tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Nurmijärven Korven työväentalo

Nurmijärven Korven työväentalo oli Nurmijärven kunnan Korven kylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa.
Korven työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906. Yhdistyksellä on ollut kolme taloa. Ensimmäinen talo rakennettiin vuonna 1907, se oli pieni ja sijaitsi syrjässä. Talo rapistui ja luhistui käyttökelvottomaksi. Yhdistys osti Osuusliike Ahjolta vuonna 1919 isohkon tontin, jolle uusi työväentalo valmistui vasta vuonna 1935. Samalle tontille rakennettiin myös urheilukenttä, joka myytiin Nurmijärven kunnalle vuonna 1957. Talo tuhoutui tulipalossa vuonna 1949. Talo oli alivakuutettu, eikä vakuutuskorvaus kattanut tulipalosta aiheutuneita kustannuksia. Kolmas työväentalo rakennettiin pääosin talkoilla, ja se valmistui vuonna 1951. Työväentalon rakentaminen tuli kalliiksi, eikä hiljentyneellä iltama- ja tanssitoiminnalla pystytty enää kattamaan talon kuluja. Talo myytiin yritystoiminnan käyttöön vuonna 1969.
Toimintaa työväentalolla.
Urheiluseura Korven Pojat toimi läheisessä yhteistyössä työväenyhdistyksen kanssa ja oli työväentalon vakituinen käyttäjä. Sotien jälkeen 1940-luvun lopulla työväentalolla järjestettiin kokouksia, kursseja, ohjelmallisia iltamia ja tansseja.
Nurmijärven Nukarin työväentalo

Nurmijärven Nukarin työväentalo oli Nurmijärven kunnan Nukarin kylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa.
Nukarin työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906. Työväenyhdistys ei saanut lupaa kokoontua kansakoulun tiloissa, ja se päätti hankkia oman talon. Nukarin rusthollin isäntä myi yhdistykselle tontin vuonna 1908. Työväentalo valmistui vuonna 1912. Työväenyhdistys, nuoriso-osasto, pienviljelijäin osasto ja urheiluseura Nukarin Nousu päättivät yhteistyössä laajentaa työväentaloa vuonna 1948. Rakentamisesta aiheutunut velkataakka ja toimintainnon hiipuminen johtivat siihen, että työväentalo myytiin Nurmijärven seurakunnalle vuonna 1958.
Toimintaa työväentalolla.
Vuonna 1919 talolla järjestettiin 8 iltamaa, joissa esitettiin useita näytelmiä. Ohjelmallinen toiminta vilkastui uudelleen, kun vuonna 1929 talolla alkoi toimia sosialidemokraattinen nuoriso-osasto.
Nurmijärven työväentalo

Nurmijärven työväentalo oli Nurmijärven kunnan kirkonkylällä sijainnut työväentalo.
Historiaa.
Nurmijärven kirkonkylän työväenyhdistys perustettiin vuonna 1905. Yhdistys osti vuonna 1906 tontin, jolla sijaitsi vanha torppa. Sitä laajennettiin seuraavana vuonna rakentamalla sen yhteyteen juhlasali ja näyttämö. Talo rakennettiin pääosin talkoovoimin, ja se valmistui vuonna 1908. Vuokratontti lunastettiin omaksi vuonna 1910. Työväentalon tontille päätettiin rakentaa vuonna 1972 vuokratalo, johon yhdistys sai myös omat kerhotilat.
Sergio Rochet

Sergio Rochet Álvarez (s. 23. maaliskuuta 1993 Nueva Palmira) on uruguaylainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan maalivahti ja pituudeltaan 190-senttimetrinen. Hän edustaa kotimaassaan Nacionalia. Hän on pelannut aiemmin kolme kautta Alankomaissa ja kaksi kautta Turkissa. Hän on pelannut Uruguayn maajoukkueessa tammikuusta 2022 alkaen.
Rochet pelasi kotimaassaan Danubion junioreissa. Hän siirtyi kesällä 2014 Alankomaihin AZ Alkmaarin joukkueeseen. Hän pelasi Eredivisiessa ensimmäisellä kaudellaan kahdeksan, toisella 23 ja kolmannella 20 ottelua. Hän pelasi Eurooppa-liigan karsinnoissa yhteensä kahdeksan ja varsinaisessa Eurooppa-liigassa seitsemän ottelua. Hän siirtyi kesällä 2017 turkkilaisseura Sivassporiin, jossa hän pelasi Turkin Superliigassa ensimmäisellä kaudellaan 15 ottelua mutta jäi toisella kaudella varamaalivahdiksi eikä pelannut yhtään ottelua. Rochet palasi kesällä 2019 Uruguayhin ja on siitä lähtien edustanut Nacionalia. Hän voitti Uruguayn-mestaruuden vuosina 2020 ja 2022.
Rochet oli Uruguayn maajoukkueessa varamaalivahtina Copa Américassa 2021. Hän pelasi ensimmäisen maaottelunsa tammikuussa 2022 MM-karsintaottelussa Paraguayta vastaan. Hän pelasi myös loput helmi-maaliskuussa 2022 käydyt MM-karsintaottelut Venezuelaa, Perua ja Chileä vastaan. Marras-joulukuussa 2022 hän oli Qatarin MM-kilpailuissa Uruguayn joukkueen ykkösmaalivahti. Kolmessa MM-kisaottelussa vain Portugali onnistui maalinteossa häntä vastaan, kahdesti.
Rochet on pelannut vuoden 2022 loppuun mennessä 11 maaottelua. Hän on päästänyt maaotteluissaan neljä maalia ja pitänyt nollan kahdeksan kertaa.
Kamjanka-Dniprovska

Kamjanka-Dniprovska (), joka on aiemmin tunnettu myös nimillä Kamjanka (1785–93, 1920–29), Mala Znamjanka (1793–1920) ja Kamjanka-na-Dnipri (1929–44), on kaupunki Ukrainan eteläosan Zaporižžjan alueen Vasylivkan piirissä. Kaupunki sijaitsee Dnepriin padotun Kah’ovkan tekojärven etelärannalla, linnuntietä 65 kilometriä piirikeskus Vasylivkasta länteen ja maanteitse 125 kilometriä aluekeskus Zaporižžjasta lounaaseen. Vastarannalla tekojärven pohjoispuolella sijaitsee Nikopolin kaupunki lähimmillään runsaan 5 kilometrin päässä. Lähin rautatieasema löytyy tekojärven pohjoispuolelta Nikopolista 8 kilometrin päästä tai ydinvoimalakaupungista Enerhodarista noin 15 kilometriä itään. 
Kamjanka-Dniprovskan asukasluvuksi arvioitiin 12 332 (2021). Vuoden 2001 väestönlaskennassa väkiluku oli 15 522. Väestössä näkyy läheisen neuvostoaikaisen voimalakaupungin vaikutus, sillä vuonna 2001 väestöstä etnisesti ukrainalaisia oli vain 34 prosenttia, venäläisiä 63 prosenttia, valkovenäläisiä 0,9 prosenttia ja moldovalaisia 0,2 prosenttia. 
Kaupungin alueelta ja sen lähistöstä on löydetty pronssikautisen asutuksen jäänteitä (noin 2000 eaa.), laajan skyyttien Kamjankan linnavuoreksi (, 400-300 -luvuilla eaa.-) kutsutun linnoitetun asutuksen ja hautausmaan jäänteitä (12 nelökilometrin alueelta; 200-300 luvuille jaa. saakka, akropoleineen),
 81 nomadien hautapaikkaa (900-1100 -luvuilta). Suuri osa skyyttien asutuksen alueesta on jäänyt tekojärven alle. Kamjanka-Dniprovskassa on ollut uudempikin linnoitus (vuosina 1696–1709). Kamjankan kylä lienee perustettu 1700-luvun lopulla. Katariina II lahjoitti seudun maat tammikuussa 1775 ruhtinas Grigori Potjomkinille. Alueelle muutti kasakoita ja karaneita maaorjia. Lähiseudulta muutettiin kylään. Siitä tuli osa Jekaterinoslavin käskynhaltijakuntaa ja myöhemmin kuvernementtiä. Vuonna 1861 Mala Znamjankassa asui 2 700 ihmistä, vuonna 1897 noin 6 200. 
Vuosina 1923–62 ja 1965–2020 se oli piirikeskus. Kaupunkityyppisen taajaman aseman tuolloinen Kamjanka-na-Dnipri sai 1934, kaupungiksi Kamjanka-Dniprovska tuli vuonna 1957. Väkiluku kehittyi seuraavasti: 1939 noin 10 900, 1959 noin 13 800, 1979 noin 17 900 asukasta. Osana kesän 2020 aluehallinnollisia muutoksia kaupungista tuli tuolloin osa aiempaa laajempaa Vasylivkan piiriä.
Kaupungin nähtävyyksiin kuuluva muun muassa 1800-luvulta oleva, Neitsyt Marialle omistettu ortodoksikirkko ja historiallis-arkeologinen museo (1963). Museo esittelee esimerkiksi seudun huomattavia arkeologisia löytöjä skyyttien ajalta (osa siirretty kansallismuseoon), kasakkahistoriaa ja nuorempaa paikallishistoriaa.
Osana 24. helmikuuta 2022 aloittamaansa hyökkäyssotaa Venäjä miehitti kaupungin jo sodan alkuviikkoina. Kaupungista on raportoitu kuitenkin esimerkiksi syyskuussa 2022 Ukrainan tiedustelun tuhoamasta FSB:n toimipaikasta (jossa valmisteltiin Zaporižžjan alueen valekansanäänestystä), sekä räjähteen pudottavalla droonilla suoritetusta, miehitystä vastustavasta partisaanitoiminnasta. Ukrainan asevoimat on myös muulloin iskenyt kaupungissa tai sen tuntumassa olevia miehitysjoukkoja vastaan.
Mathías Olivera

