tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Johan Paavilainen

Johan Eemeli Paavilainen () oli suomalainen reservin luutnantti ja jääkäri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisessa armeijassa muun muassa joukkueenjohtajana koillisrintamalla.
Perhe ja koulutus.
Paavilaisen vanhemmat olivat maanviljelijä Simo Paavilainen ja Katri Rautiainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Anni Paavalniemen kanssa. Hän kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti keskikoulukurssin Iin yhteiskoulussa vuonna 1930. Hän kävi Reserviupseerikoulun vuonna 1928 ja suojeluskuntaupseerikurssin vuonna 1922 sekä taktiikan soveltamiskurssin vuonna 1922. Komppanianpäällikkökurssin hän suoritti vuonna 1930 ja luutnanttikurssin vuonna 1937 Suojeluskuntain päällystökoulussa.
Jääkärikausi.
Paavilainen työskenteli kauppa-apulaisena Kaukolassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 3. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella, josta hänet siirrettiin 20. maaliskuuta 1917 pataljoonan täydennysjoukkoon hänellä todetun sairauden takia. Takaisin komppaniaansa hän palasi 16. elokuuta 1917. 
Suomen sisällissota.
Paavilainen astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan aluksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin maaliskuun lopulla koillisrintamalle, niissä hän toimi joukkueenjohtajana Sallan rykmentin Kuolajärven pataljoonan 2. komppaniassa. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kuivitsalla ja Kilislammilla.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Paavilainen palveli sisällissodan jälkeen joukkueenjohtajana Sallan rykmentistä muodostetun Lapin I rajavartiopataljoonan (myöhemmin Lapin ryhmän II pataljoona ja Lapin rajavartiosto) eri komppanioissa. Hän erosi armeijasta ja liittyi suojeluskuntajärjestöön 1. tammikuuta 1921 ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Haukiputaan suojeluskuntaan. Haukiputaalta hän muutti Ouluun, missä hänet sijoitettiin 1. heinäkuuta 1928 aluepäälliköksi ensin Oulun suojeluskuntapiirin VII alueelle ja 1. helmikuuta 1933 alkaen III alueelle.
Paavo Ottelin

Paavo Eliel Ottelin (4. marraskuuta 1899 Tornio – 23. huhtikuuta 1928) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen armeijan riveissä. 
Perhe ja koulutus.
Ottelinin vanhemmat olivat filosofian maisteri Kaarlo Eliel Ottelin ja Olga Johanna Niemi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1926 Anna Voutilaisen kanssa. Hän erosi Kokkolan suomalaisessa yhteiskoulun 7. luokalta liittyäkseen jääkäriliikkeeseen. Hän kävi Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja Tykistöupseerien täydennyskurssin vuonna 1923. 
Jääkärikausi.
Ottelin liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 11. huhtikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen hänet siirrettiin 2. konekiväärikomppaniaan 11. heinäkuuta 1917 alkaen.
Suomen sisällissota.
Ottelin astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan ensin 8. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan, josta hänet määrättiin 6. maaliskuuta 1918 alkaen 4. Jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Viipurissa. 
Sisällissodan jälkeinen aika.
Ottelin palveli sisällissodan jälkeen 4. jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä, josta hänet siirrettiin 6. heinäkuuta 1918 Kaartin jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Jalkaväestä Ottelin siirtyi tykistöön ensin 27. lokakuuta 1918 oppilaaksi Lappeenrannan tykistöupseerikursseille, josta hänet kurssin päätteeksi määrättiin kenttätykistörykmentti 2:n 2. patteriin. Kenttätykistörykmentistä hänet siirrettiin 26. syyskuuta 1919 patterinpäälliköksi Rannikkotykistörykmentti 3:n 3. patteristoon. Patteristossa hän toimi usean eri patterin päällikkönä. Rannikkotykistörykmentti 3:sta hänet komennettiin 24. tammikuuta 1925 opettajaksi Rannikkotykistön kapitulanttikouluun, josta hän erosi sairauden takia 31. maaliskuuta 1928.
The Name Is Love

The Name Is Love on Bobby Vintonin vuonna 1977 ilmestynyt kolmaskymmenes studioalbumi. Albumilla on coverversiot kappaleista ”Hold Me, Thrill Me, Kiss Me” ja ”Only Love Can Break a Heart”.
Listat.
Albumit – Billboard (North America)
Singlet – Billboard (North America)
Kobolttihydroksidi

Kobolttihydroksidi (Co(OH)2) on koboltti- ja hydroksidi-ionien muodostama ioniyhdiste. Yhdiste esiintyy väriltään punaisena ja sinivihreänä jauheena. Näistä punainen muoto on kemiallisesti stabiilimpi. 
Valmistus ja reaktioita.
Kobolttihydroksidi liukenee huonosti veteen. Sitä voidaan valmistaa saostamalla koboltti-ionit jostain kobolttisuolaliuoksesta kuten kobolttikloridista tai kobolttinitraatista emäksisellä aineella kuten natriumhydroksidilla. Yhdiste saostuu ensin sinisenä ja muuttuu väriltään punaiseksi. 
CoCl2(aq) + 2 NaOH(aq) → Co(OH)2(s) + 2 NaCl(aq)
Kobolttihydroksidi hajoaa kobolttioksidiksi lämmitettäessä yhdistettä 168 °C lämpötilaan. 
Ilma hapettaa kobolttihydroksidin koboltti(III)hydroksidiksi. Vesiliuoksissa kobolttihydroksidi käyttäytyy emäksisten hydroksidien tavoin. Happamissa olosuhteissa muodostuu punainen heksa-akvakobolttikompleksi-ioni. [Co(H2O)6]2+
Hapot neutraloivat kobolttihydroksidin, jolloin muodostuu happojen kobolttisuolaa ja vettä.
Käyttö.
Kobolttihydroksidia käytetään maalien ja vahojen sekä litograafisten musteiden kuivaajina ja katalyyttinä. Lisäksi siitä valmistetaan karboksyylihappojen kobolttisuoloja ja litium-ioniakuissa hyödynnettävää litiumkobolttioksidia.
Bathurstinsaari

Bathurstinsaari () on saari Nunavutissa pohjoisessa Kanadassa. Se kuuluu Kuningatar Elisabetin saariryhmään. Saaren pinta-ala on noin 16 042 km²; se on 54. suurin saari maailmassa ja 13. suurin Kanadassa. Korkeuserot ovat pieniä ja suurin osa saaresta on alle 330 m merenpinnasta. Korkein huippu on Arctic Cordillera -vuorijonon sivuhaaran Stokes Rangen Stokes Mountain (412 m). Saarella ei ole pysyvää asutusta. Maaperä on parempilaatuista kuin muilla alueen saarilla, tämän vuoksi saaren biomi on näitä saaria monipuolisempi.
Saaren itärannikolla sijaitsevassa Brooman Point Village kylässä on tutkimusten mukaan ollut asutusta nykyistä lämpimämmällä ajanjaksolla, 2000-luvulla eaa. paikalla asui Dorsetin kulttuuriin edustajia. Kaivauksissa on löydetty heidän tekemiään kivisiä laatikoita ja kaiverretuja ihmis ja eläinhahmoja. Viimeiset havainnoit heistä on noin vuoden 1 tienoilta. Samalla paikalla asui 900–1200-luvuilla Thulen kulttuurin edustajia. Thule kansan rakentajat rakensivat kylän Dorsetien asuinpaikan päälle, suurin osa alkuperäisista Dorsetien esineistä säilyi ikiroudassa nykypäivän tutkijoille. Toisinpaikoin Thule rakennusten seinät oli tehty valaanluista ja Dorsetien hylkäämistä puuosista sekä heidän kaivertamistaan sarvista, yhdistäen osia molemmista kulttuureista.
Ensimmäisenä eurooppalaisena saaren löysi vuonna 1819 William Edward Parry, joka nimesi saaren Britannian siirtomaa- ja sotaministerin Henry Bathurst, Bathurstin 3. jaarlin mukaan (1812–1827).
Saarelle on perustettu jääkarhujen suojelualue Polar Bear Pass ja sinne suunnitellaan uutta Tuktusiuqvialuk National Park -luonnonpuistoa.
Maapallon magneettinen pohjoisnapa liikkui saaren yli etelästä pohjoiseen 1960–1970-luvuilla.
Ken Wharton

