Alajärven Ankkurit (pesäpallo)

Alajärven Ankkurit (lyhenne AA) on alajärveläisen, vuonna 1944 perustetun samannimisen urheiluseuran pesäpallojaosto, jonka miesten edustusjoukkue pelaa Superpesistä. Ankkurit pelaa kotiottelunsa Kitron stadionilla. Miesten joukkue on voittanut kaksi SM-kultaa, kaksi hopeaa ja kolme pronssia.
Ankkurit pelasi ensimmäisinä vuosikymmeninään pääasiassa toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Suomensarjassa. Pääsarjana toimineeseen Mestaruussarjaan joukkue nousi ensimmäistä kertaa kaudelle 1973. Ankkurit saavutti 1980-luvulla yhteensä kuusi SM-mitalia, mukaan lukien kultaa kausilla 1988 ja 1989, ja sen viimeisin mitali on kauden 1992 pronssi. Nykyisessä pääsarjassa, Superpesiksessä, Ankkurit on pelannut yhtämittaisesti kaudesta 2023 lähtien.
Ankkureilla on useita joukkueita Pesäpalloliiton sarjoissa. Seuran ensimmäiset naisjoukkueet perustettiin 1960-luvun lopulla, ja nykyisin Ankkurien naisten edustusjoukkue pelaa Ykköspesiksessä. Junioritoimintaa Ankkureilla on ollut perustamisestaan lähtien.
Historia.
Pesäpallon pohja 1920-luvulta.
Alajärven pesäpalloilulla on pitkä ja vankka pohja. Pesäpallotoimintaa johti 1920-luvulla suojeluskunta. Paikkakunnalla oli harjoitettu pitkä- ja kuningaspalloa, jotka loivat hyvää pohjaa. Pesäpallo korvasi pitkä- ja kuningaspallon 1922.&lt;ref name="Tolonen/18-22"&gt;Tolonen 1994, s. 18–22.&lt;/ref&gt;&lt;ref name="Tolonen/30-36"&gt;Tolonen 1994, s. 30–36.&lt;/ref&gt;
Eeli Ojajärven avittamana suojeluskunnan pesäpallotoiminta laajeni koko pitäjään, ja jo vuonna 1923 suojeluskunnan joukkue osallistui piirin turnaukseen. Vuonna 1926 Alajärvi voitti Järviseudun pesäpallomestaruuden. Alajärven suurimmaksi kilpailijapaikkakunnaksi muodostui Kuortane, jota vastaan se pelasi otteluja pitäjien rajalla Haimarissa.
Innostus pesäpalloon hiipui 1920-luvun loppupuolella, mutta harrastustoiminta säilyi. Toimintaa johti suojeluskunnan lisäksi Alajärven Vesa. Suojeluskunta kävi vuosien 1927 ja 1928 välillä Alajärven Vesan kanssa neuvotteluja urheilukentän hankkimisesta. Neuvotteluissa huomattiin, etteivät varat riittäisi kentän hankkimiseen. Aluepäällikkö Yrjö Haavisto ja pankinjohtaja Eeli Ojajärvi jatkoivat kuitenkin neuvotteluja kunnan johdon kanssa yksityisesti. Haavisto ja Ojajärvi tekivät kunnanvaltuuston kanssa sopimuksen, jossa kunta luovutti suojeluskunnalle maa-alueen raha-avustuksen sijaan. Luovutettuna maa-alueena toimi nykyisen Kitron stadionin alue. Suojeluskunta ei kuitenkaan rakentanut alueelle kenttää.
Toiminta pysyi hyvällä mallilla 1930-luvulla, ja vuonna 1939 suojeluskunnan poikajoukkue voitti SM-pronssia Lohjalla pelatussa lopputurnauksessa. Mitali oli ensimmäinen SM-tason mitali Alajärvellä.
Alajärven Vesan toiminta oli loppunut 1930-luvun alkupuolella, ja Haaviston poistuttua suojeluskunnasta pesäpallo hiipui Alajärvellä. Kesällä 1936 perustettiin Kurejoen Kuri, johon toiminta siirtyi. Vaikka Kuri keskittyikin vahvasti yleisurheiluun, seuralla oli myös pesäpallotoimintaa jatkosotaan saakka, jolloin se suurimmalta osin lakkautettiin.&lt;ref name="Tolonen/53-60"&gt;Tolonen 1994, s. 53–60.&lt;/ref&gt;
Alajärven Ankkurien alaisuuteen.
