Kristinusko Saksassa

Tämä artikkeli kertoo kristinuskosta Saksassa. Saksan suurin kirkkokunta on roomalaiskatolinen kirkko, johon kuuluu 26 prosenttia väestöstä. Protestanttisiin kirkkokuntiin kuuluu 23,7 prosenttia saksalaisista. 
Saksa oli vuonna 2015 maailman kymmenenneksi suurin kristillisen väestön omaava valtio lähes 55 miljoonalla kristityllä. Saksassa asui noin 2,4 prosenttia maailman kristitystä väestöstä.
Tunnustuskunnat.
Nykyisin katolisia ja protestanttisia kristittyjä on Saksassa suunnileen yhtä tasaisesti. Ortodoksisen vähemmistön koko on kasvanut enimmäkseen maahanmuuton vuoksi. Saksassa on myös lukuisia protestanttisia vapaakirkkoja ja helluntailaisia kirkkoja. Vuonna 2000 evankelikaalisten, helluntailaisten ja karismaattisten lukumääräksi arvioitiin 6,3 prosenttia kristittyjen kokonaismäärästä.
Katolinen kirkko.
Saksassa oli vuonna 2004 yhteensä noin 26,3 miljoonaa katolisen kirkon jäsentä, mikä oli noin 31,8 prosenttia maan väestöstä. Saksassa toimii seitsemän katolista arkkihiippakuntaa, joiden alaisuudessa on 20 hiippakuntaa. Lisäksi Saksassa toimii sotilasordinaatti.
Protestantismi.
Luterilaisuutta Saksassa edustaa 11 Luterilaiseen maailmanliittoon kuuluvaa luterilaista kirkkoa. Saksan luterilaisia kirkkoja ovat Lippen maakirkko, Keski-Saksan evankelinen kirkko, Badenin evankelinen maakirkko, Baijerin evankelisluterilainen kirkko, Braunschweigin evankelisluterilainen maakirkko, Pohjois-Saksan evankelis-luterilainen kirkko, Oldenburgin evankelisluterilainen kirkko, Württembergin evankelinen maakirkko, Hannoverin evankelisluterilainen maakirkko, Saksin evankelisluterilainen maakirkko sekä Schaumburg-Lippen evankelisluterilainen maakirkko. Kirkoilla oli vuonna 2023 yhteensä yli 10 miljoonaa jäsentä.
Baptistista liikettä Saksassa edustavat Saksan evankelis-vapaakirkollisten seurakuntien liitto sekä International Baptist Convention. Baptistiliittoihin kuului vuonna 2025 yhteensä 842 seurakuntaa ja niillä on 86 343 jäsentä.
Historia.
Kristinusko laajentui Saksan alueelle 200-luvulta aina 1100-luvulle saakka. Vuonna 1517 Martti Luther julkaisi 95 teesiään Wittenbergissä, mikä merkitsi protestanttisen reformaation alkua.
Uskonpuhdistuksen aika.
Augsburgin uskonrauhan mukaisesti kansa velvoitettiin omaksumaan ruhtinaansa uskonto. Tämä periaate ohjasi Saksan poliittista kehitystä. Koko väestö ei kuitenkaan aina hyväksynyt ylhäältä määriteltyä uskontoa. Näin katolisille alueille syntyi evankelisia vähemmistöjä ja evankelisille alueille katolisia vähemmistöjä. 1500-luvun väestönkasvun, kauppakaupunkien ja uusien valtiorakenteiden myötä politiikka ja kulttuuri moniarvoistui. Saksan sisä- ja ulkopuolelle syntyi keskikokoisia valtioita, mikä merkitsi samalla kristinuskon universaalisuuden heikkenemistä.
Kirkko menetti yhteiskunnallisen johtoasemansa ja alistui valtion johtoon 1500-luvulla. Tältä ajalta juontaa juurensa myös ajatus kirkon ja valtion yhteydestä. Uutta oli papiston liittäminen osaksi hallitsevaa luokkaa. Papisto hoiti moni tehtäviä niin opetuksen, sosiaalityön, julistuksen kuin diplomatiankin alueella. Tässä yhteiskunnallisessa tilanteessa luterilaisuus levisi maan lukuisiin ruhtinaskuntiin, mutta yhtenäistä protestanttista valtiota ei syntynyt.
Anabaptismi leivisi pian Sveitsistä Etelä-Saksaan, kun liike sai alkunsa vuonna 1525. Liike levisi läntisen Saksan kautta Hollantiin saakka. Etelä-Saksassa liikkeen suurin keskus oli aluksi Waldshut, jossa Balthasar Hubmaier kastoi 300 uskovaa vuonna 1525. Heidelbergissä ja sen ympäristössä puolestaan mestattiin vuonna 1530 yksistään 350 kastajaa ja Augsburgissa pidätettiin kerralla 90. Augsburg oli Strassbourgin ohella saksalaisen kastajaliikkeen pääkeskuksia. Vuoden 1528 tienoilla Saksassa arvioidaan olleen noin 18 000 anabaptistia. Etelä-Saksassa vaikutti Hubmaierin kastama Hans Denck, joka toimi Augsburgissa ja Strassbourgissa. Denckiä vainottiin ja hän kuoli vuonna 1527. Samoilla seuduilla toimi myös Pilgram Marbeck.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Kirkon johto varoitti kristittyjen eriytyneestä suhteesta kansallissosialismiin ennen Hitlerin valtaantuloa. Hitler vakuutti valtaan noustessaan, ettei hän puuttuisi kirkon oikeuksiin. Puolue ja hallitus pyrki kolmen vuoden ajan saada kirkot vakuuttumaan, että niiden tukea tarvittiin kansallissosialismin tavoitteiden saavuttamiseen.Monet katoliset ja protestanttiset kristityt luottivat tähän doktriiniin. Vastustajien määrä kasvoi, kun kansallissosialistiset yhdenmukaistamispyrkimykset ja rotuideologia alkoivat näkyä.
Monet protestantit tunsivat aluksi vetoa kansallissosialismiin ja liittyivät puolueosastoihin. Tunnustuskirkko mudoostettiin vuonna 1934 evankeliumin tunnustamiseksi ja kansallissosialististen pyrkimysten vastustamiseksi. Kirkko oli selvä merkki uskonnollisuuden heräämisestä ja itävästä kristillisestä protestista kolmannen valtakunnan hallitusta kohtaan. Sveitsiläinen Karl Barth joutui Saksassa opetuskieltoon ja häneen vetosivat kaikki kansallissosialismia evankeliumin nimissä vastustavat, kuten pastori Dietrich Bonhoeffer.