Kenneth "Ken" Albert Wharton (21. maaliskuuta 1916 Smethwick – 12. tammikuuta 1957 Auckland, Uusi-Seelanti) oli brittiläinen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui 16 F1-osakilpailuun kausilla 1952–1955. Hän saavutti yhteensä 3 MM-pistettä ajamalla neljänneksi heti debyyttikilpailussaan Sveitsin GP:ssä 1952. Hän osallistui myös muutamaan MM-sarjaan kuulumattomaan kilpailuun voittaen vuonna 1953 Winfield JC sekä Newcastle Journal Trophyn.
Wharton kilpaili myös rallin MM-sarjassa voittaen Tulip Rallyn kolmesti Fordilla. Hän voitti Britannian Hill Climbing -sarjan mestaruuden neljä kertaa vuosina 1951–1954. Hän on edelleenkin ainoa kuljettaja, joka on voittanut sarjan mestaruuden neljästi peräkkäin. Eniten sarjan mestaruuksia on Tony Marshilla, kuusi kappaletta.
Wharton menehtyi Uudessa-Seelannissa Ardmoren radalla järjestetyssä kilpailussa, kun hänen Ferrarinsa kolaroi.
Ted Whiteaway

Ted Whiteaway (1. marraskuuta 1928 Feltham, Middlesex – 18. lokakuuta 1995) oli brittiläinen Formula 1 -kuljettaja. 
Formula 1.
Whiteaway osallistui yhteen F1-osakilpailuun kaudella 1955, Monacon GP:hen. Hän kuitenkin karsiutui, eikä päässyt starttaamaan kilpailuun. Hän osallistui myös MM-sarjaan kuulumattomiin kilpailuihin.
Muut sarjat.
Whiteaway ajoi myös Le Mansia ystävänsä John Turnerin kanssa vuonna 1959, jolloin he sijoittuivat kokonaistuloksissa 7. sijalle.
Hetkessä tähdeksi

Hetkessä tähdeksi ("Instant Star") on Geminillä palkittu kanadalainen televisiosarja, jonka pääosassa on Alexz Johnson . Sarja kertoo Jude Harrisonista, joka 15-vuotiaana voittaa Instant Star -laulukilpailun.
Linda Schuyler ja Stephen Stohn Epitome Picturesista tuottivat sarjan. Ohjelma alkoi CTV:llä Kanadassa, mutta myöhemmin sarjan osti Viacomin omistama televisiokanava yhdysvaltalainen The N. Sarjasta tuli in jälkeen toiseksi suosituin The N:n sarja.
Sarjaa tehtiin neljä kautta. Sarjan viimeinen jakso esitettiin 26. kesäkuuta 2008 The N -kanavalla.
Sarjan ensimmäinen jakso esitettiin Suomessa 7. kesäkuuta 2008 Subilla. Sub on esittänyt sarjan kolme ensimmäistä tuotantokautta.
Näyttelijät.
Pääroolit
Sivuroolit
Jättiputket

