tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vielmur-sur-Agout

Vielmur-sur-Agout (oksitaaniksi: "Vièlhmur") on kunta Ranskan eteläosassa Tarnin departementissa Oksitanian alueella. Se sijaitsee Agoutjoen varrella, noin 14 kilometriä Castresin kaupungista länteen.
Saint-Géminienin kirkon historia juontaa 1200-luvulla perustetusta benediktiiniluostarista. Kirkko on käynyt läpi monia muutoksia historiansa aikana. Se rakennettiin kokonaan uudelleen Ranskan uskonsotien jälkeen, ja sitä laajennettiin vielä 1800-luvulla. 
Tunnetuja kuntalaisia.
Jean-Louis Étienne (s. 1946), tutkimusmatkailija
Hatsuo Royama

Hatsuo Royama (, s. 31. maaliskuuta 1948 Gyōda) on japanilainen karateka, joka perusti Kyokushin-kan International Honbu -liiton. Hän voitti aktiiviurallaan Kyokushinissa MM-hopeaa ja kerran Japanin mestaruuden. Royama perusti oman Kyokushinin tyylisuunnan 2002, jonka johdossa hän oli huhtikuuhun 2022 saakka.
Luettelo Kristin Scott Thomasin saamista palkinnoista ja ehdokkuuksista

Tämä on luettelo Kristin Scott Thomasin saamista palkinnoista, ehdokkuuksista sekä hänelle myönnetyistä kunniamerkeistä ja arvonimistä.
Puylaurens

Puylaurens (oksitaaniksi: "Puèglaurenç") on kunta Ranskan eteläosassa Tarnin departementissa Oksitanian alueella. Se sijaitsee Agoutjoen varrella, noin 24 kilometriä Castresin kaupungista länteen.
Kaupunki on saanut nimensä jo visigooteilta. 1200-luvulla ristiretkeläiset miehittivät kaupunkia yhdeksän vuoden ajan. Vuonna 1337 englantilaiset sotajoukot Mustan prinssin johdolla tekivät seudulla tuhojaan, jolloin asukkaat suojautuivat kaupungin muurien sisälle. 1400-luvun puolivälistä 1500-luvun puoliväliin kaupunki kehittyi pastellikaupalla. Ympäröivillä pelloilla kasvatettiin värimorsinkoa. Sen lehdet pestiin, kuivattiin ja murskattiin. Tämän jälkeen se muotoiltiin palloksi (). Käymisen jälkeen niistä tuli rakeista tahnaa, jota käytettiin syvän sinisen väriaineen saamiseksi. Tästä yltäkylläisyyden ajanjaksosta on muistona suurten kauppiasperheiden rakentamat kartanot ja linnat. Samoin jäi elämään keskiaikainen käsite Pays de Cocagne, jolla viitataan maahan, jossa eletään yltäkylläisyydessä. 1500-luvun puolivälissä kilpailu indigon kanssa johti pastellikulttuurin rappeutumiseen ja katoamiseen.
Hidakan kehitystoimisto

Hidakan kehitystoimisto () on yksi Japanin Hokkaidōn prefektuurin aluehallinnon yksiköistä. Hidakan kehitystoimiston hallinnoima alue sijaitsee Tyynenmeren rannikolla Hokkaidōn eteläosassa. Alueen pinta-ala on 4 811,16 neliökilometriä, ja siellä on 64 335 asukasta (vuonna 2021). Alueen pääkaupunki on Urakawa.
Hidakan kehitystoimisto perustettiin vuonna 2010, kun Hokkaidōn aliprefektuurit korvattiin yleiskehitys- ja kehitystoimistoilla. Hidakan kehitystoimistoa edelsikin Hidakan aliprefektuuri, joka oli perustettu vuonna 1897 nimellä Urakawan aliprefektuuri. Valtaosa seudusta sijaitsee Hidakavuorten alueella, ja noin 80 prosenttia siitä on metsän peitossa. Alue onkin harvaan asuttu. Sen asukasluku on laskenut voimakkaasti 1960-luvulta lähtien.
Hidakan kehitystoimisto hallinnoi seitsemää kuntaa, jotka ovat kaikki maaseutukaupunkeja.
Stonycreek Township (Somersetin piirikunta)

Stonycreek Township on kunta ("township") Yhdysvalloissa Pennsylvanian osavaltiossa. Sen väkiluku oli 2 087 vuonna 2020. Kunta sijaitsee Somersetin piirikunnassa.
Stonycreek Township sai kansainvälistä huomiota syyskuun 11. päivän iskujen aikana, kun kaapattu lentokone tippui maahan Stonycreek Townshipissä. Lentokone oli arvioiden mukaan tarkoitus ohjata päin Valkoista taloa tai Yhdysvaltain kongressitaloa, mutta koneen matkustajat tekivät yllätyshyökkäyksen ohjaamoon, jossa käydyn tappelun seurauksena lentokone putosi maahan.
Väestö.
Vuonna 2020 Stonycreek Townshipin 2 087 asukkaasta valkoisia oli 96,8 %, aasialaisia 0,1 % ja alkuperäisasukkaita 0,1 %. Asukkaista 10,3 % puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 1,5 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Zrínyi

Zrínyi (kroat. "Zrinski") oli kroatialais-unkarilainen kreivillinen suku, josta on noussut useita Unkarin ja Kroatian historian merkkihenkilöitä. 
Kroatialaisen mahtisuvun jäsenet tunnettiin Unkarissa Árpád-dynastian aikaan Brebirin (kroat. Bribir, kylä Skradinin kaupungin lähistöllä nykyisessä Kroatiassa Šibenik-Kninin piirikunnassa) kreiveinä. Vuonna 1347 Unkarin kuningas Ludvig (Lajos) I antoi heille läänitykseksi nykyisen Kroatian etelärajoilla Sisak-Moslavinan piirikunnassa sijaitsevan Zrinin linnan, josta suku otti nimensä. 
Suvun jäseniä olivat mm:
Johan Wichtman

Johan Henricsson Wichtman (3. kesäkuuta 1803 Vihti – 28. maaliskuuta 1868 Siuntio) oli suomenruotsalainen pappi ja pedagogi. 
Elämäkerta.
Johan Wichtman syntyi Vihdissä Oravalan kylässä Lohjan Vappulan Tynnin talolliselle Henrik Henriksson Wichtmanille ja tämän puolisolle Kristina Henriksdotterille. Wichtman meni naimisiin Amalia Elisabeth Kroppin kanssa ja pari sai kaksi lasta; Johan Alfrid Wichtmanin ja Johan Axel Wichtmanin.
Wichtman aloitti opiskelun Turun katedraalikoulussa 28. helmikuuta 1818 ja valmistui 15. kesäkuuta 1824. Wichtman vihittiin papiksi Turun hiippakunnassa 19. joulukuuta 1829. Ennen pappisvihkimystään Wichtman toimi Tammisaaren virkaa tekevänä pedagogina vuosina 1827–1829. Tammisaaresta Wichtman siirtyi Vihdin seurakunnan apulaispapiksi 1829 ja seuraavana vuonna hän aloitti Pohjan seurakunnan kappalaisena. Samanaikaisesti Pohjan kappalaisena toimiessaan Wichtman oli myös Fiskarsin Lancaster-koulun opettajana. Vuonna 1840 Wichtman saapui Siuntion seurakuntaan kappalaiseksi. Hän toimi samalla myös Siuntion seurakunnan sijaiskirkkoherrana vuosina 1841–1855. Wichtman kuoli Siuntiossa 28. maaliskuuta 1868. Hänet on haudattu Siuntion hautausmaalle.
Uskokit

Uskokit () olivat eteläslaavilaisia pakolaisia, jotka 1400-luvun lopulla asettuivat ensin Kroatiaan ja Bosniaan, sitten Dalmatian rannikolle, mieluiten Splitiin ja Senjiin, missä he muodostivat sotaisia ​​yhteisöjä, jotka usein auttoivat Itävaltaa Turkkia ja Unkaria vastaan. Kun tämä uskokien yhteisö oli hajotettu, sen jäännökset muodostivat Turkin vastaisen sotilasrajan perustan.
Linnunradan tuulet

Linnunradan tuulet () on Lennart Meren ohjaama dokumenttielokuva suomalais-ugrilaisten ja samojedikansojen elämästä, kulttuurista ja kansanperinteistä. Siihen kuvattiin materiaalia Suomessa, Lapissa, vepsäläisten ja vatjalaisten mailla, Mordvassa, Hanti-Mansiassa, Unkarissa, Taimyrin niemimaalla, Setumaalla, Nenetsiassa, Saarenmaalla ja Muhussa.
Elokuva tuotettiin virolaisen Tallinnfilmin, suomalaisen Mainos-TV:n ja Unkarin yleisradioyhtiö Magyar Televízión kansainvälisenä yhteistyönä vuonna 1977. Se sai ensi-iltansa Tartossa 10. toukokuuta 1978, ja saman vuoden aikana se näytettiin teattereissa myös Helsingissä, Uppsalassa ja Tallinnassa. Lisäksi Mainos-TV esitti sen kanavallaan Suomessa. "Linnunradan tuulia" edelsi vuonna 1970 ilmestynyt "Vesilinnun kansa", ja vuonna 1986 tuotettiin jatko-osa "Kalevan äänet". Elokuva masteroitiin uudelleen vuonna 2009 osana Eesti Film 100 -hanketta ja samalla Meren 80-vuotissyntymäpäivien kunniaksi.
Tuotanto.
Suomessa elokuvaa kuvattiin muun muassa maaliskuussa 1977 Käsivarren Ropitunturilla, jossa olosuhteet olivat elokuvan kannalta otolliset. Sää oli nimittäin pilvetön, mutta voimakkaasti puhaltanut tuuli pöllytti lunta ilmaan. Ohaaja Meri oli tuolloin ensimmäistä kertaa toisen maailmansodan jälkeisessä Suomessa.
Bad Dragon

Bad Dragon Enterprises, Inc. on yhdysvaltalainen fantasia-aiheisten seksilelujen valmistaja. Tarjonta on suunnattu ensisijaisesti turri-alakulttuurin jäsenille. Tuotteita myydään internetissä ja coneissa.
Bad Dragonin toimitusjohtaja Jan ”Varka” Mulders omistaa myös turreille suunnatun e621-kuvafoorumin, sen kiltin version e926:n ja F-List-roolipelisivuston.
Historia.
Bad Dragon perustettiin kesäkuussa 2008. Yksi perustajista, Jan ”Varka” Mulders, oli alkanut valmistaa seksileluja yliopistonsa asuntolassa Skotlannissa edellisenä vuonna. Yhtiön päämaja on nykyään Phoenixissä Arizonassa.
Tuotteet.
Bad Dragonin tuotteet ovat ensisijaisesti fantasia-aiheisia ja perustuvat mm. lohikäärmeisiin, hevosiin, miekkavalaisiin, khimairoihin ja ihmissusiin. Sivustolla oli ennen ”biografiat” ja piirrokset hahmoista, joihin lelut perustuivat. Nykyään (elokuussa 2017) ne ovat kuitenkin tarjolla vain rekisteröityneille käyttäjille. Muut kävijät näkevät seksileluista vain kuvat ja tekniset tiedot. Bad Dragonilla on myös interaktiivisia 3D-malleja leluista.
Asiakkaat voivat lähettää Bad Dragonille omia leluideoitaan ja osa niistä otetaan rajoitettuun tuotantoon.
NRP Augusto de Castilho

NRP Augusto de Castilho voi tarkoittaa:
Hannu Kontturi

Hannu Kontturi (s. 1979) on palkittu suomalainen käsikirjoittaja ja ohjaaja. Hän on tehnyt niin draamaa, tositelevisiota kuin viihdettäkin. Hannu Kontturin luomia sarjoja ovat muun muassa Ilpo Larhasta kertova rikossarja "Piiritys" (Ruutu+, 2023), lasten komediasarja "Erityiset" (Yle Areena, 2021–) ja Iriadamant-elämäntapaintiaaneista kertova dokumenttisarja "Gaialand" (Yle Areena, 2022).
Suomen valotaiteen seura Flash

Suomen valotaiteen seura Flash on perustettu 2017. Seuran tavoitteena on edistää valotaiteen ja sen tekijöiden asemaa Suomessa ja kansainvälisesti. Seura järjestää näyttelyitä ja koulutusta, tiedottaa alan tapahtumista ja ottaa kantaa alaansa liittyviin aiheisiin. Seuran toiminnanjohtaja on Virve Leikola. Puheenjohtajana toimii Immanuel Pax. 
Seuran pitkän tähtäimen tavoite on valotaiteen keskuksen perustaminen Helsinkiin.
Jäsenet työskentelevät valotaiteen parissa tai ovat siitä kiinnostuneita.
MuuMediaFestivaali

MuuMediaFestivaali oli vuosina 1991–1998 Helsingissä järjestetty mediataidetapahtuma, jota tuotti suomalaisen mediataiteen keskus AV-arkki. MuuMediaFestivaalin edeltäjä oli Kuopion videofestivaali, joka järjestettiin vuosina 1989–1990 Kuopiossa. Festivaali oli ensimmäinen laajempi mediataiteen festivaali Suomessa.
Historia.
1989.
Ensimmäiset kansainväliset videotaidefestivaalit järjestettiin Kuopiossa 15.-17.4.1989. Festivaalin järjestäjinä toimivat Muu ry ja AV-arkki sekä Kuopion kaupungin ylläpitämä Kuopion videotyöpaja. Festivaalien kansainväliset vieraat olivat Jeremy Welsh ja Carol Jacobs Lontoosta ja pohjoismaiset vierailijat Pål Wrange, Frederik Cesson Ruotsista ja tanskalaisen videotaiteen veteraani Torben Soborg. Festivaalin kotimaiseen sarjaan lähettiin yli 200 videoteosta. Festivaalin ensimmäisen 10.000 mk kotimaisen palkinnon sai videotaiteilija Marikki Hakola.
1998.
MuuMediaFestivaali 98 oli kansainvälinen mediataidefestivaali, jonka tapahtumia järjestettiin Helsingissä, Espoossa ja verkossa. Vuonna 1998 MuuMediaFestivaali järjestettiin vastavalmistuneen Kiasman tiloissa, esimerkiksi Kiasma-teatterissa. Festivaaliin kuului näytöksiä, seminaareja, live-esityksiä, mediateekki ja Mobile Zones -projektitila. Vuonna 1998 festivaalin ohjelma kiersi tapahtuman jälkeen Suomessa ja ulkomailla. Festivaaliin kuului myös taiteilijaresidenssi, jonka avulla tekijät pystyivät toteuttamaan paikkasidonnaisia teoksia. Festivaalin teemoihin kuuluivat globaalius ja alkuperäiskansat. Meksikon ja Intian mediataide sekä verkkoaktivismi toivat alkuperäiskansojen näkökulman esiin festivaalilla. Vuonna 1998 juhlittiin festivaalin 10-vuotista taivalta, ja ohjelmaan kuului myös retrospektiivinen osuus. Siinä esitettiin videoita, jotka olivat inspiroineet mediataiteen tekijöitä sekä retrospektiivi suomalaiseen mediataiteeseen. Retrospektiivissä esitettiin sarja teoksia, joka näytti mediataiteen matkan suomalaisesta metsästä globaaliin virtuaalimaailmaan. Myös tilan kokeminen tietotekniikan aikana oli festivaaliohjelmassa keskeinen kysymys.
Ninni Korkalo

Ninni Kaminen (ent. Korkalo s. 1982 Helsinki) on suomalainen kuvataiteilija, joka työskentelee mediataiteen ja liikkuvan kuvan parissa. Hän valmistui kuvataiteilijaksi Etelä-Karjalan ammattikorkeakoulusta 2008 ja taiteen maisteriksi Lapin yliopistosta 2014. Kamisen teosten pohjana on uteliaisuus ja armollisuus ihmisyyttä, itseä ja toisia kohtaan. Hänen teoksiaan on nähty kotimaassa, Euroopassa, Afrikassa, Yhdysvalloissa, Venäjällä, Etelä-Amerikassa ja Aasiassa. Ninni Kaminen on AV-arkin ja Muu ry:n jäsen.
Risto Lanki

Risto Lanki (18. maaliskuuta 1946 Pyhtää – 1. marraskuuta 2023) oli suomalainen raviohjastaja ja -valmentaja. Pyhtään Heinlahdesta lähtöisin oleva Lanki ajoi urallaan yli 15 000 ravilähtöä, joista voitti yli 2000. Lanki menestyi parhaiten 1980-luvun tienoilla, kun hän ajoi vuosina 1979–1990 yli sata voittoa vuodessa. Hänet tunnetaan erityisesti suomenhevosten lainaohjastajana. Hän ohjasti suomenhevosori Patrikin nelinkertaiseksi ravikuninkaaksi vuosina 1988–1991 sekä Ilorin ravikuningattareksi Kouvolassa 1973.
Muita hänen menestysajokkejaan olivat muun muassa Ilo-Tähti ja Vokkerin-Tähti. Metsäkoneurakointia aiemmin tehneelle Lankille ravivalmentamisesta ja -ohjastamisesta tuli ammatti vuonna 1974. Tuolloin hän aloitti Ahti Rinta-Jaskarin LL-Tallin valmentajana Lappeenrannan Lyytikkälässä. Lappeenrannan ratavalmentajana Lanki oli vuosina 1976–1981. Sieltä hän siirtyi Jokimaan ratavalmentajaksi, josta puolestaan jatkoi Orimattilan hevoskylään 1980-luvun lopussa. Tallinnan raviradalla hän aloitti valmentamisen syyskuussa 1993.
Eläkkeellä Risto Lanki muutti Virosta Kouvolaan. Lanki sai aivoverenvuodon vuonna 2019, kun hän oli katsojana Mikkelin raveissa. Aivoverenvuodon seurauksena hänen toimintakykynsä heikkeni ja Lanki muutti kotkalaiseen hoivakotiin. 
Tuhannennen voittonsa Risto Lanki ohjasti 3. kesäkuuta 1984 ja 2000. voittonsa Dubla Nancylla 12. elokuuta 1993. Molemmat voitot Lanki ohjasti Jokimaalla.
Risto Langin tallilla ovat työskennelleet hevosalalla tunnetuksi tulleista muun muassa Ari Moilanen, Kari Venäläinen, Harri Tuominen, Pekka Luukkonen, Olli-Pekka Hämäläinen ja Roi Iltanen.
Langin isä Pentti Lanki oli tunnettu hevosmies sekä ravikuningatar Ilorin kasvattaja ja omistaja. Risto Lanki piti Tallinnassa tallia Jelena Tsezaksin kanssa ja heidän tyttärensä Liisa Lanki on ravi- ja monteohjastaja.
Tuuli Penttinen-Lampisuo

Tuuli Penttinen-Lampisuo (s. 1969 Tampere) on suomalainen tuottaja ja taidekriitikko. Hän työskentelee yhteistyössä taiteilijoiden kanssa taide- ja mediataideprojekteissa ja elokuvatuotannoissa. Penttinen-Lampisuo on kirjoittanut taiteesta säännöllisesti muun muassa "Satakunnan Kansaan" vuodesta 2013. 
Henkilöhistoria.
Penttinen-Lampisuo opiskeli piirtäjä-artesaaniksi Pirkanmaan käsi- ja taideteollisuusoppilaitoksessa (1992) ja medianomiksi (AMK) Tampereen ammattikorkeakoulussa (2002). Taiteen maisteriksi (visuaalisen kulttuurin maisteriohjelma) hän valmistui Aalto-yliopistosta (2012).
Penttinen-Lampisuo on tuottanut lukuisia taideteoksia, näyttelyitä ja hankkeita. Hän on työskennellyt muun muassa Henrietta Lehtosen, Marko Lampisuon, Ninni Korkalon ja Hanna Haaslahden kanssa. Hän on ollut mukana hoitolaitoksissa ja rakennuskohteissa toteutettavissa taideprojektekteissa. Vuonna 2021 ilmestyi Penttinen-Lampisuon toimittama, Nokia Arenan rakennusvaiheista kertova "Kansi ja Areena" -kirja yhteistyössä Taideosasto-työryhmän kanssa. Vuosina 2021–2023 Penttinen-Lampisuo toimii hanketuottajana MEHI – Mediataiteen historia Suomessa -hankkeessa. 
2000-luvulla Penttinen-Lampisuo on työskennellyt muun muassa Satakunnan taidetoimikunnan taiteen tuottamisen läänitaiteilijana, Suomalaisen mediataiteen levityskeskus AV-arkki ry:n tuottajana (2002–2004), Turun yliopiston kulttuurituotannon tuntiopettajana, Kallo Works osk:ssa osuuskuntayrittäjänä ja AVEKissa tuotantoneuvojana. Vuosina 1994–1998 hän työskenteli taidevedostajana Grafiikanpaja Himmelblaussa. 
Penttinen-Lampisuo on Suomen arvostelijain liitto SARV:n ja WIFT Finlandin jäsen, sekä Rajataide ry:n ja Galleria Rajatilan perustajajäsen. 
Vuonna 2020 Penttinen-Lampisuo perusti tuotantoyhtiö Poike Production. Se on erikoistunut elokuvan ja mediataiteen tuottamiseen ja taiteen asiantuntijapalveluihin. Poike Production asiakkaita ovat muun muassa Sanoma Media ja Tampereen kaupunki, ja yhteistyökumppaneita keskeiset mediataidetoimijat Suomessa, kuten AV-arkki, Fantomatico, Testifilmi ja Suomen Mediataideverkosto. Poike Productio on Audiovisual Producers Finland APFI:n jäsen.
John Hopkins (taiteilija)

John Hopkins on yhdysvaltalainen taiteilija, joka on toiminut pitkään valokuvan ja media- sekä äänitaiteen parissa. 
Hopkins on toiminut pitkään alan opettajana eri oppilaitoksissa ympäri maailmaa, erityisesti Saksassa, Islannissa sekä Suomessa.
Panu Johansson

Panu Johansson on suomalainen mediataiteilija ja kokeellisen elokuvan tekijä. Hän työskentelee liikkuvan kuvan, valokuvan ja äänen parissa. 
Johansson on valmistunut kuvataiteilijaksi Taidekoulu Maasta vuonna 2003 ja Taiteen maisteriksi Lapin yliopistosta 2014. Johanssonin teoksia on ollut esillä erilaisilla festivaaleilla, tapahtumissa ja näyttelyissä vuodesta 2000 lähtien.
Johanssonin taiteessa näkyy kokeellisen elokuvan historia ja kulttuurihistoria. Hänen teoksensa ovat osaltaan tallentaneet häviävää kulttuuriperintöä, kuten Vesitornisinfonia vuodelta 2022, joka käsitteli suomalaisia vesitorneja. Hänen teoksilleen on ominaista filmimateriaalin tuntu, päiväkirjamaisuus ja maisemallisuus. Johansson on käyttänyt teoksissaan found footage -aineistoa tai kuvannut materiaalia filmille esimerkiksi Super 8 -filmille. Johansson on tehnyt useimpiin teoksiinsa myös niiden äänimaailman. 
Johansson on Muu ry:n, AV-arkin, Kuvaston, Lapin taiteilijaseuran ja Pohjoisen mediakulttuuriyhdistys Magneetin jäsen. Johansson on lisäksi järjestänyt mediataiteeseen liittyviä tapahtumia Pohjois-Suomen alueella.
Johanna Sinkkonen

Johanna Sinkkonen (s. 7. lokakuuta 1983 Turku) on suomalainen kuvataiteilija ja tuottaja, joka tekee yhteisötaidetta, paikkasidonnaista ja mediataidetta. Sinkkosen projekteja ovat olleet yhteisöllinen "KaiPuu" ja interaktiivinen mediataideteos "I see you."
Sinkkosen töitä on ollut eri festivaaleilla ja näyttelyissä niin Suomessa kuin ulkomailla. Sinkkonen on toteuttanut monivälineisesti projekteja eri kokoonpanoissa ja on vaikuttanut aktiivisesti turkulaiseen taidekenttään mm. yhteisötaiteen työosuuskunta Canadantuijien ja Holz Kollektiv:n perustajajäsenenä. Sinkkonen valittiin Turun Taiteilijaseuran hallituksen puheenjohtajaksi vuosille 2022-2023.
Pasi Rauhala

Pasi Rauhala (s. 1978 Lahti) on suomalainen kuva- ja mediataiteilija. Rauhala asuu ja työskentelee Lohjalla.
Rauhala tekee tilallisia ja vuorovaikutteisia installaatioita. Keväällä 2022 hän voitti kutsukilpailun, jossa haettiin uutta teosta Aalto Yliopiston K3 kampukselle. 
Rauhala teoksia oli ensi kertaa esillä Kuvataideakatemian galleriassa Helsingin Kasarmikadulla 2008. Hänen teoksiaan on ollut esillä Jyväskylän, Hämeenlinnan ja Tampereen taidemuseossa sekä Mäntän kuvataideviikoilla vuosina 2019 ja 2022.
Rauhala on valmistunut kuvataiteen maisteriksi Kuvataideakatemiasta 2009 ja taiteen maisteriksi Aalto Yliopistosta valokuvataiteen koulutusohjelmasta 2012. Maisterin opinnäytetyönä hän toteutti Pasi Rauhalan Kotimuseo nimisen näyttelykokonaisuuden.
Rauhala on suorittanut myös Julkisen taiteen taideasiantuntijan erikoistumiskoulutuksen 2021. Koulutukseen liittyvään julkaisuun hän kirjoitti artikkelin lisätyn todellisuuden mahdollisuuksista julkisen tilan taiteessa.
Dirty Dancing (soundtrack)

Dirty Dancing (koko nimi Dirty Dancing: Original Soundtrack from the Vestron Motion Picture) on soundtrack-albumi vuoden 1987 menestyselokuvaan "Dirty Dancing – kuuma tanssi". Albumille julkaistiin jatko-osa "More Dirty Dancing" vuonna 1988. Vuonna 2003 julkaistiin albumi "Ultimate Dirty Dancing", joka sisältää elokuvan kaikki kappaleet esittämisjärjestyksessä.
Kappaleet.
20-vuotisjulkaisu.
Levy 1 (CD)
Levy 2 (DVD)
Kaupallinen menestys.
Dirty Dancing on yksi kaikkien aikojen menestyneimpiä soundtrack-albumeja ja musiikkalbumeja ylipäänsä. Sitä myytiin ChartMasters-sivuston mukaan maailmanlaajuisesti ainakin 29,9 miljoonaa kappaletta, useiden lähteiden mukaan yli 32 miljoonaa kappaletta.
Dirty Dancing nousi Yhdysvaltain Billboard Hot 100 -listan ykköseksi 14. marraskuuta 1987 ja oli ykkösenä kaikkiaan 18 viikkoa. Listaviikkoja kertyi kaikkiaan 97. Yhdysvalloissa albumi on saanut 14-kertaista platinaa yli 14 miljoonan levyn myynnillä. Bundesverband Musikindustrien (BVMI) mukaan Dirty Dancing on Saksan kaikkien aikojen myydyin albumi3,25 miljoonan kappaleen myynnillä.
Khairpurin ruhtinaskunta

Khairpurin ruhtinaskunta oli entinen valtio nykyisen Pakistanin Sindhin provinsissa. Nimensä mukaisesti ruhtinaskunnan pääkaupunki oli Khairpur Induksen itäpuolella. Ensin Sindhin Talpur-dynastialle alaiset Khairpurin hallitsijat itsenäistyivät brittien alaisuudessa brittien valloitettua Sindhin alueen. Khairpur liittyi Pakistaniin vuonna 1947 ja se lakkautettiin hallinnollisessa uudistuksessa vuonna 1955.
Maantiede ja väestö.
Khairpurin ruhtinaskunta sijaitsi nykyisen Pakistanin Sindhin provinsissa Induksen keskijuoksun itäpuolella. Kokoa alueella oli noin 15 600 km². Nimensä mukaisesti ruhtinaskunnan pääkaupunki oli Khairpur Sukkurin kaakkoispuolella. Ruhtinaskunnan alueet lähellä Industa maan pohjois- ja länsiosissa olivat hedelmällistä alluviaalitasankoa. Kaakkoisosat olivat puolestaan aavikkoa Ison Intian aavikon reunamilla.
Suurin osa ruhtinaskunnan väestöstä asui alueen maaseudulla. Paikalliset puhuivat enimmäkseen sindhin kieltä, mutta hallitsijasuku oli baluchitaustainen.
Historia.
1700-luvun looppupuolella Sindhiä hallitsi Kalhora-dynastia. Vuonna 1783 baluchipäällikkö Mir Fath Ali Khan Talpur syöksi Kalhora-hallitsijat valalsta ja sai tunnustuksen alueen hallitsijana Afganistanin Dorrani-dynastialta, jonka alainen Sindh oli. Hänen veljenpoikansa Mir Suhrab Khan teki Khaipurista oman tukialueensa tunnustaen kuitenkin Hyderabadin Talpur-hallitsijoiden yliherruuden. Samalla hän alkoi kuitenkin laajentaa alueitaan Khairpurista etenkin kohti aavikkoa etelässä ja kaakossa ja kohti Industa lännessä. Kun Afganistanin Dorrani-valtakunta alkoi heiketä Sindhin hallitsijoista tuli vuoteen 1813 mennessä käytännössä itsenäisiä.
Britit tunnustivat Sindhin itsenäisenä valtionaan vuonna 1832. Sen hallitsijat pyrkivät kuitenkin estämään brittijoukkojen liikkeet alueen poikki ensimmäisen afgaanisodan aikana vuosina 1839-1842. Khairpurissa tuolloin hallinnut Mir Suhrab Khanin poika Ali Murad oli kuitenkin brittimielinen ja toimi heidän kanssaan yhteistyössä. Kun Charles Napier johti sotaretkeä Sindhiin vuonna 1843 Ali Murad tunnustettiin Khairpurin "mirinä" muuten brittien Brittiläiseen Intiaan liittämässä Sindhissä. Hän sai myös arvonimen Ylä-Sindhin "rais".
Alkujaan hyvät suhteet brittien kanssa heikkenivät tulevina vuosina. Khairpurin hallitsijaa syytettiin myös vallan väärinkäytöstä. Vuonna 1852 Khairpurin hallitsija menetti "rais"-arvonimensä ja suuria osia ruhtinsaskunnasta liitettiin Brittiläiseen Intiaan. Liitetyistä alueista tuli osa tuolloista Shikarpurin piirikuntaa. Samalla Khairpurin hallitsijan ohelle asetettiin brittien nimittämä visiiri ("wazir"). Vuonna 1866 britit lupasivaat kaikesta huolimatta tunnustaa Mir Ali Muradin jälkeläiset vallanperijöinä Khairpurissa. Ali Murad kuoli vuonna 1894 ja hänen seuraajakseen nousi hänen poikansa Faiz Muhammad.
Khairpur liittyi Pakistaniin Intian jaon yhteydessä vuonna 1947. Ruhtinaskunnan tarina päättyi lopulta hallinnolliseen uudistukseen vuonna 1955, jolloin siitä tuli suoraan osa Länsi-Pakistania.
Unto E. Hämäläinen

Unto Eelis Hämäläinen (14. marraskuuta 1923 Impilahti – 24. huhtikuuta 2003 Jyväskylä) oli keskisuomalainen kuvataiteilija, joka aloitti taiteilijan uransa maalarina jo 1940-luvulla ja ryhtyi 1960-luvun lopulla tekemään myös veistoksia. Hämäläisen tuotantoon kuuluu mm. abstrakteja maalauksia sekä kineettisiä ja valokineettisiä veistoksia. Hän käytti teoksissaan usein myös kierrätysmateriaalia. Hämäläinen oli yksi vuonna 1972 perustetun taiteilijaryhmä Dimension perustajajäsenistä. Vuosina 1985–1987 hän toimi Jyväskylän taiteilijaseuran puheenjohtajana. Hämäläiselle myönnettiin vuonna 1972 Valtion taidepalkinto ja vuonna 1997 Keski-Suomen läänin taidetoimikunnan taidepalkinto. Hämäläisen retrospektiivinäyttely "Boheemikinetiikkaa ja kesympiä kuvia" oli esillä Jyväskylässä vuonna 1996.
Tarja Ervasti

Tarja Ervasti (s. 1957) on suomalainen valotaiteilija ja esittävän taiteen valosuunnittelija. Hän on opiskellut valosuunnittelua Taideyliopiston Teatterikorkeakoulussa valmistuen teatteritaiteen maisteriksi ja Yale School of Drama -yliopistossa (nykyään nimeltään David Geffen School of Drama at Yale University) Yhdysvalloissa. Ervastin tuotantoon kuuluu valoa pääasiallisena materiaalinaan hyödyntäviä installaatioita, ympäristötaideteoksia ja rakennettuun ympäristöön luotuja pysyviä teoksia. 
Ervasti on työskennellyt vapaana taiteilijana 1980-luvulta alkaen, yhdistäen urat valosuunnittelijana teatteri-, tanssi- ja oopperatuotannoissa sekä valotaideteosten tekijänä. Hän on toiminut alansa opetustehtävissä Teatterikorkeakoulussa sekä vierailevana luennoitsijana Kuvataideakatemiassa, Taideteollisessa korkeakoulussa ja ammattikorkeakouluissa. Ervasti on toiminut ympäristö- ja valotaidetapahtumien suunnittelijana, kuraattorina sekä julkisen taiteen ja valotaidekilpailujen juryissä. Hän toimi näyttelyvalaistuksen suunnittelijana ja toteuttajana Kansallisgalleriassa vuosina 2018–2022. 
Arabianrannassa on hänen teoksensa "Tuulen kuvia". Vuonna 2005 valmistuneessa teoksessa on asuinrakennuksen kahteen julkisivuun integroidut LED-valospiraalit ja valokuitujuovat, joiden energia tuotettiin rakennuksen katolle sijoitetulla tuuliturbiinilla. Teoksen valo-ohjelmat valikoituivat tuulen voimakkuudesta ja lämpötilasta tietoa antavan sääaseman avulla.
Järvenpää Vineyard -seurakunta

Järvenpää Vineyard on kristillinen seurakunta Järvenpäässä. Järvenpää Vineyard on yhteyttä vaaliva, lapset ja nuoret huomioiva yhteisö, johon kaikenikäiset ovat tervetulleita.
Järvenpää Vineyard syntyi vuonna 2022 kahden paikallisen seurakunnan Vineyard Uusimaan sekä Overflown yhdistyttyä. Seurakunnan toiminta-alueena on Järvenpää, Kerava ja Tuusula.
Himalajankuusi

Himalajankuusi ("Picea smithiana") on läntisen Himalajan alueelta Koillis-Afganistanin, Pohjois-Pakistanin, Intian ja Nepalin alueilta kotoisin oleva puu. Se kasvaa 2 400 – 3 600 metrin korkeudella merenpinnasta vuoristojen jyrkillä rinteillä.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Himalajankuusi kasvaa jyrkillä vuoristorinteillä Himalajan vuoriston alueella. Se suosii kasvualustana hiekka- ja savimaata. Himalajankuusi elää kosteassa monsuuni-ilmastossa, jossa se kokee keskimäärin 1 000 – 2 500 millimetrin vuotuisen sademäärän. Se on sopeutunut elämään −20°C – 30°C lämpötilassa.
Kuvaus.
Himalajankuusi on suuri ainavihanta puu, joka kasvaa 30–45 m korkeaksi ja jonka rungon halkaisija on noin 1–2 m. Sillä on kartiomainen latvusto, jossa on tasaiset, yleensä riippuvat oksat.
Versot ovat vaalean kellanruskeita ja karvattomia. Lehdet ovat neulamaisia, 3–5 cm pitkiä, puolivihreitä, ja niissä on huomaamattomia suuviivoja. Himalajankuusen neulaset ovat kuusien pisimmät. Kävyt ovat leveitä ja kartiomaisia, 9–16 cm pitkiä ja 3 cm leveitä, nuorena vihreitä, kypsyessään kellanruskeat ja avautuvat 5–6 cm leveiksi 5–7 kuukautta pölytyksen jälkeen. Emilehdet ovat jäykkiä ja pyöreäreunaisia.
Käyttö.
Himalajankuusi on tärkeä talouspuu ja se on erinomaista rakennusmateriaalia. Sitä käytetään sisätilojen lattioiden ja kattojen rakennusmateriaalina. Sitä on käytetty käsiteltynä myös ratapölkkyjen materiaalina. Suhteellisen keveytensä vuoksi himalajankuusta on käytetty myös lentokoneiden rakentamiseen. Pienempiä yksilöitä käytetään selluteollisuuden tarpeisiin.
Lajin pitkät neulaset ja roikkuvat oksat tekevät siitä suositun koristepuun, ja se onkin yleinen eurooppalaisissa puutarhoissa.
Leopold Carl Müller

Leopold Carl Müller (1834 Dresden- 1892 Wien) oli itävaltalainen taidemaalari. Hän tuli tunnetuksi maisemamaalauksillaan sekä Itävallan orientalismin perustajana. Müllerin sisarukset olivat taiteellisia. Hänen siskonsa Marie ja Betha oli muotokuvamaalareita. 
Müller opiskeli taidetta Wienin taideakatemiassa vuodet 1862- 1867. Hänen opettajiaan olivat Christian Ruben ja Karl von Blaas. Tuloja hän hankki tekemällä kuvituksia. Vierailtuaan Pariisissa Müller kiinnostui Eugene Fromentinin orientalistisista maalauksista ja halusi tehdä itsekin jotain samanlaista. 
Oman aikansa ihmiseksi Müller matkusteli paljon. Hän vieraili Unkarissa, Italiassa ja Egyptissä. Hän piti ateljeeta Kairossa vuonna 1873 ja 1880- luvulla. Venetsiassa hän maalasi vuosina 1870- 1872. Hänet nimitettiin professoriksi Wienin taideakatemiaan vuonna 1877. Vuodet 1890 -1891 hän työskenteli oppilaitoksen rehtorina.
Rudolf Pflanz

Rudolf "Rudi" Pflanz (1. heinäkuuta, 1914 – 31. heinäkuuta, 1942) oli saksalainen sotilaslentäjä ja hävittäjä-ässä joka keräsi 52 ilmavoittoa sekä sai Rautaristin ritariristin. Hän kohosi luutnantista yliluutnantiksi. Rudolf Pflanz taisteli länsirintamalla sekä muun toiminnan ohella, taisteluun Britanniasta, toimien majuri Helmut Wickin siipimiehenä. Tuolloinen luutnantti Pflanz pudotti brittiässä John Dundasin, joka samassa ilmataistelussa oli pudottanut majuri Wickin - kummatkin menehtyivät. Pflanz taisteli Messerschmitt Bf 109:n tyyppisillä hävittäjäkoneilla, ennen kaatumistaan Ranskan alueen yllä, jonka jälkeen hänet kohotettiin kapteeniksi. Hävittäjärykmentti JG 2:ssa "Richthofen" taistellut Pflanz oli ampunut alas huomattavan määrän (45 kpl) Supermarine Spitfire -tyyppisiä brittihävittäjiä, jotka olivat heidän ehdotonta parhaimmistoaan tuohon aikaan.
Saissac

Saissac (oksitaaniksi: "Saissac") on kunta Ranskan eteläosassa Auden departementissa Oksitanian alueella. Se sijaitsee noin 24 kilometriä Carcassonnen kaupungista luoteeseen.
Kunnan linna "Château de Saissac" on rakennettu ensimmäisellä vuosituhannella. Vuonna 960 sen omistus siirtyy Carcassonnen kreiville. 1000-luvulla syntyy Saissacin suku. He asuttavat linnaa, ja samalla he suojelevat kataareja. Albigenssiristiretken (1209-1229) alussa Saissacin herrat antautuivat Simon IV de Montfortille. Tämän jälkeen he vannoivat uskollisuutta Ranskan kuninkaalle, eivätkä enää suvainneet katarismia. 1500-luvulla linnan omistajaksi tuli varakas kauppiasperhe, joka oli vaurastunut pastellivärikaupalla. He muuttivat linnan asunnoksi. 1700-luvun lopulla tapahtuneen Ranskan suuren vallankumouksen aikana linna takavarikoitiin ja myytiin kansallisomaisuudeksi. Tämän jälkeen linna vaihtoi usein omistajaa. Lopulta kunta osti sen vuonna 1994. Vuosina 2004-2006 linnan kaksi huonetta kunnostettiin 1500-luvun hengessä.
Leibnitz (täsmennyssivu)

Leibnitz tarkoittaa esimerkiksi seuraavia:
Leonid Mosendz

Leonid Mosendz (, kirjailijanimiä "Osyp Ljaskovets", Осип Лясковець; "Rostyslav Berladnyk", Ростислав Берладник; 20. syyskuuta 1897 Mohyliv-Podilskyi, Venäjän keisarikunta – 13. lokakuuta 1948 Blonay, Sveitsi) oli ukrainalainen kirjailija.
Elämäkerta.
Mosendz opiskeli Vinnytsjan opettajaseminaarissa 1911–1915 ja toimi opettajana Hnivanissa 1918–1920. Ukrainan kansantasavallan armeijasta kotiutettuna hän pakeni 1920 Puolaan mutta palasi Lutskiin 1921, jolloin puolalaiset pidättivät hänet ja hän joutui internointileirille Kalisziin. Vapauduttuaan hän opiskeli kemiaa 1923–1928 Poděbradyssa Ukrainalaisessa maatalousakatemiassa ja sen jälkeen kaksi vuotta Brnossa, jossa hän suoritti tohtorin tutkinnon 1931. Hän työskenteli sitten insinöörinä Bratislavassa. Hän toimi 1937–1939 opettajana kauppakoulussa Sevljušissa Transkarpatiassa. 1939–1945 hän työskenteli kemistinä Bratislavassa, josta hän pakeni Itävaltaan brittiläiselle vyöhykkeelle. Hän kuoli Sveitsissä tuberkuloosiparantolassa.
Kirjailijana.
Mosendz kirjoitti 1920-luvun loppupuolelta alkaen eri lehtiin runoja, proosaa, kirjallisuusarvosteluja ja -katsauksia. Hän julkaisi proosaa ja runoja myös kirjoina. Hänen kuolemansa jälkeen ilmestyi keskeneräiseksi jäänyt romaani "Ostannii prorok" (1960, 'Viimeinen profeetta'). Hän käänsi kirjallisuutta ukrainaksi monista kielistä. Hänen tuotantonsa pääteema juontuu hänen vahvasta isänmaallisuudestaan.
Mosendz kirjoitti Juri Klenin kanssa yhteisellä salanimellä Porfyri Horotak kirjallisia parodioita, jotka ilmestyivät 1947 nimellä "Dyjabolitšni paraboly" ().
Lennart Back

Torsten Lennart Back (28. toukokuuta 1933 Ellenö, Färgelanda – 1. elokuuta 2022 Uddevalla) oli ruotsalainen kilpakävelijä.
Elämä ja urheilu-ura.
Back voitti 20 kilometrin kävelyssä EM-pronssia Tukholmassa 1958. Rooman kesäolympialaisissa 1960 hän sijoittui samalla matkalla kuudenneksi ja Belgradin EM-kilpailuissa 1962 viidenneksi. Kävelyn maailmancupissa hän sijoittui 20 kilometrillä toiseksi vuonna 1961. Back kuoli sairastettuaan pitkään 89-vuotiaana 1. elokuuta 2022.
David Don

David Don (1799/1800–1841) oli skotlantilainen kasvitieteilijä.
David Donilla oli viisi veljeä sekä yksi sisar, ja hänen isänsä George Don oli taimistonhoitaja. Vuonna 1802 George Donista tuli Edinburghin kasvitieteellisen puutarhan yli-intendentti.
David Don muutti nuorena Lontooseen. Siellä hänen ensimmäisiä työtehtäviään oli toimia kasvitieteilijä Aylmer Bourke Lambertin henkilökohtaisena kirjastonhoitajana. Lambertilla oli suuri henkilökohtainen kirjasto sekä herbaario. Lambertin kirjastonhoitajana toimimisen myötä Don pääsi Linnean Societyn kirjastonhoitajaksi ja hän toimi tässä tehtävässään lähes 20 vuotta. 35-vuotiaana Donista tuli Lontoon King's Collegen ensimmäinen kasvitieteen professori. Vähän aikaa professuurinsa aloittamisen jälkeen hänen kaulastaan löydettiin kuitenkin pahalaatuinen kasvain, ja Don kuoli vuonna 1841 vähän ennen syntymäpäiväänsä.
David Donista käytetään tieteellisten nimien yhteydessä auktorilyhennettä D.Don.
Mimi Jakobsen

Mimi Vibeke Jakobsen (s. 19. marraskuuta 1948 Kööpenhamina) on entinen tanskalainen poliitikko. Hän toimi isänsä Erhard Jakobsenin perustaman Keskustademokraatit-puolueen puheenjohtajana 1989–2005, istui kansankäräjillä 1977–2001 ja toimi useaan kertaan ministerinä. Hän oli kulttuuriministeri 1982–1986, sosiaaliministeri 1986–1988, Grönlanti-ministeri 1987, koordinaatioministeri 1993–1994 ja elinkeinoministeri 1994–1996. Vuonna 2006 hän liittyi Sosiaalidemokraatteihin, mutta on sittemmin eronnut puolueesta.
Vuorikuusi

Vuorikuusi eli turkestaninkuusi ("Picea schrenkiana") on Kazakstanin, Kirgisian ja Luoteis-Kiinan alueilta Keski-Aasiasta kotoisin oleva puu. Se kasvaa 1200 – 3500 metrin korkeudessa yleensä puhtaissa metsissä, joskus sekoittuneena siperiankuusen kanssa.
Vuorikuusen kaksi alalajia ovat turkestaninvuorikuusi (subsp. "schrenkiana") ja tiensaninvuorikuusi (subsp. "tianschanica").
Kuvaus.
Vuorikuusi on suuri ainavihanta puu, joka kasvaa 40–50 metrin korkuiseksi ja sen rungon halkaisija on jopa yhdestä kahteen metriä. Sillä on kapea kartiomainen latvus, jossa on tasaiset ja joskus roikkuvat oksat. Versot ovat vaaleankellanruskeita ja karvattomia. Lehdet ovat neulamaisia, 1,5–3,5 cm pitkiä, poikkileikkaukseltaan neljäkkään muotoisia ja tummanvihreitä.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Vuorikuusi kasvaa keski-Aasiassa. Kasvupaikkana on yleensä vuorien pohjoisrinne tai viileät rotkot. Kasvualustaksi sopivat erilaiset vuoristomaaperät, mutta yleensä kivikkoinen maaperä, jossa virtaa vuoriston lumien sulamisvesiä. Se sietää viileää mannerilmastoa.
Käyttö.
Vuorikuusi on tärkeä talouspuu Keski-Aasiassa, jossa sitä käytetään rakennusmateriaalina ja paperintuotantoon.
Big Lake Township

Big Lake Township on kunta ("township") Yhdysvalloissa Minnesotan osavaltiossa. Sen väkiluku oli 7 924 vuonna 2020. Kunta sijaitsee Sherburnen piirikunnassa. Big Lake Township ympäröi Big Laken kaupunkia ja sitä rajaa etelästä Mississippijoki.
Väestö.
Vuonna 2020 Big Lake Townshipin 7 924 asukkaasta valkoisia oli 98,0 %, aasialaisia 0,6 % ja mustia 0,1 %. Asukkaista 0,5 % puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 0,6 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Oshiman yleiskehitystoimisto

Oshiman yleiskehitystoimisto () on yksi Japanin Hokkaidōn prefektuurin aluehallinnon yksiköistä. Oshiman yleiskehitystoimiston hallinnoima alue sijaitsee Oshiman niemimaalla Hokkaidōn eteläosassa, ja sillä on rannikkoa sekä Japaninmeren että Tyynenmeren puolella saarta. Alueen pinta-ala on 3 937,45 neliökilometriä, ja siellä on 383 830 asukasta (vuonna 2021). Alueen pääkaupunki on Hakodate.
Oshiman yleiskehitystoimisto perustettiin vuonna 2010, kun Hokkaidōn aliprefektuurit korvattiin yleiskehitys- ja kehitystoimistoilla. Oshiman yleiskehitystoimistoa edelsikin Oshiman aliprefektuuri, joka tunnettiin vuoteen 1922 saakka nimellä Hakodaten aliprefektuuri. Yli 60 prosenttia alueen väkiluvusta on keskittynyt Hakodaten kaupunkiin, noin 85 prosenttia Hakodaten suurkaupunkialueelle. Seudun väkiluku on ollut 1980-luvulta lähtien laskussa. Vuodesta 2016 sen on liittänyt etelään Honshūn saareen suurnopeusjunayhteys Hokkaidō Shinkansen, joka alittaa Tsugarunsalmen Seikan-tunnelin kautta.
Oshiman yleiskehitystoimisto hallinnoi 11 kuntaa, joista kaksi on kaupunkeja ja yhdeksän on maaseutukaupunkeja. Seuraavassa luettelossa kaupungit on lihavoitu.
Hiyaman kehitystoimisto

Hiyaman kehitystoimisto () on yksi Japanin Hokkaidōn prefektuurin aluehallinnon yksiköistä. Hiyaman kehitystoimiston hallinnoima alue sijaitsee Oshiman niemimaalla Hokkaidōn eteläosassa. Siihen kuuluu kaksi toisistaan erillistä osaa Oshiman niemimaan Japaninmeren puoleisella rannikolla. Alueeseen kuuluu myös Okushirin saari. Alueen pinta-ala on 2 630,29 neliökilometriä, ja siellä on 34 261 asukasta (vuonna 2021). Alueen pääkaupunki on Esashi.
Hiyaman kehitystoimisto perustettiin vuonna 2010, kun Hokkaidōn aliprefektuurit korvattiin yleiskehitys- ja kehitystoimistoilla. Hiyaman kehitystoimistoa edelsikin Hiyaman aliprefektuuri, joka oli perustettu vuonna 1897. Hiyama on Hokkaidōn yleiskehitys- ja kehitystoimistoista pienin. Seutu on harvaan asuttua ja sen väkiluku on laskussa. Historiallisesti merkittäviä elinkeinoja ovat kalastus, maanviljely ja metsätalous.
Hiyaman kehitystoimisto hallinnoi seitsemää kuntaa, jotka ovat kaikki maaseutukaupunkeja.
Hanna Hantula

Hanna Hantula (s. 1990) on suomalainen toimittaja ja juontaja. Hantula on työskennellyt mm. Naisasialiitto Unionin Tulva-aikakauslehden päätoimittajana. 
Ura.
Hantula on työskennellyt toiminut toimittajana ja juontajana vuodesta 2014, enimmäkseen Ylellä. Hän on juontanut Ylen Perjantai-ohjelmaa, YleX-etusivua, Yle Kioskin videosisältöjä ja Ajankohtainen kakkonen-ajankohtaisohjelmaa. 
Hantula on valmistunut yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi Tampereen yliopistosta ja valtiotieteiden maisteriksi Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnasta.
Yksityiselämä.
Hantula avioitui toimittaja Toivo Haimin kanssa toukokuussa 2022.
Toivo Haimi (toimittaja)

Toivo Haimi (s. 1990) on suomalainen toimittaja ja juontaja. Haimi on työskennellyt vuodesta 2021 alkaen Kansan Uutisten politiikan toimittajana.
Ura.
Journalismi.
Haimi työskenteli Ylellä politiikan toimittajana nuorisomedia Kioskissa vuodesta 2016 ja uutis- ja ajankohtaistoiminnan yksikössä "Takaisin Pasilaan" -podcastin parissa. Kioskissa Haimi juonsi muun muassa "Pilalla"-nimistä ohjelmaa toimittaja Matti Riitakorven kanssa.
Kansan Uutisilla Haimi on luonut "Kaikki Uusiksi (KU)" -nimisen kantaa ottavan uutispodcastin.
Politiikka.
Vasemmistoliiton ehdokkaana ollut Haimi sai vuoden 2023 eduskuntavaaleissa 887 ääntä eikä tullut valituksi.
Haimi on toiminut Yleisen lehtimiesliiton puheenjohtajana maaliskuusta 2024 lähtien. 
Yksityiselämä.
Haimi avioitui toimittaja Hanna Hantulan kanssa keväällä 2022. 
Toivo Haimin isoisä Toivo Haimi oli näyttelijänä ja teatteriohjaajana Petroskoissa Neuvostoliitossa.
Jaakko Keso

Jaakko Nikolai Keso (s. 18. kesäkuuta 1990 Helsinki) on Yle Kioskille työskentelevä suomalainen toimittaja. Keson journalistinen tyyli on dokumenttimainen internet-video.
Ura.
Keso on työskennellyt Yleisradiolla vuodesta 2017 ja valmistui medianomiksi Metropolia-ammattikorkeakoulusta seuraavana vuonna.
Palkinnot.
Keso on palkittu vuoden tekijäksi Shortland-gaalassa vuonna 2018, vuoden merkittävimmän videon tekijäksi Creator Awardsissa vuonna 2020 ja Koura-palkinnolla vuonna 2021. Hän oli myös ehdolla vuoden journalistiksi Suuri journalistipalkinto -gaalassa vuonna 2023. 
Keso palkittiin tiedonjulkistamisen valtionpalkinnolla vuonna 2025.
Dokumentit ja muut työt.
Keso on tehnyt vuoden 2017 alusta materiaalia Ylelle. Hänen tuotantonsa koostuu pitkälti alakulttuureja käsittelevistä, tutkivista videodokumenteista. Keso on käsitellyt dokumenteissaan muun muassa incel-kulttuuria, suomalaista graffitikulttuuria ja suomalaista rap-musiikkia.
Näiden lisäksi Keso on tuottanut monipuolista sisältöä, joka kattaa erilaisia aiheita, kuten Ukrainan sota, taiwanilainen kulttuuri ja Kiinan valtion hallitsema internet-sensuuri sekä Yhdysvaltojen kulttuuri.
Himoinen

Himoinen on Vehmaalla sijaitseva kylä, joka on seututie 194:n varrella noin kahdeksan kilometrin päässä kunnan keskustaajamasta Vinkkilästä. Kylään ulottuvan Isosalmen pohjukassa sijaitsevat pienvenesatama, uimaranta sekä paikallisen kyläyhdistyksen ylläpitämä rantasauna.
Vuonna 1998 Himoinen valittiin Varsinais-Suomen Vuoden kyläksi. Nimistöntutkija Saulo Kepsun mukaan kylän nimen taustalla on esikristillinen ”himo”-alkuinen tai -loppuinen henkilönnimi.
Viheliäinen ongelma

Viheliäinen ongelma (pirullinen ongelma) on eräänlainen poliittinen ristiriitatilanne. Se muistuttaa kysymystä, jonka muotoilusta, sisällöstä tai vastauksesta ei koskaan päästä yhteisymmärrykseen. 
Määritelmä.
Vuonna 1973 Berkeleyn professorit Horst Rittel ja Melvin Webber kirjoittivat, että poliittisiin ongelmiin ei ollut mahdollista löytää ratkaisuja, koska tiede oli kehittynyt ratkomaan yksinkertaisia "kesyjä" ongelmia, ja politiikan ongelmat olivat luonteeltaan aivan erityyppisiä. Näitä toisentyyppisiä ongelmia he nimittivät "viheliäisiksi" (wicked). Rittelin ja Webberin mukaan viheliäistä ongelmaa ei ole mahdollista kuvailla tyhjentävästi. Viheliäisiin ongelmiin esitettyjen ratkaisujen ei voida sanoa olevan oikein tai väärin. Itse asiassa mitään pysyviä tai kiistämättömän tosia ratkaisuja ei ole edes olemassa. 
Esimerkkejä.
Rittelin ja Webberin mukaan melkein kaikki poliittiset kysymykset ovat viheliäisiä – esimerkiksi valtatien sijainti, veroaste, opetusohjelman sisältö tai reaktiot rikollisuuteen.
Ratkaisut.
Rittel ja Webber totesivat, ettei heillä ollut ratkaisua kuvailemiinsa ongelmiin. Heidän mukaansa ratkaisumenetelmien löytäminen viheliäisiin ongelmiin saattaa olla kaikista ongelmista viheliäisin.
Kuninkuusravit 1956

Kuninkuusravit 1956 järjestettiin Riihimäen raviradalla 11.–12. elokuuta 1956. Ne olivat 25. Kuninkuusravit ja toistaiseksi ainoat Riihimäellä pidetyt. Ravikuninkuuden voitti Antti Hämylän ohjastama tamma Suhina.
Kuninkuuskilpailuun oli ilmoitettu kahdeksan oriita ja viisi tammaa. Molemmat kilpailivat samassa sarjassa kuninkuustittelista, jonka ohella paras tamma kruunattiin myös ravikuningattareksi. Kaikki matkat juostiin pareittain, jolloin kaksi hevosta kiersi rataa samanaikaisesti toisen kilpailijan lähtiessä matkaan ensimmäisen juostua puoli kierrosta. 3 000 metrillä juostiin niin, että hitain aloitti ja nopein juoksi viimeisenä. Kokonaiskilpailun järjestys ratkaistiin vuonna 1951 käyttöönotetulla monimutkaisella pistejärjestelmällä.
Kuningatartitteliä ei Riihimäellä jaettu, vaan Suhina kruunattiin Suomen Ravirenkaan sääntöjen mukaan ravikuninkaaksi. Suhina oli kolmas kuninkuustittelin saavuttanut tamma. Edelliset olivat Reippaan-Liisu vuonna 1925 ja Tomu neljästi vuosina 1930-1933. Vuonna 1957 voimaan tulleen sääntömuutoksen jälkeen tammaa ei enää voitu kruunata ravikuninaaksi.
Lauantaina Kuninkuusraveissa oli noin 5 000 ja sunnuntaina 12 000 katsojaa. Kilpailujen kunniavieraana oli sunnuntaina Tasavallan presidentti Urho Kekkonen puolisoineen.
Kuninkuuskilpailu.
Viikonloppua edeltäneet sadepäivät olivat pehmittäneet tiilimurskapintaisen radan, niin että se oli useita sekunteja normaalia hitaampi. Avaumatkana juostun 2 000 metrin nopein oli Suhina, joka voittoajallaan 2.59,7 rikkoi ainoana kolmen minuutin rajan. Toiseksi sijoittui jo 14-vuotias Aaroni ja kolmanneksi Aro-Veto. Suhinan ohella ennakkosuosikiksi luettu Volu oli vasta kymmenes. Viidenneksi sijoittunut hallitseva ravikuningas Erkko ravasi epäpuhtaasti, mutta välttyi hylkäykseltä.
Sunnuntaina juostun mailin paras oli Aro-Veto, Suhinan sijoittuessa toiseksi ja Aaronin kolmanneksi. Jo lauantaina huonosti ravannut Erkko sortui laukalle noin 10 metriä ennen maalia ja hylättiin. Päätösmatkan viimeisenä parina juoksivat kokonaiskilpailun kärjessä olleet Suhina ja Aro-Veto. Kahden kieroksen jälkeen Aro-Veto oli 1,4 sekuntia edellä, mutta Suhina kiristi vauhtia viimeisellä kilometrillä voitti lopulta 2,5 sekunnilla. Aro-Vedon viimeinen kierros oli niin hidas, että se hävisi myös Aaronille. Suhinan jälkeen kokonaiskilpailun toiseksi sijoittui Aro-Veto ja kolmanneksi Aaroni.
Suhina oli saapunut vierastalliin Riihimäen Kirjaukseen jo keskiviikkona ja valmistautunut kilpailuun syömällä tiuttain kananmunia.
Osallistujat.
Tammat merkitty tähdellä.
Fimbul Taiteilijatalo

Fimbul taiteilijatalo on turkulainen taiteilijavetoinen työhuone yhteisö, jota ylläpitää Fimbul Taiteilijatalo ry. Yhdistys aloitti toimintansa vuonna 2000 Jokikadulla ja siirtyi sieltä vuonna 2009 Pääskyvuoren vanhalla kasarmille. 
Taiteilijatalon tarkoitus on ylläpitää työhuoneyhteisöä ja vuokrata kohtuuhintaisia työtiloja taiteilijoille ja luovien alojen ammattilaisille. Fimbul taiteilijatalossa työskentelee yli 30 taiteilijaa.
Historia.
Vuodesta 2009 työhuoneyhteisö on toiminut Turun kaupungilta vuokratussa entisessä Pääskyvuoren kasarmissa osoitteessa Luolastopolku 31 rakennus 2, 20610 Turku. Vuonna 2016 Fimbul taiteilijataloa piinasi murtojen sarja. Liki 80 vuotta suljettuna ollut entinen kasarmialue avautui ulkoilijoille vuonna 2018. 
Turun valinta Euroopan kulttuuripääkaupungiksi vuonna 2011 nosti kansallisessa mediassa esille Turun kuvataiteilijoiden työhuonetilanteen. Taiteilijat olivat olleet vailla työtiloja ja toimitilaa, mutta kaupunki ei ollut vastannut tarpeeseen kuvataiteilijoiden toivomalla tavalla. Kulttuuripääkaupunkistatus toi lisäpontta keskustelulle. Keskustelu oli kiivaimmillaan vuosina 2006–2008, kun pitkään kuvataiteilijoiden työtilana olleen Jokikadun kiinteistön tulevaisuus asetettiin kyseenalaiseksi kaupungin päättäjien toimesta eikä korvaavia tiloja heti saatu käyttöön. Taiteilijat organisoituivat ja järjestivät huomiota herättäviä tempauksia kuten talon valtauksia, mielenosoituksia ja erilaisia kulttuuritapahtumia. Samalla, kun paikallinen sanomalehti Turun Sanomat seurasi taiteilijoiden järjestämiä tempauksia, se raportoi myös päättäjien toimista. Puheena oli molempien osapuolten näkemyksiä kulttuurista ja sen merkityksestä kaupungille. 
Turku on ollut Suomen Taiteilijaseuran Ateljeesäätiön konsultoinnin kohteena koko 2000-luvun, kun Turun kaupunki päätti luopua 30–40 taiteilijan tilapäiskäytössä olleista Jokikadun teollisuusrakennuksista ja tilaongelma paheni olennaisesti. Säätiö teki vuonna 2003 Turun kaupungin tilauksesta Jokikadun kiinteistöstä soveltuvuusselvityksen, jossa säätiö suositteli 1–2 rakennuksen kunnostamista pysyvästi taiteilijakäyttöön. Hanke kuitenkin raukesi, ja kaupunki myi koko kiinteistön. Osalle taiteilijoista kunnostettiin kaupan myötä tilat Pääskyvuoren kasarmille, mutta pysyvä tilaongelman ratkaisu odotti toteutumistaan.
Khairpur

Khairpur tai Khairpur Mirs on kaupunki Pakistanin Sindhin provinsissa. Aikanaan se oli Khairpurin ruhtinaskunnan pääkaupunki. Vuoden 2017 väestönlaskennan mukaan Khairpurin asukasluku oli 183 120.
Maantiede.
Khairpur sijaitsee Pakistanin Sindhin provinsissa Khairpurin piirikunnassa noin 18 kilometriä Indusjoelta etelään joen itärannan puolella. Sukkur ja Rohri sijaitsevat Khairpurista oin 40 kilometriä koilliseen. Khairpurin kaakkoispuolella sijaitsee Iso Intian aavikko.
Historia.
Noin 25 kilometriä Khairpurista etelään sijaitsee Indus-kulttuurin aikainen Kot Diji.
Khairpurin perusti Mir Suhrab Khan vuonna 1783. Suhrab Khan oli Sindhissä valtaan nouseen Talpur-dynastian perustaja Fath Ali Khan Talpurin veljenpoika ja hallitsi hänen alaisuudessaan Khairpuria, levittäen aluettaan myös kaupungin ympäristöön. Khairpurin ruhtinaskunta säilytti itsenäisyytensä vuonna 1843, kun britit valloittivat muun Sindhin alueen. Yksi Khairpurin ruhtinaskunnan kautinen historiallinen kohde Khairpurissa on esimerkiksi hallitsijan eli "mirin" palatsi.
Khairpur liittyi Pakistaniin Intian jaon yhteydessä vuonna 1947. Ruhtinaskunnan tarina päättyi hallinnolliseen uudistukseen lokakuussa 1955.
Väestö.
Khairpurin asukasluku oli Pakistanin vuoden 2017 väestönlaskennan mukaan 183 120. Vuonna 1998 vastaava lukema oli 102 188 ja vuonna 1961 34 144.
Norppa (veistos)

Norppa-veistoksia on Lappeenrannassa kaksi: