Väkivalta Koraanissa

 
Väkivalta Koraanissa tarkoittaa niitä Koraanin kohtia, joissa otetaan kantaa väkivallan käyttöön. Koraanissa esiintyy sekä väkivaltaan että rauhaan kehottavia osia. Islaminuskon käsityksiä väkivallasta ei silti suoraan lueta Koraanin sivuilta, sillä islamin sisältö määräytyy uskonoppineiden tulkinnoista. Niihin vaikuttaa Koraanin ohella Muhammedin esikuva eli "sunna" ja oppineiden saavuttama yksimielisyys. Islamin opit voivat joskus olla jopa vastakkaisia Koraanin ohjeiden kanssa.
Islaminuskossa vakiintunut ja klassinen tulkinta on, että Koraani velvoittaa muslimeita pyhään sotaan eli "jihadiin". Sen aiheeksi riittää pelkkä vääräuskoisten olemassaolo, sillä sodan tavoitteena on levittää islamin valta koko maailmaan"." Sotaa tulee käydä kalifin johdolla, jos islamilaisessa maailmassa sellainen on. Liberaalien islamintulkintojen mukaan kehotukset sotaan liittyvät vain tiettyyn historialliseen tilanteeseen eivätkä ole yleispäteviä. Nykyisin muslimit katsovat yleisesti, että vain puolustussota on islamilainen velvollisuus. Siihen on ryhdyttävä, kun islam on uhattuna.
Suhde sotaan muuttuu Koraanissa siten, että sotaisuus kasvaa iältään myöhäisemmissä suurissa, joissa puolustussodan sijaan kannustetaan myös hyökkäämään. Käsite "jihad" ei Koraanissa aina esiinny sotimisen merkityksessä. Sen sijaan käytössä voivat olla käsitteet "qital" (uskonnollinen sota) tai "harb" (sota yleensä). Abbasidikalifaatissa sana "jihad" alkoi yleisesti merkitä imperiaalista hyökkäyssotaa. Muhammad al-Shafi‘i (767–820) oli ensimmäinen merkittävä lainoppinut, joka hyväksyi hyökkäyssodan.
Taistelu Jumalan tiellä.
Jihad.
Taistelua tarkoittava sana "jihad" esiintyy Koraanissa kolmekymmentä kertaa, mutta sen merkitys vaihtelee. Koraanin ajoitukseltaan muita uudemmissa suurissa se on yleisempi kuin vanhemmissa teksteissä. Samoin suhde vastustajaan tiukkenee ajan myötä siten, että ”selkeästä varoituksesta” (22:49) edetään askel kerrallaan hyökkäyssotaan uskottomia vastaan (9:29). 
Uskonsodan käsite esiintyy vain pari kertaa niissä suurissa, jotka Nöldeken luokittelun mukaan kuuluvat Koraanin ajallisesti varhaisimpaan osaan eli niin sanottuihin Mekan ajan suuriin. Niissä "jihad" esiintyy kuusi kertaa, joista korkeintaan puolessa sana viittaa väkivaltaan. "Jihad -"sanojen käännökset on seuraavassa alleviivattu. Käännökset ovat Ahsen Bören Koraanista vuodelta 1942, jota muslimit pitävät arvovaltaisimpana suomennoksena.
Myöhemmissä Medinan ajan suurissa (noin 40 % Koraanista) sana "jihad" esiintyy 24 kertaa ja saa yleensä sotilaallisen merkityksen. Aiheet käsittelevät muun muassa taistelemista, sotavankien kohtelua, aselepoa, puolueettomuutta, sotataktiikoita, sodan aloittamista ja lopettamista sekä sotasaalista. Kolmasosa kaikista Koraanin "jihad -"sanoista löytyy sotaisasta yhdeksännestä suurasta. Siinä taistelu Jumalan tiellä esiintyy ihmisen ylimpänä onnena (9:111): 
Miekkajakeet.
Yhdeksännessä suurassa on myös jae 9:5, joka tunnetaan Koraanin "miekkajakeena".
Toisinaan myös jakeeseen 9:29 viitataan miekkajakeena:
Fyysiset rangaistukset.
Väkivaltaisia jakeita ovat myös ne, joissa Koraani määrää ankaria rangaistuksia vangituille vihollisille. Sellaisiin voi kuulua raajojen amputaatio tai ristiinnaulitseminen. Jälkimmäisen käytöstä on tietoja esimerkiksi Al-Andalusista. 
Teorioita Koraanin väkivaltaisuudesta.