Jättiputkiryhmä eli jättiputket, myös jättiläisukonputket ("Heracleum persicum" -ryhmä) on ukonputkien sukuun ja sarjakukkaiskasvien heimoon kuuluva lajiryhmä. Siihen luokitellaan kuuluvaksi kaukasianjättiputki ("Heracleum mantegazzianum"), persianjättiputki ("Heracleum persicum", syn. "H. laciniatum") ja armenianjättiputki ("Heracleum sosnowskyi"). Jättiputket ovat kotoisin alun perin Aasiasta, mistä ne ovat levinneet muihin maanosiin koristekasveina. 
Suomessa jättiputket luokitellaan nykyään selvästi haitallisiksi vieraslajeiksi. Jättiputkien suuret, maanalaiset siemenpankit tekevät niistä hankalan hävitettävän – pelkän maanpäällisen osan poisto juurineenkaan ei riitä, vaan jättiputkia ilmestyy samalle paikalle viimeistään seuraavana kesänä.
Jättiputkien kasvinesteen sisältämät myrkylliset furanokumariinit aiheuttavat iholle päästyään auringonvalon vaikutuksesta hitaasti paranevia palovammoja muistuttavia haavoja ja rakkuloita ihoon. Kasvinesteen sisältämät yhdisteet voivat aiheuttaa jopa näön menetyksen joutuessaan silmiin.
Jättiputket kasvavat nimensä mukaisesti suuriksi: puolestatoista jopa 4,5 metriä korkeiksi. Jättiputket tuottavat hyvin runsaasti siemeniä, leviävät helposti ja niiden hävittäminen on vaikeaa.
Torjunta.
Jättiputket valtaavat nopeasti alaa. Niiden kukintojen siemenaiheet voivat säilyttää itävyytensä, vaikka kukintovarsi katkaistaisiin. Siemenet ovat itämiskykyisiä ainakin 5–8, jopa 10 vuotta. Vanhat juurakot versovat kasvuun heti lumien sulettua, ja siementaimet ilmestyvät näkyviin parin viikon kuluessa. Suomessa ylivoimaisesti yleisimmin esiintyvä jättiputkilaji on kaukasianjättiputki.
Keski-Euroopassa kasvin hävittäminen vanhoilta kasvupaikoilta on kestänyt jopa kymmenen vuotta. Varmimmat ja nopeimmat torjuntatulokset saataneen yhdistämällä kemiallinen torjunta (glyfosaatti- tai MCPA-valmisteet) sekä mekaaniset menetelmät. Torjunta-aineen pitoisuuden tulee olla riittävä, ja vesistörajoituksia on noudatettava. Biomerkityillä glyfosaattivalmisteilla sallittu ruiskutusetäisyys on kolme metriä senhetkisestä veden pinnasta. Käsittelyn saa tarvittaessa tehdä bio-merkityillä valmisteilla vesirajaan asti, jos käytetään sivelymenetelmää. Suojaetäisyys on riskianalyysissä määritetty ruiskutuksen tuulikulkeuman perusteella. Glyfosaatti on vesieliöille haitallista. MCPA-valmisteilla suojaetäisyys on pidempi.
Torjunta-aine tappaa kasvit juurineen ja siementaimet poistetaan mekaanisesti, kun niitä ilmestyy. Naudat, lampaat ja siat voivat jossain määrin syödä jättiputkia ja myös tällaisesta torjunnasta on hyviä kokemuksia. Eläimet voivat kuitenkin saada vammoja silmiin, sieraimiin ja suuhun. Suuria määriä syöneille eläimille voi tulla ruoansulatuksen ongelmia.
Burundi yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Burundi on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä kolme mitalia. Useimpien muiden Afrikan maiden tavoin se on menestynyt parhaiten keskimatkojen juoksuissa ja kestävyysjuoksuissa.
Burundi saavutti ensimmäiset MM-mitalinsa Göteborgissa 1995. Arthémon Hatungimana saavutti hopeaa 800 metrin juoksussa ja Vénuste Niyongabo pronssia 1 500 metrin juoksussa. Lontoossa 2017 Francine Niyonsaba saavutti 800 metrin juoksussa hopeaa. Pistesijoille ovat yltäneet Aloys Nizigama, joka sijoittui Tokiossa 1991 10 000 metrillä kuudenneksi sekä Stuttgartissa 1993 10 000 metrillä viidenneksi ja 5 000 metrillä seitsemänneksi sekä Rodrigue Kwizera, joka sijoittui Budapestissä 2023 10 000 metrillä seitsemänneksi.
Irlanti yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Irlanti on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se oli mukana myös erillisessä naisten 3 000 metrin juoksun ja 400 metrin aitajuoksun MM-tapahtumassa vuonna 1980. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä kuusi mitalia, joista neljä on kultaisia.
Irlannin ainoa kaksinkertainen MM-mitalisti on Sonia O'Sullivan, joka saavutti 1 500 metrin juoksussa hopeaa Stuttgartissa 1993 ja voitti 5 000 metrillä kultaa Göteborgissa 1995. Eamonn Coghlan voitti kultaa 5 000 metrillä Helsingissä 1983, Olive Loughnane 20 kilometrin kävelyssä Berliinissä 2009 ja Robert Heffernan 50 kilometrin kävelyssä Moskovassa 2013. Loughnane sijoittui Berliinissä alun perin toiseksi, mutta nousi vuonna 2016 voittajaksi kun Olga Kaniskina hylättiin dopingin takia. Gillian O'Sullivan saavutti 20 kilometrin kävelyssä hopeaa Pariisissa 2003. Pistesijoille ovat yltäneet Mary Appleby neljänneksi 400 metrin aitajuoksussa 1980, Regina Joyce seitsemänneksi maratonilla 1983, Sonia O'Sullivan neljänneksi 3 000 metrin juoksussa ja Nick Sweeney kuudenneksi kiekonheitossa 1993 , Susan Smith seitsemänneksi 400 metrin aitajuoksussa ja Sonia O'Sullivan kahdeksanneksi 1 500 metrin juoksussa 1997 , Brendan Reilly kahdeksanneksi korkeushypyssä 1999 , Robert Heffernan kuudenneksi 20 kilometrin kävelyssä ja Eileen O'Keeffe kuudenneksi moukarinheitossa 2007 , Derval O'Rourke neljänneksi 100 metrin aitajuoksussa ja David Gillick kuudenneksi 400 metrin juoksussa 2009, Deirdre Ryan viidenneksi korkeushypyssä 2011, Robert Heffernan 50 kilometrin kävelyssä viidenneksi 2015 ja seitsemänneksi 2017, Brendan Boyce 50 kilometrin kävelyssä kuudenneksi 2019 sekä 4 × 400 metrin sekaviestijoukkue kahdeksanneksi 2022.
Budapestissä 2023 pistesijoille yltivät neljänneksi sijoittuneet Ciara Mageean (1 500 m) ja Rhasidat Adeleke (400 m) ja 4 × 400 metrin viesteissä kuudenneksi sijoittunut sekaviestijoukkue sekä kahdeksanneksi sijoittunut naisten viestijoukkue.
Grenada yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Grenada on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen maailmanmestaruuskilpailuihin ensimmäisistä, vuoden 1983 kisoista lähtien. Se on saavuttanut MM-kilpailuissa kolme kultamitalia, yhden hopeamitalin, kaksi pronssimitalia ja kahdeksan muuta pistesijaa.
Maan ensimmäinen mitalisti oli 400 metrin juoksija Kirani James, joka voitti kultaa Daegussa 2011, hopeaa Eugenessa 2022 ja pronssia Pekingissä 2015. Moskovassa 2013 hän sijoittui seitsemänneksi ja Dohassa 2019 viidenneksi. Toisena grenadalaisena mitaleille ylsi Anderson Peters, joka voitti keihäänheiton Dohassa 2019 ja Eugenessa 2022. Budapestissä 2023 pronssille ylsi kymmenottelija Lindon Victor. Pistesijaan ovat lisäksi yltäneet 400 metrin juoksijat Alleyne Francique, joka sijoittui kuudenneksi Edmontonissa 2001 ja Pariisissa 2003, sekä Rondell Bartholomew, joka oli kuudes Daegussa 2011, kymmenottelija Kurt Felix, joka oli kahdeksas Pekingissä 2015 ja seitsemäs Lontoossa 2017 ja kymmenottelija Lindon Victor, joka oli viides Eugenessa 2022.
Turkki yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Turkki on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä neljä mitalia.
Turkin ensimmäinen MM-kisojen mitalisti oli Süreyya Ayhan, joka saavutti 1 500 metrin juoksussa hopeaa Pariisissa 2003. Edmontonissa 2001 hän sijoittui samalla matkalla kahdeksanneksi. Etiopialaissyntyinen Elvan Abeylegesse sijoittui Pariisissa 5 000 metrin juoksussa viidenneksi. Osakassa 2007 Abeylegesse sijoittui alun perin 10 000 metrin juoksussa toiseksi ja 5 000 metrillä viidenneksi, mutta hänen suorituksensa hylättiin dopingin takia vuonna 2017. Berliinissä 2009 Etelä-Afrikasta muuttanut Karin Mey Melis saavutti pituushypyssä lopulta hopeaa kun hänen edelleen sijoittunut Tatjana Lebedeva hylättiin myöhemmin dopingin takia. Lontoossa 2017 Ramil Quliyev voitti kultaa 200 metrin juoksussa ja Yasmani Copello hopeaa 400 metrin aitajuoksussa. Pistesijoille ovat edellisten lisäksi yltäneet Sevillassa 1999 Ebru Kavaklioglu viidenneksi 5 000 metrin juoksussa, Osakassa 2007 Halil Akkas kuudenneksi 3 000 metrin estejuoksussa, Daegussa 2011 Fatih Avan viidenneksi keihäänheitossa, Karin Mey Melis seitsemänneksi pituushypyssä ja Tugba Karakaya kahdeksanneksi 1 500 metrin juoksussa, Pekingissä 2015 Yasmani Copello kuudenneksi 400 metrin aitajuoksussa, Ramil Quliyev kuudenneksi 200 metrin juoksussa ja Ali Kaya seitsemänneksi 10 000 metrin juoksussa, Lontoossa 2017 Eda Tugsuz viidenneksi keihäänheitossa ja miesten pikaviestijoukkue seitsemänneksi, Dohassa 2019 Ramil Quliyev viidenneksi 200 metrin juoksussa, Salih Korkmaz viidenneksi 20 kilometrin kävelyssä ja Yasmani Copello kuudenneksi 400 metrin aitajuoksussa sekä Eugenessa 2022 Ersu Şaşma kahdeksanneksi seiväshypyssä.
Israel yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Israel on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se oli mukana myös erillisessä miesten 50 kilometrin kävelyn MM-kilpailussa Malmössä 1976 sekä naisten 3 000 metrin juoksun MM-kilpailussa Sittardissa 1980. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä viisi mitalia. Venäjältä muuttanut seiväshyppääjä Aleksandr Averbuh saavutti pronssia Sevillassa 1999 ja hopeaa Edmontonissa 2001 sekä sijoittui seitsemänneksi Osakassa 2007. Kenialaissyntyinen Lonah Chemtai Salpeter sai pronssia naisten maratonilla Eugenessa 2022 ja sijoittui neljänneksi Budapestissä 2023. Etiopialaissyntyinen Maru Teferi sai hopeaa miesten maratonilla Budapestissä 2023. Ukrainalaissyntyinen kolmiloikkaaja Hanna Knjazeva-Minenko sijoittui kuudenneksi Moskovassa 2013, hopealle Pekingissä 2015 ja neljänneksi Lontoossa 2017. Heidän lisäkseen israelilaisurheilijoista on MM-pisteille yltänyt vain korkeushyppääjä Konstantin Matusevich, joka sijoittui seitsemänneksi Ateenassa 1997.
Kypros yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Kypros on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin ensimmäisistä, vuoden 1983 kisoista lähtien. Vain Edmontonin kisoista 2001 maa jäi pois, ja Daegun kisoihin 2011 se oli ilmoittanut kaksi urheilijaa, joista kumpikaan ei kuitenkaan kilpaillut. Kypros on saanut MM-kilpailuissa kaksi mitalia. Molemmat toi korkeushyppääjä Kyriakos Ioannou, joka saavutti Osakassa 2007 pronssia ja Berliinissä 2009 hopeaa. Hänen lisäkseen kahdeksan parhaan joukkoon ovat selviytyneet vain Eleni Artymata, joka Berliinissä 2009 sijoittui 200 metrin juoksussa kahdeksanneksi, Apostolos Parellis, joka Dohassa 2019 sijoittui kiekonheitossa viidenneksi ja Pekingissä 2015 kuudenneksi, sekä aitajuoksija Milan Trajkovic, joka Dohassa 2019 sijoittui kahdeksanneksi.
Kazakstan yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Kazakstan on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen maailmanmestaruuskilpailuihin vuodesta 1993 lähtien. Sitä ennen maan urheilijat edustivat Neuvostoliittoa. Kazakstan on saavuttanut MM-kilpailuissa yhteensä yhdeksän mitalia ja kymmenen muuta pistesijaa.
Kazakstanin ensimmäinen MM-mitalisti oli Grigori Jegorov, joka saavutti seiväshypyssä hopeaa Stuttgartissa 1993. Olga Šišigina saavutti 100 metrin aitajuoksussa hopeaa Göteborgissa 1995 ja pronssia Edmontonissa 2001. Dmitri Karpov saavutti kymmenottelussa pronssia Pariisissa 2003 ja Osakassa 2007. Olga Rypakova saavutti kolmiloikassa hopeaa Daegussa 2011 ja pronssia Pekingissä 2015 ja Lontoossa 2017. Kazakstanin ensimmäinen MM-kultamitalisti oli kenialaissyntyinen Norah Jeruto, joka voitti 3 000 metrin estejuoksun Eugenessa 2022. Pistesijoille ovat yltäneet Natalia Toršina kahdeksanneksi 400 metrin aitajuoksussa 1993 ja 1995, Šišigina neljänneksi 100 metrin aitajuoksussa, Igor Potapovitš seitsemänneksi seiväshypyssä, Maja Sazonova kahdeksanneksi 20 kilometrin kävelyssä ja Svetlana Zalevskaja kahdeksanneksi korkeushypyssä Sevillassa 1999, Marina Aitova seitsemänneksi korkeushypyssä 2007, Caroline Chepkoech Kipkirui seitsemänneksi 5 000 ja 10 000 metrin juoksuissa ja Nadezhda Dubovitskaya kahdeksanneksi korkeushypyssä Eugenessa 2022.
Tadžikistan yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Tadžikistan on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen maailmanmestaruuskilpailuihin vuodesta 1993 lähtien. Sitä ennen maan urheilijat edustivat Neuvostoliittoa. Tadžikistanin ainoat MM-mitalistit ovat moukarinheittäjät Andrei Abduvalijev ja Dilšod Nazarov. Abduvalijev voitti kultaa Stuttgartissa 1993 ja Göteborgissa 1995 ja Nazarov hopeaa Pekingissä 2015. Näiden mitalisijojen lisäksi ainoa sijoitus kahdeksan parhaan joukkoon on Nazarovin seitsemäs sija Lontoossa 2017. Moskovassa 2013 Nazarov sijoittui alun perin viidenneksi, mutta tuli myöhemmin hylätyksi dopingin takia. 
Berliinissä 2009 Tadžikistanin kisajoukkueeseen kuului vain kaksi moukarinheittäjää, joista Dilšod Nazarov sijoittui miesten kilpailussa 11:nneksi. Daegussa 2011 joukkueeseen kuului Nazarovin lisäksi yksi pikajuoksija. Nazarov sijoittui alun perin kymmenenneksi, mutta tuli myöhemmin hylätyksi dopingin vuoksi. Samalla kahden urheilijan joukkueella maa oli matkassa myös Moskovan MM-kilpailuissa 2013. Pekingissä 2015 ja Lontoossa 2017 joukkueeseen kuului Nazarovin lisäksi pikajuoksija Kristina Pronzhenko. Dohassa 2019 joukkueessa oli vain pikajuoksija Gulsumbi Sharifova. Eugenessa 2022 joukkueessa oli vain pikajuoksija Ildar Akhmadiev. Budapestissä 2023 joukkueessa oli vain pikajuoksija Favoris Muzrapov.
Endgame