Jatkosodan jälkeen Alajärvelle nähtiin tarvittavan koko pitäjän kattava urheiluseura, ja Alajärven Ankkurit perustettiin 26. marraskuuta 1944.&lt;ref name="Tolonen/61-68"&gt;Tolonen 1994, s. 61–68.&lt;/ref&gt; Ankkureiden lajivalikoiman menestyksekkäimmäksi lajiksi osoittautui jo ensimmäisenä toimintavuonna pesäpallo. Menestyksen pohjana oli aiempien vuosien aktiivinen lajin harrastaminen. Suomensarjassa Ankkurit sijottautui ensimmäisellä kaudellaan pohjoislohkon toiseksi ja hävisi vain Seinäjoen Maila-Jusseille. Ankkurit pääsi Pieksämäellä pelattuun mestaruussarjakarsintaan. Karsinnoissa Ankkurit pelasi tasan 1–1 Lahden Maila-Veikkoja vastaan. Muut ottelut päättyivät tappioon. Ankkurit hävisi 5–11 Riihimäen Pallonlyöjille ja 1–5 Pieksämäen Palloilijoille. Ankkurit jäi viimeiseksi lohkossaan.&lt;ref name="Tolonen/70-71"&gt;Tolonen 1994, s. 70–71.&lt;/ref&gt;
Ankkureilla oli jo ensimmäisenä vuonna miesten B-joukkue sekä nais- ja poikajoukkueet. Poikajoukkuekin menestyi: se pelasi alle 16-vuotiaiden piirimestaruudesta Ilmajoella joukkueen voitettua Vimpelin Vedon. Ankkurit voitti myös lopputurnauksen ja saavutti ensimmäisen pesäpallon piirimestaruutensa.
Toisena toimintavuonna Ankkureissa muodostettiin myös 14-vuotiaiden poikien joukkue. Muut joukkueet pysyivät ennallaan, pois lukien kakkosjoukkue, joka osallistui kaudella 1946 perussarjaan. Ankkurit valittiin 1947 edustamaan Etelä-Pohjanmaata pesäpallossa Suurkisoihin. Karsinnoissa Ankkurit voitti Mestaruussarjassa pelanneen Ylihärmän Junkkarit juoksuin 7–0. Loppuottelussa Ankkurit päihitti Kauhajoen Karhun. Itse Suurkisoissa Ankkurit voitti Sotkamon Jymyn 8–0. Seuraavaksi Ankkurit kohtasi maan kärkijoukkueisiin lukeutuvan Haminan Palloilijat, jolle se hävisi 4–9.&lt;ref name="Tolonen/77-84"&gt;Tolonen 1994, s. 77–84.&lt;/ref&gt;
Suurkisojen jälkeen Ankkureiden pelaaminen heikkeni, ja seurassa jopa pelättiin putoamista Maakuntasarjaan. Ankkurit kuitenkin säilyi Suomensarjassa, jonka keskikastin paikan edustusjoukkue oli vakiinnuttanut. Ankkureiden kasvu tapahtui poikajoukkueissa ja kakkosjoukkueessa. Poikajoukkue voitti piirimestaruuden vuosina 1948 ja 1949, ja kakkosjoukkue nousi vuona 1948 perussarjasta Maakuntasarjaan.&lt;ref name="Tolonen/91-93"&gt;Tolonen 1994, s. 91–93.&lt;/ref&gt;
Ankkureiden heikko menestys jatkui 1950-luvulla. Edustusjoukkue piti kuitenkin täpärästi kiinni sarjapaikasta. Poikien puolella Ankkurit ei enää saavuttanut piirimestaruuksia.&lt;ref name="Tolonen/104-105"&gt;Tolonen 1994, s. 104–105.&lt;/ref&gt; Seuran harjoituksiin saapui usein vain neljä tai viisi pelaajaa, ja peruskunnon hankkiminen laiminlyötiin. Edustusjoukkueeseen tehtiin vuonna 1953 suuria muutoksia huonojen otteiden takia, ja vanhoja pelaajia korvattiin nuoremmilla. Joukkueen pohjaa myös laajennettiin ja pelaajien määrää nostettiin 23:een. Joukkue nousi kilpailuun kärkipaikoista kuitenkin vasta vuonna 1956. Joukkue koostui kokeneista pelaajista, kuten SM-karsinnoissa olleista Juhani Peltomäestä ja Heikki Joensuusta, sekä nuorista lupauksista, joista Voitto Joensuu ja Toivo Kivipelto herättivät eniten huomiota.&lt;ref name="Tolonen/151-153"&gt;Tolonen 1994, s. 151–153.&lt;/ref&gt;
Uudella nuoremmalla joukkueella Ankkureilla oli kauden viimeisessä ottelussa Seinäjoen Maila-Jusseja vastaan tasapelillä tai voitolla mahdollisuus nousta Mestaruussarjaan. Maila-Jusseilla oli myös mahdollisuus nousuun, mutta joukkue olisi tarvinnut siihen suuren määrän juoksuja. Lopulta Maila-Jussit voitti 2–0 ja jäi kuuden juoksun päähän noususta. Tappion myötä Ankkuritkaan ei noussut.
Ankkurien seuraavat kaksi kautta sujuivat vielä hyvin. Vuonna 1959 joukkue voitti kuitenkin vain yhden ottelun koko kautena ja putosi 15 Suomensarjassa vietetyn vuoden jälkeen Maakuntasarjaan. Seuraavana kautena Ankkureilla oli mahdollisuus nousta takaisin Suomensarjaan lohkovoiton myötä, mutta Laihian Liitto-Urheilijat esti sen voittamalla Ankkurit karsinnoissa.
Vierailu Maakuntasarjassa.
Suomensarjasta putoaminen aiheutti laman Ankkurien pesäpalloon, ja toiminta vaipui piiritasollakin melko alas. Vuonna 1961 Ankkurit pelasi itsensä Suomensarjan karsintoihin voittamalla kaikki ottelunsa. Karsinnoissa Ankkurit voitti Parkanon Urheilijat ja Loimaan Palloilijat mutta hävisi Hämeenlinnan Paukulle. Ankkurit nousi Paukun kanssa Suomensarjaan, mutta se putosi takaisin Maakuntasarjaan heti seuraavan kauden jälkeen. Ankkurien kakkosjoukkue oli viettänyt koko kauden sarjan ensimmäisellä sijalla, mutta nouseminen Suomensarjaan ei ollut mahdollista, koska ykkösjoukkue pelasi ylemmässä sarjassa. Ankkurit tavoitteli nousua nuoremmalla joukkueella vuosina 1963 ja 1964, mutta se hävisi ensin Seinäjoen Maila-Jusseille ja sitten Kauhajoen Karhulle.&lt;ref name="Tolonen/193-201"&gt;Tolonen 1994, s. 193–201.&lt;/ref&gt;
Ankkurien nousuvuoro koitti vuonna 1965. Joukkue selvisi runkosarjasta tappioitta ja eteni nousukarsintoihin, jotka pelattiin Alajärvellä. Nousukarsinnoissakin Ankkurit voitti kaikki vastustajansa, ja juoksuero kauden päätyttyä oli joukkueen hyväksi 233–53.
Vuonna 1967 Ankkureissa päätettiin, että sen edustusjoukkue halutaan Mestaruussarjaan. Samalla poikajoukkueille toivottiin Suomenmestaruuksia. B-pojat voittivatkin SM-kultaa samana vuonna. Pelaajista Kalevi Luoma ja Pekka Peltomäki olivat pelanneet jo edustusjoukkueen kanssa edeltävänä kesänä. Heidän lisäkseen poikajoukkueista edustukseen olivat vakiintuneet Ahti Joensuu ja Kullervo Murto. Poikien menestys jatkui, vaikka osa pelaajista pelasi myös Suomensarjaa. Joukkue siirtyi A-poikien puolelle ja voitti SM-kultaa 1968 ja 1969. Myös nuoremmissa oli menestystä, ja sekä B- että C-pojat voittivat PM-hopeaa vuonna 1968.
Makua Mestaruussarjasta.
Ankkurien poikajoukkueiden menestys omissa sarjoissaan nosti seurassa odotuksia. Vuonna 1970 tavoitteeksi asetettiin nousu Mestaruussarjaan. Ongelmana oli kuitenkin muiden seurojen kiinnostus Ankkureiden poikapelaajiin sekä nuorille vastaan tuleva asevelvollisuus. Pelaajia saatiin pysymään lupaamalla heille työpaikkoja. Varusmiespalveluksen puolella ongelmaksi nousi useamman pelaajan sijoittaminen Lappeenrantaan. Palveluspaikan vaihtajia haettiin lehti-ilmoituksella, ja lopulta pelaajia saatiin vaihdettua Hämeenlinnaan, josta heidän oli helpompi pelata joukkueessa. Vuoden 1970 joukkue koostuikin lähes kokonaan nuorista pelaajista. 1960-luvun pelaajista jäljellä olivat enää Tapani Tallbacka ja Kalle Pönttinen.&lt;ref name="Tolonen/209-210"&gt;Tolonen 1994, s. 209–210.&lt;/ref&gt;
Nuori joukkue voitti useamman ottelun putkeen, mutta nousuhaaveet hiipuivat joukkueen hävittyä tärkeät ottelut Keljon Viestille sekä Ilmajoen Kisailijoille, joka lopulta voitti sarjan. Noin puolet joukkueen pelaajista matkustivat armeijasta otteluihin. Puolustusvoimien mestaruutta näille pelaajille ei myöskään tullut, vaikka suurin osa pelaajista oli samalla kasarmilla.
Ankkurien nousutoiveet menivät vuonna 1971 heti alkukauden jälkeen. Neljästä ensimmäisestä ottelusta Ankkurit hävisivät kolme. Joukkueen parhaimpiin pelaajiin kuulunut lukkari Kalevi Luoma siirtyi samaan aikaan Maila-Jusseihin. Sarjapaikan säilyttämisestä ei kuitenkaan ollut huolta. Seuraavana kautena joukkueen nousutoiveet olivat korkealla. Luoma palasi Maila-Jusseista Ankkureihin, ja lähtijöitä oli vain Markku Joensuu. Ankkurien ensimmäinen kova vastus tuli jo kauden toisessa pelissä, kun Ankkurit kohtasivat ensimmäisen kerran 21:een vuoteen virallisessa ottelussa Vimpelin Vedon. Ottelu oli tiukka, mutta Ankkurit sai voittojuoksut viimeisessä vuorossa ja päihitti Vedon 9–8. Myös tiukkoja otteluita pelattiin Sotkamon Jymyä ja Halsuan Toivoa vastaan, jotka kummatkin Ankkurit voitti viimeisillä vuoroilla. Ankkureiden ainut tappio tapahtui toiseksi viimeisellä kierroksella Vimpelin Vedolle suurin luvuin 14–1, mutta Ankkureiden nousu oli jo varma. Ankkureiden joukkue oli hyvin nuori, sillä joukkueen vanhin pelaaja oli 25-vuotias Kalle Pönttinen ja nuorin 17-vuotias vaihtopelaaja Asko Mansikka-aho. Myös nuoremmassa sukupolvessa seura saavutti menestystä, kun D-pojat saivat SM-kultaa.&lt;ref name="Tolonen/211-212"&gt;Tolonen 1994, s. 211–212.&lt;/ref&gt;
Mestaruussarjaan Ankkurit lähti melkein samalla kokoonpanolla kuin edeltävään kauteen. Maila-Jusseista hankittiin Raimo Rajala ja Vedolta Lauri Pippola. Ankkureiden ensimmäinen kausi Mestaruussarjassa alkoi tappioilla Imatran Pallo-Veikkoja ja Puna-Mustia vastaan ja tasapelillä Haminan Palloilijoita vastaan. Ensimmäinen voitto tuli Oulun Lippoa vastaan, jonka jälkeen ottelut alkoivat sujumaan. Syksyllä pelit muuttuivat tappioiksi, ja Ankkurit sijoittui lopulta yhdeksänneksi. Ankkurit oli ainoa nousijajoukkue, joka säilyi sarjassa. Liitto–Lehdistö-ottelu pelattiin Alajärvellä, ja Ankkureista otteluun valittiin Lehdistön joukkueeseen Pekka Peltomäki ja Liiton joukkueeseen Kalevi Luoma.
Ankkureissa pelättiin, että etelän rahaseurat veisivät kauteen 1974 mennessä joukkueen parhaat pelaajat. SM-sarjan kulut olivat korkeat, ja hyvät pelaajat houkuttivat suurempia seuroja. Pelaajasiirtojen piti olla tehtynä joulukuun aikana, joten Ankkurit järjesti koko pitäjän laajuisen puunkeruun, jolla rahoitettaisiin omia pelaajia. Seurasta lähtikin vain Kalevi Luoma Jyväskylän Kiriin. Siirtoa pidettiin suurena menetyksenä. Ankkureihin saatiin korvaajina Nurmon Jymystä Martti Saari ja Kuortaneen Kunnosta Pekka Nummela. Toinen kausi Mestaruussarjassa oli Ankkureille selvästi rankempi. Ensimmäisen voiton saaminen kesti pitkään, ja jo kesällä putoaminen oli nähtävissä. Vaikka Ankkurit voitti 22 pelistään vain viisi, Peltomäki valittiin toistamiseen Liitto–Lehdistö-otteluun ja Tallbacka sijoittui kymmenen parhaan joukkoon lyöjätilastoissa.&lt;ref name="Tolonen/212-214"&gt;Tolonen 1994, s. 212–214.&lt;/ref&gt;
Kokenut ja nuori alajärveläinen joukkue nousi pian takaisin Mestaruussarjaan vuodeksi 1976. Nousu varmistui vasta kauden viimeisessä ottelussa Tyrnävällä Tempausta vastaan. Iin Urheilijat jäi Ankkureista vain pisteen päähän.
Ankkurit vakiinnutti 1970-luvun loppupuolella paikkansa Mestaruussarjassa. Putoaminen Suomensarjaan ja sieltä takaisin nouseminen näytti seuralle, kuinka Mestaruussarjassa pysyminen oli helpompaa kuin sinne takaisin pääseminen. Suurimpana ongelmana joukkueelle oli pelaajien hajanaisuus. Tuomo Mäkinen ja Markku Olii opiskelivat Jyväskylässä, Jouni Peura vietti aikaansa armeijassa ja Raimo Rajala sekä Pekka Nummela asuivat kotikunnissaan Nurmossa ja Kuortaneella. Ankkureilla alkukausi sujui huonosti, ja joukkue hävisi Hyvinkään Tahkolle peräti 21–5. Syksyllä ottelut alkoivat kääntyä voitoiksi, ja lopulta Ankkurit sijoittui yhdeksänneksi. Pekka Peltomäki palkittiin Lakeus Urheilee -mitalilla, ja samalla hänet nimettiin vuoden parhaaksi pesäpalloilijaksi. Peltomäki johti tehopelaajatilastoja, ja hänet valittiin sekä Liitto–Lehdistö-otteluun että ensimmäiseen Itä–Länsi-otteluunsa.&lt;ref name="Tolonen/214-218"&gt;Tolonen 1994, s. 214–218.&lt;/ref&gt;
Kaudelle 1977 Ankkurit hankki kaksi kokenutta vahvistusta. Hannu Södervik tuli Vimpelin Vedosta ja Esko Hietakangas Kuortaneen Kunnosta. Ainoana lähtijänä oli Raimo Rajala. Joukkue alkoi olemaan kokemukselta ja iältä parhaimmillaan, ja pelaajisto koostui 25–28-vuotiaista urheilijoista, jotka olivat jo pelanneet lähes kymmenen vuotta yhdessä. Tälläkin kaudella Ankkurit alkoi voittaa otteluita vasta myöhemmin. Varsinkin heikommat joukkueet olivat vaikeita vastuksia, ja joukkue jäi lopulta kahdeksanneksi. Pekka Peltomäki valittiin taas Liitto–Lehdistöön ja Itä–Länteen.
Seuran vuosikokouksessa asetettiin kovat tavoitteet vuodelle 1978. Mestaruussarjasta haluttiin SM-mitali ja A- ja B-pojista SM-kultaa. Edustusjoukkue ei saavuttanut tavoitteitaan, mutta A-pojat voitti SM-kultaa. Edustusjoukkue sai parhaimman sijoituksensa, kuudennen sijan. Pekka Peltomäki pelasi tavalliseen tapaansa itsensä Liitto–Lehdistöön ja Itä–Länteen. Tavoitetta seuraavalle kaudella asetetiin hillitymmäksi, ja tällä kertaa neljän parhaan joukossa oleminen koettiin riittäväksi. Uusia pelaajia ei enää joukkueeseen haluttu ulkopuolelta, vaan pitkä junioritoiminta tuotti tulosta ja nuoria pelaajia oli miltei liikaa. Joukkueeseen nostettiin Tuomo Tallbacka sekä Harjun kaksoset Pekka ja Pentti. Joukkue pääsi mukaan peleihin yhä nopeammin ja puolessavälissä sarjakautta Ankkurit kilpaili jo loppusarjapaikasta. Sinne joukkue ei kuitenkaan lopulta yltänyt, ja sijoitus oli kuudes. Pekka Peltomäki valittiin kuudetta kertaa Itä–Länteen ja seitsemättä kertaa Liitto–Lehdistöön.
Pelaajalaatua olisi löytynyt myös muista seuran pelaajista, ja se näkyi myös muissa Ankkureiden joukkueissa. Kakkosjoukkue säilytti itsensä suomensarjassa 1979. Junioreissa oli tauko SM-kullissa, mutta nuoremmat joukkueet olivat silti piirimestareita useammassa ikäluokassa. Koululaistenkin SM-kulta tuli Alajärven yläasteelle.
Menestyksekäs vuosikymmen.
Ankkurit hankki kaudeksi 1980 kaksi uutta pelaajaa Simo Joensuun ja Aulis Peltomäen. Joukkueesta erikoisen teki useampi veljespari. Uusista pelaajista Aulis oli Pekka Peltomäen veli ja valmiiksi joukkueessa pelasivat jo Harjun kaksoset sekä veljekset Tuomo ja Tapani Tallbacka.
Ankkurit oli aiempina kausina odottanut pitkään ensimmäistä voittoaan, mutta vuonna 1980 joukkueen itsevarmuus näkyi ensimmäisessä pelissä Kiteen Urheilijoita vastaan, jonka joukkue voitti. Joukkueen hävittyä kolmannessa ottelussaan Jyväskylän Lohelle alettiin Alajärvellä epäillä, riittääkö Ankkureilla voimaa olla mukana kärkikamppailussa. Ensimmäinen puoli kautta kuitenkin sujui hyvin muutamaa ottelua lukuun ottamatta, ja Ankkurit siirtyi tauolle Tahkon jälkeen toisena. Kakkossija säilyi koko syksyn, mutta SM-hopea selvisi vasta viimeisellä kierroksella kärkikamppailun ollessa tiukka. A-pojat ylsivät SM-kultaan ja piirimestaruuteen, C-pojat jäivät SM-neljänneksi ja kakkosjoukkue pelasi suomensarjassa.&lt;ref name="Tolonen/247-254"&gt;Tolonen 1994, s. 247–254.&lt;/ref&gt;
Ankkurien kausi 1981 oli sille pettymys. Edustusjoukkue koki syksyllä pitkän tappioputken ja sijoittui kuudenneksi. Junioreissa A- ja B-pojat joutuivat jättämään kauden kesken pelaajapulan vuoksi, ja kakkosjoukkue putosi Maakuntasarjaan. Myönteistä Ankkureille oli Itä–Länsi- ja Liitto–Lehdistö-otteluiden edustukset. Pekka Peltomäki jatkoi Itä–Länsi-putkeaan, ja hänen seuraan liittyi ensimmäistä kertaa mukana ollut Tuomo Tallbacka. Liitto–Lehdistön puolella Ankkureita pääsi edustamaan Kullervo Murto.
Kaudeksi 1982 Ankkurit sai korjattua pitkäaikaisen lukkariongelman, joka oli muodostunut Kalevi Luoman lähdettyä. Ongelmaa oltiin korjattu tilapäisesti hankkimalla Pekka Nummela, mutta lopullinen ratkaisu löydettiin kesällä 1982, kun joukkueeseen hankittiin Leo Haukkala. Uusina pelaajina Ankkureiden junioreista edustukseen nousivat Taavi Kivipelto ja Heikki Nelimarkka. Joukkueen alkukausi sujui hyvin, mutta kesäkuussa sisäpeli alkoi takkuilla. Joukkue sijoittui kauden loputtua viidenneksi. Uusiksi arvo-otteluiden edustajiksi nousivat Pekka Harju, joka pelasi Liitto–Lehdistössä ja Jouko Etula, joka pelasi Itä–Lännessä. Kärkikamppailusta putoaminen aiheutti taloudellisia ongelmia. Ankkurit sai noin 100 000 markkaa vähemmän kuin mitä seura olisi saanut paikasta loppusarjassa. Myös katsojamäärä oli keskiarvoltaan pienempi.
Ankkurit lähti kauteen 1983 nuorella vahvalla joukkueella, joka hävisi runkosarjassa vain neljä ottelua. Uusia pelaajia joukkueeseen ei oltu hankittu, mutta joukkue johti sarjaa neljällä pisteellä toisena olevaa Maila-Jusseja. Mitalisarjakin lähti hyvin alkuun Ankkureiden voitettua Jyväskylän Kirin 5–2 Alajärvellä, mutta Kiri voitti seuraavana päivänä Jyväskylässä 10–4. Lopulta tappiot Tahkolle sekä tappio ja tasapeli Maila-Jusseja vastaan asettivat Ankkurit viimeiseksi mitalisarjassa. Ankkureissa kuitenkin nähtiin pelaajien taitavuus. Joukkueesta saatiin tuona vuonna ennätysmäärä arvo-otteluedustuksia. Leo Haukkala, Jouko Etula, Pekka Peltomäki ja Jouni Peura valittiin Itä–Länteen, ja samat pelaajat Peuraa lukuun ottamatta valittiin Liitto–Lehdistöön. Kalevi Luoman korvaajaksi hankittu Haukkala valittiin myös vuoden lukkariksi.
Seuraavana vuonna Ankkurit hallitsi jälleen runkosarjaa. Joukkue hävisi jälleen vain neljästi, ja mitalisarjassa Ankkurit pääsi SM-pronssille. Nuorten joukkueissa lama jatkui, eivätkä ne saavuttaneet SM-mitaleita. Myöskään miesten kakkosjoukkue ei menestynyt vaan oli juuttunut Maakuntasarjaan. Kausi 1985 toi joukkueelle toisen pronssin. Suurimpana muutoksena joukkueessa näkyi lukkari Leo Haukkalan lähtö. Tilalle hankittiin siilinjärveläinen Matti Iivarinen. Iivarinen nuorena lukkarina toi peliin nopeutta, jota rauhallisella Haukkalalla ei ollut. Runkosarja oli Ankkureille vaikeampi, ja joukkue lähti loppusarjaan kolmannelta sijalta. Ankkurit sai pronssia loppusarjan kolmella voitolla ja kolmella tappiolla. Kaudella 1986 Ankkureiden mitaliputki katkesi. Joukkue ylsi runkosarjassa toiseksi, mutta loppusarjassa sijoitus putosi neljänneksi. Kauden päätyttyä Ankkureissa koko uransa pelannut Pekka Peltomäki päätti uransa. Hän pelasi uransa aikana 13 Itä–Länsi-ottelua ja 14 Liitto–Lehdistö-ottelua.
Ankkurit oli jo useamman vuoden kiikkuneet SM-voiton reunalla, mutta joukkueella oli ollut vaikeuksia loppusarjassa päästä finaaliin asti. Kausi 1987 esitteli uuden Ankkureiden joukkueen, jolla tähdättiin vain kirkkaimpaan. Pekka Peltomäen lopetettua pelaajauransa hänelle avautui uusi mahdollisuus, ja hän aloitti pelinjohtajana Ankkureissa. Runkosarjassa Ankkurit ylsi pelinjohdon muutoksesta huolimatta kuudenneksi ja varmisti loppusarjapaikan. Loppusarjassa vastaan asettui Kiteen Urheilijat, jonka Ankkurit kukisti vieraissa 6–16 ja kotona 7–0. Välieräottelussa Ankkurit hävisi Hyvinkään Tahkolle 4–5 kotona, mutta joukkue pääsi loppuotteluihin voitettuaan vieraissa 3–5. Lopputteluissa vastaan asettui Seinäjoen Maila-Jussit. SM-kulta jäi kolmen juoksun päähän Ankkureiden hävittyä Seinäjoella 4–3 ja kotona 3–5.&lt;ref name="Tolonen/254-255"&gt;Tolonen 1994, s. 254–255.&lt;/ref&gt;
Keväällä 1988 Ankkureiden joukkue oli kokenut ja itsevarma. Vaikka Ankkurit jäi Vaasan Mailan ja Kankaanpään Mailan taakse runkosarjassa, pudotuspeleissä Ankkurit päihitti Kouvolan Pallonlyöjät 5–1 ja 11–2. Välierissä Kankaanpään Maila hävisi 10–4 ja 5–2. Loppuotteluissa Ankkurien vastustaja oli jälleen Seinäjoen Maila-Jussit. Ensimmäinen ottelu Seinäjoella päättyi Maila-Jussien niukkaan voittoon juoksuin 9–8, mutta kotonaan Ankkurit voitti 8–3 ja saavutti seuran historian ensimmäisen suomenmestaruuden.&lt;ref name="Tolonen/256-263"&gt;Tolonen 1994, s. 256–263.&lt;/ref&gt;
Seuraavana kautena suomenmestaruuden voittaminen oli tiukempaa. Loppuotteluissa vastaan asettui Imatran Pallo-Veikot. Ankkurit voitti kotonaan 4–3. Imatralla ottelu oli niin ikään tiukka, mutta Ankkurit voitti 4–5 ja saavutti samalla toisen peräkkäisen suomenmestaruutensa.
