tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Conrad L. Hall

Conrad Lafcadio Hall (26. kesäkuuta 1926 Papeete, Tahiti – 4. tammikuuta 2003 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen elokuvaaja. Hänet palkittiin urallaan kolmesti Oscarilla.
Hallin isä oli kirjailija James Norman Hall. Hän valmistui USC School of Cinema-Televisionista vuonna 1949 ja aloitti uransa televisiossa, mutta siirtyi pian elokuvien pariin. Hall sai ensimmäisen Oscar-ehdokkuutensa elokuvasta "Morituri" vuonna 1965. Ensimmäisen Oscar-palkintonsa hän sai neljä vuotta myöhemmin elokuvasta "Butch ja Kid – auringonlaskun ratsastajat" (1969) ja toisen elokuvasta "American Beauty" (1999). Hänen muita elokuviaan ovat esimerkiksi "Lannistumaton Luke" (1967), "Kylmäverisesti" (1967), "Musta leski" (1987), "Tequila Sunrise – vaarallinen sekoitus" (1988) ja "Rajaton tahto" (1998).
Hall kuoli virtsarakon syöpään 76-vuotiaana tammikuussa 2003. Maaliskuussa hänelle myönnettiin postuumisti vielä kolmas parhaan kuvauksen Oscar-palkinto elokuvasta "Matkalla Perditioniin". Palkinnon vastaanotti hänen poikansa Conrad W. Hall, joka myös on elokuvaaja. Hall sai tähden Hollywood Walk of Famelle huhtikuussa 2003.
Nikodemos

Nikodemos (, Nikodimos, vuoden 1938 raamatunsuomennoksessa "Nikodeemus") on Johanneksen evankeliumissa erinäisiä kertoja mainittu suuren neuvoston jäsen ja fariseus.
Ensimmäisen kerran Nikodemos esiintyy Johanneksen evankeliumin 3. luvussa, jossa hän keskustelee Jeesuksen kanssa Jumalan valtakunnasta. Kuultuaan Jeesuksen sanovan, että sinne pääsy edellyttää uudestisyntymistä, Nikodemos kysyi ihmetellen, mitä se saattoi tarkoittaa ("eihän ihminen voi mennä takaisin äitinsä kohtuun ja syntyä"). Tähän Jeesus vastasi pitkähköllä puheella, johon sisältyy myös evankeliumin ytimenä pidetty, pienoisevankeliumiksi sanottu lause (Joh. 3.16). 
Myöhemmin Nikodemos vetosi neuvoston muihin jäseniin, jotta he eivät tuomitsisi Jeesusta kuulematta häntä. Hänen kerrotaan myös auttaneen Joosef Arimatialaista Jeesuksen hautaamisessa
Sekä katolinen että ortodoksinen kirkko kunnioittavat Nikodemosta pyhimyksenä. Hänen muistopäivänsä on 3. elokuuta. Hänen mukaansa on saanut nimensä apokryfinen "Nikodemuksen evankeliumi", jota on väitetty hänen kirjoittamakseen.
Mufasa

Mufasa on fiktiivinen leijona animaatioelokuvassa "Leijonakuningas". Mufasa on Jylhämaan kuningas. Hahmon englanninkielinen ääninäyttelijä on James Earl Jones.
Alkuperäisessä "Leijonakuninkaassa" Simbasta piti tulla Jylhämaan kuningas isänsä Mufasan jälkeen. Mufasa kuitenkin kuoli, kun hänen veljensä Scar toi Simban gnuulauman alueelle ja tämän hyeena-apurit säikäyttivät lauman. Mufasa sai pelastettua Simban mutta kuoli, kun Scar pudotti hänet lauman alle.
Jatko-osassa "Leijonakuningas 2 – Jylhäkallion ylpeys" Mufasa nähdään taivaalla ja Simban unessa. Vuoden 2019 uudelleenfilmatisoinnissa "Leijonakuningas" Mufasan ääninäyttelijänä toimii jälleen James Earl Jones.
Vuonna 2024 sai ensi-iltansa elokuva "", joka kertoo Mufasan nuoruudesta ja hänen matkastaan Jylhämaan hallitsijaksi.
Robert Key

Simon Robert Key (22. huhtikuuta 1945 – 3. helmikuuta 2023) oli brittiläinen konservatiivipuolueen poliitikko. Hän istui parlamentin jäsenenä vuosina 1983–2010. Hän oli myös Englannin (anglikaanisen) kirkon yleissynodin jäsen. Key opiskeli ja myöhemmin opetti taloustiedettä. 
Key syntyi Plymouthissa, mutta muutti jo varhain Salisburyyn. Hän nai vuonna 1968 Sue Irvinen, jonka kanssa hän sai kolme lasta.
Villers-Bretonneux

Villers-Bretonneux on Ranskan pohjoisosassa Sommen departementissa sijaitseva 4 348 asukkaan (2014) kunta. 
Villers-Bretonneux’n alueella käytiin raskaita taisteluja ensimmäisen maailmansodan aikana. Villers-Bretonneuxin taistelun aikana käytiin myös historian ensimmäinen panssarivaunujen välinen taistelu, jossa kohtasivat kymmenen brittiläistä ja kolme saksalaista panssarivaunua.
Onni Kokko

Onni Valdemar Kokko (4. maaliskuuta 1904 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta – 22. huhtikuuta 1918 Vaasa, Suomi) oli suomalainen lapsisotilas, joka kaatui Suomen sisällissodassa valkoisten puolella 14-vuotiaana.
Sodan sytyttyä Kokko lähti Pohjanmaalle, jossa hän liittyi liminkalaisiin joukkoihin. Liminkalaisten mukana Kokko osallistui Oulun valtaukseen. Kokko jäi Oulussa punaisten vangiksi, mutta pääsi pakenemaan. Nuorukaisen osoitettua taistelussa urheutensa hänet määrättiin jääkäriluutnantti Oskar Peltokankaan adjutantiksi. Peltokankaan mukana Kokko osallistui muun muassa Tornion, Vilppulan ja Ruoveden taisteluihin.
Tampereen taistelujen aikana Kokko haavoittui kuolettavasti. Messukylän kirkonmäellä 25. maaliskuuta hän sai osuman luodista ja halvaantui. Hänet kuljetettiin sotasairaalaan Vaasaan, jossa hän kuoli saamiinsa vammoihin. Ennen kuolemaansa Kokko ehti saada kenraali Mannerheimin myöntämän IV luokan vapaudenristin. Hän oli tuolloin ja on edelleen nuorin vapaudenristin saanut henkilö. Kokko haudattiin Vaasan sankarihautaan.
Sodan jälkeen Onni Kokon tarinasta syntyi valkoisten puolella lähes legenda. Kokko tuli tunnetuksi kahdesta valokuvastaan, joista toisessa lapsenomainen Kokko seisoo ryhdikkäänä kivääreineen ja toisessa makaa kuolinvuoteella vapaudenristi vieressään. Vaasassa on Kokon mukaan nimetty katu Onni Kokon tie, joka sijaitsee Palosaaren kaupunginosassa. Suomenruotsalainen kirjailija Jarl Hemmer julkaisi Kokon tarinasta romaanin "Onni Kokko" vuonna 1920. Lauri Ikosen suomennos ilmestyi seuraavana vuonna nimellä "Onni Kalpa".
Maihinnousu

Maihinnousu tarkoittaa maihin siirtymistä vesikulkuneuvosta. Suomen laissa maihinnousulla tarkoitetaan yleensä veneestä nousemista rannalle, joka kuuluu jokaisenoikeuksiin (ent. jokamiehenoikeuksiin, ellei laissa ole toisin määritelty. Maihinnousu saattaa olla kielletty esimerkiksi luonnonsuojelualueilla lintujen pesimisaikana tai jos siitä aiheutuu mahdollisesti vahinkoa alueen eläimistölle tai kasvistolle. Se voi olla myös kielletty puolustusvoimille kuuluvilla tai sen käytössä olevilla alueilla, mikäli näin on merkitty. 
Laivamatkailussa maihinnousulla tarkoitetaan matkustajan joko väliaikaista tai pysyvää siirtymistä maihin. Matkustajan maihinnousukortti voi toimia tällöin sekä matkalippuna että maahantulolupana.
Vesa-Matti Peltola