Endgame on yhdysvaltalaisen thrash metal -yhtye Megadethin 9. syyskuuta 2009 julkaistu, yhtyeen 12:s studioalbumi. Albumi on ensimmäinen Megadeth-studioalbumi, jolla kitaraa soittaa Chris Broderick, joka korvasi yhtyeen entisen kitaristin, Glen Droverin vuonna 2008. 
Ilmestymisviikollaan albumi oli "Billboard Hot 200" -listan sijalla 9, sijoittuen yhden listapaikan huonommin kuin yhtyeen edellinen studioalbumi "United Abominations" vuonna 2007. Albumilta julkaistiin kaksi menestyksekästä singleä, "Head Crusher" ja "The Right to Go Insane". 3. joulukuuta 2009 yhtye tiedotti virallisella sivustollaan "Head Crusher" -singlen olleen ehdolla Grammy-palkinnon saajaksi parhaan metalliesityksen kategoriassa. Edellisen kerran Megadethin single oli ollut ehdolla samassa kategoriassa 13 vuotta sitten, "Cryptic Writings" -albumin kappaleella "Trust". Albumin kappale "Dialectic Chaos" julkaistiin NHL 11-pelissä.
Uzbekistan yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Uzbekistan on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen maailmanmestaruuskilpailuihin vuodesta 1993 lähtien. Sitä ennen maan urheilijat edustivat Neuvostoliittoa. Maa on saavuttanut MM-kilpailuissa kaksi pistesijaa: Ramil Ganijev sijoittui kymmenottelussa viidenneksi Ateenassa 1997 ja Svetlana Radzivil korkeushypyssä kahdeksanneksi Daegussa 2011. Dmitri Poljunin sai tosin Stuttgartissa 1993 alun perin pronssia keihäänheitossa, mutta menetti mitalin jäätyään kiinni dopingista. Moskovassa 2013 Uzbekistanin kolmen hengen joukkueesta paras oli keihäänheitossa 11:nneksi sijoittunut Ivan Zaytsev.
Neuvostoliiton joukkueessa MM-mitaleja saavuttaneita uzbekistanilaisia olivat 4 × 400 metrin viestijuoksussa kultaa 1983 voittanut Sergei Lovatšev, 1 500 metrin juoksussa hopeaa 1983 saavuttanut Zamira Zaitseva, 400 metrin aitajuoksussa pronssia 1983 saavuttanut Aleksandr Harlov sekä seiväshypyssä pronssia 1987 saavuttanut Rodion Gataullin.
Leo von Klenze

