Taivallahden satama

Taivallahden satama oli Helsingin Töölöön 1900-luvun alussa suunniteltu vapaasatama. Se olisi rakennettu osittain täyttömaalle Lapinlahden ja Humallahden väliselle alueelle, ja se olisi peittänyt alleen muun muassa Taivallahden, Hietaniemen, Rajasaaren ja Sibeliuksenpuiston.
Suunnitelma sai alkunsa, kun Helsingin kaupunginvaltuusto asetti toukokuussa 1918 satamatoimikunnan selvittämään kysymystä uusista satamista sekä teollisuus- ja varastoalueista. Asiantuntijana käytettiin tukholmalaista insinööriä Helge Gustaf Torulfia, joka esitti satamasuunnitelmansa satamatoimikunnalle vuonna 1919 ja kaupunginvaltuustolle seuraavan vuoden keväänä. Torulf keskitti suunnitelmassaan Itämeren liikenteen ja paikallisliikenteen Eteläsatamaan ja Pohjoissatamaan, puutavaran ja hiilikuljetukset Sörnäisten satamaan sekä teollisuutta palvelevan syväsataman Herttoniemen satamaan. Valtameriliikenne olisi keskittynyt Taivallahdelle. Satama-alueiksi varattiin suunnitelmassa myös Hietalahti, Jätkäsaari ja Ruoholahti sekä iso osa Lapinniemeä. Satamien järjestely muistutti monilta osin Eliel Saarisen vuonna 1918 julkaistua Pro Helsingfors -suunnitelmaa. 
Vapaasataman paikaksi Torulf esitti erillisenä ehdotuksena myös Laajasaloa ja Santahaminaa, mutta vaihtoehto olisi edellyttänyt kalliita silta- ja tieratkaisuja, eikä kaupunki omistanut alueella tarpeeksi maita. Mustikkamaalle kaavailtiin aluksi tilaa laivanrakennusteollisuudelle ja veneveistämölle, kunnes vuonna 1920 saaresta päätettiin tehdä kansanpuisto, jota ei voisi käyttää teolliseen toimintaan.
Taivallahden vapaasatamaan olisi kuulunut kolme allasta ja kolme pistolaituria, joista uloimman kärki olisi ulottunut 200–250 metrin päähän Seurasaaresta. Tehokkaan laiturialan pituus olisi ollut noin 6 000 metriä. Satamasta olisi johdettu tavaraliikennettä varten rautatie Töölön pohjoisosien ja keskuspuiston halki Pasilaan.
Vastustus.
Torulfin suunnitelmaa pidettiin teknisesti lupaavana, ja satamatoimikunnan enemmistö puolsi hanketta. Rahatoimikamari piti suunnitelmaa kuitenkin ylimitoitettuna ja uskoi, että sen voisi korvata rakentamalla satama Ruoholahteen, erityisesti siksi, että kaupunki oli hiljattain saanut Salmisaaren omistukseensa. Niin kaupungininsinööri Gunnar Lindqvist, asemakaava-arkkitehti Birger Brunila kuin kaupungin hallintoelimetkin vastustivat Taivallahden satamaa. Hanketta vastustettiin muun muassa siksi, että se olisi tuhonnut puistoja, huviloita, ranta-alueita ja Töölön luonteen rauhallisena kaupunginosana, eikä sillä olisi ollut laajentumismahdollisuuksia. Kun kaupunginvaltuusto hyväksyi rahatoimikamarin esityksen vuonna 1921, Hietaniemen ja Meilahden välinen alue säilyi puistovyöhykkeenä.
Öljysatamasuunnitelma.
Vielä vuonna 1925 kaupunginvaltuustossa hyväksyttiin suunnitelma uuden öljysataman rakentamisesta Hietaniemeen, sillä Sörnäisten satamassa oli loppumassa tila öljyn varastoinnille. Sataman perustaminen kuitenkin viivästyi ja lopulta hylättiin vuonna 1929, kun Hietaniemeen kasatut hiekkakasat olivat levittäytyneet hiekkarannaksi, jota pidettiin niin kauniina, että alueelle päätettiinkin toteuttaa uimaranta. Kaupunginvaltuusto kumosi öljysatamaa koskeneen päätöksen yksimielisesti marraskuussa 1929 ja päätti kehittää aluetta Hietarantana, yleisenä uimarantana. Satamasuunnitelman korvasi Herttoniemen öljysatama, joka perustettiin 1930-luvulla nykyisen Herttoniemenrannan alueelle.