Vesa-Matti Olavi Peltola (s. 27. helmikuuta 1967 Orimattila) on Suomen tunnetuimpia urheilutietäjiä. Hän on hallinnut tietokilpailuja, joissa on testattu Suomen parhaiden asiantuntijoiden tietoja olympiakisoista, yleisurheilusta ja urheilusta yleensä. Peltola hallitsee kaikki urheilumuodot moottoriurheilusta pallopeleihin, ja hän on erityisen vahvoilla urheilun historiaan liittyvissä asioissa. Peltola on toimittanut Suomen urheilutietäjien yhdistyksen lehteä vuodesta 1997 ja on toiminut yhdistyksen puheenjohtajana vuodesta 2018. Hän oli vuosina 1997–2010 yhdistyksen varapuheenjohtaja sekä syksystä 2009 kevääseen 2010 va. puheenjohtaja.
Orimattilassa asuva Peltola valmistui Helsingin kauppakorkeakoulusta vuonna 1991 ekonomiksi. 
Peltola hämmästytti vuonna 1992 sijoittumalla urheilutiedon SM-kilpailussa toiseksi. Hän oli tuolloin vasta 24-vuotias. Seuraavana vuonna hän kukisti kilpailua vuosikaudet hallinneen Erkki Maunun ja nousi mestariksi. Maunu otti tittelin takaisin 1994 (Peltola oli toinen), mutta vuosina 1995 ja 1996 Peltola vei Suomen mestaruuden. Vuonna 1996 hän voitti myös TV2:n järjestämän Olympianero-kilpailun, jossa testattiin olympiatietoutta.
Peltola voitti myös ensimmäiset kilpailut Suomen parhaasta yleisurheilutietäjästä vuosina 1994 ja 1995. Tämän jälkeen hän siirtyi kilpailuissa kysymysten tekijäksi ja tuomariksi. Hän palasi urheilutiedon SM-kilpailuun kilpailijaksi vuosiksi 2003 ja 2004 ja pääsi jälleen ykköseksi, mutta siirtyi sitten taas laatimaan kysymyksiä ja tuomarin rooliin. Yleisurheilutietäjien kilpailussa hän otti voiton 2002, 2003 sekä 2007 ja kärsi kilpailussa ensimmäisen tappionsa vasta vuonna 2008 Jyrki Repolalle. Peltola laati kysymykset myös Suomen ja Viron väliseen ensimmäiseen urheilutiedon maaotteluun 2007 ja on sen jälkeenkin ollut maaottelussa niin kilpailijana kuin kysyjänäkin.
Hän on myös julkaissut urheilun tietokilpailukysymyksiä sisältäviä kirjoja ja ollut yhtenä tekijänä viime sodissa menehtyneistä mestariurheilijoista kertovassa kirjassa "He antoivat kaikkensa".
Britannian amiraliteetti

Amiraliteetti oli Englannin ja sittemmin Yhdistyneen kuningaskunnan Kuninkaallisen laivaston ("Royal Navy") toimintaa ohjannut esikunta. Alun perin amiraliteetin käskyvaltaa käytti yksi amiraali, Lord High Admiral. Sen tilalle tuli 1744–1762 esikunta (), joka päätti laivaston toiminnasta.
Amiraliteetin valta siirrettiin 1. huhtikuuta 1964 uudelle toimielimelle, puolustusneuvoston amiraliteettilautakunnalle (), joka muodostettiin maa-, meri- ja ilmavoimien esikunnan edustajista sekä puolustusministeriön edustajista. Se kokoontuu ainoastaan kahdesti vuodessa päättämään budjetista sekä pitkän aikavälin suunnittelusta. Päivittäisestä toiminnasta vastaa laivastoesikunta ().
Rakennukset.
Lontoon keskustassa on useita amiraliteetille kuuluneita ja sen nimellä tunnettuja hallintorakennuksia.
Tarvasjoen vaakuna

Tarvasjoen vaakuna on saanut aiheensa kunnan nimestä. Tarvas on tulkittu metsäkauriiksi, ja aaltokoroa käytetään heraldiikassa yleisesti kuvaamaan vettä, tässä tapauksessa jokea.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä alainen, aaltokoroinen hopeahirsi, josta nousee kultainen kauris.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja se vahvistettiin käyttöön 30. marraskuuta 1951. Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2015, kun Tarvasjoki liittyi Liedon kuntaan.
Moneytalks

Moneytalks on australialaisen hard rock -yhtye AC/DC:n kappale. Se julkaistiin singlenä 25. marraskuuta 1990 B-puolenaan ”Down on the Borderline”. ”Moneytalks” on kolmas kappale albumilla "The Razor's Edge". ”Moneytalks” oli suuri radiohitti 1990-luvun alussa kuten myös ”Thunderstruck”, joka löytyy samalta albumilta.
Hardturm-stadion

Hardturm on entinen jalkapallostadion Zürichissä, Sveitsissä. Stadion oli Grasshopper-Club Zürichin kotistadion. Hardturm oli yksi Sveitsin MM-kisojen pelipaikoista.
Stadion purettiin joulukuussa 2008. Sen tilalle on ollut suunnitelmissa rakentaa uusi stadion. Kesäkuussa 2018 päätös hankkeesta oli vielä kesken. 
Stadion sai nimensä keskiaikaisesta Hardturm-rakennuksesta, Zürichin vanhimmasta rakennuksesta.
Pohjansorsimo

Pohjansorsimo ("Arctophila fulva", syn. "Dupontia fulva") on monivuotinen heinäkasvi, joka kuuluu pohjansorsimoihin tai jääheiniin. Lajia tavataan laajalti arktisilla alueilla Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Suomessa laji on erittäin harvinainen ja luonnonsuojelulailla rauhoitettu.
Ulkonäkö ja koko.
Pohjansorsimo kasvaa 60–100 senttimetriä korkeaksi. Kasvi on juurakollinen, korsi koheneva, tyvestä juurehtiva. Useimmista heinistä poiketen pohjansorsimon lehtiasento on kaksirivinen eli lehdet ovat vuoron perään korren eri puolilla. Heleänvihreät lehdet ovat 10–20 cm pitkiä, mutta kapeita. Lehtien kielekkeet ovat 4–5 mm pitkiä. Kasvin laaja, nuokkuva röyhy on 10–15 pitkä ja jopa 10 cm leveä. Röyhyn kellertävät tähkylät ovat pitkäperäisiä ja nuokkuvia, ja sorsimoiden tapaan monikukkaisia (2–7 kukkaa). Kaleet ovat keskenään samanpituisia ja tylppiä. Pohjansorsimo kukkii heinä-elokuussa.
Pohjansorsimo on muunteleva koko esiintymisalueellaan. Suomessa tavattavaa rotua var. "pendulina" kasvaa Suomen lisäksi vain Ruotsissa, eli rotu on alueella kotoperäinen.
Levinneisyys.
Pohjansorsimoa tavataan lähes kaikkialla pohjoisen pallonpuoliskon arktisilla alueilla. Euraasiassa lajia tavataan yleisesti Vienanmeren ja Kamtšatkan niemimaan välillä. Sitä tavataan yleisesti myös Alaskassa ja Kanadassa.
Suomessa ja Ruotsissa kasvaa pääesiintymisalueesta erillinen rotu. Näissä maissa kasvava pohjansorsimo kuuluu muunnokseen var. "pendulina" eli isopohjansorsimo. Suomen esiintymät ovat Tornionjokilaaksosta ja Liminganlahdelta. Suurin osa Tornionjokilaakson esiintymistä on kuitenkin hävinnyt.
Elinympäristö.
Pohjansorsimo kasvaa Suomessa suojaisissa lahdenperukoissa ja tulvaisilla jokirannoilla vesirajassa tai aivan rantavedessä. Kasvi leviää tehokkaasti juurakoiden avulla kevätjäiden vapaaksi repimille kasvupaikoille. Perämerellä maankohoaminen luo heinälle jatkuvasti uusia mahdollisia kasvupaikkoja.
Primus inter pares

Primus inter pares on latinaa ja tarkoittaa "ensimmäinen vertaistensa joukossa". Alkujaan nimitystä käytettiin ensimmäisistä Rooman keisareista, erityisesti Augustuksesta, joka halusi välttää julkista kuvaa diktaattorina. 
Ortodoksisen maailman johtajana toimiva Konstantinopolin ekumeeninen patriarkka johtaa "ensimmäisenä vertaistensa joukossa" ortodoksista kirkkoa. Myös Suomen evankelis-luterilaisen kirkon arkkipiispa on samanlaisessa kunnia-asemassa muihin piispoihin nähden.
Pohtiessaan Afrikan tilannetta maailmanlaajuisessa yhteydessä. EU:n neuvoston asiantuntija kirjoitti: "Vaikka Ranska kamppaileekin säilyttääkseen "primus inter pares" -roolinsa eurooppalaisten suurvaltojen joukossa Sahelissa, sen entisten Sahelin siirtokuntien Ranskan vastaisten tunteiden kuume rajoittaa sen tehokkuutta."
Stari Grad (Kroatia)

Stari Grad () on kaupunki Hvarin saarella Kroatiassa. Kaupungissa on 2 814 asukasta, ja se on pinta-alaltaan 52,59 neliökilometriä.
Historia.
Antiikki.
Stari Gradin alueelta on todisteita illyyrialaisesta asutuksesta 500–400-luvuilta eaa. Syrakusan tyrannin Dionysios I:sen kreikkalaiset liittolaiset Paroksesta asuttivat Hvarin vuonna 385/384 eaa. ja perustivat nykyisen Stari Gradin paikalle Faroksen siirtokunnan. Kreikkalaiset rakensivat kaupunkinsa ympärille muurin. Samalla he jakoivat läheisen tasangon maanviljelystä varten suorakulmion muotoisiin maapalstoihin.
Syrakusan kaatuminen 300-luvun eaa. puolivälissä aiheutti Faroksen siirtokunnan itsenäistymisen. Roomalaiset tuhosivat kaupungin osittain 219 eaa. Se kuitenkin rakennettiin nopeasti uudelleen. Roomalaiset valtasivat kaupungin pian tämän jälkeen, ja siitä tuli merkittävä roomalainen sotilassatama, josta tehtiin mantereelle sotaretkiä illyyrialaisia ja dalmatialaisia vastaan. Roomalaisaikana kaupunki sai nimekseen Pharia, ja se sai "municipiumin" aseman Augustuksen ja Tiberiuksen aikana.
Myöhempi historia.
Ensimmäiset merkit kristinuskosta nykyisestä Stari Gradista löytyy 400- ja 500-luvuilla. Siitä tuli hiippakunnan keskus 1100-luvulla. Venetsialaiset valloittivat kaupungin 1200-luvun puolivälissä ja hallitsivat sitä käytännössä keskeytyksettä vuoteen 1797.
Stari Gradin tasanko.
Stari Gradin tasangolla on viljelty viinirypäleitä ja oliiveja katkeamatta 300-luvulta eaa. lähtien, noin 2400 vuoden ajan. Viljelmät liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2008. Viljelty tasanko on noin kuusi kilometriä pitkä ja kaksi kilometriä leveä. Kreikkalaiset siirtolaiset jakoivat maan noin 181 × 905 metrin palstoihin, jotka jaettiin edelleen 181 × 181 metrin pienempiin palstoihin. Palstoja rajasivat kivimuurit, joista osa on vain matalia rajamuureja, osa suurempia rakennelmia. Palstojen välissä on myös pieniä kivirakennelmia, joissa säilytettiin työkaluja.
ASCII Media Works

 
ASCII Media Works kabushikigaisha () on japanilainen julkaisija, jonka tuotteisiin kuuluu lehtiä, kirjoja ja videopelejä. 
ASCII Media Works syntyi huhtikuussa 2008, kun ASCII ja Media Works fuusioituivat. Muodostuneen yhtiön pääjohtajaksi valittiin ASCIIta johtanut Kiyoshi Takano. Yhtiö tunnetaan "Dengeki"-tuotemerkistään (), jonka nimellä on julkaistu lähinnä peli- ja sarjakuva-aiheisia lehtiä, kuten "Dengeki G's Magazine" ja "Dengeki Daiō". Suurin osa ASCII Media Worksin julkaisemista peleistä on visual noveleita, poikkeuksena roolipeli "".
Lehtiä.
Aktiivisia lehtiä:
Paul Schrier

Paul Schrier (oik. Paul L. Schrier II, s. 1. kesäkuuta 1970 Las Vegas, Nevada, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja 3D taiteilija. Hän on näytellyt muun muassa Bulkin roolissa televisiosarjassa "Mighty Morphin Power Rangers".
Ura.
Schrierin näyttelijäura sai alkunsa vuonna 1993 televisiosarjan "Mighty Morphin Power Rangersin" myötä. Hän näytteli sarjassa yhdessä Jason Narvyn kanssa kaksikkoa Bulk ja Skull, jotka olivat sarjan kevennyshahmot. Hän jatkoi Power Rangersin parissa vuoteen 1999 asti, jonka myötä Schrieristä tuli pisimpään sarjassa mukana olleena alkuperäisistä näyttelijöistä. Tämän lisäksi hän esiintyi myös molemmissa elokuvissa Power Rangers ja Power Rangers turbovaihteella.
Schrier kuitenkin palasi vielä "Power Rangers Lost Galaxyn" jälkeen Power Rangersin pariin vuosina 2000–2002 vieraillessaan "Power Rangers Lightspeed Rescuen" jaksossa "The Mighty Mega Battles" pelkkänä äänenä. Myös "Power Rangers Time Forcen" jaksossa "Dawn of Destiny" Schrier oli mukana pelkästään äänenä. Hän palasi kuitenkin kameran eteen "Power Rangers Wild Forcessa" Bulkin rooliin, vierailtuaan jaksossa "Forever Red".
Schrier esiintyi Power Rangersin lopulla myös muissa televisiosarjoissa "Silkkiä ja luoteja", sekä "Masked Rider" ja elokuvassa "Le zombi de Cap-Rouge". Hän on myös tehnyt pieniä elokuvarooleja muun muassa "Wicked Gamessa", sekä dubbauksia animeen.
Schrier uusi roolinsa Bulkina sarjassa "Power Rangers Samurai" vuosina 2011-2012. Hän esiintyi sarjassa jälleen kevennyshahmona, tällä kertaa Skullin pojan Spiken kanssa, jota esitti Felix Ryan.
Matts Forss

Mattias ”Matts” Forss () oli suomalainen poliitikko. Hänen puolueensa oli Ruotsalainen kansanpuolue. 
Forss valittiin eduskuntaan kaksissa vaaleissa, 1945 ja 1948, ja hän toimi kansanedustajana kuuden vuoden ajan, huhtikuusta 1945 heinäkuuhun 1951. Hän edusti Vaasan läänin pohjoista vaalipiiriä. Eduskunnan valiokunnista hän vaikutti lakivaliokunnassa, maatalousvaliokunnassa ja talousvaliokunnassa. Hän toimi poliittisella urallaan myös Vöyrin kunnallislautakunnan ja kunnanvaltuuston jäsenenä, jälkimmäisen puheenjohtajana sekä Ruotsalaisen kansanpuolueen lisätyn keskushallituksen jäsenenä.
Forss syntyi maanviljelijäperheeseen ja oli itsekin varsinaiselta ammatiltaan maanviljelijä. Hän viljeli maata kotikunnassaan Vöyrillä vuodesta 1909. Kansakoulun ja kansanopiston käynyt Forss toimi myös lautamiehenä ja sai herastuomarin arvon.
Hänen puolisonsa oli Edla Maria Seppä, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1909. Forss kuoli heinäkuussa 1967, 81-vuotiaana.
Johannes Bengs

Johannes Bengs () oli suomalainen poliitikko. Hänen puolueensa oli Ruotsalainen kansanpuolue. 
Bengs valittiin eduskuntaan vaaleissa 1922 Vaasan läänin eteläisestä vaalipiiristä. Hän toimi kansanedustajana syyskuusta 1922 huhtikuuhun 1924 ja oli jäsenenä eduskunnan laki- ja talousvaliokunnassa. Hän toimi poliittisella urallaan myös Mustasaaren kunnallislautakunnan ja kunnanvaltuuston jäsenenä sekä molempien puheenjohtajana.
Bengs syntyi maanviljelijäperheeseen ja oli itsekin ammatiltaan maanviljelijä, jona hän työskenteli Mustasaaressa vuodesta 1898. Hän toimi myös lautamiehenä ja sai herastuomarin arvonimen. Koulutukseltaan hän oli ylioppilas, joksi hän valmistui vuonna 1896.
Bengs oli naimisissa Edla Maran kanssa. He avioituivat vuonna 1900. Bengs kuoli lokakuussa 1936, 59 vuoden iässä.
Immanuel Bäck

Jacob Immanuel Bäck () oli suomalainen pappi ja poliitikko. Hänen puolueensa oli Ruotsalainen kansanpuolue. 
Bäck valittiin eduskuntaan kolmissa vaaleissa, 1922, 1927 ja 1929. Hän toimi kansanedustajana syyskuusta 1922 huhtikuuhun 1924, jolloin hän edusti Vaasan läänin eteläistä vaalipiiriä, ja syyskuusta 1927 lokakuuhun 1930, jolloin hän edusti Vaasan läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän vaikutti varsinaisena jäsenenä eduskunnan kulkulaitosvaliokunnassa, suuressa valiokunnassa ja talousvaliokunnassa. Bäck toimi poliittisella urallaan myös presidentin valitsijamiehenä, presidentinvaalissa 1925. 
Bäck oli varsinaiselta ammatiltaan pappi. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1894, minkä jälkeen hän suoritti teologian erotutkinnon vuonna 1901, jona vuonna hänet myös vihittiin papiksi, ja pastoraalitutkinnon vuonna 1903. Hän työskenteli Korsnäsin seurakunnan kirkkoherrana vuosina 1908–1925 ja Vöyrin seurakunnan kirkkoherrana vuosina 1925–1939. Hän oli myös Mustasaaren rovastikunnan lääninrovasti 1932–1939 ja virkaa tekevä lääninrovasti 1929–1932. Ennen kirkkoherruuttaan Bäck työskenteli kirkkoherran apulaisena Munsalassa 1901–1902 ja Tyrvään kirkkoherranviran armovuoden saarnaajana 1902–1904 sekä Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen palveluksessa, sihteerinä 1904–1906 ja yliasiamiehenä 1906–1908. 
Myös Bäckin vanhempi veli Johannes Bäck toimi Ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajana, vuosina 1907–1914 ja 1917–1919. Heidän vanhempansa olivat Johannes Bäck, evankelisen herätysliikkeen johtaja ja Tyrvään kirkkoherra, ja Hilda Charlotta Bäckström. Immanuel Bäckin puoliso oli Ilma Ellen Ottilia von Essen, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1901. Heidän poikansa Helge Bäck toimi vuosina 1962–1973 Espoon ruotsinkielisen seurakunnan kirkkoherrana.
(E)-stilbeeni

(E)-stilbeeni eli "trans"-stilbeeni (C14H12) on aromaattinen hiilivety. (E)-stilbeeniä käytetään muun muassa keltaisten ja punaisten väriaineiden valmistuksessa. . Lisäksi yhdistettä käytetään värillisissä lasereissa.
Isomeria.
(E)-stilbeenillä on stereoisomeeri (Z)-stilbeeni eli "cis"-stilbeeni. Näistä kahdesta (E)-stilbeeni on pysyvämpi, koska (Z)-stilbeenin pysyvyyttä heikentää steerinen este, jonka vuoksi yhdisteen rakenteen kaksi bentseenirengasta eivät ole täysin tasomaisia, eikä rakenne siksi ole yhtä pysyvä kuin se on (E)-stilbeenissä. . (E)-stilbeeni muuttuu fotonin vaikutuksestaan isomeerkseen (Z)-stilbeeniksi. (Z)-stilbeeni muuntuu valon vaikutuksesta edelleen dihydrofenantreeniksi, joka voidaan hapettaa fenantreeniksi. Erilaisista disubstitiuoituja (E)-stilbeenejä voidaankin käyttää erilaisten fenantreenijohdoksien synteesissä. 
Synteesi.
(E)-stilbeeniä voidaan valmistaa synteettisesti Wittigin reaktiolla. Synteesin ensimmäisessä vaiheessa bentsyylitrifenyylifosfoniumbromidisuolasta tehdään ylidi trifenyylifosfiinioksidin avulla. Stilbeeniä muodostuu, kun ylidisuola reagoi bentsaldehydin kanssa. 
Stilbeenejä luonnosta.
Suomalaisen metsäkuusen kuoren painosta stilbeenejä on jopa 1-10%. Puut, kuten kuusi, käyttävät näitä antioksidantteja tuholaishyönteisiä ja lahottajasieniä vastaan puolustautumiseen. Stilbeenit ovatkin tehokkaita suoja-aineita, ja ne hidastavat kuorikarikkeen lahoa ja kompostoitumista. Suomen ilmasto-olosuhteet, pitkä kesä ja talvi vielä rikastavat stilbeenejä puiden kuoreen Keski-Eurooppaa huomattavasti korkeampiin pitoisuuksiin. &lt;ref name="Yliopisto6/2014"&gt;Yliopisto, Puusta pitkälle, sivut 34-35&lt;/ref&gt;
Goodies

Goodies on R&amp;B-artisti Ciaran ensimmäinen studioalbumi. Albumi julkaistiin Yhdysvalloissa 28. syyskuuta 2004.
Listasijoitus.
"Goodiesin" ilmestyttyä se sijoittui Billboard 200 -listan kolmannelle sijalle ja R&amp;B/Hip-Hop Albums -listan ykköspaikalle. Albumia myytiin ensimmäisen viikon aikana 125 000 kappaletta. 25. lokakuuta 2006 albumin myynti ylitti platinarajan. Albumi menestyi hyvin Yhdysvaltojen lisäksi myös Taiwanissa, Uudessa-Seelannissa ja Irlannissa.
Mehdi Karroubi

Mehdi Karroubi (; s. 26. syyskuuta 1937) on iranilainen reformistinen poliitikko ja uskonoppinut. Hän toimi maansa parlamentin Majlisin puhemiehenä vuosina 1989–1992 ja 2000–2004. Hän oli ehdolla vuosien 2005 ja 2009 presidentinvaaleissa.
Karroubi vastustaa Iranissa yleisiä lasten teloituksia.
Dario Minieri

Dario Minieri (s. 1985) on italialainen pokeriammattilainen. Hän on voittanut urallaan yhden World Series of Poker -turnauksen ja edustaa PokerStars-nettipokerihuonetta.
Kuten useat muutkin nykyisistä pokeriammattilaisista (muun muassa David Williams ja Noah Boeken) Minieri aloitti korttipeliuransa menestyneenä -pelaajana. Pelaaminen vei niin paljon aikaa, että Minieri keskeytti psykologian opintonsa yliopistossa. Hän alkoi myös pelata pokeria internetissä. 
Minieri oli vuoden 2005 Italian pokerimestaruuskilpailuissa neljäs 500 euron pot limit holdem ja 1000 euron no limit holdem -turnauksissa. Hän alkoi menestyä erityisesti internetissä ja saavutti vuonna 2006 ensimmäisenä pelaajana PokerStarsilla niin paljon pelaajapisteitä, että niillä oli mahdollistaa ostaa Porsche. Vuonna 2006 hän teki myös läpimurtonsa liveturnauksissa oltuaan rahoilla WSOP:n pääturnauksessa ja sijoituttuaan kolmanneksi Badenin EPT-osakilpailussa. 
Vuoden 2007 WSOP:ssa Minieri saavutti kaksi rahasijaa. WSOP:n pääturnauksessa hän oli johdossa kolmannen päivän jälkeen, mutta putosi lopulta sijalla 96. Seuraavana vuonna Minieri oli kahdesti EPT:ssä kolmas: San Remossa hän ansaitsi sijoituksestaan 287 600 euroa ja Varsovassa 123 162 euroa. Minieri voitti ensimmäisen WSOP-rannekkeensa 2 500 dollarin no limit holdem -turnauksesta vuoden 2008 WSOP:ssa. Voitto 1 012 pelaajan joukossa toi 528 418 dollarin ykköspalkinnon.
Kesäkuussa 2009 Minierin pokeriuran turnausvoitot ylittivät 1,5 miljoonaa dollaria. Hän oli mukana "High Stakes Poker" -pokeriohjelman viidennellä tuotantokaudella.
Origin Systems