Leo von Klenze (Franz Karl Leopold von Klenze, 29. helmikuuta 1784 Schladen lähellä Braunschweigia – 27. tammikuuta 1864 München) oli saksalainen uusklassistinen arkkitehti ja taidemaalari. 
Münchenissä työskennelleen Klenzen päätöitä ovat kaupungin glyptoteekki (1816−1830), Alte Pinakothek (1826−1836), Königsplatz-aukio (1816−1848) ja Propyleiat (1846−1862). Von Klenze oli myös taidemaalari ja taiteenkerääjä. Hän myi vuonna 1841 taidekokoelmansa kuningas Ludvig I:lle, ja näistä teoksista muodostui Neue Pinakothekin kokoelman perusta.
Encore (Bobby Vintonin albumi)

Encore on Bobby Vintonin kolmaskymmenestoinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1980. "Make Believe It's Your First Time" on albumilta julkaistu single. 
Albumilla on coverversiot "He" ja "To All the Girls I've Loved Before".
Listat.
Singlet - Billboard (Pohjois-Amerikka)
Ralf Dahrendorf

Ralf Dahrendorf (1. toukokuuta 1929 Hampuri, Saksa – 17. kesäkuuta 2009 Köln, Saksa) oli saksalais-brittiläinen sosiologi, filosofi, politiikan tutkija ja poliitikko. Hänet tunnettiin erityisesti modernin yhteiskunnan luokkajaon asiantuntijana. Poliittisen uransa aikana hän toimi Euroopan komissiossa kauppapolitiikan komissaarina 1970–1972 ja tiede- ja tutkimusasioiden komissaarina 1973–1974.
Dahrendorf opiskeli filosofiaa, sosiologiaa ja klassista filologiaa Hampurin yliopistossa vuosina 1947–1952 ja väitteli tohtoriksi 23-vuotiaana. Hän jatkoi akateemista uraansa London School of Economicsissa Karl Popperin oppilaana 1953–1954 ja suoritti tohtorintutkinnon vuonna 1956. Dahrendorf toimi sosiologian professorina Hampurissa (1957–1960), Tübingenissa (1960–1964) ja Konstanzissa (1966–1969). Sen jälkeen hän siirtyi politiikkaan, jossa hän toimi muun muassa Saksan liittopäivien edustajana 1969–1970 ja Euroopan komission jäsenenä 1970–1974. Hänestä tuli London School of Economicsin rehtori vuosiksi 1974–1984 ja Oxfordin yliopiston vararehtori. Dahrendorf palasi vielä Konstanziin professoriksi vuosiksi 1984–1986, kunnes muutti vuonna 1986 pysyvästi Britanniaan. Hän sai Britannian kansalaisuuden vuonna 1988 ja paronin arvonimen ("Baron Dahrendorf of Clare Market in the City of Westminster") 1993, jolloin hänestä tuli myös maan parlamentin ylähuoneen jäsen.
Dahrendorf oli ajattelultaan pragmaatikko, jota johdatti järki, eivät utopiat. Hän muokkasi saksalaista liberalismia ja piti brittiläistä yhteiskuntaa poliittisesti kypsempänä kuin saksalaista. Hän oli konsensuspolitiikan isä, jonka mukaan pohjoismainen konsensus alkoi kätkeä ongelmia, joihin sen olisi pitänyt puuttua.
Dahrendorf kuoli syöpään Kölnissä 17. kesäkuuta 2009. Hän oli kuollessaan 80-vuotias.
Teokset.
Dahrendorf julkaisi teoksia saksaksi ja englanniksi.
Kleobis ja Biton

Kleobis (, ) ja Biton (, ) olivat kreikkalaisessa mytologiassa kaksi ihmisveljestä. He olivat Heran papittaren Kydippen poikia, jotka Herodotoksen mukaan vetivät härkien sijasta itse äitinsä vaunuilla Argoksesta Heraionille Heran kunniaksi järjestettyyn juhlaan. Tästä vaikuttuneena Kydippe pyysi Heraa antamaan palkkioksi pojille suurimman onnen, minkä kuolevainen voi saada. Hera määräsi, että veljekset kuolisivat nukkuessaan ja niinpä juhlan jälkeen veljekset mentyään nukkumaan temppeliin eivät enää heränneet.
Tästä vaikuttuneena argoslaiset lahjoittivat Delfoihin kaksi kuros-patsasta, jotka esittivät veljeksiä.
Kleopatran neulat

”Kleopatran neulat” () on nimitys kahdelle muinaisesta Egyptistä peräisin olevalle obeliskille, joista toinen on nykyisin Lontoossa ja toinen New Yorkissa. Nimestään huolimatta ne eivät liity kuningatar Kleopatraan.
Historia.
Obeliskit olivat alun perin faarao Thutmosis III:n pystyttämiä. Ne valmistettiin noin vuonna 1450 eaa., ja ne sijaitsivat Heliopoliissa Ralle omistetun temppelin yhteydessä. Sinne ne kuljetettiin Assuanin kivilouhimoilta Niiliä pitkin. Obeliskeissa olevat hieroglyfikirjoitukset lisättiin 200 vuotta myöhemmin Ramses II:n käskystä muistoksi hänen sotilaallisista voitoistaan.
Roomalaiset siirsivät obeliskit keisari Augustuksen aikana vuonna 12 eaa. Aleksandriaan Kaisareioniin eli temppeliin, jonka Kleopatra oli rakennuttanut alun perin Marcus Antoniuksen muistolle. Muuta tekemistä Kleopatran kanssa obeliskeilla ei ole. Toinen, Lontooseen myöhemmin viety obeliski kaatui jossakin välissä etusivulleen, minkä ansiosta suurin osa sen hieroglyfeistä säästyi sään, tuulen ja ilkivallan tuhoilta. Britit yrittivät tuloksetta kaivaa sen esiin jo vuonna 1798. Toinen, New Yorkiin viety obeliski, oli pystyssä Aleksandriassa vielä vuonna 1880.
Obeliskit.
Obeliskit on tehty punaisesta graniitista. Ne ovat korkeudeltaan noin 21 metriä ja painavat noin 225 tonnia, ja niiden halkaisija juuressa on noin 2,44 metriä.
”Kleopatran neula” Lontoossa
Lontoon obeliski sijaitsee Victoria Embankmentilla Thamesjoen varrella Westminsterissä. Muhammad Ali lahjoitti sen briteille vuonna 1818. Se pystytettiin Lontooseen vuonna 1878. Useimmiten nimityksellä ”Kleopatran neula” viitataan juuri Lontoon obeliskiin.
”Kleopatran neula” New Yorkissa
New Yorkin obeliski sijaitsee Central Parkissa lähellä Metropolitan Museum of Artia. Se lahjoitettiin Yhdysvaltoihin kiitoksena diplomaattisesta avusta Suezin kanavan avaamisessa, ja pystytettiin Central Parkiin vuonna 1881.
Katso myös.
Joskus myös Pariisissa sijaitsevaa Luxorin obeliskia on virheellisesti nimitetty Kleopatran neulaksi.
Ketohavusammal

Ketohavusammal ("Abietinella abietina") on havusammalten sukuun ja havusammalten heimoon kuuluva lehtisammal.
Ulkonäkö.
Ketohavusammal on keskikokoinen, 4–12 cm korkea sammal. Se on väriltään himmeän kellanruskea ja sulkamaisesti yhteen kertaan haarainen. Se kasvaa alustanmyötäisesti tai yläviistoon kohenevasti löyhinä peitteinä. Sen pienet lehdet ovat leveätyviset ja teräväksi kärjeksi kapenevat. Lehden tyvellä on kahdesta neljään pitkittäispoimua ja lehdissä on vankka keskisuoni, joka ei kuitenkaan ylety lehden kärkeen asti. Lehtien reunat ovat yläosasta hammaslaitaiset ja alaosasta taakäänteiset. Ketohavusammal on kaksikotinen, mutta itiöpesäkkeet ovat sillä harvinaisia ja se leviääkin itukappaleiden avulla.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Ketohavusammal on kalkinsuosija ja se viihtyy kuivahkoilla paikoilla koko Suomessa, etelässä yleisempänä kuin pohjoisessa.
Bobby Vinton (albumi)

Bobby Vinton on Bobby Vintonin kolmaskymmenesneljäs studioalbumi, joka julkaistiin 1988. Albumilla on aikaisemmin ilmestyneet kappaleet "Sealed With a Kiss", "Blue on Blue", "Blue Velvet" ja "My Melody of Love".
Carl Nathanael af Klercker

Carl Nathanael af Klercker, vuoteen 1780 Klerck, (1. marraskuuta 1734 Kågerödin pappila, Skåne – 18. huhtikuuta 1817 Tukholma) oli ruotsalainen sotilas ja vapaaherra (vuodesta 1809).
Sotilaskartoittaja.
Suomessa vuodesta 1776 työskennellyt af Klercker laati eteläisestä Suomesta laajan sotilaallisen rekognosointikartaston. Karttoja säilytetään Ruotsin Sota-arkistossa. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura julkaisi niistä vuonna 1989 karttoja näköispainoksina sisältävän "Kuninkaan kartaston Suomesta 1776–1805". Myöhemmin kartastosta on julkaistu uusi laitos. Kuninkaan kartastoon liittyviä af Klerckerin johtamia suuria kartoitustöitä ovat myös vuonna 2009 Suomessa kirjana julkaistu "Kuninkaallinen merikartasto 1791–1796" Suomenlahden alueelta ja eteläisen suomen rekognosointikartoista johdetut tiekartat, jotka julkaistiin vuonna 2010 nimellä "Kuninkaan tiekartasto Suomesta 1790".
Muu sotilasura ja Suomen sodan ylipäällikkyys.
Sotilasuransa Klercker aloitti 17-vuotiaana. Vuonna 1761 hän yleni Pommerin sodassa luutnantiksi, jonka jälkeen hän eteni saaristolaivaston everstiluutnantiksi. Hän toimi Viaporin komentajana vuosina 1791–1795 sekä 1797–1801. 
Suomen sotaan iäkäs kenraaliluutnantti af Klercker osallistui aluksi Suomen ylipäällikön Wilhelm Mauritz Klingsporin alaisuudessa ja sijaisena. Af Klercker aloitti helmikuun alussa 1808 toimet Suomen puolustuksen tehostamiseksi ja käynnisti liikekannallepanon. Venäläisten aloitettua hyökkäyksensä 21. päivänä helmikuuta hän antoi määräyksen perääntyä tarpeen vaatiessa Hämeenlinnan seudulle, missä ryhdyttäisiin taisteluun. Suunnitelma muuttui, kun Klingspor saapui 1. päivänä maaliskuuta Tukholmasta ottamaan hänelle kuuluneet ylipäällikön tehtävät. Hän määräsi saamiensa ohjeiden mukaisesti peräytymistä jatkettavaksi aina Pohjanmaalle saakka. Syyskuun 29. päivänä 1808 kuningas Kustaa IV Aadolf myönsi Klingsporille eron ylipäällikkyydestä ja määräsi seuraajaksi af Klerckerin. Seuraavana päivänä astui voimaan Lohtajan aselepo. 
Vuosina 1810–1812 af Klercker toimi Ruotsin sotahovioikeuden puheenjohtajana. 
Klercker mainitaan J. L. Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinoissa":
Muu toiminta.
Af Klercker perusti Träskändan kartanon Espooseen, mutta myi sen vuonna 1810 alaiselleen majuri Per Rudman Bergenstrålelle.
Thryptí

Thryptí (, myös Θρυπτής Όρη, "Thryptís Óri", "Thryptívuoret") eli Siteíavuoret (Σητειακά Όρη, "Siteiaká Óri") on vuoristo Kreetan saaren itäosassa Kreikassa. Sen korkein huippu on Aféntis Kavoúsi, jolla on korkeutta 1 476 metriä. Toinen korkea huippu on 1 320 metriä korkea.
Thryptívuoristo sijaitsee Lasíthin alueyksikössä Siteían ja Ierápetran kaupunkien välisellä alueella. Alueella ei ole hedelmällisiä tasankoja, mutta se on tarjonnut aikoinaan turvapaikkoja. Thryptívuorten rotkoihin lukeutuu Chan rotko (Han rotko). Vuoristo on suosittu vaelluskohde.
Saksa yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Saksan liittotasavalta on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen maailmanmestaruuskilpailuihin mukaan lukien vuoden 1976 erillinen 50 kilometrin kävelyn MM-kilpailu sekä vuoden 1980 naisten 3 000 metrin juoksun ja 400 metrin aitajuoksun MM-tapahtuma. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä 135 mitalia, joista 42 on kultaisia. Se sijoittuu MM-kilpailujen kaikkien aikojen mitalitaulukossa neljänneksi Yhdysvaltain, Kenian ja Venäjän jälkeen. Ilman mitalia maa on täyden ohjelman MM-kilpailuissa jäänyt ainoastaan Budapestissä 2023. Ilman kultamitalia maa jäi Roomassa 1987, jolloin liittotasavaltaan myöhemmin liitetty Saksan demokraattinen tasavalta oli mitalitilaston ykkönen, sekä Pariisissa 2003. Saksa on toiminut MM-kilpailujen isäntämaana vuonna 1993, jolloin kisat pidettiin Stuttgartissa, ja vuonna 2009, jolloin kisakaupunkina oli maan pääkaupunki Berliini.
Saksan menestynein MM-kisaurheilija on kiekonheittäjä Lars Riedel, joka voitti kultaa viidesti ja saavutti kerran pronssia vuosina 1991–2001. Astrid Kumbernuss voitti kuulantyönnössä kolme kultamitalia vuosina 1995–1999, ja samaan suoritukseen yltivät kiekonheittäjät Franka Dietzsch vuosina 1999–2007 ja Robert Harting vuosina 2009–2013. Pikajuoksija Katrin Krabbe, seitsenottelija Sabine Braun, kuulantyöntäjä David Storl ja pituushyppääjä Malaika Mihambo ovat kaksinkertaisia kultamitalisteja. Heike Drechsler voitti pituushypyssä kultaa Stuttgartissa 1993 ja Saksan demokraattisen tasavallan riveissä jo kymmenen vuotta aiemmin Helsingin kisoissa. Maan ensimmäinen kultamitalisti oli Birgit Friedmann, joka voitti 3 000 metrin juoksun Sittardissa 1980.
Maakirkko

