Luise Otto-Peters

Luise, Louise Otto-Peters, o.s. Otto, kirjailijanimi "Otto Stern, Malvine von Steinau;" (26. maaliskuuta 1819 Meissen – 13. maaliskuuta 1895 Leipzig) oli saksalainen kirjailija, runoilja, kriitikko, poliitikko, journalisti ja yhteiskunnallinen vaikuttaja.
Hän oli Saksan keskiluokkaisten naisten naisasialiikkeen varsinainen tienraivaaja. Toiminta naisasiassa leimaa hänen kirjailijantyötään.
Suku ja koulutus.
Hänen vanhempansa olivat menestyvä asianajaja, senaattori, oikeusneuvos Fürchtegott Wilhelm Otton (1776–1835) ja Christiane Charlotte Matthäi (1781–1835), hän oli nuorin neljästä tyttärestä. Hän sai opetusta yksityisopettajilta. 
Hänen sisaruksiaan olivat: Clementine Otto (n. 1810–1831); Antonie Dennhardt, o.s. Otto (1812–1876); Franciska Burckhardt, o.s. Otto (1814–1857); lapsina kuolivat Ida (1816–1819) ja Heinrich (1817–1822).
Vuonna 1835 sekä hänen vanhempansa kuolivat kuukauden sisällä keuhkokuumeeseen. Luise sai käydä koulua vain 14-vuotiaaksi asti; kuten useimmat aikansa saksalaiset naiskirjailijat, hän oli pitkälti itseoppinut. Hänen aikansa tytöille koulunkäynti oli sallittua vain rippikouluun asti. Hänen pyynnöstään tätä lykättiin vuodella, jotta hän voisi opiskella vielä yhden ylimääräisen vuoden. Sen jälkeen hän saattoi laajentaa ja syventää tietojaan vain itseopiskelun avulla. 
Kirjallisen uran alku.
Vanhempiensa kuoleman jälkeen Luise asui kotitalossaan tätinsä ja kahden vanhemman sisarensa kanssa. Pieni perintöomaisuus tarjosi hänelle aluksi taloudellisen turvan. Hän siirtyi kirjoittamaan jo varhain, ensin runoja tuottaen. Vuodesta 1843 lähtien hän esiintyi julkisuudessa romaanien ja journalististen kirjoitusten avulla. Jo silloin hän piti naisten osallistumista valtion etujen ajamiseen paitsi oikeutena, myös velvollisuutena. Hän otti yhteyttä Leipzigin kirjallisuushenkilöihin ja tutustui uskonnolliseen vapaaseen liikkeeseen, joka antoi naisille sananvallan. Louise Otton vuonna 1846 ilmestynyt teos "Schloß und Fabrik", yksi "Vormärzin" eli vuoden 1848 maaliskuun vallankumousta edeltäneen ajan tärkeimmistä yhteiskuntakriittisistä romaaneista, voitiin julkaista vain sensuroituna versiona. Koko laitos julkaistiin ensimmäisen kerran Leipzigissa vuonna 1996, sen jälkeen kun Johanna Ludwig löysi ja lisäsi sensuroidut kohdat.
Vanhempiensa varhaisen kuoleman jälkeen hänestä tuli aktiivinen sekä kirjailijana että poliitikkona. Hän vietti suurimman osan elämästään Leipzigissa. Vuonna 1865 hän perusti muiden keskiluokkaisten naisten kanssa Allgemeinen Deutschen Frauenvereinin (Saksan yleinen naisliitto), jonka puheenjohtajana hän pysyi kuolemaansa asti. Kirjoittamisensa lisäksi hän toimitti kahta aikakauslehteä, ""Frauen-Zeitung" (1849-1852) ja "Neue Bahnen" (1866-1895), Saksan yleisen naisliiton äänenkannattaja, jotka molemmat puolustivat naisten oikeuksia. Vuosina 1861–1865 hän toimitti myös miehensä perustaman "Mitteldeutsche Volkszeitung"" -lehden taideosastoa. 
Vuonna 1840 hän kihlautui dresdeniläisen lakimiehen ja runoilijan Gustav Müllerin kanssa, joka kuoli seuraavana vuonna. 
Vuonna 1858 hän meni naimisiin kirjailija ja journalisti August Petersin (1817–1864) kanssa.
Luise Otto-Petersin ensimmäiset runot ilmestyivät Meissenissa sanomalehdessä vuonna 1842. Hänen pääteoksensa koostuvat enimmäkseen moniosaisista romaaneista, novelleista, runoteoksista sekä poliittisista, kirjallisista ja taidekriittisistä esseistä. Hänen kirjallisen ja poliittisen tuotantonsa pääteemoja ovat naisten asema yhteiskunnassa sekä kirjallisuuden ja taiteen, politiikan ja yhteiskunnallisen elämän ongelmallinen suhde.
Hän pyrki toteuttamaan ideoitaan käytännössä pääasiassa journalistisin keinoin. Hänen 1840-luvulla perustamansa ja toimittamansa "Frauen-Zeitung" (Naistenlehti) -lehden motto oli "Minä värvään naiskansalaisia ​​vapauden valtakuntaan!". Hänen romaaninsa ""Schloß und Fabrik" (Linna ja tehdas) (1846), jonka sensuuri alun perin takavarikoi, on esimerkki Vormärzin kauden yhteiskuntakriittisistä saksalaisista romaaneista. Tälle teollistumisen alun luokkataistelua käsittelevälle kertomukselle on ominaista se, että se käsittelee myös sukupuolten välisiä jännitteitä ja esittelee vahvoja naishahmoja. Vuosina, jolloin O. organisoi naisliikettä, hän kirjoitti useita yhteiskuntakriittisiä artikkeleita "Neue Bahnen" -lehteen ja "Das Recht der Frauen auf Erwerb" -lehteen (Naisten oikeus hankintaan) (1866), joka oli ohjelmallinen teksti varhaiselle porvarilliselle saksalaiselle naisliikkeelle ja jossa vaadittiin naisten koulutus- ja työllistymismahdollisuuksien laajentamista. Hänen runojensa valikoimaa, joka on koottu omaelämäkerraksi nimeltä "Mein Lebensgang“" (Elämäni, 1893), pidetään hänen viimeisten elinvuosiensa tyypillisenä hahmona.
Otto-Peters on julkaissut yhteiskunnallisia ja kulttuurihistoriallisia teoksia, muun muassa romaaneja "Schloss und Fabrik" (1846), "Nürnberg" (1859), "Deutsche Wunden" (1872), runokokoelmia "Lieder eines deutschen Mädchens" (1847), "Westwärts" (1849) ja muita kirjoitelmia, kuten "Das Recht der Frauen auf Erwerb" (1863) ja "Der Genius des Hauses" (1868). Hän julkaisi kahta lehteä, vuosina 1849–1852 "Frauen-Zeitung für höhere weibliche Interessen" ja vuodesta 1866 "Neue Bahnen", joka oli hänen vuonna 1865 perustamansa yleisen saksalaisen naisyhdistyksen äänenkannattaja.
Luise Otto-Peters oli ensimmäinen saksalainen nainen, joka koetti saada työläisnaisia järjestäytymään, ja hän perusti vuonna 1869 Berliiniin työläisnaisten yhdistyksen.