Origin Systems oli yhdysvaltalainen tietokonepelejä kehittänyt pelitalo, joka oli toiminnassa vuosina 1983–2004. Se on kehittänyt muun muassa menestyksekkäät "Ultima"-, "Wing Commander"- ja "Crusader"-pelisarjat.
Historia.
Origin Systemsin perustivat 1983 veljekset Robert ja Richard Garriott sekä heidän isänsä Owen Garriott ja Chuck Bueche. Richard oli jo aiemmin julkaissut kolme kohtalaisen menestynyttä peliä – "", "Ultima I":n ja "Ultima II":n. Yhtiön ensimmäinen oma julkaisu oli "Ultima III". Origin ryhtyi pian perustamisensa jälkeen julkaisemaan pelinsä Electronic Artsin kautta. Vuonna 1992 Electronic Arts osti pelitalon. Originin menestynein julkaisu on 1997 ilmestynyt "Ultima Online", joka oli yksi ensimmäisistä MMORPG-peleistä ja on edelleen toiminnassa. Origin toimi Electronic Artsin alaisuudessa vuoteen 2004 asti, jolloin pelitalo lakkautettiin. 
Richard Garriott lähti Originilta 2000 ja perusti Destination Gamesin.
Ilppo Simo Louhivaara

Ilppo Simo Louhivaara CBE () oli suomalainen matemaatikko.
Louhivaara aloitti matematiikan opinnot Helsingin yliopistossa vuonna 1945. Hänen Rolf Nevanlinnan ohjauksessa tehty elliptisiä differentiaaliyhtälöitä koskeva väitöskirjansa valmistui tammikuussa 1955. Sen nimi oli "Ûber das erste Randwertproblem für die Differentialgleichung formula_1".
Vuosina 1955–1965 Louhivaara omistautui matematiikan tutkimukselle ja häneltä ilmestyi kymmenen saksankielistä julkaisua. Vuosina 1955–1960 hän toimi suomalaisen "matematiikkakonetyöryhmän" tehtävissä. Työryhmällä oli suuri merkitys Suomen tietotekniikkaosaamisen kannalta, vaikka itse kone, työnimeltään ESKO, ei koskaan käyttöön päässytkään. Vuosina 1958–1978 Louhivaara oli Helsingin yliopiston dosentti.
Louhivaaran erikoisala oli matemaattinen analyysi ja hän tutki muun muassa eräitä differentiaalioperaattorityyppejä ja niihin liittyvien reuna-arvotehtävien yleistettyjen ratkaisujen olemassaolo- ja säännöllisyysehtoja. Louhivaaran tärkeät yhteistyökumppanit olivat lähinnä Saksassa. Tiiviit yhteydet hänellä oli Saksassa muun muassa Christian G Simaderin kanssa.
Louhivaara oli kansainvälisesti suuntautunut ja merkittävässä asemassa muun muassa kansainvälisten matemaattisten kongressien järjestämisessä Suomessa. Vuonna 1962 hän järjesti Tukholman mantemaatikkokongressin jälkeen kollokvion Otaniemessä ja vuoden 1966 Moskovan kongressin yhteydessä Jyväskylässä. Louhivaara järjesti kollokvion myös vuonna 1970 vaikka varsinainen kongressi järjestettiin Nizzassa. Neljännen ja viimeisen kollokvionsa Louhivaara järjesti Jyväskylässä vuonna 1973 edeltäen seuraavan vuoden kongressia Vancouverissa.
Kun Jyväskylän kasvatusopilliseen korkeakouluun (JKK) perustettiin matemaattis-luonnontieteellinen osasto (myöh. matemaattis-luonnontieteellinen tiedekunta) 1965, Louhivaara hoiti sinne perustettua matematiikan professuuria ja oli tiiviisti mukana uuden osaston suunnittelussa ja johtamisessa. Hän toimi matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan ensimmäisenä dekaanina vuosina 1965–1967. Vuonna 1966 JKK muuttui Jyväskylän yliopistoksi ja Louhivaarasta tuli vakituinen matematiikan professori. Vuonna 1967 Louhivaara valittiin Jyväskylän yliopiston rehtoriksi. Hän jatkoi tehtävässä vuoteen 1977 hoitaen samanaikaisesti myös matematiikan professuuria iltaisin ja viikonloppuisin. Louhivaaran rehtorikausi oli voimakkaan laajenemisen ja kehittymisen aikaa Jyväskylän yliopistossa ja häntä arvostettiin yli tiedekuntarajojen tasapuolisena ja tarmokkaasti asioihin tarttuvana henkilönä. Toisaalta Louhivaara koki hallinnollisten tehtävien vievän liikaa aikaa tutkimukselta, joka oli kuitenkin hänelle toinen kutsumus. Vuonna 1970 Louhivaara valittiin Helsingin yliopiston sovelletun matematiikan professoriksi, muttei ehtinyt astua virkaan palattuaan Jyväskylän yliopiston rehtoriksi.
Vuonna 1977 Louhivaara siirtyi Berliiniin Freie Universitätin matematiikan professoriksi. Hän työskenteli Saksassa elämänsä loppuun saakka. Louhivaara oli testamentannut koko omaisuutensa Suomalaisen Tiedeakatemian Matematiikan rahastolle.
Forza Motorsport 3

Forza Motorsport 3 on Turn 10 Studiosin kehittämä ajopeli, jonka Microsoft Game Studios julkaisi Xbox 360 -konsolille lokakuussa 2009. Peli on seuraaja "Forza Motorsport 2:lle".
Forza Motorsport 3:ssa on yli 470 tarkoin mallinnettua autoa yli 50 valmistajalta. Kaikki autot on mallinnettu sisältä ja ulkoa vastamaan täysin esikuviaan. Pelissä on myös yli 100 erilaista rataa. Ajostaan voi tehdä videon ja lähettää sen forzamotorsport.net -sivustolle muiden nähtäville. Pelissä on edeltäjäänsä enemmän tuunaus- ja viritysmahdollisuuksia. Ajaessa on myös mahdollisuus vaihtaa sisäkuvakulmaan ajaessa. Pelin seuraaja Forza Motorsport 4 julkaistiin Xbox 360 -konsolille 14. lokakuuta 2011.
AT&amp;T Stadium

AT&amp;T Stadium (vuosina 2009–2013 Cowboys Stadium) on kupolimallinen, siirrettävällä katolla varustettu urheilustadion Arlingtonissa Texasin osavaltiossa. Rakennus valmistui 29. toukokuuta 2009 ja korvasi vuonna 1971 rakennetun Texas Stadiumin amerikkalaisen jalkapallojoukkueen Dallas Cowboysin kotiareenana.
Stadionin katon keskeltä riippuu 49 m x 22 m kokoinen videonäyttö joka kykenee näyttämään teräväpiirtokuvaa. Tämä teki siitä valmistuessaan maailman suurimman teräväpiirtonäytön.
Stadionilla järjestettiin amerikkalaisen jalkapalloliigan NFL:n kauden 2010-2011 loppuottelu Super Bowl XLV.
Džurtšenin kieli

Džurtšenin kieli (muita nimityksiä "dzürtšenin" ja "džurtšin kieli") on nykyisen Koillis-Kiinan ja Venäjän Primorjen alueella asuneiden džurtšenien puhuma tunguusilainen kieli, josta on säilynyt kirjallisia muistomerkkejä.
Varhaisimmat maininnat džurtšeneista ovat 500–600-lukujen vaihteesta. 1100-luvun alussa kehitettiin kitaanin ja kiinan malleihin perustunut oma kirjoitusjärjestelmä. Džurtšenia käytettiin Mantšuriaa ja Pohjois-Kiinaa vuosina 1115–1234 hallinneen Jin-dynastian virallisena kielenä. Sillä luotiin laaja tieteellinen ja kaunokirjallisuus, joka ei ole säilynyt. 1200-luvun alussa puhujia on arveltu olleen noin viisi miljoonaa.
Tiedot kielen rakenteesta perustuvat 1300-luvun lopulla laadittuun käsikirjoitukseen, joka sisältää noin 900 džurtšenilaisella kirjoituksella kirjoitettua sanaa kiinalaisine vastineineen ja ääntämisohjeineen, sekä 20 lyhyeen anomuskirjeeseen. Osaa kielenmuistomerkeistä ei ole pystytty lukemaan. Noin 700 merkistä 25 on ideografisia ja loput etupäässä tavumerkkejä. Džurtšenia on pidetty mantšun kielen edeltäjänä, mutta toisaalta on arveltu, että teksteissä esiintyvät piirteet johtuvat myöhäisemmästä mantšuvaikutuksesta.
Porkkalan majakka

Porkkalan majakka eli Kallbådan majakka on entinen merimajakka, joka sijaitsee Suomenlahdella Kallbådanin matalalla kallioluodolla noin yhdeksän kilometriä Porkkalanniemen kärjestä etelään. Majakka valmistui vuonna 1920 ja sen valon korkeus oli 21,4 metriä. Se on Suomen viimeinen miehitetyksi tehty merimajakka.
Majakkarakennus on noin 19,5 metriä korkea ja se käsittää majakkatornin sekä siihen kiinteästi liittyvän asuinsiiven. Samankaltaista perusratkaisua on käytetty muun muassa Bengtskärin majakassa ja Ahvenanmaan Märketin majakassa. Itse majakkatorni on Kallbådanissa vain hieman muuta rakennusta korkeampi, ja se on sijoitettu rakennuksen eteläkulmaan. Koko rakennus on perustettu massiiviselle betonisokkelille, jonka sisällä on varastotiloja. Sokkelin päälle rakennetun yläosan sisärunko on muurattu tiilestä ja ulkorunko on valettu rautabetonista. 
Majakan yhteydessä oli asuintilat majakkamestarille ja majakanvartijalle, konehuone, sauna, keittiö ja makean veden säiliö. Majakkaan kuului alun perin myös sumumerkinantoasema. 
Historia.
Kallbådanin majakka rakennettiin korvaamaan Rönnskärin majakka joka sijaitsi liikaa sisäsaaristossa. Muutama vuosi Kallbådan majakan valmistumisen jälkeen Rönnskärin majakan valo sammutettiinkin tarpeettomana vuonna 1928. Kallbådanilla oli 1920–1939 majakkamestari ja kaksi majakanvartijaa. Enimmillään Kallbådanilla oli kaksikymmentä ihmistä, myös majakkamestarin ja majakanvartijoiden perheenjäseniä. Talvisodan aikana majakan yli lensi kaksi Helsinkiin matkalla olevaa neuvostoliittolaista pommituslentokonetta ja Kallbådan evakuoitiin.
Lokakuussa 1932 Kallbådan majakalla paljastettiin miinanpurkutöissä vuosina 1920 ja 1924 menehtyneiden neljän miinaraivaajan muistotaulu.
Majakka kuului vuosina 1944–1955 Porkkalan vuokra-alueeseen ja se oli alueen palauttamisen jälkeen niin huonossa kunnossa ettei sinne enää asetettu miehitystä vaan majakanvartijat toimivat Rönnskäriltä käsin. Myöhemmin majakka oli automatisoitu ja sen kauko-ohjaus tapahtui Harmajan majakalta käsin. 
Majakka sammutettiin vuonna 2015 ja sen viereen perustettiin uusi sektoriloisto. Majakan yhteydessä on laskeutumisalusta helikopterille.
Nykytila.
Kallbådanin luoto kuuluu hylkeidensuojelualueeseen, ja sille rantautuminen ilman lupaa on kielletty.
Vuorikiipeilijä Veikka Gustafsson ylläpitää matkailuyritystä Kallbådanilla. 
Majakalle on tehty valtion rahoittama, 2,5 vuotta kestänyt ja 800 000 euroa maksanut peruskorjaus, joka valmistui vuonna 2024. Peruskorjauksessa uusittiin mm. majakan ja majakkatornin betoniset julkisivupinnat, sokkeli, ikkunat, valokojun rakenteet sekä parvekelaatat.
Flötjan

Flötjanin majakka sijaitsee Flötjanin pienellä kallioluodolla Ahvenanmerellä lähellä Lågskärin majakkaa Maarianhaminaan johtavalla väylällä. Betoninen majakkatorni rakennettiin vuonna 1953, ja sen valo on 26,0 metrin korkeudessa.
Historia.
Luodolla oli vuodesta 1901 ensimmäinen pysyvämpi merimerkki. Vuonna 1907 kummelia täydennettiin rakentamalla sen päälle matala loistokoju ja sähkökäyttöinen vilkkulyhty. Heikkotehoinen laitteisto korvattiin jo vuonna 1908 aurinkoventtiilillä varustetulla asetyleenilaitteistolla. Tämä loisto vaurioitui pahoin ensimmäisen maailmansodan aikana miinaräjähdyksissä ja luodon yli vyöryneiden jäiden puserruksessa. Loistoa korotettiin vuonna 1918, mutta se oli edelleen altis jäävaurioille ja niinpä loisto korvattiin majakalla.
Andrei Aleksandrovitš Romanov