Mathí­as Olivera Miramontes (s. 31. lokakuuta 1997 Montevideo) on uruguaylainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja. Hän edustaa italialaisseura Napolia ja on aiemmin pelannut kotimaansa lisäksi Espanjassa. Hän on pelannut Uruguayn maajoukkueessa tammikuusta 2022 alkaen.
Seurajoukkueura.
Olivera pelasi kotimaassaan Nacionalin junioreissa vuodesta 2010 ja pääsi pelaamaan kaksi pääsarjaottelua helmikuussa 2016. Hän siirtyi elokuussa 2017 espanjalaisseura Getafeen, jossa hän pelasi kauden aikana kolme La Ligan ottelua ja teki huhtikuussa vierasottelussa Eibaria vastaan maalin. Kesällä 2018 Olivera siirtyi puoleksi vuodeksi lainalle toisella sarjatasolla pelaavaan Albaceteen. Hän pääsi pelaamaan 15 liigaottelua, joissa 14 ottelusta täydet minuutit, ja teki niissä yhden maalin. Paluunsa jälkeen hän pelasi Getafessa kausittain 14, 24, 31 ja 32 liigaottelua. Viimeisellä kaudellaan hän teki marraskuussa 2021 maalin Cádizia vastaan. Kaudella 2019–2020 Olivera pelasi viisi Eurooppa-liigan ottelua ja syötti kaksi maalia, kun Getafe voitti kotiottelussaan alankomaalaisen Ajaxin 2–0.
Olivera siirtyi kesällä 2022 Italiaan Napolin joukkueeseen. Hän pelasi Napolin liigamestaruuteen päättyneellä kaudella 2022–2023 kaikkiaan 30 Serie A -ottelua, joissa hän teki maalin lokakuussa Cremonesea ja huhtikuussa Salernitanaa vastaan, ja kahdeksan Mestarien liigan ottelua, joissa hän syötti joukkueensa maaleista yhden Rangersia ja yhden Ajaxia vastaan, molemmat vieraskentällä.
Maajoukkueura.
Olivera pelasi Uruguayn alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa muun muassa vuonna 2017 ikäluokan MM-kilpailuissa, joissa Uruguay sijoittui neljänneksi. Olivera pelasi täydet minuutit joukkueensa kaikissa seitsemässä ottelussa ja teki maalin alkulohko-ottelussa Japania vastaan. Hän pelasi Uruguayn A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran tammikuussa 2022 MM-karsintaottelussa Paraguayta vastaan ja jatkoi avauskokoonpanossa myös seuraavissa MM-karsintaotteluissa Venezuelaa ja Perua vastaan. Marras-joulukuussa 2022 hän pelasi Qatarin MM-kilpailuissa joukkueensa kaikki kolme ottelua avauskokoonpanossa. Ensimmäisen maaottelumaalinsa hän teki MM-karsintaottelussa Kolumbiaa vastaan lokakuussa 2023.
Olivera on pelannut marraskuun 2023 loppuun mennessä 16 A-maaottelua, joissa hän on ollut 13 kertaa avauskokoonpanossa.
Nicolás de la Cruz

Diego Nicolás de la Cruz Arcosa (s. 1. kesäkuuta 1997 Montevideo) on uruguaylainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa argentiinalaista River Platea. Hän on pelannut Uruguayn A-maajoukkueessa lokakuusta 2020 alkaen.
De la Cruz aloitti liigauransa kotimaassaan montevideolaisen Liverpoolin joukkueessa. Hän siirtyi elokuussa 2017 argentiinalaisseura River Plateen. Joukkue voitti Copa Libertadoresin vuonna 2018 mutta de la Cruz pelasi vain yhdessä alkulohko-ottelussa ja puolivälierien jälkimmäisessä ottelussa. Hän on pelannut vuoden 2022 loppuun mennessä Argentiinan liigassa 109 ottelua ja tehnyt niissä 17 maalia.
De la Cruz pelasi Uruguayn nuorisomaajoukkueissa. Hän voitti alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa vuonna 2017 ikäluokan Etelä-Amerikan mestaruuden ja oli myöhemmin samana vuonna joukkueen kapteeni ikäluokan MM-kilpailuissa, joissa Uruguay sijoittui neljänneksi. Hän pelasi avauskokoonpanossa joukkueensa kuusi ensimmäistä ottelua ja tuli vaihdosta kentälle pronssiottelussa. Hän teki maalin neljännesvälieräottelussa Saudi-Arabiaa ja välieräottelussa Venezuelaa vastaan mutta epäonnistui jälkimmäisen päättäneessä rangaistuspotkukilpailussa joukkueensa viidentenä laukojana.
De la Cruz pelasi Uruguayn A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran MM-karsintaotteluissa Chileä ja Ecuadoria vastaan lokakuussa 2020 sekä Kolumbiaa ja Brasiliaa vastaan marraskuussa 2020. Vuonna 2021 hän pelasi kahdeksan maaottelua. Copa Américassa 2021 hän pelasi neljä alkulohko-ottelua mutta jäi terveysongelmien vuoksi pois tappiollisesta puolivälieräottelusta. Vuonna 2022 hän pelasi seitsemän maaottelua ja teki ensimmäiset A-maaottelumaalinsa ystävyysotteluissa Panamaa ja Kanadaa vastaan. Vuoden 2022 päättäneissä Qatarin MM-kilpailuissa hän tuli vaihdosta kentälle alkulohko-otteluissa Etelä-Koreaa ja Ghanaa vastaan.
De la Cruz on pelannut vuoden 2022 loppuun mennessä 19 A-maaottelua, joissa hän on ollut 12 kertaa avauskokoonpanossa.
Vertigine

Vertigine () on laskettelurinne Cortina d’Ampezzossa Italiassa.
Vertigine tunnetaan vuoden 2021 alppihiihdon MM-kilpailuiden miesten vauhtilajikilpailurinteenä. 2021 MM-kilpailujen miesten alppiyhdistetyn super-g-osuus laskettiin viereisessä vanhassa vuoden 1956 talviolympialaisten Olimpia delle Tofane -rinteessä. Talviolympialaisissa 1956 naisten syöksylasku- ja suurpujottelukilpailut laskettiin samalla rinnealueella, osin samassa, Canalone (Canalone della Tofana) -rinteessä.
Reitti.
Vertiginen yläasema on 2 400 metriä merenpinnan yläpuolella Tofana di Mezzo -vuoren huipun juurella.
Vertigine alkaa jyrkästi Valón di Tofana -osuudella, jossa on S-mutkia ja sen loppupuolella on super-g:n lähtö. Osuus päättyy "Vertigine Jump" -hyppyyn, jossa on rinteen jyrkin kohta 61 %. Hyppy menee kapeasta kahden kallion välisestä aukosta, kuten Olimpia delle Tofanen Schuss Tofana -jyrkänne. Hyppyä seuraa "Canalone Schuss" ja ulospäin kalteva oikealle kääntyvä "Canalone Travese" -mutka.
Canalone Travesen jälkeen tulee "Ghedina Jump" -hyppy. Sen jälkeen tulee "Marmotte Jump" sekä "Baldi Jump", jonka jälkeen rinne yhtyy Olimpia delle Tofane -rinteeseen, jossa on "Pale di Rumerlo" ja "Final Jump" ("Salto Finale").
Vertiginen vauhtilajien maali on 1 560 metriä merenpinnan yläpuolella.
Gunhild Øyangen

Gunhild Elise Øyangen (s. 31. lokakuuta 1947 Levanger) on norjalainen työväenpuolueen poliitikko. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1989–2005 ja toimi Norjan maatalousministerinä 1986–1989 sekä 1990–1996.
Ljerko Spiller

Ljerko Spiller (21. heinäkuuta 1908 Crikvenica – 9. marraskuuta 2008) oli kroatialaissyntyinen viulisti, musiikkipedagogi ja kapellimestari. Hän muutti Argentiinaan ja sai maan kansalaisuuden. Spiller oli useiden orkestereiden ja kamarimusiikin kokoonpanojen perustaja ja kouluttaja.
Spiller opiskeli Václav Humlin, Jacques Thibaud'n, George Enescun ja Diran Alexanianin johdolla. Hän sai taiteilijadiplomin Zagrebin musiikkiakatemiasta vuonna 1927 ja sai sitten diplomin (1928) sekä "konserttilisenssin" École normale de musique de Parisista (1930). Spiller opetti viulunsoittoa École normale de musique de Parisissa vuosina 1930–1935. Hän toimi myös Alfred Cortot'n perustamassa kamarikokoonpanossa vuosina 1928–1935. Hän sai palkinnon Varsovan kansainvälisessä Henryk Wieniawski -viulukilpailussa vuonna 1935. Samana vuonna Spiller saapui Buenos Airesiin Argentiinaan paettuaan kansallissosialismia Euroopasta. Argentiinassa hän perusti mukaansa nimetyn kamariorkesterin sekä muita orkestereita ja kamarikokoonpanoja. Hän toimi myös pääkapellimestarina Luís Gianneon vuonna 1945 perustamassa Orquesta Sinfónica Juvenil de Radio Nacionalissa (Kansallisen radion nuorisosinfoniaorkesteri).
Spiller koulutti kamarimusiikista pitämillään kursseilla lukuisia pianisteja, kitaristeja sekä puhallin- ja jousisoittajia. Hän piti kursseja Euroopan eri kaupungeissa ja istui tuomaristojen jäsenenä kansainvälisissä kilpailuissa, kuten Salzburgin Mozarteumissa pidetyssä viulukilpailussa vuonna 1991. Tuomarina Spiller istui myös kansainvälisissä viulukilpailuissa Genevessä vuonna 1980 sekä Zagrebissa vuosina 1977, 1981, 1985, 1989 ja 1993. Hän jatkoi opetustoimintaansa nuorten parissa vuoteen 1990 ja oli "associate professor" La Platan kansallisessa yliopistossa. Spiller teki monia julkaisuja, joihin kuuluivat "El pequeño violinista" (1943, monia painoksia) ja "Iniciación al violín en grupos" (1980).
Spiller soitti suuren määrän teoksia argentiinalaisilta ja ulkomaalaisilta säveltäjiltä. Monet säveltäjät myös omistivat hänelle uusia teoksia. Spillerille myönnettiin muun muassa timanttinen Konex-palkinto klassisen musiikin kategoriassa vuonna 1989 ja Argentiinan musiikkikriitikoiden liiton pedagogipalkinto vuonna 1992. Vuonna 1999 Spiller oli klassisen musiikin Konex-palkinnon myöntäneen tuomariston puheenjohtaja. Viulisti Antonio Spiller ja oboisti, kapellimestari Andrés Spiller ovat hänen poikiaan.
Agustín Canobbio

Agustín Canobbio Graviz (s. 1. lokakuuta 1998 Montevideo) on uruguaylainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Hän edustaa brasilialaista Paranaensea. Hän on pelannut Uruguayn A-maajoukkueessa tammikuusta 2022 alkaen.
Canobbio nousi Fénixin junioreista Uruguayn pääsarjassa pelaavaan edustusjoukkueeseen elokuussa 2016. Hän edusti Uruguayssa myös Peñarolia ja voitti liigamestaruuden vuosina 2018 ja 2021. Hän siirtyi maaliskuussa 2022 brasilialaisseura Paranaenseen.
Canobbio pelasi Uruguayn alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa. Hän voitti vuonna 2017 ikäluokan Etelä-Amerikan mestaruuden ja pelasi myöhemmin samana vuonna ikäluokan MM-kilpailuissa, joissa Uruguay sijoittui neljänneksi. Hän tuli vaihdosta kentälle ensimmäisessä alkulohko-ottelussa ja pelasi loput kuusi ottelua avauskokoonpanossa. Hän teki rangaistuspotkukilpailussa maalin sekä puolivälierässä Portugalia että välierässä Venezuelaa vastaan.
Canobbio pelasi Uruguayn A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran MM-karsintaotteluissa Paraguayta ja Venezuelaa vastaan tammi-helmikuussa 2022. Qatarin MM-kilpailuissa 2022 hän tuli vaihdosta kentälle viimeisessä alkulohko-otteluissa Ghanaa vastaan. Hän on pelannut vuoden 2022 loppuun mennessä neljä A-maaottelua, joissa hän on ollut kerran avauskokoonpanossa.
Julien Baker

Julien Baker (s. 29. syyskuuta 1995 Memphis, Tennessee) on yhdysvaltalainen indie rockia esittävä laulaja-lauluntekijä. Hän on tunnettu herkästä ja tunteita herättävästä musiikistaan.
Bakerin esikoisalbumi "Sprained Ankle" julkaistiin vuonna 2015. Se saavutti 23. sijan "Billboardin" Heatseekers Albums -listalla ja johti levytyssopimukseen Matador Recordsin kanssa. Hänen toinen albuminsa, vuonna 2017 julkaistu "Turn Out the Lights", nousi Billboard 200 -albumilistan sijalle 78. Bakerin kolmas pitkäsoitto, "Little Oblivions", julkaistiin vuonna 2021 ja se ylsi samalla listalla 40 parhaan joukkoon.
Baker on osa vuonna 2018 perustettua Boygenius-yhtyettä, jonka kuuluvat myös Phoebe Bridgers ja Lucy Dacus. Yhtyeen ensimmäinen albumi "The Record" julkaistiin vuonna 2023.
Logny-Bogny

Logny-Bogny on kunta Pohjois-Ranskassa Ardennesin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee noin 27 kilometriä Charleville-Mézièresin kaupungista länteen.
Bognyssa sijaitseva Saint Remaclen kirkko on peräisin 1500-luvulta. Se on nimetty Belgian Ardenneilla sijaitsevan Stavelotin luostarin perustajamunkkin Pyhän Remaclen mukaan. Lognyssa ollut kirkko oli nimetty Pyhän Waastin mukaan. Espanjalaiset kuitenkin tuhosivat sen vuonna 1643 kolmikymmenvuotiseen sotaan liittyvässä Rocroin taistelussa. Kirkon tuhoamisen jälkeen Logny ja Bogny yhdistyvät, ja tuolloin Saint Remaclen kirkosta tuli yhteinen seurakuntakirkko. Lognyn kirkon muistoksi asukkaat rakensivat samalle paikalle Pyhälle Waastille omistetun kappelin.
Col Drusciè A

Col Drusciè A on laskettelurinne Cortina d’Ampezzossa Italiassa.
Col Drusciè A tunnetaan vuoden 1956 talviolympialaisten ja vuoden 2021 alppihiihdon MM-kilpailuiden pujottelukilpailurinteenä.
Matías Viña

Matías Nicolás Viña Susperreguy (s. 9. marraskuuta 1997 Empalme Olmos) on uruguaylainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan yleensä vasen laitapuolustaja. Hän edustaa englantilaisseura Bournemouthia lainalla italialaisseura Romasta ja on aiemmin pelannut kotimaansa lisäksi Brasiliassa. Hän on pelannut Uruguayn maajoukkueessa syyskuusta 2019 alkaen.
Viña nousi Nacionalin junioreista Uruguayn pääsarjassa pelaavaan edustusjoukkueeseen vuonna 2017. Hän voitti Uruguayn-mestaruuden vuonna 2019. Hän siirtyi tammikuussa 2020 Brasiliaan Palmeirasin joukkueeseen. Hän voitti Copa Libertadoresin vuosina 2020 ja 2021, joskin jälkimmäisen mestaruuden ratketessa hän oli jo ehtinyt siirtyä elokuussa 2021 italialaisseura Romaan. Hän pelasi kaudella 2021–2022 Italian Serie A:ssa 26 ottelua, joissa hän oli 18 kertaa avauskokoonpanossa. Roman voittamassa Konferenssiliigassa hän pelasi seitsemän ottelua, joista kolme ottelua avauskokoonpanossa. Kaudella 2022–2023 hän pääsi pelaamaan Serie A:ssa vain kolme ottelua. Eurooppa-liigan alkulohkossa hän pelasi neljä ottelua. Tammikuun 2023 lopulla hän siirtyi lainalle Englannin Valioliigassa pelaavaan Bournemouthiin, jossa hän pelasi 12 valioliigaottelua ja teki kaksi maalia, huhtikuussa Tottenhamia ja toukokuussa Chelseaa vastaan.
Viña pelasi Uruguayn alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa. Hän voitti vuonna 2017 ikäluokan Etelä-Amerikan mestaruuden ja pelasi myöhemmin samana vuonna ikäluokan MM-kilpailuissa, joissa Uruguay sijoittui neljänneksi. Hän pelasi avauskokoonpanossa yhdessä alkulohko-ottelussa ja pronssiottelussa sekä tuli vaihdosta kentälle neljännesvälierä- ja puolivälieräottelussa. Puolivälierän rangaistuspotkukilpailussa Portugalia vastaan hän joukkueensa kuudentena laukojana epäonnistui mutta Uruguay selviytyi lopulta jatkoon.
Viña pelasi Uruguayn A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran syyskuussa 2019. Hän pelasi Copa Américassa 2021 avauskokoonpanossa joukkueensa kaikki viisi ottelua. Marras-joulukuussa 2022 käydyissä Qatarin MM-kilpailuissa hän tuli vaihdosta kentälle kahdessa ensimmäisessä alkulohko-ottelussa Etelä-Koreaa ja Portugalia vastaan.
Viña on pelannut kesäkuun 2023 loppuun mennessä 30 A-maaottelua, joissa hän on ollut 21 kertaa avauskokoonpanossa. Maaleja hän ei näissä otteluissa ole tehnyt.
Tomás Giribaldi

Tomás E. Giribaldi (1847 – 11. huhtikuuta 1930) oli uruguaylainen säveltäjä.
Giribaldi sävelsi kaikkien aikojen ensimmäisen uruguaylaisen oopperan. Se oli "La Parisina", joka kantaesitettiin Teatro Solísissa 14. syyskuuta 1878. Teos on sävelletty Felice Romanin librettoon, jota myös Gaetano Donizetti oli käyttänyt oopperassaan "Parisina". Giribaldin oopperaa varten librettoon kuitenkin tehtiin joitain muutoksia. Giribaldin "La Parisinan" tyyli, juoni ja teksti luovat teokseen vahvan italialaisen sävyn. Leopoldo Montenegro johti kantaesityksen; rooleissa esiintyivät sopraano Theresia Singer (Parisina), mezzosopraano Lucia Avalli (Imelda), tenori Carlo Bulterini (Ugo), baritoni Vincenzo Cottone (Azzo) ja basso Achille Augier (Ernesto). Kantaesityksen jälkeen Uruguayn presidentin edustaja saapui näyttämölle ilmoittamaan Giribaldille myönnettävästä hallituksen stipendistä, jonka turvin hän pääsisi Eurooppaan saattamaan musiikkiopintonsa loppuun. Giribaldi ennätti mennä Italiaan, mutta hän joutui äitinsä sairastumisen johdosta palaamaan Montevideoon ennen edes opintojen aloittamista Milanon konservatoriossa.
Giribaldi sävelsi muitakin oopperoita, mutta ei saavuttanut enää vastaavaa menestystä kuin ensimmäisellä oopperallaan. 18. heinäkuuta 1882 kantaesittiin Giribaldin ooppera "Manfredi di Svevia" Giuseppe Strigellin johtaessa orkesteria ja Romilda Pantaleonin luodessa Yolen roolin. Ooppera ei osoittautunut suosituksi vaan poistui ohjelmistosta jo kolmannen esityksen jälkeen. Giribaldi piti "Manfredi di Svevian" kohdalla kokemaansa epäonnistumista niin murskaavana, että hänen muut oopperansa "Inés de Castro" ja "Magda" eivät koskaan edenneet esitettäviksi eikä julkaistaviksi. Giribaldin kuoltua 83-vuotiaana Montevideon kunta asetti Teatro Solísin aulaan kilven ensimmäisen uruguaylaisen oopperan säveltäjän kunniaksi.
Latium et Campania

Latium et Campania () tai vain Campania ("Regio I Campania") oli keisari Augustuksen perustama roomalaisen Italian alue, joka käsitti Latiumin ja Campanian maakunnat, jotka vastasivat suunnilleen nykyisen Italian Latiumin (Lazio) ja Campanian alueita.
Maantiede.
Latium et Campania käsitti alueen Italian niemimaan keskisissä länsiosissa Tyrrhenanmeren ja Apenniinien välillä. Se käsitti Latiumin laajassa merkityksessä, mukaan lukien herniikkien ("Hernici") ja volskien ("Volsci") alueet, sekä Campanian ja pikeenien ("Piceni") alueen. Näin se ulottui Tiber-joelta Silarus-joelle. Pohjoisrajan muodosti Anio-joki. Latium et Campanian luoteispuolella sijaitsi Etruria (Regio VII), pohjoispuolella Samnium (Regio IV), itäpuolella Apulia et Calabria (Regio II ) ja kaakkoispuolella Lucania et Bruttii (Regio III).
Latium et Campanian pääteitä olivat Roomasta Capuan kautta Apulia et Calabrian puolelle kulkenut Via Appia, samoin Roomasta Capuaan kulkenut Via Latina, sekä lukuisat Roomasta lähteneet pienemmät tiet, kuten Via Tiburtina, joka tuli osaksi Via Valeriaa, ja muun muassa Via Labicana, Via Praenestina ja Via Ostiensis.
Kaupunkeja.
Latium et Campanian alueen kaupunkeja olivat muun muassa:
Historia.
Latiumin maakunta oli roomalaisten ja muiden latinalaisten kotiseutua, ja näin Rooman valtakunnan ydinaluetta. Campaniaa asuttivat alun perin campanit. Sen rannikolla oli vanhoja kreikkalaisia siirtokuntia, kuten Cumae eli Kyme ja Neapolis.
Latium et Campanian alue perustettiin noin vuonna 7 eaa., kun keisari Augustus jakoi Italian yhteentoista alueeseen ("regio"). Muiden alueiden tavoin siihen viitattiin alun perin lähinnä numerolla. Ajan kuluessa se sai myös nimen. Alue lakkautettiin keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen aikoihin ja sen alue tuli osaksi Campanian provinssia, joka oli osa Italian diokeesia.
Näin tärkeimmät alueen hallinnossa ajan kuluessa tapahtuneet muutokset olivat:
Apulia et Calabria

Apulia et Calabria () oli keisari Augustuksen perustama roomalaisen Italian alue ja myöhemmin myös Rooman valtakunnan provinssi ("Provincia Apulia et Calabria"), joka käsitti Apulian ja Calabrian maakunnat eli suunnilleen nykyisen Italian Apulian (Puglia) alueen.
Maantiede.
Apulia et Calabrian alue käsitti Italian niemimaan kaakkoiskärjen eli ”saappankoron”. Siihen kuuluivat Apulian ja Calabrian maakunnat sekä hirpiinien ("Hirpini") alueet Apenniiinien vuorilla. Sen länsipuolella sijaitsivat Samnium (Regio IV) ja Latium et Campania (Regio I) ja eteläpuolella Lucania et Bruttii (Regio III). Hirpiinien alueet kuuluivat oikeastaan Samniumin maakuntaan, mutta aluejaossa päätyivät erilleen Samniumin alueesta osaksi Apulia et Calabriaa.
Apulia et Calabrian ollessa provinssi sen hallinnollisen keskuksen arvellaan olleen Canusium. Muihin tärkeisiin kaupunkeihin lukeutuivat muun muassa Beneventum sekä Tarentum, entinen kreikkalainen Taras. Alueen pääteitä olivat Via Appia loppuosaltaan sekä sitä oikaissut Via Trajana. Ne johtivat yhdessä Roomasta Apulia et Calabrian itärannikolla sijainneeseen Brundisiumiin, joka oli merkittävä satamakaupunki itään päin matkattaessa.
Kaupunkeja.
Apulia et Calabrian alueen kaupunkeja olivat muun muassa:
Historia.
Apulian ja Calabrian varhaisempiin asukkaisiin kuuluivat muun muassa japygit, daunit, peuketit ja messapit. Kreikkalaiset perustivat alueelle siirtokuntia arkaaisella kaudella. Niihin lukeutuivat muun muassa Taras eli myöhempi roomalainen Tarentum sekä Brentesion eli myöhempi roomalainen Brundisium.
Apulia et Calabrian alue perustettiin noin vuonna 7 eaa., kun keisari Augustus jakoi Italian yhteentoista alueeseen ("regio"). Muiden alueiden tavoin siihen viitattiin alun perin lähinnä numerolla. Ajan kuluessa se sai myös nimen. Keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen aikoihin alueesta tehtiin provinssi. Noin vuosina 293–395 provinssi kuului Italia, Illyricum et African tai Italia et African prefektuuriin ja Italian diokeesiin. Rooman valtakunnan jaon vuonna 395 jälkeen provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului nyt Italia et African prefektuuriin ja Italia suburbicarian diokeesiin.
Näin tärkeimmät alueen hallinnossa ajan kuluessa tapahtuneet muutokset olivat:
Nurmijärven Palojoen työväentalo

Nurmijärven Palojoen työväentalo on Nurmijärven kunnan Palojoen kylässä sijaitseva työväentalo.
Historiaa.
Nurmijärven Palojoen työväenyhdistyksen perustivat työmiehet ja torpparit vuonna 1906. Työväentaloa varten vuokrattiin 725 m²:n tontti, joka lunastettiin omaksi vuonna 1911. Tontille rakennettiin ensin tanssilava, josta tuli suosittu huvipaikka. Talon perustuksen kivet louhittiin läheisestä kalliosta. Työväentalo paloi perustuksiaan myöten vuonna 1930. Vakuutusrahojen turvin alettiin heti rakentaa uutta työväentaloa, joka valmistui vuonna 1932. Työväentalo on Palojoen Sos.Dem. Työväenyhdistyksen omistuksessa.
Rakennus.
Vuonna 1912 valmistuneen talon pinta-ala oli 215 m², ja siinä oli juhlasali, näyttämö, ravintola ja pieni vahtimestarin asunto. Vuonna 1932 valmistuneen talon suunnitteli rakennusmestari Frans Lahti. Uuden talon pinta-ala oli 320 m², ja siinä oli 112 m²:n juhlasali, ravintola ja vahtimestarin asunto.
Toimintaa työväentalolla.
Vuonna 1912 pidettiin ensimmäisen talon vihkiäisjuhla, jossa juhlapuhujana oli palojokelainen Ida Aalle. Kansalaissodan aikana työväentalo oli Palojoen punaisten päämaja. Toisen talon vihkiäisten juhlapuhujana oli vuonna 1932 Väinö_Tanner. Toisen maailmasodan aikana työväentalolla majoitettiin helsinkiläisen Sofianlehdon vanhainkodin asukkaita. Sotien jälkeen työväentalosta tuli uudelleen suosittu tanssi- ja huvipaikka. Talossa harrastettiin myös näyttämötoimintaa.
Extreme E

Extreme E on moottoriurheilusarja, jossa on maastoajoa sähköautoilla. Sarjan on perustanut Formula E -sarjan perustaja Alejandro Agag. Sarjasta sanotaan, että sen kalenteri on suunniteltu esittämään ilmastonmuutoksen ja ihmisten toiminnan vaikutukset maailman etäisimmissä paikoissa.
Sarjan autot kulkevat St. Helena -nimisellä laivalla, joka toimii tukikohtana, jossa on vedyllä toimiva polttokennoja käyttävä latausasema. Tarkoituksena on käyttää laivaa lentokoneiden sijaan hiilijalanjäljen pienentämiseen.
Extreme H on suunnitteilla oleva sarja, jossa autot käyttävät vedyllä toimivia polttokennoja. Sarjaa ajetaan Extreme E -sarjan ohella ja sen ensimmäisen kauden suunnitellaan olevan vuonna 2024. Autot käyttävät Extreme E -sarjan runkoa ja voimansiirtoa.
Kaudet.
Kausi 2021 sisälsi viisi kilpailua. Senegaliin suunniteltu kauden avaus vaihtui Saudi-Arabiaksi koronapandemian johdosta. Brasiliaan ja Argentiinaan suunnitellut kilpailut korvattiin myös.
Kausi 2022 alkoi Saudi-Arabiasta ja sisälsi viisi kilpailua.
Kausi 2023 alkoi Saudi-Arabiasta ja sisälsi viisi kilpailua.
Nurmijärven Perttulan työväentalo

Nurmijärven Perttulan työväentalo oli Nurmijärven kunnan Perttulan kylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa.
Nurmijärven Perttulan työväenyhdistys perustettiin vuonna 1905. Uuteen yhdistykseen perustettiin heti huvitoimikunta, arpajais- ja iltamatoimikunta sekä näytelmäkerho. Seuraavana vuonna perustettiin ompeluseura, puhujaseura, kirjasto ja rakennusrahasto. Työväentalo valmistui vuosina 1911–1912. Talo korjattiin perusteellisesti vuonna 1927, jolloin taloon tehtiin muun muassa betonisokkeli. Sotien jälkeen työväenyhdistys erosi SDP:stä ja jatkoi toimintaansa SKDL:n riveissä. Toiminta talossa hiljeni 1950-luvulla, ja talo purettiin myöhemmin.
Nurmijärven Rajamäen työväentalo

Nurmijärven Rajamäen työväentalo oli Nurmijärven kunnan Rajamäen kylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa.
Rajamäen työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906, ja omaa työväentaloa alettiin suunnitella heti. Tontti, jonka suuruus oli noin 10 000 m², ostettiin vuonna 1908. Yhdistyksen puheenjohtajaa käytettiin kaupassa välikätenä, koska tilan isäntä ei suostunut myymään tonttia sosialisteille. Talon piirustukset teki Vihtori Kilpinen pitäen kirkonkylän työväentalon pohjapiirustusta mallina. Hirsirunkoisen talon pinta-ala oli 288 m², ja se valmistui vuonna 1908.
Kansalaissodan jälkeen työväenyhdistys siirtyi Suomen Sosialistiseen Työväenpuolueeseen. Yhdistyksen toiminta kuitenkin hiipui 1920-luvulla, ja vuonna 1926 työväentalo siirtyi perustetulle Rajamäen Sos.dem. työväenyhdistykselle. Työväentalo päätettiin purkaa vuonna 1974. Sen tilalle rakennettiin liiketalo, josta työväenyhdistys sai toimitilat.
Toimintaa työväentalolla.
Työväentalolla tuotettiin heti alkuun suuria näytelmiä, joiden harjoituksia saattoi olla kolme kertaa viikossa. Kirjastotoiminta oli aloitettu vuonna 1910, ja vuonna 1913 perustettiin lauluseura. Yhdistys julkaisi "Kehittäjä"-lehteä. 1930-luvulla toiminta työväentalolla oli tavanomaista. Toisen maailmansodan aikana työväentalolla oli ensin sotilaskoti ja myöhemmin sotilaiden majoituspaikka. Sodan jälkeen perustettiin nuoriso-osasto ja naisjaosto vuonna 1953. Naisjaoston panos tulojen hankinnassa ja työväentalon tehtävien hoitajana oli tärkeä. Myös näyttämötoimintaa jatkettiin.
Ray Barrettin filmografia

Tämä on australialaisen näyttelijän Ray Barrettin filmografia.
Elokuvat.
Lähde:
O'Higginsin koriste

O'Higginsin koriste () on Chilen presidentin käyttämässä olkanauhassa roikkuva koriste. Sen on perinteisesti katsottu kuvastavan Chilen presidentin valtaa ja sen siirtymistä henkilöltä toiselle. Koriste kuului alkujaan vapaustaistelua johtavalle Bernardo O'Higginsille, mutta tämä luovutti koristeen José Gregorio Argomedolle symboloidakseen sotilaskomennon siirtymistä uudelle henkilölle. Presidentin vallanvaihtoon koriste alkoi liittyä Manuel Bulnesin kaudella vuonna 1841. Koriste on viisisakareinen punainen tähti, jonka halkaisija on noin 7 cm.
Uuden presidentin virkaanastujaisissa väistyvä presidentti suutelee koristetta vallanvaihdoksen merkiksi.
Chilen politiikassa on käsite nimeltä O'Higginsin koristeen kirous: mikäli presidentti pudottaa koristeen olkanauhastaan, hän ei palvele kauttaan loppuun. Koristeen on pudottanut neljä presidenttiä, joista kolme on pantu viralta. Viimeksi koristeen pudotti Sebastian Piñera vuonna 2019.
Saunders-Roe SR.A/1

Saunders-Roe SR.A/1 on Saunders-Roen 1940-luvun lopulla valmistama lentovene-hävittäjän prototyyppi. Se oli maailman ensimmäinen suihkumoottorilla varustettu lentovene. Sen voimanlähteenä oli kaksi Metropolitan-Vickers F2/4 "Beryl" suihkumoottoria
Ahti Risku

Ahti Onni Risku (2. maaliskuuta 1910 Sievi – 8. elokuuta 1984 Tornio) oli suomalainen insinööri ja johtava virkamies, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.
Henkilöhistoria.
Riskun vanhemmat olivat kansakoulunopettajat Iisakki Risku ja Ida Vilhelmiina Vainoniemi ja puolisot 1939–1946 Airi Ella Annikki Tuompo ja vuodesta 1947 Sirkka Annikki Säippä. Risku tuli ylioppilaaksi Porvoon Suomalaisilta jatkoluokilta 1928 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1934. Hän oli maataloushallituksessa ylimääräinen maanviljelysinsinööri Oulun maanviljelysinsinööripiirissä 1934–1935 ja Perä-Pohjolan maanviljelysinsinööripiirissä 1935–1946, vs. apulaismaanviljelysinsinööri 1943–1944, alemman palkkaluokan apulaismaanviljelysinsinööri 1946–1957, vanhempi insinööri Lapin maanviljelysinsinööripiirissä 1957–1970 ja maa- ja vesirakennustoiminnan suunnittelun toimialapäällikkö 1968–1970 sekä maa- ja vesirakennustoiminnan suunnittelun toimialapäällikkö vesihallituksen Lapin vesipiirissä 1970–1975. 
Riskulla oli useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä, ennen muuta maa- ja vesirakentamisen piirissä. Esimerkiksi Kemijoen vesirakentamiseen hän oli perehtynyt jo 1930-luvulta ja osallistui merkittävästi siihen liittyneiden kalakorvauskiistojen selvittämiseen. Maanviljelysneuvoksen arvon Risku sai 1974. Suomen kulttuurirahasto perusti Riskun ja hänen vaimonsa Sirkan nimeä kantavan rahaston 1977 heidän tekemiensä lahjoitusten turvin.
Nastolan Uudenkylän työväentalo

Uudenkylän työväentalo oli Lahdessa, entisen Nastolan kunnan Uudenkylän kaupunginosassa sijainnut työväentalo. 
Historiaa.
Uudenkylän työväenyhdistys perustettiin lokakuussa 1905. Perustavassa kokouksessa mukaan liittyi 12 jäsentä. Ensimmäinen toimitila oli Rasilasta vuokrattu tupa, jossa yhdistys järjesti ensimmäiset iltamansa laskiaisena 1906. Tupa jäi kuitenkin ahtaaksi, ja vuonna 1906 tai 1907 yhdistys osti erään puusepän talon työväentaloksi. Kauppa rahoitettiin suurimmaksi osaksi lainoilla ja arpajaisten tuloilla. Taloa laajennettiin jo vuonna 1909, ja 1930-luvun puolivälissä siihen rakennettiin vielä vinttikamari. Talo sijaitsi lähellä Uudenkylän asemaa.
Sisällissota pysäytti yhdistyksen toiminnan noin 1,5 vuodeksi. Sodan jälkeen ne yhdistyksen jäsenet, jotka olivat vielä hengissä, vangittiin. Talo sekä kaikki muukin yhdistyksen omaisuus takavarikoitiin. Toiminta päästiin aloittamaan uudelleen keväällä 1919, ja talo vapautui takavarikosta kesällä.
1930-luvun puolivälissä yhdistys eli nousukauttaan ja jäsenmäärä kasvoi. Talolla järjestettiin muun muassa kesäjuhlia, joiden ohjelmassa oli erilaisia kilpailuja, juhlapuheita, näytelmiä ja muita esityksiä sekä tanssia. Vuonna 1937 yhdistys pyrki ostamaan työväentalon tontin itselleen, ja myös talon korjaamista suunniteltiin. Suunnitelmissa oli ainakin talon maalaaminen sisältä. Talon myöhemmistä vaiheista ei ole tietoa.
Malcolm Bosse

