Verhottu Kristus

Verhottu Kristus () on Giuseppe Sanmartinon vuonna 1753 tekemä veistos.
Sanmartinolle annettiin tehtäväksi veistää luonnollisen kokoinen marmoripatsas kuolleesta Jeesuksesta, jonka ylle on veistetty samaan kivimassaan kuuluva, läpikuultava verho. Alun perin teoksen oli tarkoitus toteuttaa Antonio Corradini, joka oli aiemmin tehnyt veistoksen tilanneelle ruhtinas Raimondo di Sangrolle "La Pudicizia" (vapaa suom. "Siveys" tai "Häveliäisyys") -nimisen veistoksen. Corradini kuitenkin kuoli vuonna 1752 ehdittyään valmistaa ainoastaan pienen terrakottamallin Jeesuksesta. Sanmartino ei seurannut tarkasti Corradinin mallia, vaan toteutti työn omalla tavallaan. Vaikka verhon teema on keskeinen molemmissa veistoksissa, Sanmartinon myöhäisbarokkinen tyyli ja ilmaisutapa tekevät "Verhotusta Kristuksesta" erottuvan ja yksityiskohtia korostavan teoksen. 
Veistos sijaitsee Sanseveron kappelissa, Napolissa. Veistos on kappelin tärkein nähtävyys ja se symboloi monille uskoa, omistautumista ja toivoa.
Veistoksen tilannut ruhtinas Raimondo di Sangro oli 1700-luvun älykkö, taiteen tukija ja myös tunnettu alkemisti. Häneen liittyykin legenda, jonka mukaan hän olisi kehittänyt salaisen menetelmän, jolla kankaasta saatiin marmoria. Toisen legendan mukaan ruhtinaan kuoleman jälkeen kappeliin ilmestyi salaperäinen hahmo ja asetti veistoksen ylle verhon, mistä veistoksen nimi on peräisin. Tämä tarina on innoittanut sekä uskonnollisia että maallikoita.
Yksityiskohdat.
Sanmartinon veistos esittää kuollutta Kristusta marmorista veistetyn, ohueksi ja läpikuultavaksi muotoillun verhon alla. Verho peittää kehon, mutta sen laskokset seuraavat tarkasti anatomiaa ja tuovat esiin ruumiin yksityiskohtia, kuten jännitteisiä lihaksia ja kasvonpiirteitä. Patsaan pinnassa näkyvät yksityiskohdat, kuten otsan koholla oleva verisuoni, naulojen jäljet käsissä ja jaloissa sekä kyljen syvennys, ovat veistetty huolellisesti ja realistisesti. Sanmartino on kiinnittänyt erityistä huomiota sekä verhon reunojen koristeellisuuteen että Kristuksen jalkojen juureen sijoitettuihin kärsimyksen välineisiin. Veistoksen ilmeikkyys yhdistyy tarkkaan käsityötaitoon, ja kokonaisuus edustaa myöhäisbarokin yksityiskohtien korostamista ilman liiallista koristeellisuutta.
Veistoksen yllä oleva niin sanottu ”marmorinen kangas” on veistetty niin taidokkaasti, että se näyttää aidolta kankaalta ja valo näyttää kulkevan sen läpi useista kohdista. Teos tunnetaan ympäri maailman juuri tämän realistisen yksityiskohtaisuutensa ansiosta.
Vaikutus yleisöön.
"Verhottu Kristus" on 1700-luvulta lähtien herättänyt ihailua ja hämmennystä eri aikojen matkailijoissa ja taiteen tuntijoissa. Antonio Canova yritti aikanaan ostaa veistoksen Napolissa ollessaan ja kertoman mukaan olisi ollut valmis antamaan kymmenen vuotta elämästään ollakseen sen tekijä. Markiisi de Sade kehui matkakuvauksissaan verhon laskoksia ja veistoksen mittasuhteita. Myöhemmin Matilde Serao kirjoitti Kristuksen kasvojen ilmeistä, ja kapellimestari Riccardo Muti valitsi teoksen kasvojen kuvan Mozartin "Requiemin" levyn kanteen. Argentiinalainen kirjailija Hector Bianciotti kuvaili kokeneensa Stendhalin syndrooman nähdessään marmorin hienovaraiset laskokset. Nykyajan runoilijoista Adunis on todennut, että "Verhottu Kristus" on ”kauniimpi kuin Michelangelon veistokset”.