Andrei Aleksandrovitš Romanov (); (24. tammikuuta 1897 Talvipalatsi, Pietari, Venäjän keisarikunta – 8. toukokuuta 1981 Faversham, Yhdistynyt kuningaskunta) oli venäläissyntyinen ruhtinas. 
Suku.
Hän oli suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitš Romanovin ja suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna Romanovan poika. Andreilla oli vanhempi sisar Irina sekä viisi nuorempaa veljeä Fjodor, Nikita, Dmitri, Rostislav ja Vasili. Andrein äidinisä oli keisari Aleksanteri III, ja isän puolelta hän oli keisari Nikolai I:n pojan Mihailin pojanpoika, koska vanhemmat olivat pikkuserkkuja. Hänen arvonimensä oli Aleksanteri III:n vuonna 1885 antaman säädöksen mukaan Keisarilllisen veren ruhtinas eikä suuriruhtinas. 
Hänen isovanhempiaan olivat keisari Aleksanteri III ja keisarinna Maria Fjodorovna. Andrein setä oli Venäjän viimeinen keisari Nikolai II. 
Andrei Aleksandrovitš syntyi Talvipalatsissa vuonna 1897 vanhempiensa toisena lapsena ja vanhimpana poikana.
Perhe vietti paljon aikaa Etelä-Ranskassa ja Biarritzissa vuoden 1906 jälkeen, kun isä Aleksandr oli riidoissa Nikolai II:n kanssa tämän poliittisten päätösten takia. 
Andrei liittyi Venäjän keisarilliseen laivastoon isänsä suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitšin alaisuudessa. Myöhemmin hänestä tuli Chevalier-kaartin kornetti ja luutnantti, josta hän erosi omasta pyynnöstään 16. kesäkuuta 1917. 
Maanpako.
Lokakuun vallankumouksen aikana vuonna 1917 Andrei vangittiin Krimillä vanhempiensa, isoäitinsä ja eräiden muiden Romanov-suvun jäsenten kanssa suuriruhtinas Pjotr Nikolajevitšin Dulberin palatsiin Jaltalle. 
Yhdessä isänsä ja vaimonsa kanssa hän lähti Krimiltä 11. joulukuuta 1918 Britannian kuninkaallisen laivaston "HMS Forsyth"-aluksella. 
Andrein äiti ja sisarukset sekä 50 Romanov-suvun jäsenen kuten leskikeisarinna Maria Fjodorovnan, suuriruhtinaat Nikolai Nikolajevitš ja Pjotr Nikolajevitš puolisoineen ja lapsineen, Feliks Jusupov ja Irina Jusupova perheineen sekä heidän seuralaistensa 11. huhtikuuta 1919 Venäjältä Maria Fjodorovnan sisaren, kuningatar Alexandran puolison kuningas Yrjö V:n lähettämällä brittiläisellä sotalaiva "HMS Marlborough"’lla Jaltalta Mustanmeren yli Maltalle ja sieltä edelleen Pariisin kautta Englantiin. 
Vuonna 1949 Andrei Aleksandrovitš muutti Kentin Favershamiin vanhaan kartanoon, jonka omisti hänen toisen vaimonsa perhe. Andrei sai myöhemmin Johanniittain ritarikunnan kunniamerkin.
Ruhtinas Andrei Aleksandrovitš Romanov kuoli 84-vuotiaana toukokuussa 1981 Favershamissa ja hänet haudattiin paikalliselle hautausmaalle.
Avioliitot ja jälkeläiset.
Andrei Aleksandrovitš avioitui morganaattisesti donna Elisabettan, Sasso-Ruffon herttuattaren (1886–1940) kanssa kesäkuussa 1918 suuriruhtinas Mihail Nikolajevitšin perheen Ai-Todorin kesäpalatsin kotikirkossa Krimillä. Puoliso oli italialaisen Ruffon herttua Fabrizion ja ruhtinatar Natalia Meštšerskin tytär. 
Heille syntyi kolme lasta: 
Elisabettan kuoltua syöpään vuonna 1940 Andrei avioitui vuonna 1942 englantilaisen Nadine McDougallsin (1908–2000) kanssa. 
Heille syntyi lapsi:
Rostislav Aleksandrovitš Romanov

Rostislav Aleksandrovitš Romanov (2. marraskuuta 1902 Ai-Todorin palatsi, Krim, Venäjän keisarikunta – 31. heinäkuuta 1978 Cannes, Ranska) oli venäläissyntyinen ruhtinas. 
Suku.
Hän oli suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna Romanovan ja suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitš Romanovin poika. Rostislavilla oli vanhempi sisar Irina sekä neljä vanhempaa veljeä Andrei, Fjodor, Nikita, Dmitri ja nuorempi veli Vasili. Rostislavin äidinisä oli keisari Aleksanteri III, ja isän puolelta hän oli keisari Nikolai I:n pojan Mihailin pojanpoika, koska vanhemmat olivat pikkuserkkuja. Hänen arvonimensä oli Aleksanteri III:n vuonna 1885 antaman säädöksen mukaan Keisarillisen veren ruhtinas eikä suuriruhtinas. 
Rostislavin isovanhemmat olivat Venäjän keisari Aleksanteri III ja keisarinna Maria Fjodorovna. Hänen setänsä oli Venäjän viimeinen keisari Nikolai II. 
Perhe vietti paljon aikaa Etelä-Ranskassa ja Biarritzissa vuoden 1906 jälkeen, koska Rostislavin isä Aleksandr Mihailovitš oli riidoissa Nikolai II:n kanssa tämän poliittisten päätösten takia.
Maanpako.
Venäjän vallankumouksen aikana vuonna 1917 Rostislav vangittiin vanhempiensa, sisarustensa, isoäitinsä ja eräiden muiden Romanov-suvun jäsenten kanssa suuriruhtinas Pjotr Nikolajevitšin Dulberin palatsiin Jaltalle. 
Rostislav pakeni äitinsä ja sisarustensa sekä muun 50 Romanov-suvun jäsenen kuten leskikeisarinna Maria Fjodorovnan, suuriruhtinaat Nikolai Nikolajevitš ja Pjotr Nikolajevitš puolisoineen ja lapsineen, Feliks Jusupov ja sisar Irina Jusupova perheineen sekä heidän seuralaistensa 11. huhtikuuta 1919 Venäjältä Maria Fjodorovnan sisaren, kuningatar Alexandran puolison kuningas Yrjö V:n lähettämällä brittiläisellä sotalaiva "HMS Marlborough"’lla Jaltalta Mustanmeren yli Maltalle, jossa he viettivät yhdeksän kuukautta ja sieltä edelleen Englantiin ennen kuin he asettuivat asumaan Cannesiin.
Ruhtinas Rostislav Aleksandrovitš Romanov kuoli 78-vuotiaana heinäkuussa 1978 Cannesissa, Ranskassa. Hänet haudattiin Caucaden venäläiselle hautausmaalle Nizzassa. Hänen kolmas puolisonsa ruhtinatar Hedwig kuoli 9. tammikuuta 1997 ja haudattiin aviomiehensä viereen. 
Avioliitot.
Ruhtinas Rostislav avioitui kolmesti: 
Yksi lapsi:
2. Alice Baker Eilken (1923–1996), avioliitto Chicagossa 1945, heidän poikansa syntyi Chicagossa, avioero 1951
Yksi lapsi:
3. Hedwig Maria Gertrud Eva von Chappuise (1905–1997), avioliitto 1954–, ei jälkeläisiä
Fjodor Romanov

Fjodor Aleksandrovitš Romanov (23. joulukuuta 1898 Pietari, Venäjän keisarikunta – 30. marraskuuta 1968 Ascain, Ranska) oli venäläissyntyinen ruhtinas. 
Suku.
Hän oli suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna Romanovan ja suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitš Romanovin poika. Fjodorilla oli vanhempi sisar Irina sekä vanhempi veli Andrei ja neljä nuorempaa veljeä Nikita, Dmitri, Rostislav ja Vasili. Fjodorin äidinisä oli keisari Aleksanteri III, ja isän puolelta hän oli keisari Nikolai I:n pojan Mihailin pojanpoika, koska vanhemmat olivat pikkuserkkuja. Hänen arvonimensä oli Aleksanteri III:n vuonna 1885 antaman säädöksen mukaan Keisarilllisen veren ruhtinas eikä suuriruhtinas. 
Fjodor sisaruksineen vietti vuoden 1906 jälkeen vanhempiensa kanssa paljon aikaa Etelä-Ranskassa ja Biarritzissa koska hänen isänsä Aleksandr oli riitaantunut keisari Nikolai II:n kanssa tämän poliittisten päätösten takia. 
Ensimmäisen maailmansodan aikana ruhtinas Fjodor opiskeli hovivirkamiesuralle valmentavassa Keisarin paašikoulussa Pietarissa. 
Maanpako.
Lokakuun vallankumouksen aikana vuonna 1917 Fjodor vangittiin Krimillä vanhempiensa, isoäitinsä ja eräiden muiden Romanov-suvun jäsenten kanssa suuriruhtinas Pjotr Nikolajevitšin Dulberin palatsiin Jaltalle. 
Fjodor pakeni äitinsä ja sisarustensa sekä muun 50 Romanov-suvun jäsenen kuten leskikeisarinna Maria Fjodorovnan, suuriruhtinaat Nikolai Nikolajevitš ja Pjotr Nikolajevitš puolisoineen ja lapsineen, Feliks Jusupov ja Irina Jusupova perheineen sekä heidän seuralaistensa 11. huhtikuuta 1919 Venäjältä Maria Fjodorovnan sisaren, kuningatar Alexandran puolison kuningas Yrjö V:n lähettämällä brittiläisellä sotalaiva "HMS Marlborough"’lla Jaltalta Mustanmeren yli Maltalle ja sieltä edelleen Englantiin, josta hän muutti myöhemmin Ranskaan. 
Viisi ensimmäistä vuotta Fjodor asui Pariisissa sisarensa Irina Jusupovan luona, jonka puoliso oli ruhtinas Feliks Jusupov. Hän työskenteli taksinkuljettajana ja myöhemmin arkkitehtina. Hän vietti toisen maailmansodan Isossa-Britanniassa äitinsä luona. Vuonna 1946 hänellä todettiin tuberkuloosi. Terveytensä parantamiseksi hän asettui Etelä-Ranskaan sisarensa, ruhtinatar Irina Jusupovan huvilaan, jossa hän asui loppuelämänsä. 
Ruhtinas Fjodor Romanov eli hyvin vaatimattomasti, piti rannalla olemisesta poikiensa kanssa Biarritzissa musta baretti päässään ja kuoli 70-vuotiaana marraskuussa 1968 Ascainissa, Ranskassa. 
Avioliitto ja jälkeläiset.
Fjodor Romanov avioitui Biarritzissa vuonna 1923 ruhtinatar Irina Paleyn (1903–1990) kanssa, joka oli Fjodorin äidin serkku. Irina oli suuriruhtinas Pavel Aleksandrovitš Romanovin ja ruhtinatar Olga Palein tytär. Pariskunta muutti erilleen vuonna 1930 ja erosi vuonna 1936. 
Heille syntyi lapsi:
Salibandyn SM-sarja 1986–1987