Erimielisyyttä ei ole siitä, että Koraani kehottaa väkivaltaan. Mielipiteet eroavat siinä, miten nämä kohdat tulisi ymmärtää. Islamilainen selitys vakiintui 800-luvulla. Siinä Koraanin kehotukset liitetään pyhään sotaan, johon osallistuminen on jokaisen muslimin velvollisuus. Toisenlaisen selityksen ovat esittäneet nykyajan liberaalit muslimit ja länsimaiset orientalistit, jotka katsovat, että Koraanin kehotukset koskevat vain muslimien taistelua Mekan quraishilaisia vastaan. Ohjeet eivät siten ole yleispäteviä, vaan rajoittuvat 600-luvulle. Kolmannen teorian ovat esittäneet historiakriittiset tutkijat. Heidän mukaansa Koraani on luultavasti käynyt läpi useita editointivaiheita, ja uutta aineistoa on lisätty vielä 700-luvullakin. Väkivaltaiset kohdat liittyvät islamin kehitysvaiheisiin arabivaltakunnan valtionuskontona 700-luvulla, mutta tekstien tarkemmat asiayhteydet pysyvät arvoituksina. 
Islamilainen tulkinta.
Islaminuskossa Koraanin tekstejä tulkitaan "haditheihin" nojautuvan tulkintakirjallisuuden ("tafsir)" pohjalta. Muslimit uskovat, että Koraani koostuu islamin profeetta Muhammedin (570–632) saamista ilmoituksista, jotka olivat jumalallista alkuperää. Islamilaisessa selityksessä Koraani kytketään tällä tavoin Muhammedin henkilöhistoriaan. "Hadithien" antamaa apua tarvitaan Koraanin tulkinnassa, sillä Koraani itsessään sisältää vain vähän asiayhteyksiä, paikannimiä tai muita kuin raamatullisia nimiä. Esimerkiksi sana "muhammad" esiintyy Koraanissa vain neljä kertaa. Muslimit alkoivat 800-luvulla tulkita Koraania siten, että kirjassa kerrottiin profeetta Muhammedin aloittamasta sodasta uskottomia vastaan. Uskovilla oli velvollisuus osallistua tähän sotaan. 
"Reliance of the Traveller"- šariakäsikirjan mukaan "jihadin" tärkein perustelu löytyy seuraavista Koraanin jakeista:
800-luvulta lähtien velvoite käydä pyhää sotaa muuttui uskonoppineiden yksimieliseksi kannaksi "(ijma)". Islamiin kuuluvan abrogaatio-opin "(naskh)" mukaan Muhammedin myöhemmät ilmestykset kumosivat aikaisemmat, jos niiden välillä on ristiriitaa. Koraanin sotaisin eli yhdeksäs suura on yleensä arvioitu joko viimeiseksi tai toiseksi viimeiseksi, joten sen on katsottu edustavan Koraanin lopullista sanaa. 
Läntinen orientalismi.
Monet länsimaiset arabistit, kuten Jaakko Hämeen-Anttila, uskovat islamilaiseen tulkintaan, jonka mukaan Koraanin ilmestykset laskeutuivat Muhammedille vuosina 610–632. Sen takia niitä on tulkittava Muhammedin elämäkerran pohjalta, joka puolestaan löytyy myöhemmistä "hadith" -kertomuksista. Koraanin kehityskaarta kohti suurempaa sotaisuutta on tulkittu Ibn Ishaqin 760 -luvulla kirjoittaman Muhammed -elämäkerran tietojen pohjalta. Ibn Ishaqin mukaan Muhammed sai ensimmäiset ilmestyksensä Mekassa kaupungin tavallisena kansalaisena. Tässä vaiheessa hänen saamissaan ilmestyksissä ei ollut kehotuksia lähteä sotaan. Muhammedin asema kuitenkin muuttui, kun hän vuonna 622 pakeni Medinaan. Siellä hänestä tuli kansanjohtaja, jolla oli poliittisia tavoitteita. Ne selittävät, miksi myöhemmissä suurissa puhutaan niin paljon sodasta. Useimmat läntiset orientalistit uskovat, että Medinassa Muhammed aloitti kymmenen vuotta kestäneet sota- ja ryöstöretkensä, jotka loppuivat hänen kuolemaansa vuonna 632.