Tasainen vaihe kultavuosien jälkeen.
Ankkurit siirtyi 1990-luvulle kultajoukkueen kokoonpanolla. Ainoat muutokset olivat Harri Pitkäsen ja Kari Myllyniemen poistumiset. Pitkänen korvattiin Vaasan Mailassa pelanneella alajärveläisellä Ismo Mäkelällä, ja Myllyniemen tilalle nostettiin pelaaja omasta seurasta. Joukkue lähti kauteen 1990 mitaliehdokkaana. Kaksi suomenmestaruutta olivat kuitenkin sammuttaneet poltetta pelaajien mielessä, eikä joukkue yltänyt huippuvuosien kuntoon. Ankkurit oli runkosarjassa ylivoimainen ja johti sarjaa kuudella pisteellä ennen Sotkamon Jymyä. Pudotuspeleissä Ankkureita vastaan asettui kahdeksanneksi sijoittunut Hyvinkään Tahko, jolle Ankkurit hävisi 7–5 ja 10–9 js ja sijoittui näin viidenneksi. Seuraavana kesänä pitkään maan kärjessä olleen joukkueen väsymys alkoi näkyä. Joukkue jäi loppusarjan ulkopuolelle ensimmäistä kertaa vuoden 1982 jälkeen, ja sijoitus oli huonoin sitten vuoden 1977, seitsemäs. Pudotuspeleissä Sotkamon Jymy pudotti Ankkurit heti tuloksin 7–4 ja 5–4.&lt;ref name="Tolonen/263-266"&gt;Tolonen 1994, s. 263–266.&lt;/ref&gt;
Kaudelle 1992 Ankkurit sai aikaan pienen nousun. Runkosarjassa joukkue sijoittui kolmanneksi, vaikka joukkueeseen ei ollut tehty muutoksia. Ankkurit ylsi lopulta SM-pronssille. Kauden 1993 runkosarjassa Ankkurit ylsi toiselle sijalle. Välierissä Imatran Pallo-Veikot pudotti Ankkurit pronssiotteluun, jonka se hävisi Oulun Lipolle.
Alajärven Ankkureita syytettiin vuonna 1998 osalliseksi pesäpallon sopupeliskandaaliin. Epäilyssä oli kyse väärinkäsityksestä, joten joukkue poistettiin lokakuussa epäiltyjen listalta.
Ensivierailut Ykköspesiksessä.
Ankkureiden edustusjoukkue putosi kaudeksi 2002 ensimmäistä kertaa Ykköspesikseen. Ankkurit solmi vuonna 2006 Superpesiksessä pelaavan Vimpelin Vedon kanssa farmisopimuksen, ja yhteistyötä syvennettiin seuraavana vuonna, kun pitkään Ankkureissa pelinjohtajana toiminut Matti Iivarinen aloitti Vedon pelinjohtajana.
Iivarinen palasi kaudeksi 2010 Ankkureiden pelinjohtajaksi. Kaudella 2011 Ankkurit ylsi runkosarjassa toiseksi ja lopulta finaaliin, jossa se päihitti Haminan Palloilijat ja nousi kaudeksi 2012 Superpesikseen.
Ankkurit palasi Superpesikseen suurilta osin samalla kokoonpanolla, jolla se oli noussut Ykköspesiksestä. Joukkue koostui omista kasvateista ja paikallisista pelaajista. Paluukaudellaan joukkue säilytti sarjapaikkansa vasta voitettuaan karsinnat.
Ankkurit pelasi Superpesiksessä kahdeksan kautta ja putosi kaudeksi 2020 takaisin Ykköspesikseen. Ankkurit oli edeltävänä kautena sijoittunut runkosarjassa viimeiseksi ja pelasi suorasta putoamisesta Siilinjärven Pesistä vastaan. SiiPe voitti Ankkurit otteluin 3–1. Ankkurien tilalle Superpesikseen nousi Manse PP. 