Maakirkko () tarkoittaa Saksassa toimivaa protestanttista kirkkoa. Maakirkot ovat muodostuneetuskonpuhdistuksen jälkeen alueellisiksi kirkkokunniksi Saksan historiallisten ruhtinaskuntien mukaan. Saksassa toimii 22 protestanttista maakirkkoa, jotka ovat tunnustukseltaan joko luterilaisia, reformoituja tai yhdistyneitä (). 
Maakirkkojen synty.
Toisin kuin Pohjoismaissa ja Englannissa, Saksassa ei ollut kokonaista valtionkirkkoa, joka olisi uskonpuhdistuksessa muuttunut protestanttiseksi kirkoksi. Martti Lutherin periaatteen mukaisesti alueen hallitsijan tuli toimia kirkon päämiehenä. Näin protestanttisia kirkkoja syntyi Saksan ruhtinaskuntiin ruhtinaan tunnustuksen mukaisesti. Maakirkkojen synnyssä noudatettiin Augsburgin uskonrauhan periaatetta 'kenen maa sen uskonto' (lat. cuius regio, eius religio). Saksan kirkkojen alueellista jakaumaa muokkasi merkittävästi myöhemmin vielä kolmikymmenvuotinen sota. Maakirkkojen syntyhistorian ja organisaation vuoksi Saksan protestanttisissa kirkoissa ei ole apostolista suksessiota.
Saksan keisarikunnan syntyyn asti ruhtinaat olivat tiukasti maakirkkojen muodollisia päämiehiä,maapiispoja henkilökohtaisesta tunnustuksestaan riippumatta. Esimerkiksi Baijerin kuningas toimi Baijerin evankelisluterilaisen kirkon maapiispana. Käytännössä johtajuus toteutui kirkon konsistorin puitteissa.
Maakirkkojen nykytilanne.
Nykyisin Saksassa toimii 22 maakirkkoa, joiden toiminta-alueiden rajat heijastavat pääsääntöisesti vuoden 1918 poliittista aluejakoa. Poikkeuksena ovat esimerkiksi pienempien kirkkojen yhdistämiset, joita on toteutettu muun muassa Pohjois-Saksassa. Maakirkot ovat seuraavat:
Kaikki maakirkot kuuluvatSaksan evankeliseen kirkkoon ja kahdeksan niistä Saksan yhdistyneeseen evankelisluterilaiseen kirkkoon.
Etelä-Korea yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Etelä-Korea on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saavuttanut kaksi mitalia ja yhteensä seitsemän kertaa on eteläkorealaisurheilija yltänyt pistesijoille eli kahdeksan parhaan joukkoon. Ainoat mitalistit ovat kävelijä Kim Hyun-sub ja korkeushyppääjä Sanghyeok Woo. Hyun-sub sijoittui 2011 Daegussa 20 kilometrin kävelyssä lopulta pronssisijalle kun kolme hänen edelleen sijoittunutta venäläistä hylättiin dopingin takia. Woo sai korkeushypyssä hopeaa Eugenessa 2022 ja sijoittui kuudenneksi Budapestissä 2023. Kim Jae-ryong sijoittui maratonilla neljänneksi Stuttgartissa 1993. Lee Jin-Taek sijoittui korkeushypyssä kahdeksanneksi Ateenassa 1997 ja kuudenneksi Sevillassa 1999. Daegussa 2011 Park Chil-sung sijoittui kuudenneksi 50 kilometrin kävelyssä.
Etelä-Korean kaupunki Daegu järjesti vuoden 2011 MM-kilpailut.
Pohjois-Korea yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Pohjois-Korea on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen maailmanmestaruuskilpailuihin vuosina 1983, 1999, 2003, 2005, 2009, 2013, 2015, 2017 ja 2019. Se on saanut MM-kilpailuissa yhden mitalin. Jong Song-Ok voitti kultaa naisten maratonilla Sevillassa 1999. Hänen lisäkseen kahdeksan parhaan joukkoon ovat yltäneet vain Ham Bong-Sil, joka sijoittui naisten maratonilla viidenneksi Pariisissa 2003, Kim Hye-Gyong, joka sijoittui naisten maratonilla kahdeksanneksi Moskovassa 2013, sekä Ji Hyang Kim, joka sijoittui naisten maratonilla kahdeksanneksi Dohassa 2019.
Berliinin MM-kilpailuissa 2009 pohjoiskorealaiset urheilijat kilpailivat vain maratonilla: miesten kilpailussa tuloksena olivat sijat 43 ja 51 sekä naisten kilpailussa sijat 20, 33, 42 ja 48. Moskovassa 2013 mukana oli vain neljä naismaratoonaria, joista kolme maaliin päässyttä saivat sijoitukset 8, 14 ja 17. Pekingissä 2015 kilpailleista kolmesta maratoonarista Kim Hye-Song sijoittui naisten kilpailussa yhdeksänneksi ja Pak Chol miesten juoksussa 11:nneksi. Lontoossa 2017 ja Dohassa 2019 joukkueessa oli kolme naismaratoonaria. Lontoossa maaliin päässeiden sijat olivat 15 ja 29 ja Dohassa sijat olivat 8, 10 ja 14.
Iran yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Iran osallistui yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman ensimmäisiin maailmanmestaruuskilpailuihin vuonna 1983. Sen jälkeen se on ollut poissa kisoista vuosina 1987, 1991 ja 1997. Kiekonheittäjä Ehsan Hadadi on ainoa kahdeksan parhaan joukkoon sijoittunut iranilainen. Hän sijoittui Daegussa 2011 kolmanneksi ja Osakassa 2007 sekä Dohassa 2019 seitsemänneksi.
Mauritius yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Mauritius on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Mitaleja se ei ole saavuttanut ainuttakaan ja vain kaksi urheilijaa on yhteensä viisi kertaa yltänyt pistesijoille eli kahdeksan parhaan joukkoon. Stéphane Buckland sijoittui 200 metrin juoksussa kuudenneksi Edmontonissa 2001 sekä viidenneksi Pariisissa 2003 ja neljän yhdysvaltalaisjuoksijan jäljessä Helsingissä 2005. Eric Milazar sijoittui 400 metrin juoksussa neljänneksi vuonna 2001 ja viidenneksi vuonna 2003.
Daegussa 2011 Mauritiuksen kisajoukkueeseen kuului kaksi urheilijaa ja Moskovassa 2013 ja Pekingissä 2015 vain yksi.
Euroliiga-kausi 2005–2006

