tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jarsanismi

Jarsanismi on uskonto, jolla on Iranissa noin 3 miljoonaa seuraajaa, ja joista enemmistö elää maan läntisissä provinsseissa. Iranin lisäksi Irakissa elää noin 120–150 tuhatta seuraajaa. Iranissa elävät jarsinismin seuraajat joutuvat salaamaan uskontonsa julkisesti, sillä monet heistä kohtaavat syrjintää ja häirintää. Jarsanismin seuraajilla Iranissa ei esimerkiksi ole oikeutta työskennellä valtion virastoissa ja laitoksissa. Tapaukset, joissa jarsanismin seuraajat ovat saaneet näitä oikeuksia, ovat olleet vain sellaisia, joissa he ovat luopuneet omasta uskonnosta.
Historia.
Jarsanismin uskonto syntyi Kermānšāhin provinsissa suurinpiirtein 1300- tai 1400-luvulla.
Storbakken

Storbakken on taajama Frein saarella Kristiansundin kunnassa Møren ja Romsdalin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 0,5 neliökilometriä ja asukasluku 636 vuonna 2023.
Ilma Lindgren

Ilma Maria Lindgren (o.s. Karjalainen; 21. kesäkuuta 1883 Hankasalmi – 1957 Imatra) oli suomalainen kauppias ja oikeustaistelija. Vuosina 1914–1920 Lindgren kävi pitkän oikeustaistelun marjastusoikeudesta ja voitti asiansa Suomen korkeimmassa oikeudessa 6.2.1920. Päätös antoi laillisen vahvistuksen oikeudelle liikkua metsissä ja marjastaa. Valitusasiakirjan korkeimpaan oikeuteen laati Vilho Joutsenlahti, Ilma Lindgrenin puolesta. Vilhon rooli oli äärimmäisen tärkeä, sillä korkein oikeus pyörsi Vilhon kirjelmän pohjalta alempien oikeusasteiden päätökset ja ratkaisi jutun kantajansa eduksi 
Yksityiselämä.
Ilma Lindgren syntyi Hankasalmella talollisen tyttäreksi. 17-vuotiaana hän muutti töihin Hausjärvelle, jossa hän avioitui Viktor Lindgrenin kanssa vuonna 1903. Aviopari muutti Tainionkosken Siitolaan ja sai kolme lasta. Lindgren jäi leskeksi alle 30-vuotiaana vuonna 1912. Hän hankki työntökärryt ja alkoi yksin elättää kolmihenkistä perhettään torikaupalla. Aiemmin samana vuonna hän oli liittynyt myös Imatran työväenyhdistyksen naisosastoon, jossa hän toimi sittemmin luottamustehtävissä monissa toimikunnissa ja tilintarkastajana. Myöhemmin Lindgren toimi kauppiaana Imatran Asemäellä, jossa hänellä oli sekatavarakauppa ja ompelimo. Sotavuosina Lindgren perheineen siirtyi evakkoon Puumalaan ja hankki sieltä liikekiinteistön, jossa hänen perheensä jatkoi liiketoimintaa.
Marjariita ja oikeustaistelu.
Syyskuussa 1914 Lindgren ystävineen lähti poimimaan puolukkaa Saimaan eri saariin. Rantauduttuaan soutuveneellä huonon sään vuoksi Ruokolahden Äitsaareen, naiset päättivät etsiä suojaa lähitaloista ja peittelivät poimimansa marjat metsään. Puolukat löytänyt maanomistaja otti marjasaaliin itselleen, koska piti sitä omilta mailtaan poimittuna ja siksi omaisuutenaan. Asiasta suivaantunut Lindgren haastoi maanomistajan kihlakunnanoikeuteen. Kihlakunnanoikeus sekä myöhemmin Viipurin hovioikeus asettuivat asiassa ensin maanomistajan puolelle. Lindgren kuitenkin vei asian vielä senaattiin eli korkeimpaan oikeuteen ja voitti jutun yli viiden vuoden oikeusprosessin jälkeen.
Lindgrenin oikeudenkäynti maanomistajaa vastaan oli merkittävä osa jokaisenoikeuksien kehittymistä Suomessa, sillä se tuotti huomattavan jokaisenoikeutta puoltavan ennakkopäätöksen. Eteläkarjalaisen leskirouvan sinnikkään oikeustaistelun vuoksi marjojen ja sienten poimiminen on Suomessa edelleen sallittua ilman maanomistajan lupaa. Ajan lehdistössä uutisoitu oikeuden päätös lisäsi myös jokaisenoikeuksien tunnettuutta Suomessa ja edisti osaltaan mahdollisuutta metsien monipuoliseen käyttöön.
Solsletta

Solsletta on taajama Frein saarella Kristiansundin kunnassa Møren ja Romsdalin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 0,6 neliökilometriä ja asukasluku 735 vuonna 2023.
Rensvik

Rensvik on taajama Frein saarella Kristiansundin kunnassa Møren ja Romsdalin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 1,8 neliökilometriä ja asukasluku 2 550 vuonna 2023. Vuoteen 2008 saakka Rensvik oli Frein kunnan hallintokeskus.
Kirkelandetin kirkko

Kirkelandetin kirkko () on Kristiansundissa Møren ja Romsdalin läänissä Norjassa sijaitseva betonikirkko vuodelta 1964.
Avomaankurkku

Avomaankurkku on nimitys, jota käytetään avomaalla kasvavista kurkkulajikkeista. Avomaankurkkuja kasvatetaan myös kasvihuoneissa, sillä niitä on vaikea saada menestymään ulkona Suomen olosuhteissa.
Avomaankurkku on yleensä 10–15 senttimetrin pituinen ja sen kuori on rosoisempi kuin kasvihuonekurkulla.
Viljely.
Avomaankurkku vaatii paljon ravinteita. Suomessa se vaatii 3–4 viikon esikasvatuksen lämpimässä, esimerkiksi kasvihuoneessa. Aikaisin keväällä taimet tulee suojata harsolla.
Sovetskaja Latvija

Sovetskaja Latvija (Советская Латвия, ”Neuvosto-Latvia”) oli Latvian pääkaupungissa Riiassa vuosina 1940–1991 ilmestynyt venäjänkielinen sanomalehti. Sen toimintaa jatkoi "Panorama Latvii" (”Latvian panoraama”) vuosina 1991–2003.
Lehti perustettiin kesäkuussa 1940 Latvian kommunistisen puolueen äänenkannattajaksi nimellä "Proletarskaja pravda". Marraskuussa siihen liitettiin Latvian sosialistisen neuvostotasavallan korkeimman neuvoston äänenkannattaja "Trudovaja gazeta". Lehti lakkasi kesäkuussa 1941 ja jatkoi ilmestymistään syyskuussa 1944 aluksi Daugavpilsissä nimellä "Sovetskaja Latvija".
"Sovetskaja Latvija" oli Latvian kommunistisen puolueen keskuskomitean sekä Latvian SNT:n korkeimman neuvoston ja ministerineuvoston äänenkannattaja. Se oli tasavallan tärkein venäjänkielinen sanomalehti, jonka rinnalla julkaistiin latviankielistä "Cīņaa". Kuudesti viikossa ilmestyneen lehden painosmäärä oli 107 500 kappaletta vuonna 1975.
Latvian kommunistipuolueen äänenkannattajaksi helmikuussa 1990 muuttunut "Sovetskaja Latvija" lakkasi puolueen kieltämisen yhteydessä vuonna 1991. Sen työyhteisö perusti uuden lehden "Panorama Latvii", joka oli 1990-luvun lopulla maan suosituin venäjänkielinen päivälehti. Sen painosmäärä oli arkisin 25 000–28 000 ja lauantaisin yli 40 000 kappaletta. Lehden lukijakunnan väitettiin koostuneen lähinnä neuvostoarmeijan eläkeläisistä. "Panorama Latvii" lakkasi taloussyistä vuonna 2003.
Ryszard Kaczorowski

