Perikleen hautajaispuhe

Perikleen hautajaispuhe ("Perikleen puhe kaatuneille") on tunnettu puhe, joka on kuvattu Thukydideen "Peloponnesolaissodan" toisessa kirjassa (II.34–II.46). Puheen piti Perikles, merkittävä ateenalainen poliitikko, peloponnesolaissodan ensimmäisen vuoden lopulla (431/430 eaa.). Se oli osa sodassa kaatuneiden julkisia hautajaisia.
Historia.
Tausta.
400-luvun lopun eaa. Ateenassa oli yleinen tapa järjestää julkisilla varoilla hautajaiset niiden kunniaksi, jotka olivat kaatuneet sodassa. Jo aiemmin poltettujen ruumiiden talteenotetut luut olivat kolme päivää teltassa, jossa kuolleille voitiin tehdä uhritoimituksia. Tämän jälkeen pidettiin hautajaiset, joissa jäännökset oli sijoitettu kymmeneen sypressiarkkuun, yksi kullekin Ateenan "fylelle" eli heimolle. Hautajaissaatto johti Kerameikokseen julkiselle hautausmaalle, jonne jäännökset haudattiin. Hautajaisten viimeinen osa oli puhe, jonka piti joku merkittävä ateenalainen.
Klassisen ajan Ateenasta on säilynyt useita hautajaispuheita, Perikleen puheen lisäksi muun muassa Lysiaan, Demostheneen ja Hypereideen pitämät puheet. Tämä vastaa Thukydideen kuvausta siitä, että tapa oli yleinen sodan aikana. Lisäksi Platon kirjoitti mahdollisesti satiirisen version hautajaispuheesta, dialogiin "Meneksenos".
Suhde historialliseen puheeseen.
Voimme olla melko varmoja siitä, että Perikles todellakin piti puheen sodan ensimmäisen vuoden lopulla, mutta tutkijat eivät ole yksimielisiä siitä, missä määrin Thukydideen esittämä puhe vastaa Perikleen historiallista puhetta. Asiaa monimutkaistaa se, että Perikleen tiedetään pitäneen toisen hautajaispuheen Samoksen sodan aikana vuonna 440 eaa. On mahdollista, että Thukydideen esittämä puhe sisältää aineksia kummastakin puheesta.
Vaikka Thukydides kuvaa puheen ensimmäisessä persoonassa aivan kuin kyseessä olisi sanasta-sanaan-kuvaus Perikleen pitämästä puheesta, on selvää, että Thukydides muokkasi puheita enemmän tai vähemmän. Thukydides sanoo teoksessaan aiemmin, etteivät esitetyt puheet ole sanatarkkoja tallenteita, vaan pyrkivät esittämään tärkeimmät ajatukset sanotusta ja kuvaamaan puheet sellaisina kuin ”puhujat ovat näyttäneet voivan puhua kunkin tilaisuuden vaatimusten mukaisesti”.
Thukydides oli kuitenkin historiankirjoituksessaan säntillinen, ja on ottanut huomioon erilaisten lähteidensä luotettavuuden kussakin tapauksessa. Merkittävää on, että hän aloittaa puheen sanoen ””, eli kirjaimellisesti ”Perikles Ksanthippoksen poika [...] puhui tähän tapaan”. Mikäli hän olisi lainannut puhetta sanatarkasti, hän olisi kirjoittanut ”” (”tämän”, ”nämä sanat”) eikä ”” (”tähän tapaan”, ”näiden sanojen kaltaisesti”). Näin on todennäköistä, että Thukydides kirjoitti puheen sellaisena kuin sen muisti.
Sisältö.
Perikleen hautajaispuhe on merkittävä, koska se poikkeaa muodoltaan tyypillisistä ateenalaisista hautajaispuheista. David Cartwright on kuvannut puhetta ”Ateenan itsensä ylistykseksi”. Puhe ylistää Ateenan saavutuksia ja pyrkii näin kohottamaan mielialaa sotaa käyvässä kaupungissa.
Esipuhe (II.35).
Puhe alkaa kiittämällä tapaa järjestää kaatuneille julkiset hautajaiset, mutta arvostelee puheen mukaan ottamista siksi, ettei usko niin monien hyvään maineeseen saisi olla kiinni pelkästään yhdestä puhujasta. Perikles huomauttaa, että puhujalla on mahdoton tehtävä yrittää miellyttää kuolleiden läheisiä, jotka tahtoisivat kaatuneiden tekoja ylistettävän, kun taas muut kuulijat voisivat olla kateellisia ja epäillä puhujan liioittelevan.
Kuolleiden ja Ateenan ylistys (II.36–II.42).