Euroliigakausi 2005–2006 oli kuudes ULEB-liiton järjestämä kansainvälinen koripalloturnaus. Edellisvuoden mestari oli Maccabi Tel Aviv BC ja Final Four pelattiin Sazka Arenalla, Tšekissä. Sarjassa pelasi yksi suomalainen, Teemu Rannikko, jonka joukkue oli KK Union Olimpija. Kauden voitti CSKA Moskova.
Serbia yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Serbia on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jotka järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se oli mukana myös Sittardissa 1980 käydyissä naisten 400 metrin aitajuoksun ja 3 000 metrin juoksun erilliskisoissa. Vuosina 1980–1991 ja 1995–2001 maa kilpaili Jugoslavian nimellä, vuonna 1993 maan urheilijat pääsivät MM-kisoihin poliittisista syistä niin sanottuina riippumattomina osanottajina, ja vuosien 2003 ja 2005 kisoissa maan nimenä oli Serbia ja Montenegro.
Ensimmäiset mitalinsa Serbia sai Moskovassa 2013, kun Ivana Španović saavutti naisten pituushypyssä ja Emir Bekrić miesten 400 metrin aitajuoksussa pronssia. Kahdeksan parhaan joukkoon on yltänyt vähintään yksi urheilija kaikissa muissa kisoissa paitsi Ateenassa 1997, Osakassa 2007 ja Dohassa 2019. Sittardissa 1980 Breda Pergar sijoittui 3 000 metrin juoksussa viidenneksi. Helsingissä 1983 Nenad Stekić oli pituushypyssä viides ja Dragan Zdravković 1 500 metrin juoksussa kahdeksas. Roomassa 1987 Slobodan Popović sijoittui miesten 800 metrin juoksussa seitsemänneksi ja Slobodanka Čolović naisten vastaavassa lajissa kahdeksanneksi. Tokiossa 1991 Dejan Jovkovićin, Nenad Đurovićin, Ismail Mačevin ja Slobodan Brankovićin muodostama 4 × 400 metrin viestijuoksujoukkue sijoittui neljänneksi ja Dragan Perić oli kuulantyönnössä seitsemäs. Stuttgartissa 1993 Perić sijoittui viidenneksi, Sevillassa 1999 kuudenneksi ja Edmontonissa 2001 viidenneksi. Göteborgissa 1995 Aleksandar Raković päätyi 50 kilometrin kävelyssä kuudenneksi ja Dragutin Topić korkeushypyssä kahdeksanneksi. Vuonna 1999 Topić sijoittui neljänneksi. Pariisissa 2003 Olivera Jevtić sijoittui maratonilla kahdeksanneksi ja Helsingissä 2005 Dragana Tomašević kiekonheitossa seitsemänneksi. Berliinissä 2009 Biljana Topić sivusi maan siihen mennessä parasta MM-kisasaavutusta sijoittumalla kolmiloikassa neljänneksi. Daegussa 2011 Mihail Dudaš oli kymmenottelussa kuudes ja Tomašević kiekonheitossa seitsemäs. Moskovassa 2013 Serbia ei kahden mitalinsa lisäksi saanut sijoituksia kahdeksan parhaan joukkoon; keihäänheittäjä Tatjana Jelača sijoittui yhdeksänneksi. Pekingissä 2015 Ivana Španović saavutti jälleen pronssia. Lisäksi kuulantyöntäjä Asmir Kolašinac sijoittui seitsemänneksi. Lontoossa 2017 Španović sijoittui neljänneksi. Eugenessa 2022 Ivana Vuleta (o.s. Španović) sijoittui seitsemänneksi. Budapestissä 2023 pituushyppääjä Ivana Vuleta voitti Serbian ensimmäisen kultamitalin ja lisäksi korkeushyppääjä Angelina Topić sijoittui seitsemänneksi.
Christine C. Quinn

Christine Callaghan Quinn (s. 25. heinäkuuta 1966 Glen Cove, New York) on yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko. Hänet valittiin vuonna 1999 New Yorkin kaupunginvaltuustoon, jonka puheenjohtaja hänestä tuli vuonna 2006. Hän on ensimmäinen nainen ja ensimmäinen avoimesti homoseksuaalinen henkilö New Yorkin kaupunginvaltuuston puheenjohtajan tehtävässä.
"New York Post" sijoitti vuonna 2007 Quinnin New Yorkin 50:n vaikutusvaltaisimman naisen listalla kolmanneksi.
Zimbabwe yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Zimbabwe on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin ensimmäisistä kisoista eli vuodesta 1983 lähtien. Maan urheilijat ovat saavuttaneet yhden mitalin ja kaksi muuta pistesijaa. Ngonidzashe Makusha sijoittui pituushypyssä kolmanneksi Daegussa 2011. Ken Harnden sijoittui 400 metrin aitajuoksussa kuudenneksi Göteborgissa 1995. Ateenassa 1997 4 × 400 metrin viestijuoksujoukkue, johon kuuluivat Harndenin lisäksi Tawanda Chiwira, Phillip Mukomana ja Savieri Ngidhi, sijoittui kuudenneksi.
Helsinki–Hollola

Helsinki–Hollola on popyhtye Egotripin neljäs albumi. Se julkaistiin vuonna 2000. Levy oli ensimmäinen tuottaja Lasse Kurjen kanssa, joka on tuottanut yhtyeen kaikki albumit "Helsinki–Hollolan" jälkeen. Levyn mukana oli tietokoneella toimivaa multimediaa, joka sisälsi muun muassa tietoa yhtyeen jäsenistä, soinnut ja sanat levyn kappaleisiin, studiopäiväkirjan sekä ”Koivuniemen herra” -videon. Albumin nauhoituksia hidastutti alinomaa kaatuileva tietokone.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 15.
Kappaleet.
Sovitukset Egotrippi ja Lasse Kurki.
Doloreksen tunnustus

Doloreksen tunnustus () on Stephen Kingin romaani, joka ilmestyi vuonna 1992. Suomennos julkaistiin vuotta myöhemmin. Ilmestymisvuotenaan kirja oli myydyin romaani Yhdysvalloissa.
Kirja poikkeaa Kingin muista romaaneista niin, ettei sitä olla ollenkaan jaettu lukuihin. Viimeisiä sivuja lukuunottamatta koko kirja koostuu yhdestä katkeamattomasta tekstistä, ilman kappalejakoa.
Kirja on omistettu Kingin äidille, Ruth Pillsbury Kingille.
Juoni.
Little Tall Islandissa pahasuinen Dolores Claiborne on poliisien kuulustelussa syytettynä rikkaan Vera Donovanin murhasta. Dolores kieltää kaiken ja kertoo oman näkemyksensä koko selkkauksesta ja siinä kehittyneestä suhteesta Veran kanssa. Lisäksi hän paljastaa asioita jo kauan saarelaisten puheenaiheena olleen Doloreksen miehen Joen kuolemasta, joka tapahtui täydellisen auringonpimennyksen aikaan.
Kingin muissa teoksissa on viittauksia "Doloreksen tunnustukseen". Auringonpimennyksen aikaan 20. heinäkuuta 1963, samana päivänä kun Dolores Claiborne tappoi miehensä, "Julma leikki" -romaanin Jessietä ahdisteltiin. "Myrskyn silmässä" -elokuvassa mainitaan Dolores Claiborne ja hänen miehensä Joe St. George.
Elokuva.
Romaanista tehtiin vuonna 1995 elokuvasovitus. Elokuvan ohjasi Taylor Hackford ja pääosassa esiintyi Kathy Bates ja Jennifer Jason Leigh.