Malcolm Bosse (6. toukokuuta 1926 – 3. toukokuuta 2002) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja englannin kielen opettaja. Hän kirjoitti nuortenkirjoja ja historiallisia romaaneja joista tuli myyntimenestyksiä. Hänet tunnetaan muuna muassa historiallisesista romaaneista "Sotalordi" ("The Warlord", 1983) ja sen jatko-osasta "Taivaan tuli" ("Fire in heaven", 1987).
Elämäkerta.
Bosse syntyi Detroitissa vuonna 1926 mutta vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Molinessa Illinoisissa. High schoolin käytyään hän oli töissä Aasiassa purjehtivilla kauppalaivoilla. Hän jatkoi myöhemmin opiskelua Yalen yliopistossa, jossa hän suoritti vuonna 1950 kandidaatin tutkinnon, minkä jälkeen työskenteli ensin "Barron's Financial Weeklyn" toimituksessa ja palveli sitten Yhdysvaltain laivastossa Vietnamissa. Bosse suoritti vuonna 1956 englannin kielen maisterin tutkinnon Michiganin yliopistossa ja kirjallisuuden tohtorin tutkinnon New Yorkin yliopistossa vuonna 1969. Hän oli kirjallisuuden professorina ja opetti englannikielistä kirjallisuutta kirjailijantyönsä ohella City College of New Yorkissa vuodesta 1969 siihen asti kun hän jäi eläkkeelle vuonna 1992. Bosse oli asunut Intiassa ja matkusteli laajasti Kaakkois-Aasiassa: Japanissa, Taiwanissa ja Kiinassa muun muassa Fulbright-stipendillä.
Bosse aloitti ensimmäisen kirjansa "Journey of Tao Kim Nam" (1959) kirjoittamisen ollessaan Yhdysvaltain laivastossa 1950-luvun alussa. Hän kirjoitti kaiken kaikkiaan 22 romaania, joista kahdesta tehtiin niihin perustuvat elokuvat: "Ganesh" kuvattiin nimellä "Ordinary Magic" (1993), ja toisesta romaanista "The Man Who Loved Zoos" tehtiin elokuva "Agent Trouble" (1987).
Bosse kuoli 3. toukokuuta 2002 ruokatorven syöpään kotonaan New Yorkissa.
Kyrön työväentalo

Kyrön työväentalo sijaitsee keskellä Pöytyän (vuoteen 2005 Karinainen) taajamaa. Talo on rakennettu vuonna 1908, ja sen omistaa Kyrön Työväenyhdistys ry. 
Historiaa.
Kyrön Työväenyhdistys perustettiin vuonna 1905, ja talo rakennettiin vuonna 1908. Toiminallisesti talo on kokenut monia vaiheita. 2000-luvun alkuvuosina toiminta oli jo varsin vähäistä, ja talo oli huonossa kunnossa. 2010-luvulla talo oli jo huonossa kunnossa. Lämmitys toimi vanhoilla puu-uuneilla, ja talo oli käytännössä jo poissa käytöstä.
2010-luvun jälkipuoliskolla tilanne muuttui. Vuonna 2018 perustetiin Kyrön Työväentalon kannatusyhdistys. Työväenyhdistyksen ja kannatusyhdistyksen kesken on vuokrasopimus, jonka perusteella talon kunnossapidosta, kehittämisestä, ja tapahtumien järjestämisestä vastaa kannatusyhdistys. Kannatusyhdistys sai vuonna 2018 Pöytyän kunnalta 2 000 euron avustuksen Kyrön Työväentalon kunnostuksen aloittamiseksi.
Rakennus.
Kyrön työväenyhdistys perustettiin vuonna 1905, ja talo rakennettiin vuonna 1908. Rakennustarpeiksi ostettiin 2 000 markalla vanha talo. Talo rakennettiin talkootyönä Karl L. Lemströmin piirustusten mukaan.
Vuonna 1924 uusittiin talon näyttämö ja näyttämön viereen rakennettiin pukuhuone. Vuonna 1930 rakennettiin yläkertaan elokuvaprojektorin käyttöhuone ja taloa laajennettiin tilavalla eteisellä. Eteinen rakennettiin kohtisuoraan talon pitkää sivua vasten ja juhlasaliin jäi vain yksi ikkuna. 1950-luvulla rakennus korjattiin ja laajennettiin
Talon käyttö.
Talo on alusta lähtien toiminut yhdistyksen toimitiloina. Siellä on harjoitettu näyttämötoimintaa ja esitetty elokuvia jo 1930-luvulla ja vielä 1960-luvullakin. Taloa vuokrataan erilaisiin tilaisuuksiin.
Trinitrobentseeni

Trinitrobentseeni (C6H3N3O6) on nitroryhmiä sisältävä aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä. 
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa trinitrobentseeni on vaaleankeltaista kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on ortorombinen. Aine liukenee vain niukasti veteen, hieman etanoliin ja hyvin asetoniin ja bentseeniin. Yksi tai useampi nitroryhmistä voidaan pelkistää aminoryhmäksi ja myös nukleofiiliset aromaattiset substituutiot ovat mahdollisia. 
Trinitrobentseeniä valmistetaan kuumentamalla 2,4,6-trinitrobentsoehappoa. Yhdistettä muodostuu myös nitrattaessa bentseeniä väkevän typpi- ja rikkihapon seoksella, mutta sivureaktioiden vuoksi tätä tapaa ei käytetä.
Trinitrobentseeniä käytetään muun muassa floroglusinolin ja 3,5-dinitroanisolin valmistukseen. Yhdiste on räjähdysaineena TNT:tä voimakkaampaa, mutta korkean hinnan vuoksi sitä ei käytetä tähän tarkoitukseen.
Rodynske

Rodynske (; )) on kaupunki Ukrainan Donetskin alueen Pokrovskin piirissä.
Rodynske sijaitsee noin 75 kilometriä aluekeskus Donetskista luoteeseen. Rodynskestä maanteitse viisi kilometriä lounaaseen sijaitsee piirikeskus Pokrovsk, jossa on myös lähin rautatieasema. Tammikuun keskilämpötila on -6,8 ja heinäkuun +21,5 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 540 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Rodynsken väkiluvuksi 300 asukasta vuoden 2025 alussa. Vuonna 1990 väkiluku oli noin 15 300, ja den 2001 väestönlaskennassa asukkaita oli 11 996.
Paikkakunta on perustettu kaivospaikkakunnaksi vuonna 1950. Kaupungin aseman Rodynske sai vuonna 1962. Se oli osa Pokrovskin (vuoteen 2016 saakka "Krasnoarmijsk") kaupunkipiiriä vuoteen 2020, jolloin siitä tuli Ukrainan aluehallinnollisessa uudistuksessa osa Pokrovskin piiriä.
Ahoisten työväentalo

Ahoisten työväentalo tai Etelä-Rengon työväentalo oli entisen Rengon kunnan (vuodesta 2009 osa Hämeenlinnaa) Ahoisten kylässä sijainnut työväentalo. Se purettiin vuonna 1968.
Historiaa.
Etelä-Rengon työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906. Eräs tilanomistaja vuokrasi yhdistykselle tontin Ahoisten Marjomäestä, ja talo valmistui vuonna 1909. Vihkiäisiä vietettiin seuraavana keväänä. Yhdistys oli Rengon suurin ja niin oli myös talo. Vuonna 1937 talo peruskorjattiin, ja samassa yhteydessä hankittiin sähkövalo. Taloa myös laajennettiin vaatehuoneella/eteisellä sekä rakentamalla näyttämöä laajentanut lisäsiipi.
Sotien jälkeen yhdistyksen jäsenmäärä alkoi kuitenkin laskea etenkin kaupunkeihin suuntautuneen muuttoliikkeen vaikutuksesta. Velkoja ei enää pystytty hoitamaan, vaikka vielä 1930-luvulla yhdistys oli ollut hyvissä varoissa. Talo päätyi ilmeisesti 1950-luvun lopulla Työväen Säästöpankille, jolta yksityishenkilö osti sen polttopuiksi vuonna 1968. Yhdistyksen jäsenet liittyivät 1970-luvun alussa Rengon sosialidemokraattiseen työväenyhdistykseen.
Toimintaa työväentalolla.
Vuonna 1929 yhdistys osti työväentalolle radion. Paikallinen poliisi kuitenkin kielsi radion kuuntelemisen, ja se jouduttiin laittamaan arpajaisten pääpalkinnoksi. Toiminta talolla oli vilkasta: siellä pidettiin iltamia, näyteltiin ja vietettiin erilaisia juhlia. Sekä yhdistyksen jäsenet että ulkopuolisetkin vuokrasivat taloa omaan käyttöönsä. Talolla toimi myös kirjasto.
Rakennus.
Taloon kuului juhlasali näyttämöineen, ravintola, keittiö ja vaatehuone. Kuvien perusteella talo oli 1,5- tai kaksikerroksinen.
Lietsan työväentalo Ihantola

Lietsan työväentalo Ihantola oli entisen Rengon kunnan Lietsan kylässä sijainnut työväentalo. Se purettiin 1950-luvun alussa.
Historiaa.
Lietsan työväenyhdistys perustettiin vuonna 1907. Vuonna 1910 se sai vuokratontin. Sopimus tehtiin 50 vuodeksi, mutta vuonna 1930 omistajat myivät tontin yhdistykselle. Paikan nimeksi annettiin Ihantola. Talon valmistuminen vei vuosia, ja sen vihkiäisiä päästiin juhlimaan vasta loppuvuodesta 1916. Ohjelmassa oli muun muassa yhdistyksen näytelmäseuran esittämä näytelmä "Junula ja Tanula".
Helmikuussa 1918 yhdistyksessä äänestettiin punakaartiin liittymistä vastaan selvällä enemmistöllä. Sillä kuitenkin oli järjestystoimikunta. Hieman myöhemmin Lietsaan punakaartia halunneet ottivat osan työväentalosta käyttöönsä.
Työväenyhdistyksen jäsenluku laski sotien jälkeen samaa tahtia kuin maaseudun työmahdollisuuksien määrä. Helmikuussa 1952 pidetyssä kokouksessa päätettiin lakkauttaa yhdistyksen toiminta. Iltamien pito ei enää kannattanut, ja talokin oli rapistunut korjauskelvottomaksi. Seuraavana vuonna talo luovutettiin Länsi-Rengon työväenyhdistykselle (myöhemmin Rengon sosialidemokraattinen työväenyhdistys) sillä ehdolla, että siitä saatava hyöty käytettäisiin työväenliikkeen hyväksi. Talo purettiin, osa hirsistä myytiin huutokaupalla ja osasta rakennettiin Länsi-Rengon yhdistyksen tanssilavan viereen elokuvatalo. Se ei kuitenkaan ehtinyt toimia pitkään.
Rakennus.
Talo oli hirsirakenteinen. Siinä oli juhlasali näyttämöineen, ravintola, talonmiehen asunto, vaatehuone, kuisti ja putka.
Toimintaa työväentalolla.
Talolla harrastettiin muun muassa näyttelemistä, ja siellä oli yhdistyksen kirjasto. Yhdistys hankki alkuaikoina jäsenilleen kirjoitusharjoitusvihkoja. Kukin harjoitteli kotonaan, ja kokouksissa pulmia sitten ratkottiin yhdessä.
Rengon Muurilan työväentalo

Muurilan työväentalo, joka tunnettiin myös nimellä Aatteen talo, oli entisen Rengon kunnan (vuodesta 2009 osa Hämeenlinnaa) Muurilan kylässä sijainnut työväentalo. 
Historiaa.
Muurilan työväenyhdistys "Aate" perustettiin vuonna 1907. Talon ja tontin yhdistys sai joulukuussa 1932, kun se osti huutokaupasta Syrjälä-nimisen tilan. Talo oli valmistunut vuonna 1915, ja se oli pieni: pinta-ala oli vain 90 neliömetriä. Myöhemmin, ilmeisesti 1970-luvun alussa, yhdistys liittyi Rengon sosialidemokraattiseen työväenyhdistykseen taloineen. Vuonna 1977 yhdistys sai nuorisolautakunnalta kirjeen, jossa valiteltiin nuorison käyttäytymistä Aatteen talolla. Talo oli ainakin 1990-luvun alussa vielä pystyssä, ja se maalattiin tuolloin keltaiseksi. Talon myöhemmistä vaiheista ei ole tietoa.
Toimintaa työväentalolla.
Talolla harjoitteli jonkin aikaa Voimistelu- ja urheiluseura Muurilan Apu, jonka perustava kokous pidettiin työväentalolla vuonna 1946. Seurassa harjoiteltiin muun muassa painia. Lisäksi yhdistyksellä oli aktiivista näytelmätoimintaa ja oma kirjasto.
La Nación

La Nación () on argentiinalainen sanomalehti, jonka perusti maan entinen presidentti Bartolomé Mitre vuonna 1870. Lehden taustalla toimivan yhtiön toimitusjohtajana toimivat Mitren perheen jäsenet neljän sukupolven ajan. Näistä viimeisin, myös nimeltään Bartolomé Mitre kuoli vuonna 2020. Mitren perhe omistaa edelleen 35 % lehdestä.
Lehden kanta on konservatiivinen liberalismi.
Rengon Viialankulman työväentalo

Viialankulman työväentalo oli entisen Rengon kunnan Viialankulman kylässä sijainnut työväentalo. Se siirrettiin sittemmin vuonna 1915 Lopen Vojakkalaan ja purettiin 1978.
Historiaa.
Viialankulman työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906 tai 1907. Talo valmistui jo tammikuussa 1908 Rengon ensimmäisenä työväentalona. Yhdistys oli kuitenkin alusta asti vaikeuksissa muun muassa syrjäisen sijaintinsa takia. Toiminta oli pysähdyksissä vuodesta 1909 eteenpäin. Vuonna 1913 yhdistystä koetettiin herättää henkiin, mutta turhaan. Lisäksi yhdistyksen varoja oli kadonnut alusta asti: rahastonhoitaja oli laittanut niitä omiin taskuihinsa. Vuonna 1913 pidetyssä kokouksessa talo päätettiin myydä Hämeen sosialidemokraattiselle piirikunnalle. Se taas myi talon edelleen Lopelle, Vojakkalan työväenyhdistykselle, joka siirsi sen vuonna 1915 uudelle paikalle.
Röylä (Lohja)

Röylä () on Lohjan 27. kaupunginosa. Kaupunginosa sijaitsee Vanhan Turuntien (seututie 110) varrella ja Vihdin kunnan rajalla.
Röylä on suosittu kesämökkialue Lohjalla, ja väestön määrä kasvaa kaksinkertaiseksi kesäisin.
La Tercera

La Tercera on chileläinen päivittäinen sanomalehti. Sen perusti Picó Cañasin perhe 7. heinäkuuta 1950, ja lehti on sittemmin kasvanut yhdeksi Chilen suurimmista. Sen tärkein kilpailija markkinoilla on "El Mercurio".
Lehden päätoimittajana toimii José Luis Santa María Oyanedel. Lehden katsotaan edustavan keskusta-oikeistoa.
Vuodesta 2019 lähtien lehti on tehnyt yhteistyötä "The Wall Street Journalin" kanssa.