Samana vuonna Ankkurit ilmoitti yhtiöittävänsä pesäpallotoimintansa. Suunnitelmana oli luoda oma osakeyhtiö, johon kuuluisi miesten edustusjoukkue, B-poikien Superpesisjoukkue ja Suomensarjajoukkue. Kesällä 2020 perustettu Alajärven Ankkuritpesis ry erkaantui 1. marraskuuta Alajärven Ankkurit ry:stä.
Ankkurit nousi kaudeksi 2023 takaisin Superpesikseen. Ykköspesiksen loppuotteluissa Ankkurit kohtasi Haminan Palloilijat. Hamina johti ottelusarjaa 2–0, mutta Ankkurit voitti kolme peräkkäistä ottelua vieden sarjan nimiinsä 3–2.
Kotikentät.
Kitron stadion.
Alajärven Ankkurit pelaa kotiottelunsa Kitron pesäpallostadionilla. Stadionin yleisöennätys syntyi vuoden 1995 Itä–Länsi-ottelussa, jota oli katsomassa 6 822 katsojaa. Kitron stadion on rakennettu vuonna 1990, mutta samalla paikalla on pelattu pesäpalloa pidempään. Kentän pinnoite uusittiin kesällä 2012. Kentän erikoispiirteisiin kuuluu auringon sijainti pääkatsomon takana otteluaikaan, jolloin pilvettömällä säällä korkeat lyönnit voivat olla vaikeita koppareille.
Kitron nimi tulee Raamatun Kidronin laaksosta. Kentän lähellä virtaa Kitronjoeksi kutsuttu puro, josta nimi on otettu kentän käyttöön.
Alajärven Pallohalli.
Alajärven Ankkurit pelaa ja harjoittelee talvisin Alajärven Pallohallissa. Halli on rakennettu marraskuussa 2017. Se on Suomen ainoa sisätiloissa sijaitseva hiekkatekonurmi.
Organisaatio.
Alajärven Ankkureiden pesäpallo-organisaatio koostuu Alajärven Ankkuritpesis ry:stä sekä Alajärven Ankkurit ry:n pesäpallojaostosta. Alajärven Ankkuritpesis ry on vastuussa seuran edustusjoukkueesta sekä B-poikien joukkueista. Alajärven Ankkurit ry:n alaisuudessa toimivat naisten edustusjoukkue sekä muut juniorijoukkueet.
Joukkueet.
Alajärven Ankkureilla on useampi joukkue Pesäpalloliiton sarjoissa. Kaudella 2025 Ankkureiden alaisuudessa pelaa seuran edustusjoukkue Superpesiksessä sekä seuran kakkosjoukkue Suomensarjassa ja kolmosjoukkue Maakuntasarjassa. Seuralla on joukkueet myös Nuorten Superpesiksessä sekä Nuorten Ykköspesiksessä. Ankkureiden naisten joukkue pelaa Ykköspesiksessä.
Naiset.
Naisten viralliset pesäpallopelit aloitettiin Alajärvellä vuonna 1938. Ankkurien ensimmäiset naisjoukkueet perustettiin 1960-luvulla pesäpallon ollessa seurassa nousussa. Toiminta ei kuitenkaan saanut vankempaa pohjaa. 1980-luvulla miesten joukkueen voitettua ensimmäisiä SM-mitalejaan naisten joukkue perustettiin uudelleen. Naiset pelasivat tuolloin pääosin Maakuntasarjaa, mutta myös Suomensarjaa kaudet 1985–1988. Tyttöjoukkueita Ankkureilla oli C-tytöistä D-tyttöihin. Seuralla oli myös ”Tellut”-joukkue nuoremmille tytöille. Vuonna 1993 joukkue voitti E-tyttöjen SM-leirimestaruuden Tuomo Tallbackan johdolla.
Kaudeksi 2021 Ankkurien naisten joukkue nousi Suomensarjaan, kun seura oli alkanut jälleen panostaa nais- ja tyttöpesikseen. Joukkueelle asetettiin nousun jälkeen tavoitteeksi nousta Ykköspesikseen 3–5 vuoden sisällä. Joukkue pääsi tavoitteeseen kaudella 2024 voitettuaan länsilohkon mestaruuden ja karsintalohkon.
Junioritoiminta.
Ankkureilla on ollut poikien junioritoimintaa seuran perustamisesta lähtien. Pohja junioritoiminnalle oli tullut suojeluskunnan poikajoukkueista, jotka olivat aktiivisia varsinkin sota-aikana. Ensimmäiset tyttöjoukkueet perustettiin vasta 1980-luvulla. Tyttöjoukkueita Ankkureilla oli C-tytöistä D-tyttöihin. Seuralla oli myös ”Tellut”-joukkue nuoremmille tytöille.
Palkinnot ja huomionosoitukset.
Palkitut.
Etenijäkuningas:
Lyöjäkuningas:
Kärkilyöntikuningas:
Vuoden lukkari:
Vuoden pesäpalloilija:
Vuoden tulokas:
Kultainen maila:
Vuoden pelinjohtaja: