tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Siimes Kanervio

Siimes Teodor (Teuvo) Kanervio (vuoteen 1901 Silén, 9. marraskuuta 1880 Ruovesi – 20. huhtikuuta 1918 Hämeenlinna) oli suomalainen toimittaja ja suomentaja, joka työskenteli myös nimismiehenä. Vuoden 1918 sisällissodan aikana hän toimi Hämeenlinnan miliisipäällikkönä.
Elämä.
Ruovedellä syntyneen Kanervion vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Erik Johan Silén ja Amalia Henriksson. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Normaalilyseosta ja työskenteli syksystä 1905 lähtien Tampereella "Aamulehden" toimittajana. Kanervio oli mukana myös Suomalaisen puolueen toiminnassa.
Työväenliikkeeseen Kanervio liittyi joulukuussa 1907, kun hän siirtyi Turussa ilmestyneen sosialidemokraattisen "Sosialistin" toimitukseen. Vuonna 1908 Kaervio valittiin Sosialidemokraattisen Nuorisoliiton liittoneuvostoon. Myöhemmin hän jatkoi opintojaan Helsingin yliopistossa, jossa hän suoritti alemman hallintotutkinnon vuonna 1910. Vuodet 1914–1917 hän työskenteli Uudenmaan läänin Pyhäjärven nimismiehenä ja sen jälkeen Hämeenlinnan poliisilaitoksen sihteerinä. Kanervio oli myös Hämeenlinnan työväenyhdistyksen jäsen.
Sisällissodan aikana Kanervio toimi punaisten hallinnossa Hämeenlinnan miliisipäällikkönä. Sodan loppuvaiheessa kaupungissa alkoi esiintyä levottomuuksia, jolloin paikallisen punakaartin tiedusteluosasto teloitti urkkijaksi epäillyn puuseppä Heikki Paasivuoren, sekä ainakin kaksi valkoisten kannattajaa. Kanervion johtama miliisilaitos puuttui väkivallantekoihin ja teloitti tiedusteluosaston johtajan. Tämän jälkeen punakaarti kuitenkin vangitsi Kanervion ja hänet ammuttiin 20. huhtikuuta. Kanervio on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaan vanhalle alueelle.
Sonic-hammasharja

Sonic-hammasharja on sähköhammasharja, jonka harjapää tekee erittäin nopeaa liikettä tavanomaiseen sähköhammasharjaan verrattuna. Mekaanisella hammasharjalla harjatessa liikkeiden määrä minuutissa jää parhaimmillaan noin 300 liikkeeseen. Sähköhammasharjojen liikenopeus on 2 500–8 800 liikettä minuutissa, kun taas sonic-hammasharjan liikenopeus yltää parhaimmillaan jopa yli 40 000 liikkeeseen minuutissa. Sonic-hammasharjojen tuotemerkkejä ovat Omron Sonic style, Phillips Sonicare ja Oral-B Sonic Complete (ei myytävänä Suomessa). 
Sonic-hammasharjan toimintaperiaate.
Nopea harjapään värähtely poistaa plakkia mekaanisesti. Tämän lisäksi nopea värähtely muodostaa hammastahnasta ja syljestä seoksen, joka liikkeen voimasta tunkeutuu myös hammasväleihin, joihin harjakset eivät yllä.
Göteborgs Rapé

Göteborgs Rapé on ruotsalaisen Swedish Match -yhtiön valmistama nuuskamerkki. Swedish Match aloitti Göteborgs Rapé- nuuskan valmistuksen Göteborgissa vuonna 1917. Göteborgs Rapé -tuotemerkin alla valmistetaan useita eri makuisia ja vahvuisia nuuskia. 
Nuuskamerkin nimi tulee ranskan kielen sanasta "rapé", joka tarkoittaa raastamista. Tupakan ja useiden makuaineiden lisäksi Göteborgs Rapéssa on noin 50 % vettä ja 3 % suolaa. Yksi annospussi sisältää noin 8 mg nikotiinia.
Cabo de São Vicenten taistelu (1797)

Cabo de São Vicenten taistelu käytiin 14. helmikuuta 1797 amiraali Sir John Jervisin komentaman Britannian kuningaskunnan Välimeren laivaston ja Don José de Córdoban komentaman Espanjan laivaston välillä Portugalin rannikolla Cabo de São Vicenten edustalla.
Taustaa.
Espanja julisti lokakuussa 1796 sodan Britannialle ja Portugalille, mikä aiheutti Britannian Välimeren laivastolle vakavan uhan toimia alueella. Yhdistyneet Ranskan ja Espanjan laivastot, joissa oli yhteensä 38 linjalaivaa, olisivat lyöneet Britannian Välimeren laivaston 15 linjalaivaa avoimessa taistelussa, mikä pakotti britit vetäytymään Korsikalta ja Elbalta.
Espanjan Cartagenassa olevan 27 linjalaivan laivasto-osaston odotettiin alkuvuodesta 1797 liittyvän Ranskan Brestissä olevaan laivastoon. Espanjalainen laivasto-osasto purjehti Välimerelle saattaen samalla Cádiziin matkalla olevaa 57 rahtialuksen saattuetta, jonka lastina oli pääasiassa elohopeaa.
Laivasto-osasto purjehti 1. helmikuuta Cartagenasta Don José de Cordóban johdolla ja sen olisi pitänyt kyetä purjehtimaan turvallisesti Cádiziin, mutta itätuuli painoi aluksia kauemmas Atlantille kuin oli tarkoitus. Tuulen tyynnyttyä alukset jatkoivat purjehdustaan kohti Cádizia.
Samanaikaisesti amiraali Sir John Jervisin komentaman Brittiläisen Välimeren laivaston kymmenen linjalaivaa purjehti Targusista tavoitteenaan Espanjan laivasto-osaston kohtaaminen. Jervisin osastoon liittyi 6. helmikuuta Cabo de São Vicenten edustalla kontra-amiraali William Parkerin johtamat Kanaalin laivastosta lähetetyt viisi linjalaivaa.
Kuninkaallisen laivaston kommodori Horatio Nelsonin komennossa ollut fregatti "HMS Minerva" purjehti 11. helmikuuta tiheässä sumussa havaituksi tulematta Espanjan laivasto-osaston lävitse. Nelson liittyi muuhun osastoon 13. helmikuuta Espanjan rannikolla ja ilmoitti samalla Jervisille matkalla olevasta Espanjan laivastosta. Nelsonilla ei kuitenkaan ollut tietoa vihollislaivaston koosta, koska sumu oli estänyt alusten laskennan.
Lopputulos.
Taistelussa Kuninkaallisen laivaston tappiot olivat kaatuneina 73 ja haavoittuneina 327 miestä, joista oli 227 vaikeasti haavoittuneita. Espanjan laivaston aluksista neljä vallattiin. Espanjan laivaston tappiot olivat suuremmat, ainoastaan "San Nicolásin" kannelle kaatui 144 miestä ja yhteensä oletettavasti kaatuneita oli 250 ja haavoittuneita 550. Lisäksi vallattujen alusten miehistöt (noin 3 000 henkeä) joutuivat sotavankeuteen.
Luettelo vatjalaiskylistä

Tämä on luettelo vatjalaiskylistä akateemikko Peter von Köppenin vuonna 1848 laatiman Pietarin läänin etnografisen kartan liitteeksi tarkoitetun luettelon ja Neuvostoliiton vuoden 1926 väestönlaskentaan pohjautuvan aineiston mukaisesti.
Vatjalaisten perinteinen asuma-alue on sijainnut Laukaanjoen ympäristössä Inkerin luoteisosassa melko lähellä nykyistä Viron rajaa. Venäjällä vatjalaisia eli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 64, eli hieman vähemmän kuin edeltäneessä väestönlaskennassa, jolloin heitä oli 73. Vatjan kielen puhuma-alue rajoittuu kolmeen kylään Joenperään, Liivakylään ja Luutsaan, joissa joidenkin arvioiden mukaan asuu 20–100 virallisesti venäläisiksi luettavaa vatjalaista.
Vatjalaiskylät vuonna 1848.
Pietarin läänin etnografisen kartan liitteeksi tarkoitetun vatjalaiskylien luettelon on laatinut akateemikko Peter von Köppen. Se on julkaistu saksaksi ja venäjäksi.
Vatjalaiskylät vuonna 1926.
Luettelo perustuu Neuvostoliiton tiedeakatemian työryhmän vuoden 1926 väestönlaskennan aineistosta keräämään kortistoon, jota säilytetään Venäjän tiedeakatemian arkiston Pietarin osastossa.. 
Kortistoa laadittaessa kansallisuus määriteltiin talouden päämiehen mukaan, eikä seka-aviolittoja näin ollen ole otettu huomioon.
Saima Grönstrand

Saima (tai Saimi) Maria Grönstrand (5. kesäkuuta 1863 Viitasaari – 22. elokuuta 1931 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja suomentaja. Hän käytti kirjoittaessaan nimimerkkejä Saima, S. G., ja S. G--d. Hän kirjoitti kertomuksia ja lisäksi hän käänsi kirjallisuutta. Hän suomensi Jac. Ahrenbergin teoksen "Kotona : kuvaelmia Itä-Suomesta" (1889), yhdessä kahden muun suomentajan, Sohvi Reijonen ja Hilma Sederholmin, kanssa Émile Zolan teoksen "Sota" (1892) ("La Débâcle", 1892) sekä muutamia muita teoksia.
Potamon Aleksandrialainen

Potamon Aleksandrialainen () oli roomalaisella ajalla elänyt hellenistinen filosofi. Hän oli kotoisin Aleksandriasta.
Diogenes Laertioksen mukaan Potamon oli ”jokin aika sitten” perustanut eklektisen filosofisen koulukunnan. "Sudan" mukaan Potamon eli kuitenkin keisari Augustuksen aikana (ensimmäisen vuosisadan eaa. lopussa), mikä viittaisi siihen, että Diogenes todennäköisesti kopioi ilmaisun sellaisenaan käyttämästään lähteestä. 
Diogeneen mukaan Potamon yhdisteli eri filosofikoulukuntien (platonismi, peripateettisuus, stoalaisuus jne.) opetuksista niitä oppeja, jotka miellyttivät häntä eniten. Hän kirjoitti teoksen "Alkeisoppi", jossa hän esitti, että totuuden kriteereitä ovat toisaalta sielun hallitseva osa ("hēgemonikon") ja toisaalta havainto. Kaikkeuden perustoina hän piti ainetta, aikaansaavaa syytä, kvaliteetteja ja paikkaa, koska niiden kautta selviää, mistä ja minkä kautta jokin on tehty sekä millainen ja missä se on. Kaiken toiminnan päämäärä oli hyveellinen elämä.
"Sudan" mukaan Potamon kirjoitti kommentaarin Platonin "Valtioon". Potamon Aleksandrialaista ei voida yhdistää siihen Potamoniin, jonka Porfyrios mainitsee teoksessaan "Plotinoksen elämä".
Tundrahopeatäplä

Tundrahopeatäplä ("Boloria chariclea") on täpläperhosten heimoon kuuluva keskikokoinen päiväperhonen.
Koko ja ulkonäkö.
Tundrahopeatäplän siipien kärkiväli on noin 32–42 mm. Naaraat ovat keskimäärin koiraita suurempia. Siipien yläpinnan pohjaväri on ruskeankeltainen, siipien tyvessä on mustaa kehnää, erityisesti takasiivissä. Etusiipien yläpuolen kapeat mustat kirjaukset ovat yhtyneet usein juoviksi. Takasiiven alapinnan pohjaväri on punaruskea–mustanruskea, jossa on hopeisia täpliä. Laji muistuttaa hyvin paljon pohjanhopeatäplää, mistä sen erottaa takasiipien alapinnan ulkoreunan puuttuvista T-kirjaimen muotoisista kuvioista.
Levinneisyys.
Tundrahopeatäplä esiintyy sirkumpolaarisesti Euraasian ja Pohjois-Amerikan pohjoisosissa ja Grönlannissa. Suomessa sitä esiintyy Lapin korkeimmilla tuntureilla Utsjoella, Inarissa, Enontekiöllä ja Pallas-Ounastunturin alueella. Se on löydetty myös Sokostilta.
Elinympäristö.
Tundrahopeatäplän elinympäristöä ovat tundra, tunturiniityt, tuntureiden paljakat ja rinteet sekä alempana myös suomainen maasto.
Lentoaika ja elintavat.
Tundrahopeatäplän lentoaika on kesä–heinäkuussa riippuen säistä. Suomessa lentoaika on yleensä heinäkuun ensimmäisellä puoliskolla. Perhonen talvehtii mahdollisesti keskenkasvuisena toukkana.
Ravintokasvi.
Toukan ravintokasveja ovat liekovarpio ("Cassiope tetragona") ja lapinorvokki ("Viola biflora").
Christopher Clark

Christopher Clark (s. 1960 Sydney) on australialainen historioitsija ja uusimman ajan Euroopan historian professori St Catharine’s Collegessa Cambridgen yliopistossa. Hän asuu ja työskentelee Isossa-Britanniassa.
Tutkimus.
Clarkin ammatillista erikoisalaa ovat 1800-luvun Saksan ja Manner-Euroopan historia. 
Clark keskittyi uransa alkupuolella uskontohistoriallisiin kysymyksiin; hänen ensimmäinen kirjansa käsitteli kristittyjen ja juutalaisen vähemmistön suhteita Preussissa vuosina 1728–1941.
Dr. Hauschka

Dr. Hauschka on luonnonkosmetiikkasarja. Sarja sisältää sata erilaista tuotetta kasvojen, hiusten ja vartalon hoitoon sekä värikosmetiikkavalikoiman. Tuotesarja on saanut nimensä sen kehittäjän Rudolf Hauschkan mukaan. 
Dr. Hauschka -kosmetiikkaa valmistaa saksalainen WALA Heilmittel GmbH. Dr. Rudolf Hauschka perusti WALA-nimisen yrityksen ja aloitti luonnonlääkkeiden tuotannon vuonna 1935 Ludwigsburgissa, Saksassa. Vuonna 1967 aloitettiin varsinaisten kosmetiikkatuotteiden valmistus.
Eddie Johnson (moottoriurheilija)

Edward 'Eddie' Johnson (10. helmikuuta 1919 Richmond Virginia – 30. kesäkuuta 1974 Cleveland Ohio) oli yhdysvaltalainen Indianapolis 500 -kuljettaja. Hän osallistui 15 Indianapolis 500 -kilpailuun kausilla 1952–1966, joista 1950-1960 kuuluivat Formula 1 -sarjaan. Hän oli kuudes vuoden 1960 kilpailussa saavuttaen yhden pisteen. Johnson kilpaili myös AAA- ja USAC-sarjoissa vuosina 1950–1952 ja 1955–1966 ollen parhaimmillaan kolmas Trentonissa 1959. Johnson ajoi Indy 500 -urallaan lähes 5 000 mailia johtamatta kilpailua kertaakaan. Vain Chet Miller on hänen edellään tässä tilastossa. 
Johnson kuoli lento-onnettomuudessa Clevelandissa vuonna 1974.
Ortodoksi.net

Ortodoksi.net on vapaaehtoisten yksityisten Suomen ortodoksisen kirkon jäsenten ylläpitämä ortodoksinen tietosivusto.
Sivuston avasivat Petja Pyykkönen yhdessä isänsä Hannu Pyykkösen kanssa vuoden 2005 pääsiäisenä ja se on vuosien saatossa kasvanut yhdeksi suurimmaksi suomalaiseksi ortodoksiseksi mediaksi.
Sivusto toimii MediaWiki-alustalla, kuten Wikipediakin, mutta sivujen sisällön tuottaa Wikipediasta poiketen sivuston oma ylläpitoryhmä, jota avustavat lukuisat ortodoksiset papit ja maallikot sekä yksi Suomen piispoistakin, mm. Kuopion ja Karjalan metropoliitta Arseni.
Sivustolla on myös omat sosiaalisen median sivut Facebookissa, Instagramissa ja koeluontoisesti myös TikTokissa sekä oma kanava YouTubessa.
Sivusto toimii vapaaehtoistyöllä ja yhteistyössä myös Suomen ortodoksisen kirkon ja sen seurakuntien ja laitosten sekä järjestöjen kanssa.
Sivuston materiaali koostuu muiden muassa ortodoksisista tietoiskuista ja laajemmista artikkeleista, laajasta ortodoksisuuden tietopankista, liturgisien tekstien kokoelmasta, opetuspuheista. Sivuilla on tallessa seurakuntien ortodoksisten lehtien menneitten vuosien internetlehtiä. Sieltä löytyvät Analogi-lehteen yhdistynyt Lahden ortodoksisen seurakunnan vanha tiedotuslehti Harjukirkon viesti, Viitosten tiedotuslehti Ortodoksinen seurakuntaviesti, Oulun hiippakunnan tiedotuslehti Paimen-Sanomat sekä Kuutosten tiedotuslehti Solea.
Sivuston erikoisuuksiin kuului aiemmin myös kuuden kielen (suomi, ruotsi, englanti, kreikka, venäjä, romania) ortodoksinen sanakirja sekä ensimmäisenä julkaistu suomalainen ortodoksinen virtuaalikirkko, mutta ne poistuivat sivuilta 2017. Sivuilta löytyy yhä osittainen suomalaisen ortodoksisen kirjallisuuden tietokanta ja ikonigalleria sekä muutama virtuaalinen ikoninäyttely (2025 4 kpl).
Rudolf Hauschka

Rudolf Hauschka (6. marraskuuta 1891 Wien, Itävalta – 28. joulukuuta 1969 Eckwälden, Länsi-Saksa) oli itävaltalainen kemisti. 
Hauschka opiskeli kemiaa ja lääketiedettä Wienissä ja Münchenissä vuosina 1908–1913. Oltuaan vuoden luonnontieteiden assistenttina hän saavutti tohtorin arvon. Ensimmäisen maailmansodan aikana Rudolf Hauschka toimi Itävallan armeijassa yliluutnanttina 1914–1918. Sodan jälkeen hän työskenteli Wienissä kemian- ja lääketieteen teollisuudessa pääkemistinä ja johtajana vuoteen 1925 saakka. Vuosina 1929–1935 Rudolf Hauschka työskenteli Sveitsissä Arlesheimissa Clinical-Therapeutic Institutessa, jonne hänet kutsui antroposofinen lääkäri Ita Wegman (1876–1943). Wegmanin ja Hauschkan tavoitteena oli kehittää luonnollinen lääkkeidenvalmistusmenetelmä, jossa ei tarvita säilöntäaineena alkoholia.
Hauschkan nimeä kantaa kosmetiikkasarja Dr. Hauschka, jota valmistaa myös antroposofisten lääkkeiden valmistajana tunnettu saksalainen lääketehdas Wala Heilmittel.
Albert Namatjira

Albert Namatjira (28. heinäkuuta 1902 Hermannsburg, Pohjoisterritorio, Australia – 8. elokuuta 1959 Alice Springs, Pohjoisterritorio, Australia) oli australialainen taiteilija. Namatjira oli aboriginaali ja hän kuului läntiseen arrante-heimoon. Hän on luultavasti tunnetuin aboriginaalitaiteilija. Vaikka hänen taideteoksensa eivät ole perinteistä aboriginaalitaidetta, ne ovat saaneet niistä voimakkaasti vaikutteita.
Varhainen elämä.
Namatjira syntyi Hermannsburgissa lähellä Alice Springsiä vuonna 1902. Namatjira kastettiin hänen vanhempiensa käännyttyä kristinuskoon ja hänet kasvatettiin lähetysasemalla länsimaiseen tapaan. 16-vuotiaana hän palasi aboriginaalien perinteisen elämäntavan pariin arrante-heimon keskuuteen. Hän palasi sivistyksen piiriin 18-vuotiaana ja meni naimisiin. Namatjira työskenteli kamelinkuljettajana Keski-Australiassa, jota hän kuvasi myöhemmin töissään. Vuonna 1934 hän tutustui länsimaiseen taiteeseen tavattuaan kaksi melbournelaista taiteilijaa. Hän toimi oppaana toiselle heistä vuonna 1936 ja oppi vesivärimaalauksen.
Menestys.
Namatjira maalasi tunnistettavalla tavalla, ja monet hänen maalauksistaan kuvasivat australialaista maisemaa geologiset piirteet taustalla ja australialaista kasvistoa etualalla. Vuonna 1938 hän piti ensimmäisen näyttelynsä Melbournessa, ja sitä seurasivat näyttelyt Sydneyssä ja Adelaidessa. Kuningatar Elisabet II kiinnostui hänen taiteestaan, ja hän sai kuningattarelta palkinnon ja tapasi hänet vuonna 1954. Oman taiteensa ohella William Dargien tekemä muotokuvamaalaus hänestä voitti Archibald-palkinnon 1956.
Loppuelämä.
Arrante-heimon jäsenillä oli tapana jakaa kaikki omaisuutensa keskenään, tämä johti siihen että Namatjira joutui elättämään eräässä vaiheessa yli 600 kerjäläistä. Hän menetti rahaa kun häneltä huijattiin rahaa kahteen otteeseen tonttikaupoilla. Vaikka hän oli aikansa suosituimpia australialaisia taiteilijoita hän eli suhteellisessa köyhyydessä. Hän muutti vaimonsa kanssa Alice Springsin lähistölle.
Namtjiraa syytettiin erään aboriginaalinaisen, Fay Iowan, kuolemasta, kun naisen tappaneet aboriginaalit olivat saaneet alkoholia viskipullosta, jonka Namatjira oli jättänyt autonsa penkille. Alkoholin välittäminen aboriginaaleille oli laitonta ja hänet tuomittiin kuudeksi kuukaudeksi vankilaan. Tuomio tosin muutettiin julkisen kohun jälkeen yhteiskuntapalveluksi. Namatjiraa vaivasi kuitenkin erään Iowan perheenjäsenen tekemä rituaalimurha, jossa uhria osoitetaan luunkappaleella ja kirotaan. Namatjira sai sydänkohtauksen vuonna 1956 ja joutui sairaalaan. Hän julkaisi vielä kolme maalausta ennen kuolemaansa vuonna 1959.
Michael Wincott

Michael Anthony Claudio Wincott (s. 21. tammikuuta 1958) on kanadalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa "Crow" (Top Dollar), "Basquiat" (Rene Ricard) ja "Tappava seitti" (Gary Soneji). Hänellä on huomattavan karhea ja matala ääni.
Nuoruus.
Michael Wincott syntyi Scarborough’ssa Torontossa, Kanadan Ontariossa. Hänen isänsä William Wincott oli englantilainen ja äitinsä Lucia italialainen siirtolainen. He tapasivat Italiassa toisen maailmansodan aikana ja menivät naimisiin muutettuaan Kanadaan vuonna 1952. Michael on nuorin heille syntyneistä kolmesta pojasta.
Wincott oli kiinnostunut musiikista jo nuorella iällä, ja muusikon ura oli hänen alkuperäinen tulevaisuuden suunnitelmansa. Hän soitti monien tunnettujen jazzbändien ja -muusikoiden kanssa, yleensä rumpuja, mutta myös kitaraa ja huuliharppua.
Wincott opiskeli jonkin aikaa Toronton yliopistoon kuuluvassa Victoria Collegessa, kunnes innostui näyttelemisestä ja lähti New Yorkissa sijaitsevaan Juilliard Schooliin, joka on arvostettu esittävien taiteiden oppilaitos. Hän ehti esiintyä teatterissa, TV:ssä ja elokuvissa jo kauan ennen valmistumistaan vuonna 1986.
Ura.
Wincottin ensimmäinen rooli "valtavirran" elokuvassa oli vuonna 1988, kun hän sai pienen osan Oliver Stonen "Talk Radio" -elokuvasta. Tämän jälkeen hän on ollut monissa sivuosarooleissa, mm. Guy of Gisbourne ("Robin Hood – varkaiden ruhtinas"), Rochefort (Disneyn "Kolme muskettisoturia") ja Philo Gant ("Strange Days"). Karhean äänensä vuoksi Wincott on useimmissa elokuvissaan esittänyt antagonistia. Hän onkin usein vitsaillut siitä, kuinka ei koskaan saa tyttöä elokuvan lopussa, koska hänen roolihahmoillaan on taipumus kuolla. Wincott on myös kertonut valitsevansa pienempiä rooleja pitääkseen yksityiselämänsä paremmin salassa.
Yksityiselämä.
Wincott on tarkka yksityiselämästään ja tunnettu Hollywoodin idealismin kritisoija. Hän sanoo pitävänsä "taidetta suuremmassa arvossa kuin rahaa" ja haluaa siksi pysyä poissa julkisuudesta. Hän on innokas miekkailun harrastaja.
Eugenio Lazzarini

Eugenio Lazzarini (s. 26. maaliskuuta 1945 Urbino) on italialainen entinen ratamoottoripyöräilijä. Hän voitti 125cc-luokan maailmanmestaruuden vuonna 1978 ja 50cc-luokan maailmanmestaruuden kahdesti vuosina 1979 ja 1980.
Eugenio Lazzarini ajoi ensimmäisen osakilpailunsa MM-sarjassa kaudella 1969. Se oli Lazzarinin ensimmäinen ja viimeinen osakilpailu 250-kuutioisissa. Uran alkuvuosina Lazzarini osallistui vain yksittäisiin kilpailuihin. Kaudesta 1973 lähtien hän kiersi MM-sarjaa säännöllisemmin ja silloin hän voitti myös ensimmäisen osakilpailunsa. Ensimmäiseen maailmanmestaruuteensa Lazzarini ajoi kaudella 1978 MBA:lla. Samalla kaudella hän oli 50-kuutioisten MM-sarjan toinen. Seuraavina kausina 1979 ja 1980 Lazzarini voitti 50cc-luokan maailmanmestaruuden Kreidlerilla. Lazzarini lopetti uransa kauden 1984 jälkeen.
Lazzarini sai vuonna 2003 Italian presidentin Carlo Azeglio Ciampin myöntämän kolmannen luokan (Komentaja) Ordine al Merito della Repubblica Italiana -kunniamerkin ja vuonna 2009 hänelle myönnettiin "premio Pesaro Sport" -palkinto.
Dominikaanisen tasavallan provinssit

Dominikaaninen tasavalta on jaettu hallinnollisesti 31 provinssiin ("provincias", yksikössä "provincia"). Lisäksi valtion pääkaupunki Santo Domingo kuuluu omaan erilliseen hallinnolliseen yksikköönsä, Distrito Nacionaliin.
Provinssit jakautuvat edelleen kuntiin, joita on jokaisessa provinssissa useampia, poikkeuksena Distrito Nacional, johon kuuluu vain Santo Domingon kaupunki.
Provinssit ovat kuvan kartan mukaisessa numerojärjestyksessä.
Australian rajaseutusodat

Australian rajaseutusodat olivat sarja konflikteja eurooppalaisten siirtolaisten ja Australian alkuperäisasukkaiden välillä. Ensimmäiset yhteenotot tapahtuivat vuonna 1788 ja viimeiset 1930-luvun alussa. Aboriginaaleja kuoli taisteluissa arvioiden mukaan vähintään 20 000 ja siirtolaisia noin 2 500. Taisteluja enemmän tappiota aboriginaaleille tuottivat kuitenkin siirtolaisten mukanaan tuomat taudit joille aboriginaaleilla ei ollut vastustuskykyä. 
Taustat.
Eurooppalaisten ensimmäinen retkikunta Australiaan tapahtui vuonna 1770 James Cookin johdolla. Matka kulki pitkin Australian itärannikkoa. Cookin miehistön ja paikallisen Tharawal-heimon välillä tapahtui pienimuotoinen yhteenotto samana vuonna Botany Bayssä, kun Cookin miehet tulittivat kohti uhkaavasti käyttäytyneitä aboriginaaleja, jotka pakenivat heitettyään ensin miehistöä kohti keihäitä. Cook onnistui kuitenkin luomaan rauhalliset suhteet Kokobujundji-heimoon hänen korjauttaessaan laivaansa nykyisen Cooktownin alueella. Cook valtasi alueen Britannialle 28.8.1770. Britit perustivat Australiaan vankisiirtolan vuonna 1786. Silloinen kuvernööri Arthur Phillip kehotti kohtelemaan aboriginaaleja kohteliaasti konfliktien välttämiseksi. Pian alkoi kuitenkin tulla välikohtauksia siirtolaisten ja aboriginaalien välillä. Eniten konflikteja aiheutui, kun siirtolaiset metsästivät alueen eläimiä, joista aboriginaalit olivat riippuvaisia.
Historia.
Ensimmäiset vakavammat yhteenotot tapahtuivat vuonna 1788. Paikalliset aboriginaalit suuttuivat brittien kalastuksesta ja tappoivat viisi vankisiirtolan asukasta, minkä lisäksi yksi aboriginaali haavoittui toukokuussa tapahtuneessa yhteenotossa. Phillip yritti edelleen välttää konflikteja, mutta kun aboriginaalisoturi Pemulwuy tappoi hänen metsästäjänsä, hän teki kaksi rankaisuretkeä aboriginaalien kimppuun. 
1800-luvulla britit perustivat useita tukikohtia pitkin Australian rannikoita. Yhteenotot kiihtyivät entisestään, kun siirtolaisten ja aboriginaalien kilpailu metsästettävästä riistasta kasvoi. Taisteluihin ei kuitenkaan yleensä osallistunut kuin pieniä joukkoja, ja brittiläiset sotilaat osallistuivat niihin vain harvoin. Huonomman taktiikan takia aboriginaalien tappiot olivat yleensä paljon suuremmat kuin eurooppalaisten. Aboriginaalien taistelutaktiikka perustui lähinnä heidän metsästystapoihinsa, ja toisin kuin esimerkiksi maorit maorisodissa, he eivät oppineet käyttämään länsimaista aseistusta tehokkaasti. 1850-luvulla käyttöön tulleet uudet aseet kuten Colt-pistooli, Snider-Enfield-kivääri ja Martini-Henry-kivääri nostivat eurooppalaisten ylivoimaa entisestään.
Conistonin verilöylyä 1928 pidetään Australian rajaseutusotien viimeisenä vakavana yhteenottona. Verilölyssä Australian poliisi tappoi 31 aboriginaalia Pohjoisterritoriossa. Joidenkin lähteiden mukaan verilöylyssä olisi kuollut jopa 110 henkilöä. Verilöyly tapahtui kostona Frederick Brooks -nimisen dingonmetsästäjän tappamisesta.
Varassaari

 
Varassaari on Päijänteen saari Keski-Suomessa Jyväskylän Vaajakoskella Päijänteen pohjoisosassa Vaajavirrassa. Se on kulttuuri- ja teollisuushistoriallisesti paikallisesti merkittävä saari Naissaaren eteläpuolella. Saari sijaitsee Haapaniemen kaupunginosassa, joka kuului aiemmin Jyväskylän maalaiskuntaan.
Maantietoa.
Saari on 1,0 kilometriä pitkä, 460 metriä leveä ja sen pinta-ala on 23,6 hehtaaria. Se sijaitsee Leppävedeltä laskevan Vaajanvirran keskellä niin, että sen kummaltakin puolelta on virrannut oma uoma. Koska sekä Päijänteen että Vaajanvirran vedenpinnat on laskettu alemmaksi, on läntinen uoma kaventunut ja sen vertaamat lakanneet. Uomassa on kaksi kaventumaa, jotka jakavat sen kolmiosaiseksi lahdeksi. Lahden keskimmäistä osaa kutsutaan Varaslahdeksi ja pohjoisinta osaa Saunalahdeksi tai Liekkilammeksi. Niiden välissä on Summasalmi. Saaren itäinen uoma virtaa saaren kohdalla vapaana ja sen veneilyreitti vie Naissaaren länsipuolelta Vaajakosken kanavaan.
Saaren huippu sijaitsee noin 97,5 metriä merenpinnan yläpuolella ja se kohoaa 19 metrin korkeuteen järven vedenpinnasta, joka on 78,3 metriä mpy. Saaren korkeimmat kohdat sijaitsevat länsipuolella ja pohjoisosassa. Matalat osat, joissa on myös tehdasalue, ovat itäpuolella.
Saarelle on kaksi tieyhteyttä, jotka haarautuvat valtatieltä 4. Ne johtavat saareen läntisen haaran ylittäviä omia siltojaan pitkin. Varassaaressa on 1800- ja 1900-luvuilla toiminut useita puunjalostusalan tuotantolaitoksia, ensimmäisenä T. &amp; J. Salvesenin saha, myöhemmin SOK:n Vaajakosken tehtaiden saha, harjatehdas, tulitikkutehdas, kalustetehdas ja puusepäntehdas. Teollisuusajan johdosta alueella on satunnaisia jätteitä ja maaperässä on vuonna 2001 havaittu kohonneita PCB-yhdisteiden pitoisuuksia. Nykyisin tehdasalue tunnetaan nimellä Yrityssatama Amiraali. Tehdasrakennukset ovat pääasiassa toimistokäytössä, mutta alueella toimii myös Suomen Julkikaluste Oy. Rakennusten pinta-alat ovat yhteensä 12 000 neliömetriä. Saarella on useita vanhoja tehtaiden henkilökunnalle rakennettuja puutaloja sekä tapahtumapaikka Liekkilä . Saaren arvokkaita rakennuksia on kunnostettu liike- ja asuinkäyttöön.
Lakrisal

Lakrisal on lakritsin- ja salmiakin makuinen puristepastilli. Lakrisal on Malacon tuotemerkki, jota valmistetaan Alankomaissa ja myydään Alankomaiden lisäksi Pohjoismaissa. Monista muista lakritsimakeisista poiketen Lakrisal ei sisällä tärkkelystä eikä arabikumia (E414). Yleensä mustista salmiakeista se poikkeaa myös vaalealla värillään (ks. kuva).
Lakrisalin ainesosina on sokeri, lakritsiuute (9 %), ammoniumkloridi (=salmiakki) (6 %) ja paakkuuntumisenestoaineet (E470b, E551).
1980-luvulla oli myynnissä myös sitruunan makuista Lakrisalia. Toinen maku oli "Tulinen Lakrisal", joka sisälsi chilipippuria sekä pippuriöljyä.
NBA-kausi 1989–1990

NBA-kausi 1989–1990 oli NBA-liigan 44. kausi. Runkosarja alkoi 3. marraskuuta 1989 ja loppui 22. huhtikuuta 1990. Detroit Pistons uusi edelliskauden mestaruutensa kaadettuaan Portland Trail Blazersin 14. kesäkuuta päättyneessä finaalisarjassa otteluvoitoin 4–1.
Runkosarja.
V=voitot, H=häviöt, V%=voittoprosentti, *=divisioonansa voittaja
Novelleja (Mika Waltari)

Novelleja on Mika Waltarin novellikokoelma, joka ilmestyi vuonna 1943. Vuoden 1988 toisesta painoksesta lähtien sen nimi on ollut Nainen tuli pimeästä ja muita novelleja. Kokoelma koostuu lähinnä 1930-luvun aikakauslehdissä ilmestyneistä novelleista, ja se on Panu Rajalan mukaan "kevyehkö". Se jakaantuu viiteen osaan, joiden nimet ovat "Poikia", "Päivä paistaa", "Maa", "Kaupunki" ja "Tuolta puolen". Novelleja-kokoelman tunnetuin teksti on "Nainen tuli pimeästä", joka on julkaistu myös Waltarin kokoelmassa "Pienoisromaanit" 1966.
Sisällys.
Jokaisen novellin jälkeen on mainittu kirjoitusvuosi.
Nainen tuli pimeästä.
Tarinan päähenkilöt ovat vanhahko mies, joka elää yksin pienessä talossa maalla, ja sinipukuinen nainen, joka tulee salaa hänen pihalleen. Nainen yrittää viettää yönsä miehen halkoliiterissä, mutta mies löytää hänet. Mies aikoo ensin ajaa naisen tiehensä, mutta heltyy lopulta ja kutsuu tämän sisään. Pian ilmenee, että nainen on menettänyt muistinsa pommituksessa ja sitten karannut laitoksesta, jossa häntä on hoidettu. Miehellä on takanaan epäonnistunut avioliitto, hänen vaimonsa on kuollut ja hän on jäänyt asumaan yksin entiselle kesähuvilalleen. 
Kun mies lainaa naiselle vaimonsa vanhoja vaatteita, hän muistelee ja elää samalla uudestaan entistä avioliittoaan. Koska nainen ei muista mitään entisestä elämästään, hän ottaa vastaan miehen ajatukset ja mukautuu niihin. Hän on onnellinen, eikä hänen tarvitse pelätä tai hävetä menneisyyttään, jota hän ei muista. Tarinan lopussa mies ja nainen suutelevat, ja heidän kohtalonsa rinnastuu maailmaan, joka aloittaisi uuden elämän sodan jälkeen.
Lynn Margulis

Lynn Petra Margulis (o.s. Alexander; 5. maaliskuuta 1938 Chicago, Illinois, Yhdysvallat – 22. marraskuuta 2011 Amherst, Massachusetts, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen evoluutiobiologi ja geotieteen professori Massachusettsin yliopistossa. Hän arvosteli synteettistä evoluutioteoriaa ja korosti symbioosin eli eliölajien yhteistyön merkitystä lajien kehittymisessä. Margulis on kehittänyt yleisesti hyväksytyn endosymbioositeorian, jolla selitetään solujen sisäisten soluelinten, kuten tumien ja viherhiukkasten, evoluutio. Hän kannatti myös James Lovelockin kehittämää Gaia-hypoteesia. Hän ei kuitenkaan ollut sen mystisimmän muodon kannattaja.
Henkilökohtainen elämä.
Margulis syntyi Chicagossa vuonna 1938. Hänen isänsä oli lakimies ja liikemies. Hän pääsi sisään Chicagon yliopistoon ollessaan 14-vuotias. Hän tapasi siellä tähtitieteilijä Carl Saganin ja he menivät naimisiin vuonna 1957. Heillä on kaksi poikaa: Dorion ja Jeremy. Joista Dorion Sagan on myös tunnettu biologi. Margulis meni myöhemmin naimisiin kemisti Thomas Marguliksen kanssa ja heillä on yhteiset poika ja tytär: Zachary ja Jennifer. He erosivat 1980-luvulla.
Lynn Margulis kuoli 22. marraskuuta 2011 kotonaan Amherstissa Massachusettsissa viisi päivää sen jälkeen kun oli saanut aivohalvauksen.
Työura.
Margulis on suorittanut genetiikan ja eläintieteen maisterin tutkinnon Wisconsinin yliopistossa ja tohtorin tutkinnon Kalifornian yliopistossa. Hän opetti Bostonin yliopistossa 22 vuotta jonka jälkeen hänet nimitettiin vuonna 1988 geotieteen professoriksi Massachusettsin yliopistoon.
Tunnetut työt.
Margulis tuli tunnetuksi 1960-luvulla kun hän esitti että aitotumaiset solut punasoluja lukuun ottamatta ovat kehittyneet bakteerien symbioottisten suhteiden seurauksena. Hänen käsityksensä oli että maapallon historian alkuaikoina noin 3,5 miljardia vuotta sitten maapallolla elävät eliöt olivat yksisoluisia eliöitä joilla ei ollut kovin monimutkaista sisäistä rakennetta mutta että evoluutio voi edistyä vain lisäämällä solujen monimutkaisuutta symbioosin kautta. Tehokkain symbioosin muoto olisi kun kaksi solua yhdistyy ja ne muodostavat yhdessä uuden toimivan aitotumaisen solun. Esimerkkinä tästä hän tarjosi mitokondriota joita on kaikissa soluissa paitsi punasoluissa. Hän esitti että ne ovat joskus olleet itsenäisiä soluja jotka ovat alkaneet endosymbioottiseen suhteeseen muiden solujen kanssa.
Margulis tarjosi vuonna 1966 tutkimuksistaan kirjoittamaansa kirjoitudtaan viiteentoista tiedelehteen julkaistavaksi mutta sitä pidettiin tuolloin epäuskottavana evoluutioteoriana. Vasta "Journal of Theoretical Biology" lehti suostui sen julkaisemaan vuonna 1967. Kesti kuitenkin vuosikymmenen ennen kun hänen teoriansa hyväksyttiin.
Ryan Parent

Ryan Parent (s. 17. maaliskuuta 1987 Prince Albert, Saskatchewan, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija. Parent pelaa puolustajana.
Ura.
Viimeiset juniorivuotensa Parent pelasi OHL-liigan Guelph Stormissa, jossa hän aloitti kaudella 2003–2004. Nashville Predators varasi Parentin ensimmäisellä kierroksella varausvuorolla 18. Kaudella 2005–2006 Parent valittiin OHL:n tähdistökentälliseen. Kauden jälkeen Parent pääsi pelaamaan AHL:n pudotuspelejä Nashvillen farmijoukkueessa Milwaukee Admiralsissa. Seuraavaksi kaudeksi hän palasi kuitenkin Guelphiin. Helmikuussa 2007 Parent oli osa suurkauppaa, jossa hän siirtyi Philadelphia Flyersiin Scottie Upshallin ja ensimmäisen sekä kolmannen kierroksen varausvuoron kanssa vaihdossa Peter Forsbergiin. Parent valittiin jälleen kauden päätteeksi OHL:n tähdistökentälliseen, ja loppukaudesta hän pääsi jälleen pelaamaan ammattilaiskaukaloissa. Parent pelasi kuusi peliä AHL-joukkue Philadelphia Phantomsissa, ja NHL-debyyttinsä hän teki Philadelphiassa 5. huhtikuuta 2007 New Jersey Devilsiä vastaan.
Kausilla 2007–2008 ja 2008–2009 Parent ei vielä pystynyt vakiinnuttamaan paikkaansa Philadelphian NHL-joukkueesta, vaan pelasi paljon myös AHL:n Phantomsissa. Parentin ensimmäinen kokonainen NHL-kausi oli kausi 2009–2010. Hän ei pelannut runkosarjassa kuitenkaan kuin 48 ottelua. Parent oli pitkään sivussa selkävaivojen takia, ja joutui ongelmien takia käymään myös leikkauksessa. Stanley Cup -finaaleihin päässeessä Philadelphiassa Parent pelasi lisäksi 17 pudotuspeliottelua. Kauden jälkeen hänet kaupattiin takaisin Nashvilleen vaihdossa Dan Hamhuisiin. Parent ei pelannut Nashvillessä peliäkään, vaan siirtyi lokakuussa 2010 Vancouver Canucksiin. Kaudella 2010–2011 hän pelasi neljä NHL-ottelua, mutta pääosan kaudesta hän vietti AHL:n Manitoba Moosessa pelaten 39 ottelua tehopistein 1+1=2.
Kaudella 2011–2012 Parent pelasi AHL-liigan Chicago Wolvesissa vain 22 ottelua, ja seuraavana syksynä hän teki sopimuksen Anaheim Ducksin farmijoukkue Norfolk Admiralsin kanssa. Tammikuussa 2013 myös Ducks teki sopimuksen Parentin kanssa.
Parentia pidetään yleisesti puolustuspelin erikoismiehenä, ja häntä on verrattu NHL-pelaajiin kuten Scott Hannan ja Robyn Regehr.
Parent on edustanut Kanadaa vuosien 2006 ja 2007 nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa, joista molemmista Kanada on voittanut maailmanmestaruuden.
Creepshow 2

Creepshow 2 on yhdysvaltalainen kauhuelokuva, jonka ensiesitys oli vuonna 1987. Sen on ohjannut Michael Gornick, joka oli alkuperäisen "Creepshow"-elokuvan kuvaaja. Elokuvalle on vielä epävirallinen jatko-osa, "Creepshow III."
Juoni.
Vanha mies omistaa kaupan, jossa on intiaanipäällikön patsas. Myöhemmin mies ja hänen vaimonsa tapetaan, ja puupatsas herää henkiin kostamaan tappajille.
Neljä nuorta uivat rannan lähellä olevalle lautalle. Sen lähellä liikkuu valtava levä, joka yrittää saalistaa nuoria, jos he yrittävät uida takaisin rantaan.
Nainen ajaa kolarin ja kyydissä ollut uhri alkaa vainoamaan naista, yritti tämä miten tahansa karistaa peukalokyytiläisen.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 tätä jatko-osaa kutsutaan heppoiseksi ja se saa vain kaksi tähteä viidestä (= keskinkertainen), kun ensimmäinen osa saa neljä (= erinomainen).
Pieneläinhoitaja

Pieneläinhoitajan varsinainen tutkintonimike on ollut aiemmin eläintenhoitaja, suuntautumisalana pieneläintenhoito. Vuodesta 2010 ammattinimike on muuttunut klinikkaeläinhoitajaksi, joka on suojattu ammattinimike, ja sitä saavat käyttää vain ammattitutkinnon suorittaneet klinikkaeläintenhoitajat.
Koulutus.
Klinikkaeläinhoitajaksi opiskellaan joko oppisopimuksella, joka kestää kaksi vuotta, monimuotokoulutuksena tai päiväkoulutuksena, joka kestää koulutuspaikasta riippuen 1–3 vuotta. Ammattitutkintoon valmistavia ja päättyviä koulutuksia sekä oppisopimuksen teoriaopetusta tarjoavat muun muassa Taitotalo (entinen Amiedu) Helsingissä, Pohjois-Savon ammatti-instituutti, Koulutuskeskus Salpaus (Päijät-Häme) Axxell (opetus ruotsinkielistä), Keski-Uudenmaan koulutuskuntayhtymä Keuda (Mäntsälä), AhlmanEdu (Tampere), Kainuun ammattiopisto KAO (Kajaani), Koulutuskeskus Brahe (Raahe), Keski-Pohjanmaan ammattiopisto KPEDU (Kannus) ja Ammattiopisto Livia (Paimio). 
Pieneläinhoitajan / Klinikkaeläinhoitajan opetusohjelmaan kuuluvat:
Työllistyminen.
Pieneläinhoitajat / klinikkaeläinhoitajat työskentelevät kunnan- tai kaupungineläinlääkäreiden vastaanotoilla, yksityisillä eläinklinikoilla tai eläinsairaaloissa. Työmarkkinoilla pieneläinhoitajia on enemmän kuin alalla on työpaikkoja, joten työllistyminen ei ole helppoa. Keskimäärin puolet ammattitutkinnon suorittaneista eläintenhoitajista työllistyy omalle alalleen.
Palkkaus.
Pieneläin- / klinikkaeläinhoitajien alalla ei ole työehtosopimusta, joten alalle ei ole määritelty mm. minimipalkkaa. Palkka on hyvin klinikkakohtainen, haarukka 1 200 – 2 500 €/kk. Kunnan- tai kaupungineläinlääkärin vastaanotoilla työskentelevien hoitajien palkoissa sovelletaan kunta-alan yleistä virka- ja työehtosopimusta (KV-TES). Yksityisillä klinikoilla ja eläinsairaaloissa palkkaus vaihtelee työnantajien kesken.
Carl Henrik Bjørseth

Carl Henrik Bjørseth (s. 8. helmikuuta 1968) on norjalainen suunnistaja.
Invernessin MM-kilpailuissa 1999 Bjørseth voitti hopeaa normaalimatkalta. Tampereen MM-kilpailuissa 2001 hän voitti hopeaa viestistä ja pronssia normaalimatkalta. Viestissä hänen kanssaan suunnistivat Bernt Bjørnsgaard, Tore Sandvik ja Bjørnar Valstad. Suunnistuksen maailmancupin kokonaiskilpailussa vuonna 1998 Bjørseth sijoittui kuudenneksi.
Aktiiviurallaan Bjørseth edusti NTHI:ta ja Nydalens SK:ta. Hän voitti Jukolan viestin vuosina 1990 ja 1995 NTHI:n joukkueessa.
Leif Nummela

Leif Aarne Nummela (s. 26. joulukuuta 1955 Turku) on suomalainen eläkkeellä oleva teologi ja kirjailija. Hän toimi "Uusi tie" -lehden päätoimittajana elokuuhun 2023 asti. Hän toimi 1980-luvulla lähetystyössä Italiassa ja valmistui teologian maisteriksi vuonna 2001 Helsingin yliopistosta. Hän loi pitkän työhistorian Suomen Evankelisluterilaisessa Kansanlähetyksessä. Hänestä tuli vuonna 1979 sen nuorisosihteerin apulainen. Vuosina 1987–1993 hän toimi yhteisön nuorisosihteerinä.
Vuosina 2004–2005 Nummela oli Suomen teologisen instituutin pääsihteerin sijainen. Hän on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkolliskokousedustaja. Hänet vihittiin Inkerin kirkon papiksi syyskuussa 2012. Uusi Tie -kustantamo on julkaissut useita hänen kirjojaan.
Nummela edustaa evankelis-luterilaisen kirkon vanhoillista siipeä, ja hän vastustaa ankarasti naispappeutta. Kun Irja Askola valittiin Helsingin hiippakunnan piispaksi, Nummela kirjoitti:
”Tällaista henkilöä ei kukaan Raamatun arvovaltaan uskon asioissa sitoutuva mitenkään voi pitää hengellisessä ja raamatullisessa mielessä todellisena kristittynä paimenena.”
Nummela on varttunut Turussa ja asuu Tervakoskella. Hän on kaksikielinen ja hänellä on vaimo ja kolme aikuista lasta.
Loviisa (nimi)

Loviisa () on pohjoismainen naisen etunimi.
Nimi Lovisa on alkujaan ruotsalainen muunnos ranskalaisesta naisen­nimestä Louise, joka on Louis-nimen naispuolinen vastine. Nimi Louis taas on germaanisperäisen Ludvig-nimen ranskalainen muoto, joka on ollut muun muassa useilla Ranskan kuninkailla. 
Loviisan nimipäivä on 25. elokuuta. Nimipäivä oli alkujaan Ranskan kuningas Ludvig IX Pyhän kuolin- ja muistopäivä, mutta Ruotsin ja samalla Suomen almanakassa Ludvig-nimi korvattiin korvattiin vuonna 1750 Lovisa-nimellä silloisen kuningattaren, Loviisa Ulrikan kunniaksi..
Suomessa on 1900-luvun alusta elokuuhun 2025 mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 5 442 naista saanut nimekseen Loviisa. Muodossa Lovisa nimi on annettu 3 106 naiselle ja muutamalle miehelle.
Ruskuskasvit

Ruskuskasvit ("Ruscaceae") oli Asparagales-lahkoon kuuluva kasviheimo vanhentuneessa kasvien APG II -luokittelussa. Heimoon kuului 26 sukua ja 475 lajia pohjoisella pallonpuoliskolla ja Afrikassa. Uudemmassa APG III -luokittelussa entisen ruskuskasvien heimon lajit muodostavat parsakasveihin ("Asparagaceae") kuuluvan alaheimon "Nolinoideae".
Tieteellisen nimen synonyymejä ovat Aspidistraceae (tuonenkielokasvit), Convallariaceae (kielokasvit), Dracaenaceae (traakkikasvit), Eriospermaceae, Nolinaceae (pullojukkakasvit), Ophiopogonaceae (käärmeenpartakasvit), Peliosanthaceae, Polygonataceae (kalliokielokasvit), Sansevieriaceae (anopinkielikasvit) ja Tupistraceae.
Suvut.
Ruskuskasveihin aiemmin luokitellut suvut:
William Barak

William Barak (1824 – 15. elokuuta 1903) oli australialainen aboriginaalien "wurundjeri"-heimon päällikkö ja taiteilija. Hän vaikutti myös aboriginaalien oikeuksien puolestapuhujana ja wurundjerien kulttuurin säilyttäjänä. 
Elämä.
William Barak syntyi Brushy Creekissä "ngurungaetan" (heimopäällikön) perheeseen. Hän oli kuudes lapsi perheessään. Barakin isä osallistui kertoman mukaan muiden heimopäälliköiden kanssa kokoukseen, jossa sovittiin John Batmanin kanssa Melbournen alueen luovuttamisesta Britannialle 1835. Vuosina 1837–1839 Barak opiskeli lähetyssaarnaajien ylläpitämässä koulussa. Virallisesti nimen William Barak hän sai vuonna 1844 liityttyään aboriginaaleista muodostettuun ratsupoliisijoukkoon. Vuonna 1864 Barak muutti Coranderrkiin Victoriaan. 1875 wurundjeri-heimon edellinen päällikkö kuoli ja Barakista tuli uusi ngurungaeta. Hänestä tuli kunnioitettu henkilö sekä aboriginaalien että eurooppalaisten keskuudessa. Barak kuoli vuonna 1903 ja hänet haudattiin Coranderrkin hautausmaalle.
Maalaukset.
Barakin työt on tehty perinteiseen aboriginaalien tyyliin. Monet töistä kuvaavat aboriginaalien ja eurooppalaisten kulttuurien yhteentörmäyksiä. Hän ei ollut saanut virallista koulutusta taiteilijaksi. Nykyisin hänen työnsä ovat arvokkaita ja niitä on näytteillä useissa australialaisissa taidemuseoissa. Victorian kansallisgalleriassa on Barakin töiden pysyvä näyttely.
Rukinlapa

Rukinlapa on rukkiin kiinnitettävä lautamainen, usein leikkauksin koristeltu kuontalonpidin. Kuontalo on pellavasta tehty vähän hattaran mallinen rulla, joka sidottiin rukinlapaan kiinni nauhalla. Rukinlapa taas kiinnitettiin rukkiin niin kutsutulla käsivarrella.
Rukinlapoja käytettiin Suomessa erityisesti 1800-luvulla. Osa niistä oli yksinkertaisia, arkisia käyttöesineitä, osa taidokkaasti koristeltuja lahjoja. Nykyään rukinlapa on suosittu keräilykohde. Ne edustavat talonpoikaistaidetta ja esi-isiemme tekemiä käsitöitä.
Käyttö.
Rukinlapaan sidottiin kehrättäväksi tarkoitettu kuitutukko. Rukinlapaa käytettiin erityisesti pellavan kehräämisessä, koska pellavan kuidut ovat pitkiä. Suomessa kehrättiin paljon pellavaa, pidempään kuin monissa muissa maissa. Rukinlapa on kehrävarren tai kehräpuun kehittyneempi versio. 
Yleensä rukit ostettiin valmiina, mutta rukinlavat tehtiin itse, ja usein sulhaset antoivat niitä morsiamilleen kihlajaislahjaksi. Puiseen rukinlavaan kaiverrettiin rakkauden tunnustuksia, sydämiä ja nimikirjaimia. Osa lavoista on todella hienoja, toiset hellyttävän kömpelöitä. Rukinlavan veistäminen kuului suomalaisen talonpoikaiskulttuurin häätapoihin. Sulhanen halusi osoittaa sen avulla kädentaitojaan morsiamelle. Rukin paikan katsominen oli tilaisuus, jossa morsian vieraili ensimmäisen kerran tulevassa kodissaan.
Myös ammattipuusepät valmistivat rukinlapoja tilaustöinä. Länsirannikolla rukinlapoja käytettiin morsiuslahjojen lisäksi onnittelulahjoina.
Rukinlavalla on siis tunnearvoa ja siksi niitä on talletettu, vaikka itse rukki on heitetty pois.
Koristelu.
1800-luvun alkupuolella rukinlapoja koristeltiin lähinnä leikkauksin. 1800-luvun jälkipuoliskolla niiden koristelu värikkäin maalauksin yleistyi. Lapojen koristeluissa näkee piirteitä useista tyylikausista, esimerkiksi renessanssista, barokista tai rokokoosta. Koristelutavat erosivat alueellisesti. Pohjanmaalla rokokoo-henkiset, sirot, lävistekoristeiset rukinlavat olivat yleisiä, Keski-Pohjanmaalla niitä koristeltiin leijonien ja ihmisten kuvilla. Karjalassa lavat olivat leveämpiä, lyhyempiä ja niukemmin koristeltuja. Koristeaiheina lavoissa käytettiin muun muassa kasveja, sydämiä, kruunuja ja tähtiä. Usein rukinlavassa näkyy tekijän tai omistajan nimikirjaimet ja vuosiluku.
Koskenkylän laulu

Koskenkylän laulu on Ilmari Unhon 1947 ohjaama romanttinen tukkilaiselokuva talollisen pojasta, joka rakastuu mökin tyttöön.
Tuotanto.
Kuvausten aikana sattui samantapainen onnettomuus kuin kuvattaessa SF-elokuvaa "Kaksi vanhaa tukkijätkää" Kymin Pernoonkoskella: Tukkilautta pääsi karkuun, mutta Paloa lukuun ottamatta muut ehtivät pelastautua. Palon onnistui vihdoin tarttua siltapalkkiin ja pelastaa kameran akku. 
Arviot.
Aikalaiskriitikot suhtautuivat viileästi elokuvaan, joka Olavi Veistäjän mielestä sisälsi vain vanhojen aiheiden uudelleenlämmitystä. Osa kriitikoista yritti löytää siitä myönteisiäkin puolia – suvi-illan lyriikkaa, joka sulautuu yhteen raitilla laulettujen kansanlaulujen kanssa, runsaasti vilkasta ja leppoisaa kansanelämää – mutta päällimmäinen vaikutelma on hutilointi ja vastuunoton puute.
In Hell

In Hell on vuoden 2003 toimintarilleri, jonka on ohjannut Ringo Lam. Yhdysvaltalaisen elokuvan pääosassa nähdään Jean-Claude Van Damme.
Juoni.
Amerikkalainen Kyle LeBlanc (Van Damme) löytää vaimonsa murhattuna Venäjältä. Murhaaja jätetään tuomitsematta, jolloin LeBlanc päättää ottaa oikeuden omiin käsiinsä. Rakkaansa kuoleman kostanut LeBlanc joutuu pahamaineiseen vankilaan, jossa vartijoiden viihdettä on järjestää vankien välisiä tappeluita. 
Suomessa.
Suomessa elokuvan televisioensi-ilta oli 27. elokuuta 2009 MTV3:lla.
Alan Freeman

Alan Freeman (6. heinäkuuta 1927 Melbourne, Australia – 27. marraskuuta 2006 Twickenham, Iso-Britannia) oli australialaissyntyinen radio-DJ, joka suurimman osan urastaan työskenteli Britanniassa.
Freeman aloitti uransa Australiassa melbournelaisella 3KZ-asemalla 1952. BBC:lle hän siirtyi 1960, oltuaan sitä ennen kaksi vuotta Radio Luxembourgilla. "Pick of the Pops" -ohjelman juontajana hän oli 1961–1972. Vuonna 1979 Freeman siirtyi Capital Radioon, jossa hän oli seuraavat kymmenen vuotta. "Pick of the Popsin" juontajaksi hän palasi BBC:lle 1989.
Vuonna 1988 Freeman sai Sony-palkinnon vuoden radiopersoonana, ja MBE-arvonimen hän sai 1998. Radiossa Freeman esiintyi vuoteen 2001 saakka.
Igloolik

Igloolik (), tunnetaan myös nimellä Iglulik) on pikkukylä Kanadassa, Nunavutin territoriossa, Qikiqtaalukin alueella. Kylä sijaitsee erittäin pienellä saman nimisellä saarella, joka on määritelty Kanadan kansallishistorialliseksi paikaksi. Kylän väkiluku on 2 049 (2021). Nimi Igloolik tarkoittaa suomeksi: "siellä on iglu". Kylä sijaitsee tiettömällä alueella, ja ainoat liikenneyhteydet ovat vuosittaisen yhteysaluksen lisäksi lentokoneet. Kylän läheisyydessä sijaitsee Igloolikin lentoasema.
Historia.
Useissa arkeologisissa kaivauksissa on todettu alueen olleen asuttu yli 4 000 vuotta. Ensimmäiset alueelle saapuneet eurooppalaiset olivat William Edward Parryn retikunnan jäsenet. Hän purjehti HMS Fury ja HMS Hecla laivoillaan etsien luoteisväylää. Retikunta leiriytyi talven 1822 yli kylässä. Vuosina 1867–1868 amerikkalainen tutkimusmatkailija Charles Francis Hall vieraili kylässä etsiessään John Franklinin kadonnutta retkikuntaa.
Vuonna 1913 kanadanranskalainen geologi Alfred Tremblay kävi saarella tutkimassa mahdollisia mineraalilöytöjä. 1921 Knud Rasmussenin viidennellä Thule tutkimusretkellään vieraili saarella. Ensimmäinen pysyvän eurooppalaisten asumuksen rakensivat 1930-luvulla Roomalaiskatoliset lähetystyöntekijät. Myöhemmin myös Hudson's Bay Companyllä oli tukikohta saarella.
Kenneth Williams

Kenneth Williams (22. helmikuuta 1926 Lontoo – 15. huhtikuuta 1988 Lontoo) oli brittiläinen näyttelijä.
 Hän näytteli muun muassa "Hancock's Half Hour" -radiokomediassa, ja oli mukana kaikkiaan 26 "Carry On" -elokuvassa yli 20 vuoden aikana. Radiossa hän oli vakioesiintyjänä "Just a Minute" -visailuohjelmassa.
Williamsilta ilmestyi kaksi omaelämäkertateosta: "Just Williams" vuonna 1985 ja "The Kenneth Williams Diaries" vuonna 1993.
Rantaorneero

Rantaorneero ("Certhiaxis cinnamomeus") on laajalla alueella Etelä-Amerikan pohjois- ja itäosissa tavattava orneeroihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Kooltaan rantaorneero on 14–15 cm. Päästään laji on väriltään tummanruosteenruskea ja selästään hieman vaaleampi. Päässä on myös harmaata. Silmän yläpuolella on heikohkosti erottuva valkoinen silmäkulmajuova. Linnun vatsa on valkoinen, ja kurkussa on vaaleankeltainen täplä. Osa rantaorneeron pyrstön höyhenistä ovat teräväkärkisiä. Ulkonäöltään rantaorneero muistuttaa valkovatsaorneeroa ("Certhiaxis mustelinus").
Levinneisyys ja elinympäristö.
Rantaorneeroa tavataan Trinidadissa, Kolumbian pohjoisosissa, lähes koko Venezuelassa, Guyanassa, Ranskan Guyanassa, Surinamessa, Brasiliassa lukuun ottamatta osaa Länsi-Amazoniasta, Boliviassa, Paraguayssa, Uruguayssa ja Argentiinan pohjoisosissa. Rantaorneero vaatii elinalueiltaan veden läheisyyttä. Lajia tavataankin soilla, soiden ruovikoissa, lammikoiden läheisyydessä, kosteilla ruohomailla, mangrovemetsissä ja niitä ympäröivissä pensaikoissa. Toisin kuin useat muut orneerolajit, rantaorneero on alankomaiden laji ja sitä tavataan harvoin metsissä, jotka sijaitsevat yli 500 metrin korkeudella merenpinnasta.
Pesiminen ja ravinto.
Rantaorneeron pesä sijaitsee veden läheisyydessä. Laji rakentaa paksuista risuista tukevan ja pallomaisen roikkuvan pesän. Pesään kulku tapahtuu pitkän sivulla sijaitsevan tunnelin kautta. Naaras munii kolmesta neljään valkoista munaa. Kaluunakäki ("Tapera naevia") on pesäloinen, joka munii usein juuri rantaorneeron pesään.
Rantaorneeron ravinto koostuu hyönteisistä, joita se etsii ruohikosta. Usein nuoret linnut seuraavat vanhempiaan ruoanetsintä-matkoilla.