Hämeen-Anttila on laajasti eritellyt niitä Koraanin kohtia, joihin sisältyy kehotuksia väkivaltaan. Hän katsoo, että kaikki tavat lukea tekstiä sisältävät aina tulkintaa, joten on mahdoton sanoa, mitä jokin teksti kirjaimellisesti ottaen tarkoittaa. Hämeen-Anttila Itse uskoo islamilaisen "tafsir" -selityksen mukaisesti siihen, että Lehmän suuran (suura 2) sotaisat kehotukset kertovat Mekan ja Medinan välisestä sodasta 620-luvulla. Hän uskoo myös islamilaiseen selitykseen, että sotaisa yhdeksäs suura liittyy vuonna 631 solmittuun neljän kuukauden mittaiseen välirauhaan "suojellun temppelin" eli Kaaban ympäristössä. Jakeessa 9:29 viitataan nimenomaan Medinan juutalaisiin. 
Hämeen-Anttila kirjoittaa, että erityisesti "miekkajae" 9:5 on militanttien muslimien suosiossa. Hän kuitenkin katsoo, että seuraava jae 9:6, missä puhutaan "dhimmi" -asemasta kuolemantuomion vaihtoehtona, pitkälti kumoaa sen. Hämeen-Anttila toteaa myös, että muslimien maltillinen enemmistö katsoo, että jakeen 2:256 sanat Lehmän suurassa "ei uskontoon pakoteta" kumoavat kaikki Koraanin kaikki kehotukset väkivaltaan. 
Koraanin jae 47:4 ei Hämeen-Anttilan mukaan sisällä mitään asiayhteyksiä:
Hän kuitenkin katsoo vertailun osoittavan, että sekin liittyy sotaan Mekkaa vastaan. Hämeen-Anttila tulkitsee Koraanin sotaisat kohdat historialliseen tilanteeseen sidotuiksi ja rauhaan kehottavat kohdat, kuten jakeen 2: 256 universaaliksi. Hän päätyy tulkintaan, jonka mukaan Koraani ei itsessään ole sodan tai rauhan kirja, vaan antaa mahdollisuuden tulkita itseään molemmilla tavoilla. Tämä ei silti ole islamin oma käsitys Koraanista. 
Historiakriittinen tutkimus.
Muutamat läntiset orientalistit uskovat, että Muhammed ei kirjoittanut eikä sanellut Koraania, vaan kirja syntyi pitkän ajan kuluessa tuntemattoman uskonnollisen lahkon keskuudessa Lähi-idässä. Tällöin Muhammedin elämäkertaan perustuva Koraanin selitys menettää merkityksensä. Historiallisista lähteistä löytyy myös toisenlaisia selityksiä sille, miksi uskonnollinen teos sisältää niin paljon kehotuksia väkivaltaan. Islaminuskon mukaan Koraanin lopullinen teksti valmistui kalifi Uthmanin aikana 650-luvulla. Bysantin keisarin Leo III:n (717–741) ja kalifi Umar II:n (717–720) kirjeenvaihdosta on kuitenkin löytynyt katkelma, jossa keisari esittää toisenlaisen väitteen Koraanin alkuperästä: 
Keisari Leo III väittää, että al-Hajjaj ibn Yusuf, kalifi al-Malikin raakuudestaan tunnettu kuvernööri, olisi kirjoittanut osia Koraanista (Pourkan = Furqan). Samanlaisen version Koraanin kokoamisesta esittivät al-Kindi ja Abraham Tiberialainen, jotka kirjoittivat vuosina 813–833:
Keith E. Small on tekstien vertailun avulla tullut siihen tulokseen, että 600–700–lukujen vaihteessa todella tapahtui Koraanin laajamittaista editointia. Robert G. Hoyland katsoo, että al-Hajjaj ibn Yusuf melkein varmasti muokkasi Koraania jollakin tavalla, mutta tiedossa ei ole, rajoittuiko toimittaminen diakriittisten merkkien lisäämiseen vai oliko muokkaus laajempaa. Keisarin kirja antaa mahdollisuuden arvella, että alun perin suhteellisen rauhanomaista uskonnollisten tekstien kokoelmaa olisi myöhemmin muokattu arabikalifaatin valtiollisiin tarpeisiin paremmin sopivaksi. 
Karl-Heiz Ohlig katsoo, että Koraanissa ilmenee kehitys varhaisten suurien kristillisyydestä ja laupeudesta myöhäisten suurien huomattavaan väkivaltaisuuteen. Suhtautuminen vastustajiin muuttuu mekkalaisessa suurassa esiintyvästä ”selkeästä varoituksesta” (22:49) Koraanin viimeisissä suurissa kehotukseen käyttää väkivaltaa (9:29).
Väkivallattomuus Koraanissa.