Ryszard Kaczorowski (26. marraskuuta 1919 Białystok – 10. huhtikuuta 2010 Smolenskin alue) oli puolalainen maan pakolaishallituksen viimeinen presidentti (1989–1990).
Kaczorowski toimi toisen maailmansodan aikana partioliikkeen puolisotilaallisessa Szare Szeregi -järjestössä. Hän johti sen toimintaa Białystokissa. Heinäkuussa 1940 Kaczorowski joutui neuvostojoukkojen vangitsemaksi, ja 10. toukokuuta 1941 hän sai Valko-Venäjän sosialistisen neuvostotasavallan korkeimmalta oikeudelta kuolemantuomion. Tuomio muutettiin kymmenen vuoden vankeuteen työleirillä. Kaczorowski joutui Kolyman alueelle rangaistusta suorittamaan, mutta hän vapautui syyskuussa 1942. Hän liittyi Neuvostoliitossa toimineisiin Puolan joukkoihin ja osallistui Italian taisteluihin. Toisen maailmansodan päätyttyä Kaczorowski asui Englannissa.
Kaczorowski valittiin pakolaishallituksen sisäministeriksi vuonna 1986. Hän sai nimityksen pakolaishallituksen presidentiksi 19. heinäkuuta 1989, mutta erosi tehtävästä 22. joulukuuta 1990 Lech Wałęsan tultua valituksi Puolan presidentiksi. Kaczorowski oli Varsovan ja Lublinin kunniakaupunkilainen. Hän sai Pyhän Mikaelin ja Pyhän Yrjön ritarikunnan kunniaritarin suurristin, suurristin ja monia muita tunnustuksia. Kaczorowski kuoli Smolenskin lento-onnettomuudessa.
L’Eclipse

L’Eclipse on laskettelurinne Courchevelin talviurheilukeskuksessa Saint-Bon-Tarentaisessa Ranskassa.
L’Eclipse rakennettiin vuoden 2023 alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailuja varten. MM-kilpailuissa se toimi miesten kilpailurinteenä, pois lukien Roc de Fer -rinteessä laskettu parisuurpujottelukilpailu, sekä Stade de Slalom Émile Allais -rinteessä lasketut karsintakilpailut. MM-kilpailujen esikilpailuina toimi alppihiihdon maailmancupin finaaliviikko edellisenä talvena, jolloin siinä järjestettiin miesten ja naisten vauhtilajikilpailut.
Reitti.
Miesten syöksylaskun lähtö sijaitsee 2 235 metriä merenpinnan yläpuolella lähellä Col de la Loze solan huippua. Rinteen ensimmäinen nimetty paikka on "Saut du Zenith" (Zenithhyppyri). Radan lyhyt alkuosuus on liukuosuutta ja Saut du Zenithin jälkeen alkavat laajat S-mutkat maaliin saakka.
Rinteen seuraavat nimetyt paikat ovat "Mur du Son", "S des Arolles" ja "Saut des Jockeys" (Jockeyshyppyri). Sitä seuraa "Trou Noir" (Musta-aukko), "Mur de la Bux", "L’Envol" ja "Mur des Braves".
L’Eclipse päättyy 1 280 metriä merenpinnan yläpuolella Alpinium-urheilukentälle Albertvillen talviolympialaisten 1992 mäkihyppystadionin oikealle puolen Le Prazin kylään.
Juri Prylypko

Juri Illitš Prylypko (; 1960 – 7. maaliskuuta 2022 Hostomel) oli ukrainalainen poliitikko. Hän toimi vuodesta 2015 Hostomelin kaupungin pormestarina.
Prylypko joutui venäläisjoukkojen ampumaksi Hostomelissa ollessaan jakamassa leipää kaupunkiin jääneille asukkaille. Samalla surmattiin kaksi hänen kanssaan yhteistyötä tehnyttä miestä. Prylypkolle myönnettiin maaliskuussa 2022 postuumisti Urhoollisuuden ritarikunnan kolmannen luokan kunniamerkki.
Marra Lampi

Marra Lampi (20. syyskuuta 1948 Lappajärvi – 25. syyskuuta 2021 Tampere) oli suomalainen kuvataiteilija. Hän on suunnitellut muun muuassa Tampereen Näsinpuistoon ympäristötaideteoksen Milavida. 
Lampi on toiminut myös taideopettajana Jyväskylän yliopistossa ja Kankaanpään taidekoulussa ja taidekriitikkona 1980-luvun alussa Jyväskylässä. Lampi oli naimisissa Kari Aronpuron kanssa.
Lampi opiskeli Bourneville School of Arts and Craftsissa Isossa-Britanniassa vuosina 1974–1975 ja Lahden taideinstituutissa 1977–1980. Hänen ensimmäinen yksityisnäyttelynsä oli vuonna 1982. Lampi lahjoitti Hiekan taidemuseolle 160 teostaan vuosina 2003–2018. Lampi kuoli pitkäaikaiseen sairauteen Tampereella syyskuussa 2021.
Did You Know That There’s a Tunnel Under Ocean Blvd

Did You Know That There’s a Tunnel Under Ocean Blvd on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Lana Del Reyn yhdeksäs studioalbumi, joka julkaistiin 24. maaliskuuta 2023 Polydor ja Interscope levy-yhtiöiden kautta. 
Levyä on Grantin lisäksi ollut tuottamassa Jack Antonoff, Zach Dawes, Drew Erickson ja Mike Hermosa. 
"Did You Know That There’s a Tunnel Under Ocean Blvd" sai viisi ehdokkuuta ja oli ehdolla vuoden albumiksi vuoden 2024 Grammy-gaalassa.
Singlet.
Albumin nimikkokappale ”Did You Know That There’s a Tunnel Under Ocean Blvd” julkaistiin singlenä 17. joulukuuta 2022. Toinen single ”A&amp;W” julkaistiin ystävänpäivänä 14. helmikuuta 2023.
Palkinnot ja ehdokkuudet.
Levy sai viisi Grammy-ehdokkuutta ja oli ehdolla vuoden albumiksi 66. Grammy-gaalassa. Albumin single ”A&amp;W” oli myös ehdolla vuoden kappaleeksi.
Arvostelut ja menestys.
Albumi sai "Helsingin Sanomien" arvostelussa neljä tähteä. "Did You Know That There’s a Tunnel Under Ocean Blvd" debytoi kolmantena Billboard 200 -listalla.
Shari Redstone

Shari Redstone (s. 1954) on yhdysvaltalainen liikenainen ja media-alan vaikuttaja. Redstonen perhe oli mediayhtiö Paramount Globalin pääomistaja sijoitusyhtiönsä National Amusementsin kautta, ja Shari Redstone Paramountin hallituksen puheenjohtaja. Vuonna 2025 Paramount Global fuusioitui it-miljardööri Larry Ellisonin ja tämän pojan David Ellisonin omistaman Skydancen kanssa yhtiöksi Paramount Skydance, jossa Redstonen perhe ei enää ole mukana.
Shari Redstonen isä oli mediamoguli Sumner Redstone, joka osti 1900-luvulla useita mediayhtiöitä isänsä Michael Redstonen perustaman elokuvateatteriyhtiö National Amusementsin laajentamiseksi.
Shari Redstone oli vuoteen 1992 asti naimisissa rabbi ja lakimies Ira A. Korffin kanssa, joka oli National Amusements -yhtiön toimitusjohtajana kahdeksan vuotta 1990-luvun taitteessa.
Andrei Botikov