Perikles aloittaa kaatuneiden ylistyksen muiden hautajaispuheiden tapaan ylistämällä nykyisten ateenalaisten esivanhempia. Hän käsittelee lyhyesti Deloksen meriliiton synnyttämistä. Tässä kohden puhe kuitenkin erkanee muiden hautajaispuheiden antamasta esimerkistä, ja ohittaa Ateenan historiallisten sotasaavutusten kertaamisen: ”Jätän tässä mainitsematta ne sotilaalliset urotyöt, joilla se, mitä omistamme, on hankittu, enkä puhu pitkään teille, jotka asiat tunnette, siitä, kuinka urheasti me itse ja meidän isämme olemme torjuneet barbaarien ja helleenien hyökkäykset”. Sen sijaan Perikles keskittyy siihen ”millaisen harjoituksen saaneina olemme päässeet nykyiseen asemaamme ja millaisen valtiollisen järjestyksen ja millaisen elämänkäytön varassa valtakuntamme on kasvanut suureksi”. Näin huomio siirtyy sen hetken Ateenaan; Thukydideen Perikles päättää ylistää sodassa kaatuneita ylistämällä sitä kaupunkia, jonka puolesta he olivat kuolleet.
Ateenan ylistyksen Perikles aloittaa sen valtiomuodosta ja laeista:
Perikleen mainitsema avoimuus ja liberaalisuus heijastuu myös Ateenan ulkopolitiikkaan: kaupunki on avoin kaikille, eikä sinne saapuvia vieraita estetä oppimasta ja näkemästä mitään, mistä viholliselle voisi olla hyötyä, sillä ”me emme luota niinkään ennakolta suunniteltuihin petollisiin keinoihin kuin omaan urhoollisuuteemme toiminnan sitä vaatiessa”. Tästä huolimatta Ateenan tasa-arvoisuuden, avoimuuden ja sananvapauden ihanteet eivät Perikleen mukaan estä Ateenan suuruutta, vaan päinvastoin lisäävät sitä:
Perikles saapuu Ateenan ylistyksensä huippukohtaan kohottamalla sen sivistyksessä Kreikan muiden valtioiden yläpuolelle. Sivistys ja yksilönvapaudet mahdollistavat samalla kansalaisten persoonallisen kehityksen:
Tämän jälkeen Perikles kytkee kaupungin ylistyksen niihin kaatuneisiin ateenalaisiin, joiden kunniaksi hän puhuu:
Kehotus eläville (II.43).
Lopulta Perikles kääntyy yleisönsä puoleen ja kehottaa heitä elämään kaatuneiden antaman esikuvan mukaan: ”Te elossa olevat voitte toivoa kohtaavanne taistelussa pienempiä vaaroja, mutta teidän on päätettävä käydä yhtä urhoollisesti vihollista vastaan [...] teidän on pidettävä alati silmienne edessä Ateenan mahti ja opittava todella rakastamaan kotikaupunkianne”. Perikleen johtopäätös on ilmeinen: ”Merkitköön vapaus onnea ja miehuus vapautta. Älkää pelätkö sodan vaaroja!”
Epilogi (II.44–II.46).
Perikles päättää puheensa epilogiin, jossa hän muistuttaa yleisöä vaikeudesta puhua hautajaistilanteessa.
Kieli ja tyyli.
Thukydideen käyttämä kreikan kieli on tunnetusti vaikeaa, ja monet pitävät Perikleen hautajaispuheen kieltä "Peloponnesolaissodan" vaikeimpana kohtana. Puhe käyttää runsaasti erilaisia retorisia tehokeinoja, kuten antiteesi, anakoluutti, asyndeton, anastrofi, hyperbaton ja monia muita; mukaan lukien tiheään toistuvien "e"-kirjaimella alkavien proparoksyton-sanojen (paino kolmanneksi viimeisellä tavulla) joukko (””) puheen huippukohdassa. Puheen tyyli on tarkoituksella taidokkaasti sommiteltua ja koristeellista sofistien käyttämään tyyliin.
Myöhempinä aikoina.
Abraham Lincolnin tunnetussa Gettysburgin puheessa on nähty yhtäläisyyksiä Perikleen hautajaispuheen kanssa. Kummatkin liittyvät tilanteeseen, jossa puhutaan vainajille; kummatkin muistuttavat esivanhempien teoista, valtion sitoutumisesta demokratiaan ja puhumiseen liittyvistä vaikeuksista; kummatkin kehottavat noudattamaan kuolleiden antamaa esimerkkiä. Ei ole kuitenkaan tietoa, saiko Lincoln suoria vaikutteita Perikleen puheesta: yhteiset teemat voivat olla luonnollista seurausta yhteisestä tilanteesta.
Valéry Giscard d’Estaingin luonnos Sopimukseksi Euroopan perustuslaista sisälsi alkusivuillaan sitaattina hautajaispuheen kohdan ”valtiotamme sanotaan demokratiaksi: siinä on päätösvalta kansalaisten enemmistöllä eikä vähemmistöllä”. Pyrkimyksenä oli mahdollisesti linkittää Euroopan unionin demokraattiset perinteet antiikin Kreikkaan ja Roomaan. Myöhemmin lainaus kuitenkin poistettiin; luonnoksen poikimissa kommenteissa huomautettiin muun muassa, että lainaus liittyi alkuperäisessä yhteydessään sotaan ja kytki demokratian sodan oikeuttamiseen.