Kausi 1986–1987 oli salibandyliigan historian ensimmäinen kausi, jolloin miehet pelasivat Suomen-mestaruudesta. Sarjasta käytettiin tuolloin nimitystä miesten mestaruussarja. Naiset pelasivat ensimmäisen kerran mestaruudesta vasta kaudella 1988–1989. 
Ensimmäinen SM-sarjakausi oli äärimmäisen tiukka. Mestaruuden voitti Manse United ennen S.C. Dalmacia. Kolmanneksi sijoittui RuRu. Mestaruus ratkesi viimeisessä ManU:n ja Dalmacin 0-0 päättyneessä ottelussa. Sarjataulukko ja pistepörssi perustuvat liiton toiminnasta tuolloin vastanneen Pekka Mukkalan joukkueille lähettämään kirjeeseen.
Sarjasta putosivat Bolla Bolla, Helsingin yliopiston uimaseura (HyUS) ja SaPa. Sarjapaikkansa säilyttänyt TDK-Team ei osallistunut sarjaan enää seuraavalla kaudella (1987–1988), ja sarjaa pelattiin vain kahdeksan joukkueen voimin.
Alcenius

Alcenius on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Walter Wright

Walter Wright (s. 20. helmikuuta 1981) on yhdysvaltalainen entinen ammattinyrkkeilijä. Hänen asuinkaupunkinsa on Seattle Washingtonissa.
Amatööriura.
Wright otteli itselleen 90 voiton ja 12 tappion amatööritilaston.
Ammattinyrkkeily.
Wrightin ensimmäinen ottelu oli Brian O'Brieniä vastaan. Walter johti viimesessä erässä ottelua ja alkoi esiintyä. Siinä kohtaa O'Neil sai hyvän osuman perille. Walter hävisi ottelun tyrmäyksellä. Tämän jälkeen hän voitti kymmenen ottelua putkeen ja pääsi mukaan Contender – Haastajaan.
Haastajassa.
Haastajan toisella kaudella Walter Wright valittiin mukaan keltaisten joukkueeseen. Keltaiset hävisivät ensimmäiset kaksi ottelua jonka jälkeen Gary Balletto toi päätösvallan keltaisille. Walter otti tästä mahdollisuudesta kiinni ja haastoi sinisten Andre Easonin. Ottelu oli yksipuolinen. Andre kävi kanveesissa ensimmäisessä erässä mutta nousi ylös, ottaen lisää selkäänsä. Tuomarit pisteyttivät ottelun 50-44 Walterille.
Cornlius Bundrage, joka oli Andren hyvä ystävä, haastoi Walterin. Toisella kierroksella nämä kaksi kohtasivat viisi-eräisessä ottelussa. Ottelu oli todella likainen. Bundrage voitti ottelun yksimielisesti. Yleisö buuasi päätökselle.
Finaalien näytösottelussa Walter kohtasi joukkuetoverinsa Vinroy Barrettin. Walter voitti ottelun tyrmäten Vinroyn neljännessä erässä.
Ura Haastajan jälkeen.
Wright kohtasi Dan Wallacen 12. tammikuuta 2007. Wright tyrmäsi aiemmin voittamattoman Wallacen kahdeksannessa erässä.
Wright oli myös yksi suosituimmista Haastajan kilpailijoista. Tällä suosiolla hänet valittiin mukaan Haastajan Yhdysvaltojen joukkueeseen The Contender UK VS USA -turnaukseen. Wright kohtasi voittamattoman Anthony Smallin. Ottelu kesti kahdeksan erää. Viimeisessä erässä Wrightilla oli mahdollisuus tyrmäykseen, mutta häneltä loppui polttoaine ennen kuin se onnistui. Small voitti ottelun ei-yksimielisesti 77-76,77-75,74-78.
Kolmen vuoden tauon jälkeen Wright palasi kehään 19.6.2010. Hän kohtasi keskisarjalaisen Joshua Snyderin voittaen ottelun yksimielisin tuomariäänin.
Victor Ostrovsky

Victor John Ostrovsky (s. 28. marraskuuta 1949 Alberta, Kanada) oli vuoteen 1990 Israelin salaisen palvelun Mossadin agentti, nykyään kirjailija ja taiteilija. Hänen vaimonsa Bella Ostrovsky on taiteilija.
Petoksen kautta.
Ostrovsky on julkaissut Israelin salaisesta palvelusta kertovan kirjan "By Way of Deception" (suom. "Petoksen kautta"). Ostrovsky oli alun perin Israelin armeijan upseeri ja palveli ennen Mossadia sotilaspoliisissa ja laivastossa. Vuonna 1982 Ostrovsky värvättiin Mossadiin. Ostrovskyn kohukirja "By Way of Deception" oli bestseller, jonka myynnin Israelin tiedustelupalvelu yritti keskeyttää. 
Ostrovsky kertoo teoksessaan muun muassa koulutuksestaan Mossadin kenttävirkailijaksi "katsaksi". Kirjan julkaiseminen oli mahdollista Yhdysvalloissa, koska Ostrovsky pakeni Israelista. Ostrovsky erosi Mossadista, koska epäonnistui joidenkin PLO:n johtajien sieppaamisessa. Ostrovskyn mielestä Mossad oli terrorismin vastaisessa sodassaan liian julma, teki pahoja virheitä ja raportoi operaatioistaan Israelin johdolle epätarkasti. Mossad oli hänen mielestään osin tehoton, eikä hallitus valvonut sitä kyllin tarkasti. 
Ostrovskyn kirjoittama teos on saanut osakseen ristiriitaisen vastaanoton ja on joidenkin arvostelijoiden mielestä ainakin osin kuvitteellinen. Arvostelijoiden mukaan Ostrovsky ei olisi kyennyt pääsemään käsiksi niin laajaan salaisen tiedon määrään. Ostrovskyn mukaan katsa-opiskelijoilla oli oikeus käyttää laajaa kirjastoa ja muita tietolähteitä. Joidenkin mielestä Mossad vaaransi joidenkin sen agenttien turvallisuuden, kun kirja paljasti niin yksityskohtaisia tietoja.
Vitello tonnato

Vitello tonnato () on italialainen ruokalaji. Se on valkoviinissä mausteiden kanssa keitettyä vasikanlihaa, joka tarjoillaan ohuina viipaleina majoneesikastikkeen kera. Tavallisesti mausteina käytetään laakerinlehtiä, lehtiselleriä, neilikkaa, pippuria, sipulia ja valkosipulia. Kastike valmistetaan majoneesista, oliiviöljyyn säilötystä tonnikalasta, sardellista, kaprista, sitruunamehusta, valkopippurista ja valkosipulista. Vitello tonnatoa vastaavaa ruokaa voidaan tehdä käyttämällä vasikanlihan tilalla sianlihaa tai kalkkunanlihaa.
Piemontesta peräisin oleva vitello tonnato on piemonten kielellä "vitel tonnè".