Andrei Gennadjevitš Botikov (; 1974 – 2. maaliskuuta 2023 Moskova) oli venäläinen virologi.
Botikov työskenteli vuodesta 2014 Gamalejan mikrobiologian ja epidemiologian tutkimusinstituutissa, jossa hän oli vanhempi tutkija Aleksandr Gintsburgin alaisuudessa. Hän oli mukana kehittämässä Sputnik V -rokotetta ja sai vuonna 2021 Vladimir Putinilta kunniamerkin ansioista isänmaalle. Botikov patentoi lukuisia keksintöjä virologian alalla.
Maaliskuussa 2023 Botikov löydettiin viranomaisten mukaan vyöllä kuoliaaksi kuristettuna asunnostaan Moskovassa. 29-vuotias rikostaustainen Aleksei Zmanovski pidätettiin epäiltynä henkirikoksesta, ja Venäjän viranomaisten mukaan hän tunnusti syyllisyytensä. Rikoksen esitettiin olleen seurausta raha-asioita koskeneesta riidasta. Toisaalta Botikovin kerrottiin myös joutuneen useiden puukoniskujen uhriksi, olleen löydettäessä alaston ja tavanneen tappajansa mahdollisesti sattumalta. Kansainvälisissä tiedotusvälineissä Botikovin surma yhdistettiin Venäjän lukuisten erikoisten sodanaikaisten kuolemantapausten sumaan.
Jeremy Allen White

Jeremy Allen White (s. 17. helmikuuta 1991 New York, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen tunnetuimmat roolinsa lienevät Philip Gallagher Showtimen draamakomediasarjassa "Hävyttömät" (2011–2021) sekä Carmy Berzatto Hulun draamakomediasarjassa "The Bear" (2022–). Roolistaan "The Bearissa" White sai Primetime Emmy -ehdokkuuden sekä kaksi Golden Globea ja yhden SAG-palkinnon.
White on esiintynyt myös muun muassa Prime Videon jännityssarjassa "Homecoming" (2018) sekä elokuvissa "Afterschool" (2008), "After Everything" (2018), "The Rental" (2020) ja "The Iron Claw" (2023). Hän on myös ollut Calvin Kleinin mainoskasvona.
Vuosina 2019–2023 White oli naimisissa näyttelijä Addison Timlinin kanssa. Heillä on vuosina 2018 ja 2020 syntyneet tyttäret.
Chemtrails over the Country Club

Chemtrails over the Country Club on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Lana Del Reyn seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 19. maaliskuuta 2021 Polydor- ja Interscope -levy-yhtiöiden kautta. 
Grant palkkasi tuottaja Jack Antonoffin yhteistuottajakseen Chemtrails over the Country Clubiin. Antonoff oli tuottajana myös Grantin edellisellä albumilla Norman Fucking Rockwell.
Levyn julkaisu viivästyi vuodella koronaviruspandemian aiheuttamien tuotantoviiveiden takia.
Singlet ja esitykset.
Kappale ”Let Me Love You like a Woman” julkaistiin singlenä 16. lokakuuta 2020. Grant esitti kappaleen valmiiksi tallennettuna joulukuussa 2020 "The Tonight Show Starring Jimmy Fallon" -keskusteluohjelmassa. Tämä oli ensimmäinen Grantin televisioitu esitys yhdeksään vuoteen. Hän esiintyi edellisen kerran televisiossa "Saturday Night Livessä" vuonna 2012.
Sovetskaja Litva

Sovetskaja Litva (Советская Литва, ”Neuvosto-Liettua”) oli Liettuan pääkaupungeissa Kaunasissa ja Vilnassa vuosina 1940–1990 ilmestynyt venäjänkielinen sanomalehti. Sen toimintaa jatkoi "Eho Litvy" (”Liettuan kaiku”) vuosina 1990–2001.
Lehti perustettiin Liettuan neuvostomiehityksen jälkeen Kaunasissa kesäkuussa 1940 nimellä "Truženik" (”Työläinen”). Se lakkasi toisen maailmansodan takia kesäkuussa 1941. Lehti alkoi ilmestyä uudelleen lokakuussa 1944 Vilnassa nimellä "Sovetskaja Litva".
"Sovetskaja Litva" oli Liettuan kommunistisen puolueen keskuskomitean sekä Liettuan sosialistisen neuvostotasavallan korkeimman neuvoston ja ministerineuvoston äänenkannattaja. Se oli tasavallan tärkein venäjänkielinen sanomalehti, jonka rinnalla julkaistiin liettuankielistä "Tiesaa" ja puolankielistä "Czerwony Sztandaria". Kuudesti viikossa ilmestyneen lehden painosmäärä oli 79 000 kappaletta vuonna 1981.
Lehti sai nimen "Eho Litvy" vuonna 1990, ja siitä tuli Liettuan tasavallan korkeimman neuvoston (myöhemmin parlamentin) ja hallituksen äänenkannattaja. Liettuan kommunistipuolue perusti maaliskuussa 1990 uuden lehden "Litva Sovetskaja", jolla oli myös liettuankielinen versio "Tarybų Lietuva".
"Litva Sovetskaja" lakkasi elokuussa 1991, ja "Eho Litvy" muuttui riippumattomaksi vuonna 1995. Sen painosmäärä oli 26 000 kappaletta vuonna 1993 ja 12 000 vuonna 1997. "Eho Litvy" lakkasi ilmestymästä taloussyistä vuonna 2001.
Kurier Wileński

Kurier Wileński (”Vilnan kuriiri”) on Liettuan pääkaupungissa Vilnassa ilmestyvä puolankielinen sanomalehti. Se jatkaa vuonna 1953 perustetun "Czerwony Sztandarin" toimintaa.
Lehti perustettiin vuonna 1953 Liettuan kommunistisen puolueen keskuskomitean äänenkannattajaksi nimellä "Czerwony Sztandar" (”Punalippu”). Sen tehtävänä oli kommunistisen propagandan levittäminen, mutta se ylläpiti myös puolalaista identiteettiä ja edisti kansallista kulttuuritoimintaa. 
"Czerwony Sztandar" oli toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliiton ainoa puolankielinen päivälehti, jolla oli lukijoita myös Valko-Venäjällä, Ukrainassa, Latviassa, Venäjällä ja muissa neuvostotasavalloissa sekä Puolassa. Kuudesti viikossa ilmestyneen lehden painosmäärä oli 49 000 kappaletta vuonna 1981. Vuoteen 1989 saakka sillä oli joka toinen viikko ilmestynyt nuorisoliite "Zastępy Mlodych".
Lehdestä tuli Liettuan tasavallan parlamentin ja hallituksen julkaisu vuonna 1990, ja se sai nimen "Kurier Wileński". Vuodesta 1994 lähtien se on ollut riippumaton yleissanomalehti, joka kiinnittää huomiota erityisesti Liettuan puolalaisvähemmistön asioihin sekä Liettuan ja Puolan suhteisiin. Lehden painosmäärä oli 11 400 kappaletta vuonna 1993 ja 4 000 vuonna 1997. Se ilmestyy nykyään kolmesti viikossa.
Juli Hariton

Juli Borisovitš Hariton (27. helmikuuta 1904 – 19. joulukuuta 1996, ) oli neuvostoliittolainen ydinfyysikko. Hän oli mukana kehittelemässä Neuvostoliiton varhaisia ydinaseita. 
Hariton valmistui vuonna 1925 Leningradin polyteknisestä opistosta, missä Abram Ioffe oli hänen ohjaajansa. Hän jatkoi opintojaan vuosina 1926–1928 Cambridgessa Ernest Rutherfordin oppilaana.
Juli Hariton työskenteli Igor Kurtšatovin työryhmässä, Arzamas-16:ssa. Projekti käynnistyi arviolta vuonna 1942, eli Saksan käynnistämän massiivisen hyökkäyksen jälkeen. Aiemmin oli Abram Ioffe kieltäytynyt Neuvostoliiton ydinaseita kehittelevässä työryhmässä toimimiseen, korkeaan ikäänsä vedoten.
Hariton oli inventoimassa eli kehittelemässä monia ratkaisuja. Yksi näistä oli ainakin RDS-3:ssä sekä RDS-4:ssä käytetty "Levitoiva rakenne" ("Levitated Pit"), mikä lähes tuplasi varhaisen RDS-1:n tehon sekä oli tätä kevyempi. RDS-1:n jälkeen, Neuvostoliitto alkoi parannella ydinaseitaan, myös omia ratkaisujaan kehittäen. Valtio teki sitä jatkaen ydinasetuotantoaan ja monia erilaisia versioita saman aikaisesti kehittäen. Tuon kehittelyn vahvat vaikuttajat olivat Josif Stalinista NKVD:n ylipäällikkö Lavrenti Berijaan. Eräs atomiaseiden kehittelyn kohde oli kiihdytetty fissio (RDS-6), mihin Hariton osallistui. Juli Hariton oli syntynyt Pietarissa ja hän menehtyi Sarovissa. Häntä on kutsuttu nimellä "Neuvostoliiton Oppenheimer", olihan hän etnisyydeltään juutalainen kuten myös äitinsä Mirra. 
Juli B. Hariton palkittiin useilla valtionpalkinnoilla, kuten Leninin kunniamerkillä ja Neuvostoliiton valtionpalkinniolla kolme kertaa (1949, 1951, 1953).
Heike Matthiesen

Heike Matthiesen (1964 Braunschweig – 24. joulukuuta 2023) oli saksalainen klassinen kitaristi.
Matthiesen syntyi musikaaliseen perheeseen ja sai varhaisesta lapsuudestaan lähtien pianonsoiton opetusta. Hän vaihtoi pääsoittimensa kitaraan 18-vuotiaana. Vuosi myöhemmin Matthiesen aloitti opinnot Frankfurtin musiikki- ja teatteriyliopistossa. Kaksi vuotta tämän jälkeen hän alkoi soittaa Frankfurtin oopperan orkesterin kanssa. Tänä aikana hänestä tuli myös kysytty kamarimusiikin esittäjä. Matthiesenin kehitykseen kitaristina vaikutti varsinkin hänen Pepe Romerolta saamansa oppi. Hän osallistui myös Manuel Barruecon, David Russellin, Roland Dyensin, Álvaro Pierrin ja Leo Brouwerin pitämille mestarikursseille. Matthiesen esiintyi muun muassa Salzburgin musiikkijuhlilla. Hän teki esiintymisiä eri puolilla Eurooppaa, Yhdysvalloissa, Kiinassa, Japanissa, Pakistanissa, Nigeriassa, Päiväntasaajan Guineassa ja Etiopiassa. Matthiesen esitti usein aikansa musiikkia ja häntä varten sävellettiin myös uusia teoksia.
Vuodesta 1997 Matthiesenilla oli läheinen yhteistyösuhde Mainzin Villa Musican kanssa. Hän tulkitsi kamarimusiikkiohjelmistoa esimerkiksi Los Romerosin kanssa. Matthiesen julkaisi neljä sooloalbumia. Näihin kuuluu naissäveltäjien teoksille omistettu "Guitar Ladies" (2016). Matthiesen kuului eri kilpailujen tuomaristoihin. Hän kuoli 59-vuotiaana sairastettuaan syöpätautia useiden vuosien ajan.
Ristretto

Ristretto on italialaisperäinen kahvijuoma, joka on väkevämpi versio espressosta. Sitä valmistetaan käyttämällä puolet vähemmänkuumaa vettä kuin espresso-juomassa. Ristrettoa tarjoillaan myös pienemmissä kupeissa kuin tavallista espressoa. Italialainen kahvi omaksuttiin Yhdysvalloissa, missä siitä tuli suosittua 1990-luvulla.
"Ristretto" on italiaa ja tarkoittaa "lyhyttä" tai "tiivistettyä".
Viron passi

Viron passi on matkustusasiakirja, joka voidaan myöntää Viron kansalaiselle. Henley Passport Indexin mukaan Viron passilla pääsi vuonna 2023 matkustamaan 184 maahan ilman etukäteen myönnettyä viisumia. Osa näistä maista kuitenkin vaatii sähköisen matkustuslupajärjestelmän käyttöä tai myöntää viisumin vasta rajalla. Kun koko maailman passeja vertailtiin sen suhteen, moneenko maahan niillä pääsee matkustamaan ilman viisumia, Viron passi oli vuonna 2023 sijalla 10.
Passin hakeminen.
Aikuisen passi on voimassa 10 vuotta. Siihen kuuluu kopio passin haltijan sormenjäljestä, passikuva ja allekirjoitusnäyte. Sormenjälkinäyte on voimassa 6 vuotta. Passikuvan voi ottaa joko itse, kuva-automaatissa tai teettää sen valokuvaajalla. Alle 12-vuotiailta lapsilta sormenjälkiä ei tarvita. Lapsen passi on voimassa viisi vuotta.
Ulkomailla Viron passeja myöntävät Viron ulkomaan edustustot. Passia voi myös hakea verkossa itsepalveluna. Ulkomaille myönnetty passi lähetetään joko hakijan valitsemaan Viron ulkomaan edustustoon tai kuriiriyrityksen välityksellä suoraan hakijalle. Yli 12-vuotias voi tarvittaessa saada yhden vuoden voimassa olevan passin ilman sormenjälkinäytettä, jos hänellä on aiemmin ollut virolainen passi tai henkilökortti ja hän oleilee ulkomailla sellaisessa paikassa, jossa ei ole Viron ulkomaan edustustoa tai jossa edustustoon olisi turhan vaikea matkustaa. Yhden vuoden passia varten hakijan on tehtävä lisäksi erillinen hakemus, jossa hän perustelee tarpeensa passille.
Mockbuster

Mockbuster on elokuva, jolla hyödynnetään jonkin menestyneen elokuvan julkisuutta, jolla on samanlainen nimi tai aihe. Ne valmistetaan usein pienellä budjetilla voittojen maksimoimiseksi. Mockbuster on yhdistelmä englannin kielen sanoista "mock" (’jäljitelmä’) ja "blockbuster" (”kassamagneetti”, menestynyt elokuva).
Esimerkkejä.
Yhdysvaltalainen elokuvastudio The Asylum on tuottanut useita mockbuster-elokuvia, kuten:
Affogato

Affogato on Italiasta kotoisin oleva kahvijälkiruoka. Siinä yhdistetään espresso-kahvi ja gelato-jäätelö. Jälkiruoan koko nimi "affogato al caffe" on italiaa ja tarkoittaa "kahviin hukkunutta".
Jevgeni Tšitšvarkin

Jevgeni Aleksandrovitš Tšitšvarkin (; s. syyskuu 1974 Leningrad) on venäläissyntyinen liikemies. Hän pakeni Venäjältä vuonna 2008 ja on sittemmin asunut Lontoossa. Hän on ollut äänekäs Vladimir Putinin hallinnon kriitikko sekä Venäjän sisäisten oppositiovoimien, kuten Aleksei Navalnyin tukija ja rahoittaja. Venäjällä Tšitšvarkin edusti Pravoje delo -puoluetta, johon hän liittyi vuonna 2008.
Tšitšvarkin valmistui vuonna 1996 Moskovan Hallinnon valtionyliopistosta (GUU). Vuonna 1997 hän perusti Timur Artemjevin kanssa Jevrosetin, josta tuli Venäjän suurin matkapuhelinten myyntiin erikoistunut yhtiö. Tšitšvarkinista tuli alle 35-vuotiaana miljardööri. Vuonna 2005 hän sai Ernst &amp; Youngilta "vuoden yrittäjän" tunnustuksen, minkä lisäksi hän sai useita kunnianosoituksia Venäjältä. Vuonna 2007 Jevroset-ketju kattoi jo 5 000 myymälää. Tšitšvarkin pakotettiin yhtiön myyntiin alihintaan vuonna 2008, jolloin hän poistui Venäjältä. Viranomaiset Venäjällä syyttivät Tšitšvarkinia kidnappauksesta ja kiristyksestä. Vuonna 2012 hän perusti Lontoossa Hedonism Wines -viiniliikkeen ja vuonna 2018 Mayfairissa sijaitsevan Michelin-tähden saaneen ravintolan HIDE. Ukrainan sodan aikana Tšitšvarkin on kannattanut Naton sotilaiden lähettämistä Ukrainaan ja lentokieltoalueen toimeenpanoa. Hän on katsonut, etteivät pakotteet oligarkkeja vastaan vaikuta Putiniin. Hän onkin kannattanut pakotteiden tarkempaa kohdentamista Putiniin, tämän perheeseen, kenraaleihin ja keskeisimpiin rahoittajiin. Tšitšvarkinin väite, ettei kaikkien oligarkkien tarvitse olla kytköksissä Venäjän hallintoon, on kuitenkin kiistanalainen; esimerkiksi aiheesta kirjoittanut Oliver Bullough on päätynyt vastakkaiseen päätelmään.
Tšitšvarkin piti Venäjän suurhyökkäystä Ukrainaan 2022 odottamattomana ja epäili hyökkäyksen merkinneen kolmannen maailmansodan alkua. Hän on avustanut taloudellisesti Ukrainaa suurhyökkäyksen alettua. Tšitšvarkinin äiti löydettiin kuolleena asunnostaan Moskovassa huhtikuussa 2010. Ruumis oli verinen ja mustelmilla, mutta Venäjä piti kuolemaa luonnollisena. Tšitšvarkin epäili kuolemaa valtion järjestämäksi murhaksi, jonka motiivi oli hänen houkuttelunsa takaisin Venäjälle hautajaisia varten.
Krøderin rata

Krøderin rata () on Norjassa sijaitseva museorautatie, joka ulottuu Vikersundista Krødereniin. Rataosa avattiin vuonna 1872 ja museoitiin 1987.
Krøderen (taajama)

Krøderen on taajama Krødsheradin kunnassa Buskerudin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 0,8 neliökilometriä ja asukasluku 587 vuonna 2023.
Aleksandra Skotšilenko

Aleksandra Skotšilenko (; s. 13. syyskuuta 1990) on venäläinen pasifisti, kuvataiteilija, muusikko ja mielipidevanki.
Skotšilenko aloitti musiikin tekemisen 13-vuotiaana. Hän on tehnyt sarjakuvia ja piirrettyjä. Venäjän Ukrainaan kohdistaman suurhyökkäyksen alettua hän alkoi järjestää sodanvastaisia konsertteja. Skotšilenkolla todettiin mielialahäiriö syklotymia, ja hän kirjoitti aiheesta kirjan "Kniga o depressii", joka käännettiin ukrainaksi ja englanniksi. Skotšilenko on myös opettanut lapsille näyttelemistä ja kuvaamista Ukrainassa. Skotšilenko liittyi Ukrainan sodan (2022) ensimmäisinä päivinä katumielenosoituksiin ja sai tästä sakon.
Vangitseminen ja siihen johtaneet tapahtumat.
Skotšilenko korvasi hintalappuja Perekrjostok-supermarketissa Pietarissa sodanvastaisilla viesteillä 31.3.2022. Lapuissa oli tietoa muun muassa Donetskin alueen draamateatterin ilmapommituksesta. Skotšilenko pidätettiin teosta epäiltynä 11. huhtikuuta 2022. Hänet tuomittiin 16. marraskuuta 2023 vankeuteen seitsemäksi vuodeksi. Syyttäjä oli hakenut kahdeksan vuoden tuomiota ja luonnehtinut tekoa vakavaksi rikokseksi, jonka motiivina oli "poliittinen viha" Venäjää kohtaan. Syyte koski "väärän tiedon levittämistä" Venäjän asevoimista. Skotšilenko tunnusti kirjoitukset, mutta kiisti niiden paikkansapitämättömyyden ja luonnehti itseään aatteelliseksi pasifistiksi, joka arvosti ihmiselämää yli kaiken muun.
Amnesty ja Memorial ovat tunnustaneet Skotšilenkon mielipidevangiksi. Amnestyn mukaan tuomio oli osa sodan vastustajien Venäjällä kohtaamaa vainoa. Skotšilenkon oikeudenkäynti oli yksi korkeimman profiilin tapauksista, joissa sananvapauden entistä tiukempi sodanaikainen rajoittaminen Venäjällä on ilmennyt. Skotšilenko toivoi, ettei hänen oikeustapauksensa veisi huomiota Ukrainan sodalta. Hän on avoimesti lesbo ja arveli oikeudenkäynnin voivan selittyä osaltaan Venäjällä vallitsevilla asenteilla vähemmistöjä kohtaan. Skotšilenkon kumppani Sofija Subbotina ei saanut tapaamislupaa pidätyksen aikana. Subbotinan mukaan Skotšilenko kohtasi vangituksi jouduttuaan muun muassa seksuaalista häirintää ja tuli pakotetuksi syömään ruokaa, joka tiedettiin hänelle terveyssyistä sopimattomaksi. Skotšilenkolla on keliakia ja synnynnäinen sydänvika.
Skotšilenko katosi vankilasta heinäkuussa 2024.
Vuonna 2022 Skotšilenko pääsi Alla Pugatšovan ja Taisija Bekbulatovan kanssa BBC:n 100 Women -listalle.
Jalmari Vaara

Kustaa Jalmari Vaara (27. joulukuuta 1888 Sääksmäki – 27. maaliskuuta 1958 Hausjärvi) oli suomalainen huonekalutehtailija ja Ryttylässä toimineen Jalmari Vaara Oy:n omistaja ja johtaja.
Vaara sai vuonna 1917 päästötodistuksen Helsingin Puuteollisuusammattikoulusta ja Taideteollisuuskeskuskoulusta. Hän toimi ammattikoulun opettajana Turussa 1917–1920 ja Lahden Kotiteollisuuskoulun johtajana 1920–1929. Vuosina 1929–1931 Vaara oli Englannissa tutkimassa sikäläistä huonekalualaa ja huonekalukauppaa sekä huonekalujen vientiä sinne. 
Jalmari Vaara oli Veljekset Vaara Oy:n palveluksessa 1920-luvulta lähtien ja oli yhtiön toimitusjohtajana ja hallituksen puheenjohtajana vuoteen 1934 saakka. Jalmari Vaara ja hänen veljensä Martti Vaara (1895–1983) ja Viljo Vaara perustivat vuonna 1925 Hollolaan avoimen yhtiön Puuseppätehdas Veljekset Vaara, jonka seuraaja oli 1927 perustettu Veljekset Vaara Oy Huonekalutehdas. Veljesten isä K. K. Wikman oli pitänyt puusepänverstasta Sääksmäellä. Vuonna 1934 Vaara osti Oy Höylän, entisen Huonekaluteollisuus Oy:n osake-enemmistön ja muutti yhtiön nimeksi Jalmari Vaara Oy toimien sitten yhtiön johtajana. Walter Marttinen, Matti Schreck ja T. W. Zimmermann olivat perustaneet 1932 Oy Höylän huonekalutehtaan Ryttylään jatkamaan Huonekaluteollisuus Oy:n toimintaa. Hän rakennutti 1934 Ryttylään uuden tehdasrakennuksen huonekalutehtaalleen, hankki tehtaaseen koneita ja palkkasi työväkeä. Tehdas tuotti huonekaluja sekä kotimaahaan että vientiin ulkomaille. Se työllisti noin 40 henkilöä.
Ryttylän huonekalutehdas tuhoutui tulipalossa 28. toukokuuta 1937. Palossa tuhoutuivat myös tehtaat koneet, valmiiden ja puolivalmiiden tuotteiden varastot sekä suurin osa tehtaan vieressä olleista lautatapuleista. Tehdas rakennettiin kuitenkin uudelleen ja hankittiin sinne uudet koneet. 
Talvisodan aikana Sakon ase- ja ammustehtaan toimintaa hajasijoitettiin eri paikkoihin. Ryttylän lasitehtaalle siirrettiin patruunalataamo ja Vaaran huonekalutehtaalle hylsyjen ja luotien valmistamot. Huonekalutehtaan katolle oli rakennettu torni, johon sijoitetulla kaksipiippuisella Lewis-merkkisellä ilmatorjuntapikakiväärillä ammuttiin matalalla ohi lentänyttä Tupolev SB-2 pommikonetta niin että se räjähti Vähikkälän Sauvalan kartanon pellolle tuhoutuen täysin. Sotavuosien jälkeen Jalmari Vaara Oy jatkoi huonekalujen valmistamista ja tehtaan tuotteita oli kaupan eri puolilla Suomea.
Vaara oli Oy Suomi Export Ltd:n hallituksen puheenjohtajana vuodesta 1932 ja Suomen Puusepänteollisuuden Liiton hallituksen jäsenenä vuodesta 1932.
Jalmari Vaara menehtyi kotitalonsa tulipalossa vuonna 1958. Huonekalutehdas toimi vielä 1960-luvulla Ryttylässä. Jalmari Vaara Oy:n toiminta päättyi konkurssiin 1982. Tehdasrakennus on edelleen olemassa.
Amund Ringnes

Amund Ringnes (7. lokakuuta 1840 Krødsherad – 13. tammikuuta 1907 Kristiania) oli norjalainen liikemies ja mesenaatti. Hän perusti vuonna 1877 yhdessä veljensä Ellef Ringnesin ja Axel Heibergin kanssa Ringnesin panimon. Kolmikko rahoitti Fridtjof Nansenin ja Otto Sverdrupin tutkimusmatkoja, ja Amund Ringnesin saari Kanadassa on nimetty hänen mukaansa.
Taisija Bekbulatova

Taisija Bekbulatova () on venäläinen toimittaja.
Bekbulatova aloitti vuonna 2012 työskentelyn kirjeenvaihtajana "Kommersantissa". Vuosina 2017–2019 hän oli "Meduzan" erikoiskirjeenvaihtaja. Vuonna 2019 Bekbulatova perusti riippumattoman uutissivusto Holod Median, jonka päätoimittajaksi hän ryhtyi. 7. heinäkuuta 2020 poliisi ratsasi Bekbulatovan asunnon Moskovassa. Samana päivänä suoritettiin toimittaja Ivan Safronovin pidätys maanpetosepäilyn perusteella. Venäjän oikeusministeriö julisti Bekbulatovan vuonna 2021 "ulkomaiseksi agentiksi". Bekbulatova muutti tämän jälkeen Tbilisiin Georgiaan. Useat muut Holod Median toimittajat pakenivat Venäjältä Ukrainan sodan (2022) ja uusien entistä ankarampien lehdistönvapauden rajoitusten myötä.
Bekbulatova valittiin BBC:n 100 Women -listalle Aleksandra Skotšilenkon ja Alla Pugatšovan kanssa vuonna 2022.
Ellef Ringnes

Ellef Ringnes (25. lokakuuta 1842 Krødsherad – 15. maaliskuuta 1929 Oslo) oli norjalainen liikemies ja mesenaatti. Hän perusti vuonna 1877 Ringnesin panimon yhdessä veljensä Amund Ringnesin ja Axel Heibergin kanssa. Kolmikko rahoitti Fridtjof Nansenin ja Otto Sverdrupin tutkimusmatkoja. Ellef Ringnesin saari Kanadassa on nimetty hänen mukaansa.
Noresund

Noresund on taajama Krødsheradin kunnassa Buskerudin läänissä Norjassa ja kuntansa hallintokeskus. Taajaman pinta-ala on 0,6 neliökilometriä ja asukasluku 356 vuonna 2023.
Oppenheimer-timantti

Oppenheimer-timantti on vuonna 1964 Kimberleyn läheltä, Etelä-Afrikasta löydetty hiomaton timantti. Se on korkeudeltaan 3,8 senttimetriä ja painoltaan 253,7 karaattia. Timantti on väriltään keltainen, minkä saavat aikaan typen epäpuhtaudet. Timantti on nimetty kaivosyrittäjä Ernest Oppenheimerin mukaan.
Rebekka Habermas

Rebekka Habermas (1959 – 21. joulukuuta 2023) oli saksalainen historioitsija. Hän oli filosofi Jürgen Habermasin tytär.
Habermas opiskeli historiaa ja romaanisia kieliä Konstanzissa ja Pariisissa. Hän valmistui näistä opinnoistaan vuonna 1985 ja väitteli tohtoriksi Saarlandin yliopistossa Saarbrückenissä vuonna 1990. Habermas oli apulaisprofessorina Bielefeldin yliopistossa vuosina 1992–1997 ja professorin sijaisena Bochumin yliopistossa vuosina 1998–2000. Hän toimi vuodesta 2000 professorina Göttingenin Georg-August-yliopistossa, jossa hän opetti keskiajan ja nykyajan historiaa. Habermas oli myös Oxfordin yliopiston Richard von Weizsäcker Fellow ja New Yorkin The New Schoolin Theodor Heuss -professori. Lisäksi hän opetti muun muassa Montrealissa ja Pariisissa.
Habermas valittiin Academia Europæan jäseneksi vuonna 2012. Vuonna 2011 hänelle myönnettiin Geisteswissenschaften International -palkinto. Vuonna 2015 hän sai Chester Penn Higby -palkinnon artikkelistaan "Lost in Translation: Transfer and Non-Transfer in the Atakpame Colonial Scandal" vuonna 2015. Habermas keskittyi tutkimustyössään muun muassa kolonialismin historiaan; hän edusti uutta lähestymistapaa Saksan siirtomaahistoriaan. Habermasin tärkeimpiin julkaisuihin kuuluivat "Frauen und Männer des Bürgertums. Eine Familiengeschichte (1750–1850)" (2000), "Diebe vor Gericht. Die Entstehung der modernen Rechtsordnung im 19. Jahrhundert" (2016) ja "Skandal in Togo. Ein Kapitel deutscher Kolonialherrschaft" (2016). Habermas toimitti lehteä "Historische Anthropologie". Hän kuoli 64-vuotiaana pitkään sairastettuaan.
Arthur Donner

Arthur Anders Donner (13. maaliskuuta 1884 Helsinki – 26. joulukuuta 1928 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Oy:n toimitusjohtaja.
Arthur Donnerin isä oli Helsingin yliopiston rehtori ja tähtitieteen professori Anders Severin Donner. Arthur Donner pääsi ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta 1902 ja valmistui diplomi-insinööriksi Polyteknillisen opiston konerakennus- ja sähköteknilliseltä osastolta 1907. Hän erikoistui alunperin kutomateollisuusalalle ja harjoitteli ensin suomalaisissa tehtaissa, Skotlannin ja Irlannin tehtaissa ja sitten 1907–1908 eräissä saksalaisissa kehruutehtaissa sekä Belfastin kutomakonetehtaissa.
Donner tuli vuonna 1908 insinööriksi Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Oy:n kehruuosastolle. Hänestä tuli 1911 yhtiön kutomotehtaitten teknillinen johtaja ja 1913 yhtiön toinen toimitusjohtaja. Ensimmäisen maailmansodan aikana Donner johti yhtiön tuotannon laajennuksia sekä suuren vesivoimalaitoksen rakennustöitä. Voimalaitoksen valmistuttua tehtaiden käyttövoimaksi tuli kokonaan sähkö.
Donner vapautettiin vuonna 1919 pellavatehtaar teknillisen johtajan tehtävistä ja hän saattoi sitten keskittyä yhtiön uusien tuotantolaitosten rakentamiseen Anjalankoskelle Kymijoen varteen. Sinne valmistui Donnerin johdolla Inkeroisten vesivoimalaitos ja uusittiin kokonaan yhtiön puuhiomo. Vuodesta 1926 alkaen Donner toimi Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Oy:n toimitusjohtajana.
Donner oli johtokunnan jäsenenä Ph. U. Strengberg &amp; C:o Oy:ssä, Etelä-Suomen Voima Oy:ssä, Oy Teknikassa ja Tampereen Puuvillateollisuus Oy:ssä. Donner oli jäsenenä Tampereen suojeluskunnassa, useissa kunnallisissa lautakunnissa, Tampereen Teknillisen Seuran ja Tampereen Teknillisen Opiston johtokunnissa sekä kutomateollisuuden keskusjärjestöissä.
Arthur Donner kuoli joulukuussa 1928 Saltzmanin yksityissairaalassa Helsingissä vaikean sydän- ja munuaisvian seurauksena.
C. I. Scofield

