea pysyi Australian vaikutuspiirissä ja se saattoi kriisiaikoina luottaa Australiasta saatavaan tukeen. Maan itsenäisyyden aikana Australian myöntämä kehitysapu on muodostanut Papua-Uuden-Guinean kansallisesta budjetista yli 40 prosenttia. 1990-luvun aikana Papua-Uuden-Guinean heikkenevät kehitysindikaattorit ja lisääntynyt korruptio sai Australian tarkentamaan tukea. Vuonna 2003 Papua-Uuden-Guinean hallitus hyväksyi vastahakoisesti Australian pääministerin John Howardin hallituksen tehostetun yhteistyöohjelman, joka sisälsi australialaisten poliisivoimien sijoittamisen Port Moresbyyn ja joidenkin virkamiesten sijoittamisen maan hallinnon avuksi. Ulkomaisten poliisivoimien sijoittaminen Papua-Uuteen-Guineaan todettiin perustuslain vastaiseksi vuonna 2005 ja ohjelman hallinnollista puolta supistettiin huomattavasti. Australia tarjosi vuoteen 2010 tultaessa edelleen merkittävissä määrin kehitysapua, mutta sen vaikutusvalta Port Moresbyssä oli vähentynyt. Jotkut Papua-Uuden-Guinean ministerit, mukaan lukien pääministeriksi jälleen noussut Michael Somare, paheksuivat Australian pyrkimyksiä ohjata kehitystä, ja hylkäsivät tai viivyttelivät joitain tarjottuja avustushankkeita. Aasian markkinoiden kasvu Papua-Uuden-Guinean mineraaleille ja nesteytetylle maakaasulle lisäsi kansallista luottamusta, mikä kannusti hallituksen jäseniä päättämään omista kehitystavoitteistaan.
Vuonna 2011 kolmatta kertaa pääministeriksi noussut Michael Somare erotettiin virastaan määräajaksi vuosikymmenten takaisten väärinkäytösepäilyjen vuoksi. Hän erosi sen jälkeen itse terveyssyihin vedoten, ja tilalle valittiin Peter O’Neill. Somare palasi syyskuussa takaisin Singaporesta ja ilmoitti, että hän ei ollut eronnut vapaaehtoisesti. O’Neillin ja Somaren välienselvittely ratkesi vasta kesällä 2012, kun Somare tunnusti tappionsa parlamenttivaaleissa.
Papua-Uuden-Guinean epävakaa politiikka on luonut maalle arvaamattoman maineen ulkovaltojen silmissä. 2000-luvulle tultaessa Papua-Uusi-Guinea on pyrkinyt vakauttamaan politiikkaansa. Maan mineraali- ja öljyvarat, sekä taloudellinen potentiaali ovat merkittäviä, mutta maan inhimillinen kehitys, kuten terveydenhuolto, koulutus ja varallisuuden jakaminen, ovat puutteellisia. Toisin kuin monet muut suhteellisen uudet valtiot, Papua-Uusi-Guinea on kuitenkin säilyttänyt perustuslakinsa ja muuttanut sitä asianmukaisesti vastaamaan muuttuvia tarpeita. Se on myös kehittänyt demokraattisen järjestelmän, joka mahdollistaa hallituksen avoimen kritiikin.