Professori Jaakko Hämeen-Anttila haluaa tuoda esiin islamin myönteisiä puolia, "sillä kielteiset puolet tulevat esiin omalla painollaan". Hän korostaa islamin luonnetta vahvasti rauhan uskontona, sillä ”valtaosa muslimeista kautta aikojen on elänyt rauhassa." Hämeen-Anttila toteaa, että Koraanista voisi yhtä hyvin koota rauhan ja rakkauden tekstivalikoiman. Hämeen-Anttila toteaa, että sana "rauha" esiintyy Koraanissa nelisenkymmentä kertaa ja on yksi Jumalan nimistä (59:23). Hän antaa seuraavan esimerkin Koraanin rauhanomaisesta sisällöstä (7:56):
"Uskonnossa ei ole mitään pakkoa".
Lehmän suuran usein lainattu jae 2:256 kuuluu 
Hämeen-Anttila kirjoittaa, että "enemmistön mielestä jae 2:256 kumoaa kaikki sotaisat jakeet", ja että monien mielestä jae todistaa, että islamissa uskonsotien aika on ohi. Nöldeken kronologiassa Lehmän suura saa järjestysnumeron 110/114, joten se on Koraanin myöhäisimpiä. Joissakin lähteissä jaetta ei silti lainkaan mainita abrogaation yhteydessä.
Jae 256 on herättänyt runsaasti keskustelua. Kun Hämeen-Anttila pitää jaetta universaalina kehotuksena rauhaan uskonasioissa, joukko islamin uskonoppineita on al-Tabarin "tafsir" -selitykseen vedoten selittänyt, että jae liittyy muslimien Medinan ajan tilanteeseen, missä Muhammed kielsi käännyttämästä lapsia väkisin islamiin. 
Ennen Koraanin vanhimpia käsikirjoituksia lause tunnetaan vuonna 708 Damaskokseen rakennetun temppelin piirtokirjoituksesta. Christoph Luxenbergin mukaan se ei lainkaan ole uskonnonvapauden julistus. Tekstissä oleva sana "din" ei tarkoita 'uskontoa', koska tätä käsitettä ei vielä ollut olemassa. Hänen mukaansa oikea käännös kuuluu: 'totuutta ei voi kieltää'. Kirjoitus on hallitsija al-Walidin esittämä kehotus seurata hänen esittämäänsä "oikeaa tietä". Totuutta ei voinut kieltää sen takia, että oikea ja väärä oli selvästi erotettu toisistaan, kuten teksti jatkuu.
"kuka ikinä ottaa hengiltä ihmisen...".
Pöydän suuran jaetta 5:32 on usein lainattu osoittamaan Koraanin kielteistä suhtautumista surmatöihin. Arabisti Hämeen-Anttila ei käytä sitä esimerkkinä, mutta presidentti Barack Obama lainasi sitä Kairon puheessaan 2009: 
Obama toisti lainauksensa myös Baltimoressa 2016. Jakeesta tavallisesti lainatut sanat kuuluvat Ahsen-Bören Koraanin suomennoksessa seuraavasti: 
Koraanissa lausetta edeltää kertomus Kainista ja Abelista. Veljesten nimet puuttuvat, mutta myöhemmissä islamilaisissa teksteissä he ovat Qabil ja Habil. Koraanin kohta on lainattu juutalaisesta Talmudista, jossa se samoin esitetään Kainin tekemän veljesmurhan yhteydessä. Abraham Geiger antaa tekstin heprealaiseksi lähteeksi Mishnah Sanhedrinin luvun 4. Koraani kuitenkin lainaa Talmudia väärin, sillä Talmudista puuttuu Koraaniin lisätty poikkeus: "muutoin kuin verikostoksi tai pahuuden ehkäisemiseksi maassa. " Kun Koraanin lausetta lainataan, siitä yleensä jätetään pois virkkeen ensimmäiset sanat, jotka kuuluvat: "Tämän johdosta annoimme Israelin lapsille säädöksen, että kuka ikinä --." Ohje on siis annettu "Israelin lapsille" eli juutalaisille. Koraanissa jakeen 32 ohjetta seuraa jae 33, joka kertoo, miten muslimien pitää toimia:
Juutalaisille ja muslimeille annetut määräykset ovat siten erilaisia.
Epäuskoisten suura 109.
Myös Koraanin suuraa 109 on lainattu esimerkkinä siitä, että Koraani ei hyväksy pakkoa uskonnossa. Hämeen-Anttilan käännös on seuraava: 
Ahsen Bören islamilainen suomennos poikkeaa siitä jonkin verran:
Markus Gross on löytänyt suuralle 109 buddhalaisen rinnakkaistekstin, jonka käännös Koraanin suura on. Tekstissä puhutellaan ei-buddhalaisia ja kerrotaan, että monissa asioissa buddhalaiset ovat heidän kanssaan samaa mieltä ja vain muutamissa eri mieltä. Suuran taustalla on siten teksti, joka korostaa uskontojen välisiä yhtäläisyyksiä. Gerd-R. Puin on todennut, että arabian kielisessä tekstissä esiintyvä kieltosana "lā" voidaan tulkita myös vahvistavaksi partikkeliksi, jolloin sen merkitys muuttuu päinvastaiseksi. Teksti voidaan siis lukea käänteisesti eli ”minä kunnioitan hyvin paljon samaa, mitä tekin kunnioitatte” ja niin edelleen. Tällöin viimeinen virke muodostaisi edellisille kontrastin, ja kuuluisi ”(mutta) teillä on teidän oma din (= tie tai oppi) ja minulla omani.” Groß arvelee, että partikkelin lukutapa on muslimien käytössä myöhemmin muuttunut niin, että teksti alkaa korostaa yhtäläisyyksien sijaan eroja uskontojen välillä. Vaihtoehtoinen lukutapa toisi tekstiin myös tuoreen käänteen, kun perinteinen lukutapa on pelkkä erojen luettelo.”"
Koraanin tulkitseminen.
Islaminuskon mukaan Koraani on Jumalan puhetta. Koraanin ääneen lukeminen on tärkeä rituaali, ja uskovia kehotetaan mietiskelemään sen sanoja. Tämä ei tarkoita, että muslimi voisi omin päin lähteä tulkitsemaan Koraania muutoin kuin hyvin yksinkertaisissa asioissa. Koraanin itsenäinen tulkitseminen voi johtaa jopa rangaistukseen tulevassa elämässä. 
Koraanin eri kohtien merkityksen ymmärtäminen suhteessa islaminuskoon vaatii muinaisarabian taitoa. Tulkitsijan tulee myös tuntea abrogaatiota koskevat säännöt, eli tietää, miten eri jakeiden väliset ristiriidat ratkaistaan. Hänen tulee lisäksi tuntea islamilainen "hadith" -kirjallisuus, joka kertoo, miten kukin Koraanin kohta islamissa ymmärretään. "Hadith" -kirjallisuuden käyttö puolestaan vaatii, että tulkitsija pystyy arvioimaan "haditheihin" kuuluvien kertojaketjujen luotettavuuden. "Hadithien" osalta tehtävä on niin vaativa, että siihen pystyviä henkilöitä eli hafiz-mestareita ei muslimien mielestä ole enää keskiajan jälkeen syntynyt. Sen takia muslimit luottavat keskiaikaiseen islamilaiseen kirjallisuuteen ja oppineiden tuolloin saavuttamaan yksimielisyyteen "(ijma)." Tulkitsijan tulee näin ollen tuntea islamilaisen yhteisön "(ahl al-umma)" saavuttama yksimielinen käsitys. 
Kun muslimi haluaa tietää, miten esimerkiksi Koraanin "miekkajae" on ymmärrettävä, hänen tulee itsenäisen tulkitsemisen sijaan kääntyä uskonoppineen, esimerkiksi oman moskeijan imaamin puoleen. Imaamit ja muut uskonoppineet edustavat islamin elävää tulkintaperinnettä ja osaavat kertoa, mitä jae merkitsee islamilaisessa viitekehyksessä. Islamin monimuotoisuuteen kuuluu myös se, että uskonoppineiden esittämät tulkinnat voivat poiketa toisistaan. Ne ovat kaikki tällöin yhtä päteviä. Niissä asioissa, joissa on saavutettu oppineiden yksimielisyys, ei poikkeaminen kuitenkaan ole mahdollista. Sellainen on esimerkiksi näkemys "jihadin" velvoittavuudesta ja siitä, että muslimien tulee kalifin johdolla taistella muita vastaan kunnes kaikista tulee muslimeita.
Uskonoppineiden tulkintojen rinnalla islamia voidaan tarkastella elettynä uskontona tavallisten muslimien tasolla. Muslimien uskonnollisuus on kansainvälisen tutkimuksen nojalla korkeaa. Vaihteleva osa muslimeista hyväksyy itsemurhaiskut siviilejä vastaan, jos niiden tarkoitus on puolustaa islamia. Suurinta hyväksyntä oli Palestiinassa, vähäisintä Kazakstanissa.