Cyrus Ingerson Scofield (19. elokuuta 1843 Lenaween piirikunta, Michigan – 24. heinäkuuta 1921 New York City) oli yhdysvaltalainen juristi ja poliitikko, ja myöhemmällä urallaan vaikutusvaltainen teologi ja uskonnollinen kirjailija. Scofield on tunnettu teoksesta "Scofield Reference Bible". Scofieldin kirjoitukset aiheuttivat dispensationalismin suuren suosion joidenkin yhdysvaltalaisten kirkkojen piirissä. Vaikka Scofield seurasi John Nelson Darbyn kehittämää dispensationalismia, Charles Ryrien mukaan hän sai paljon vaikutteita Isaac Wattsilta.
Elämä.
Yhdysvaltain sisällissodan alkaessa Scofield oli vierailulla sisarensa luona Wilsonin piirikunnassa Tennesseessä. Toukokuussa 1861 hän liittyi Konfederaation armeijaan. Heinäkuussa 1862 Scofield pyysi vapautusta palveluksesta, koska oli kotoisin Michiganista, alaikäinen ja huonossa kunnossa. Hän sai virallisesti kotiutuksensa 26. syyskuuta 1862. Noin vuonna 1865 hän muutti St. Louisiin asumaan toisen sisarensa ja tämän aviomiehen luokse. Scofield työskenteli St. Louisin verotuslautakunnan toimistossa ja aloitti kouluttautumisen lakimiehen ammattiin. Vuonna 1869 Scofield perheineen muutti Kansasin Atchisoniin. Scofield pätevöityi asianajajaksi Kansasissa ja työskenteli jonkin aikaa lakitoimistossa. Scofield valittiin Kansasin lainsäätäjäksi 1871–1872 Atchisonin ja Nemahan piirikuntien edustajana. Hänet nimitettiin Kansasin Yhdysvaltain piirisyyttäjäksi 1873, mutta saman vuoden joulukuussa Scofield erosi virasta sekaannuttuaan poliittiseen skandaaliin ja lahjuksiin. Vuoteen 1877 mennessä Scofield oli eronnut vaimostaan ja palannut St. Louisiin. 1870-luvun lopulla hän oli osallisena väärennösjutussa, josta hän sai mahdollisesti vankilatuomion. 
Noin vuonna 1879 hän tuli uskoon ja osallistui fundamentalisti Dwight L. Moodyn evankeliointityöhön. Scofield omaksui dispensationaalisen teologian James H. Brookesin oppilaana. Scofieldistä tuli texasilaisen kongregationaalisen kirkon pastori, ja hän käytti aikansa kirjoittamiseen ja saarnaamiseen. Hän luennoi Yhdysvalloissa ja Euroopassa.
Gaboninkopaalipuu

Gaboninkopaalipuu ("Guibourtia pellegriniana") on hernekasvien (Fabaceae) heimoon, kopaalipuiden ("Guibourtia") sukuun kuuluva kasvilaji. Puulaji kasvaa 30–50 metriä korkeaksi, ja sen runko voi kasvaa halkaisijaltaan noin 70 cm paksuksi.
Gaboninkopaalipuu kasvaa usein pieninä ryhminä, ja kasvupaikkoinaan laji suosii sulkeutuneita sademetsiä sekä muita metsiä. Lajia tavataan luonnossa Afrikassa Norsunluurannikolta Gaboniin ulottuvalla alueella.
Gaboninkopaalipuun sydänpuu on punertavanruskeaa, ja sen ympärillä on selvästi erottuva 2–8 senttimetrin kerros vaaleaa pintapuuta. Gaboninkopaalipuusta tehtyä puutavaraa käytetään monenlaisiin käyttökohteisiin, muun muassa sisustusmateriaalina, huonekaluissa, puupaneeleissa ja -pinnoitteissa sekä puukäsitöissä.
Musiikkia Risto Jarvan elokuvista

Musiikkia Risto Jarvan elokuvista on suomalaissäveltäjä Markku Kopiston toukokuussa 1978 julkaistu soundtrack-albumi. Albumi on sisältää musiikkia Risto Jarvan ohjaamista elokuvista "Mies, joka ei osannut sanoa ei" (1975), "Loma" (1976) ja "Jäniksen vuosi" (1977).
Kopisto työskenteli aikoinaan soitonopettajana ja valmisteli samalla musiikkia elokuvaan "Jäniksen vuosi". Elokuvan ohjaaja Jarva ehdotti sävellysten julkaisemista albumilla, johon Kopisto suostui. Radiotoimittajat valitsivat albumin kuukauden levyksi.
Love Records julkaisi albumin vain vinyylilevynä Love Records-levymerkillä. Siboney julkaisi albumin vuonna 2004 remasteroituna CD-levynä.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sovittanut Markku Kopisto, ellei toisin mainita.
Lähde:
Tekijät.
Muusikot.
Lähteet:
Tuotanto.
Lähde:
Ivan Marjanenko

Ivan Oleksandrovytš Marjanenko (oikea sukunimi: Petlišenko ; 9. kesäkuuta 1878 Sotševanivin huuttori, lähellä Marjanivkaa, Jelisavetgradin piiri, Hersonin kuvernementti – 4. marraskuuta 1962 Harkova, Ukrainan SNT) oli ukrainalainen sankariroolien näyttelijä, ohjaaja ja opettaja.
Marjanenko kävi koulun Kupjanskissa (1895) ja työskenteli sitten näyttämömestarina ja näyttelijänä setänsä Marko Kropyvnytskyin seurueessa ja Onysym Suslovin seurueessa (1899–1906) ja F. Volykin (1903–1904) seurueessa. Hän oli näyttelijä ja ohjaaja Sadovskyin teatterissa Kiovassa (1906–1914). Hän johti Ukrainan näyttelijöiden yhdistystä (1915–1916) ja Ukrainan kansallisteatteria Kiovassa (1917–1918). Vuonna 1918 hän liittyi valtion draamateatteriin (vuodesta 1919 Ukrainan neuvostotasavallan Ševtšenkon ensimmäinen teatteri). Hän työskenteli Berezilissä (1922–1934) ja Harkovan ukrainalaisessa draamateatterissa (1934–1958). Marjanenko esiintyi lähes 200 roolissa useissa näytelmissä ukrainalaisista kansannäytelmistä maailman klassikoihin. Oltuaan kansanomaisen teatterityylin näyttelijä hän siirtyi Berezilin muodolliseen innovatiiviseen näyttelemistyyliin. Kun Les Kurbasia vastaan hyökättiin vuonna 1933, Marjanenko puhui hänen puolustuksekseen.
Teatterin ohella hän näytteli myös elokuvissa, muun muassa Ivan Kavaleridzen ohjaamassa, Suomessakin esitetyssä elokuvassa "Prometheus".. Hän opetti Lysenkon teatteri- ja musiikki-instituutissa Kiovassa (1917–1918) ja Harkovan teatteri-instituutissa (1944–1961). Marjanenko on kirjoittanut teoksen "Mynule ukrajinskoho teatru" ('Ukrainan teatterin menneisyys', 1953). Hänen elämäkertansa julkaistiin Kiovassa vuosina 1964 ja 1968.
Propyleenikloorihydriini

Propyleenikloorihydriini (C3H7ClO) on kloorihydriineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää esimerkiksi muiden yhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa propyleenikloorihydriini on väritöntä nestemäistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja useisiin orgaanisiin liuottimiin, esimerkiksi etanoliin, dietyylieetteriin ja asetoniin. Yhdiste reagoi emästen kanssa hydrolysoituen propyleenioksidiksi ja propyleeniglykoliksi. 
Valmistus ja käyttö.
Propyleenikloorihydriiniä valmistetaan propeenin ja klooriveden reaktiolla. Reaktiossa muodostuu myös 2-klooripropan-1-olia. Propyleenikloorihydriinia käytetään propyleenioksidin ja muiden yhdisteiden valmistukseen.
Jishishanin maanjäristys 2023

Jishishanin maanjäristys 2023 oli 18. joulukuuta 2023 juuri ennen vuorokauden vaihtumista Kiinassa sattunut maanjäristys, jonka keskus oli Gansun maakunnassa Linxian hui-kansan autonomisen prefektuurin alueella. Eniten vahinkoja kohdistui prefektuuriin kuuluvaan Jishishanin piirikuntaan.
Jishishanin maanjäristyksen voimakkuus oli Kiinan mukaan 6,2 Richterin asteikolla; Yhdysvaltain geologian tutkimuskeskuksen mukaan magnitudi oli 5,9 ja syvyys 10 kilometriä. Kuolonuhreja oli ainakin 117 Gansun maakunnassa ja 31 Qinghain maakunnassa, minkä lisäksi kolme henkilöä oli maanjäristyksen jäljiltä kadoksissa vielä 24. joulukuuta 2023. Loukkaantuneita oli lähes tuhat. Lisäksi yli 14 000 kotia tuhoutui. Jishishanin maanjäristys 2023 oli eniten kuolonuhreja vaatinut maanjäristys Kiinassa sitten Ludianin maanjäristyksen 2014.
Joulukuun 20. päivään mennessä 2023 oli tieto noin kymmenestä jälkijäristyksestä. Myös Xinjiangissa koettiin 19. joulukuuta 2023 maanjäristys, jonka magnitudiksi mitattiin 5,5. Jishishanin maanjäristyksen Gansun maakunnassa tuottamat rahalliset tappiot maatalous- ja kalastuselinkeinoille arvioitiin alustavasti 532 miljoonan yuanin suuruisiksi.
Kökarin tuulivoimalaitos

Kökarin tuulivoimavoimalaitos eli Mika on Ahvenanmaalla Kökarin Sommarönissä toimiva tuulivoimalaitos. Sen kapasiteetti on 500 kilowattia ja vuosituotanto 1,3 gigawattituntia. Voimalan omistaa osuuskunta Ålands Vindenergi Andelslag. Voimalasta käytetään osuuskunnassa myös nimeä "Mika". Kökarin voimalaitos on tällä hetkellä vanhin ahvenanmaalainen tuulivoimalaitos, sillä sekä Vinghalsin että Bredvikin tuulivoimalat on purettu pois .
Yleistä.
Ahvenanmaalla on ollut tavallista ladata lyijyakkuja pienillä tuulivoimalla pyörivillä sähkögeneraattoreilla. Vaikka 1980-luvulla tiedettiin Tanskassa olevasta tuulivoiman trendistä, eivät ahvenanmaalaiset olleet vielä innostuneet suurien voimaloiden rakentamisesta. Vasta kun maakunta rakennutti Vinghalsin tuulivoimalan, herätti tuulivoiman hyödyntäminen laajempaa huomiota. Helmikuussa 1992 kerääntyivät tuulivoimasta kiinnostuneet asukkaat keskustelemaan asiasta ja innokkaimmat laativat suunnitelmaa osuuskunnan perustamisesta. Pian kerättiinkin osuuskunnalle satoja jäseniä ja sen nimeksi otettiin Ålands Vindenergi Andelslag (ÅVA). Sen ensimmäinen tuulivoimalaitos valmistui Eckeröhön elokuussa 1995 ja toinen Kökariin lokakuussa 1997, kuukautta ennen Lemlandin tuulivoimapuistoa.
Voimala rakennettiin seurantalon taakse Hästvarps bergenin itäiselle mäenhuipulle, sopivasti Hellsön ja Österbyggen välisen sähkölinjan viereen. Voimala sijaitsee 20 metrin korkeudella mpy.
Tuulivoimalaitos.
Kökarin tuulivoimala on saksalaisen Enerconin valmistamaa E40/50-mallia, jonka napakorkeus on 44 metriä, tuuliturbiinin halkaisija 40 metriä ja kapasiteetti 500 kilowattia eli 0,5 megawattia. Sen torni on putkimainen teräsrakenne, joka kannattelee konehuonetta ja tuuliturbiinia, joiden yhteispaino ylittää 22 tonnia..
Uutisia.
Tuulivoimalan kääntöakseliin tuli halkeama elokuussa 2016 ja sen korjaaminen kesti helmikuuhun 2017 asti, jolloin voimala voitiin taas käynnistää. Korjaaminen kesti pitkään, siillä koko konehuone päätettiin lopuksi vaihtaa uuteen ja sen valmistamisessa kului aikaa. Pitkä seisokki aiheutti lisäksi kosteusvaurioita sähkögeneraattorissa. Voimalaitos saavutti vuonna 2017 20 vuoden iän, mikä pudotti sen pois sähkötukien piiristä.
Abdirahman Saylici

Abdirahman Abdallahi Ismail Saylici (; s. 28. lokakuuta 1956 Zeila) on somalimaalainen poliitikko, joka toimii Somalimaan varapresidenttinä.
Saylici kävi kouluja Booraman kaupungissa ennen muuttamistaan Hargeisaan korkeakoulutusta varten. Vuosina 1975–1979 hän opiskeli Hargeisan teknillisessä instituutissa, josta valmistui rakennusinsinöörinä. Ennen poliittista uraansa Saylici johti vuodesta 1980 rakennusyhtiötä. Hän liittyi Kulmiye-puolueeseen vuonna 2003. Vuonna 2010 Saylici valittiin ensimmäisen kerran Somalimaan varapresidentiksi.
Agnes Martin

Agnes Bernice Martin (22. maaliskuuta 1912 Macklin, Saskatchewan, Kanada – 16. joulukuuta 2004 Taos, New Mexico, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen taiteilija. Hän oli merkittävä abstraktin taiteen edustaja, joka tunnetaan erityisesti minimalistisista maalauksistaan.
Martin syntyi Kanadassa ja vietti suurimman osan elämästään Yhdysvalloissa. Martinin taideura kukoisti 1950- ja 1960-luvuilla, ja hänen työnsä vaikutti voimakkaasti abstraktiin ekspressionismiin ja minimalismiin.
Elämä.
Martin syntyi Kanadan maaseudulla Saskatchewanissa ja kasvoi Vancouverissa. Hän muutti 20-vuotiaana Yhdysvaltoihin opiskelemaan ja suoritti taiteen opettajan tutkinnon New Yorkissa Columbian yliopistossa. 
Martin asettui asumaan taiteilijalueelle Lower Manhattanille, missä hän tutustui Mark Rothkoon, Barnett Newmaniin, Ad Reinhardtiin, Ellsworth Kellyyn ja Georgia O’Keeffeen. Martin pystyi galleristi Betty Parsonsin tuen ansiosta muuttamaan asumaan New Yorkiin pysyvästi. Hän piti ensimmäisen yksityisnäyttelynsä Parsonsin galleriassa vuonna 1958. 
Kun Martinin ateljeen vuokrasopimus päättyi yhdeksän vuoden kuluttua, hän jätti omaisuutensa ja lähti autolla kiertomatkalle Kanadan ja läntisen Yhdysvaltojen ympäri ja asettu matkan päätyttyä Cubaan New Mexicoon. Muutettuaan New Mexicoon hän lopetti maalaamisen seitsämäksi vuodeksi ja keskittyi adobe-talon rakentamiseen itselleen, zenin ja taolaisuuden opiskeluun sekä kirjoittamiseen. 
1970-luvun alussa hän palasi maalaamisen pariin ja aloitti sarjan maalauksia, jotka hän esitteli vuonna 1975. 
Martin muutti vanhainkotiin Taosiin New Mexicoon vuonna 1993. Hän kuoli siellä 92-vuotiaana.
Martin valittiin vuonna 1989 Yhdysvaltain taideakatemiaan (American Academy and Institute of Arts and Letters), ja vuonna 1998 hän sai arvostetun National Medal of Arts -mitalin. Vuonna 1991 hän julkaisi kirjan "Writings" ajatuksistaan taiteesta.