Soft Machine

Soft Machine oli englantilainen, alun perin kokeellistapsykedeelistä rockia ja sittemmin fuusiojazzia soittanut yhtye, jonka aktiivinen ura ulottui 1960-luvun lopulta 1970-luvulle. Yhtye otti nimensä kirjailija William S. Burroughsin samannimisen kirjan mukaan.
Alkuvuodet.
Soft Machinen perustivat vuonna 1966 Robert Wyatt (rummut ja laulu), Kevin Ayers (basso ja laulu), myöhemmin Gong-yhtyeen perustava Daevid Allen (kitara) ja Mike Ratledge (kosketinsoittimet).
Yhtyeen julkaistua ensimmäisen singlensä ja keikkailtua Manner-Euroopassa Allenia, joka oli Australian kansalainen, ei päästetty takaisin Englantiin, ja hän erosi kokoonpanosta, joka jatkoi triona. Tässä suppeassa kokoonpanossa Soft Machine teki vuonna 1968 kiertueen Yhdysvalloissa Andy Summersin toimiessa kitaristina. Hän ei jäänyt yhtyeeseen Kevin Ayersin katsoessa yhtyeen suuntautuvan liiaksi jazz-musiikkiin.
Yhtye levytti New Yorkissa ensimmäisen pitkäsoittolevynsä nimeltään vain "The Soft Machine". (Soft Machinen levyillä yleensäkään, myöhäisiä levyjä lukuun ottamatta, ei ole muuta nimeä kuin järjestysnumero.)
Tämän jälkeen Ayers lähti yhtyeestä omalle soolouralleen, ja basistiksi hänen tilalleen tuli aiemmin yhtyeen roudarina toiminut Hugh Hopper. Toinen levy – jonka saksofoniosuudet soittaa Hughin veli Brian Hopper – tehtiin tällä kokoonpanolla, jonka jälkeen Soft Machine muutti tyyliä instrumentaaliseen suuntaan ja alkoi soittaa musiikkia, jota myöhemmin tultiin kutsumaan jazzrockiksi tai rockjazziksi tai varsinaisemmin fuusiojazziksi. Näihin aikoihin Soft Machine oli luovuutensa huipulla moninaisista kokoonpanomuutoksistaan huolimatta.
Kolmannella levyllä, joka alun perin oli tupla, sisältää vain neljä kappaletta ja on Soft Machinen myydyin levy, yhtye on septetti: ydintrion lisäksi mukana on neljä puhaltajaa, joista Elton Dean jäi Soft Machinen vakituiseksi jäseneksi. Yhtyeen 'klassisin' kokoonpano lieneekin juuri Ratledge, Hopper, Wyatt, Dean. Neljännellä levyllä – joka on ensimmäinen puhdas instrumentaalilevy – vierailevia muusikoita on vieläkin enemmän ja sovitukset ovat taidokkaampia kuin millään muulla Soft Machinen levyllä.
Jazzleimastaan huolimatta Soft Machine säilytti pitkään myös psykedeelisen imagonsa: Wyattin ohut, hapuileva laulutapa, Ratledgen minimalistiset kosketinjuoksutukset, rytmiset ja melodiset toistot, Hopperin omaleimaiset riffit ja kaiken kaikkiaan yhtyeen positiivisesti kokeileva ja ennakkoluuloton, musiikillisesti taidokas soitto luovat melko helposti tunnistettavan Soft Machine -tyylin.
Wyattin jälkeen.
Robert Wyatt, joka halusi laulaa, jätti instrumentaaliseksi muuttuneen yhtyeen "musiikillisten erimielisyyksien vuoksi" vuonna 1971. Hänen tilalleen rumpuihin tuli pian John Stanley Marshall – tosin Phil Howard ehti välissä studiossa soitella uuden, viidennen, levyn ykköspuolen. Myös Elton Dean jätti tässä välissä yhtyeen.
Kuudennella levyllä, joka on taas tupla ja josta puolet on live- ja puolet studiomateriaalia, kosketinsoittajaksi Ratledgen oheen tuli Karl Jenkins, joka soitti myös puhaltimia.
Seuraavaksi lähti basisti Hugh Hopper; hänet korvasi Roy Babbington, joka tosin oli jo vieraillut aikaisemmilla levyllä. Tämä kokoonpano (Jenkins, Ratledge, Marshall, Babbington) oli viimeinen 'virallinen' kokoonpano ja se julkaisi vielä kolme levyä. Tämän jälkeen, vuonna 1976, alkuperäisestä kokoonpanosta enää ketään ei ollut jäljellä.
Myöhemmillä muutamalla levyllä soittavat mm. Allan Holdsworth, Steve Cook, Alan Wakeman, Ric Sanders ja Jack Bruce. Vielä 1981 yhtye julkaisi omalla nimellään levyn. Tämän jälkeen vanhoja live- ja radionauhoja on masteroitu ja julkaistu tasaiseen tahtiin, uusimmat vuonna 2006.
Soft Machinen albumi "Third" (1970) valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen "1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään".