Bruno Manser

Bruno Manser (25. elokuuta 1954 – oletettu kuolleeksi 10. maaliskuuta 2005) oli sveitsiläinen ympäristönsuojelija ja ihmisoikeusaktivisti. Vuosina 1984–1990 hän oleskeli penan-heimon luona Malesiassa ja organisoi alkuperäiskansojen sademetsien tiesulkuja Sarawakissa puuyhtiöitä vastaan. Palattuaan metsistä vuonna 1990 hän osallistui julkiseen aktivismiin sademetsien suojelun ja alkuperäiskansojen, erityisesti penanien, ihmisoikeuksien puolesta, mikä johti konfliktiin Malesian hallituksen kanssa. Hän perusti myös sveitsiläisen kansalaisjärjestön Bruno Manser Fondsin vuonna 1991. Manser katosi viimeisellä matkallaan Sarawakiin toukokuussa 2000, ja hänet oletetaan kuolleeksi.
Varhainen elämä ja koulutus.
Bruno Manser syntyi Baselissa Sveitsissä 25. elokuuta 1954. Nuorena Manser oli vahvatahtoinen ja itsenäinen ajattelija. Hänen vanhempansa toivoivat hänen tulevan lääkäriksi, mutta hän hankki itselleen lääketieteellistä tietämystä vain itseopiskelemalla.
19-vuotiaana Manser tuomittiin kolmeksi kuukaudeksi Luzernin vankilaan kieltäydyttyään ideologisista syistä Sveitsin pakollisesta asepalveluksesta. Män tunsi Gandhin satyagraha-filosofian, mutta ei ole varmaa, kuinka syvällisesti hän oli perehtynyt Tolstoin, Thoreaun tai Martin Luther Kingin väkivallattomiin ideologioihin. Vapauduttuaan vankilasta vuonna 1973 Manser vietti seuraavat kaksitoista vuotta erakkona Sveitsin Alpeilla. Hän eli itsenäisesti: valmisti tiiliä, kutoi ja ompeli omat vaatteensa ja kengänsä, piti mehiläisiä sekä harjoitti vuorikiipeilyä. Tämä elämäntapa ennakoi myöhemmin hänen yksin tekemiään retkiä Malesiaan, Meksikoon, Kongoon (Zaire) ja Alaskaan.
30-vuotiaana Manser lähti Borneolle inspiroiduttuaan halusta elää ilman rahaa ja tutustuakseen alkuperäiskansaan, joka eli vielä lähellä juuriaan. Hänen tavoitteenaan oli löytää modernin yhteiskunnan rakenteista vapautunut elämäntapa.
Penanien etsintä.
Vuonna 1983 Manser muutti Malesian Terengganun osavaltioon ja asui siellä paikallisen perheen luona. 
Manser liittyi ensin englantilaiseen luolaretkikuntaan, joka tutki Gunung Mulun kansallispuistoa. Retkikunnan jälkeen hän lähti syvemmälle Sarawakin viidakoihin aikomuksenaan löytää ”ihmisyyden syvin olemus” ja ”ihmiset, jotka elävät edelleen lähellä luontoa”. Vuonna 1984, oppiessaan lisää sademetsistä, Manser kuuli penan-nimisestä nomadiheimosta. Saatuaan lisätietoja heimosta hän päätti yrittää asua heidän keskuudessaan muutaman vuoden ja matkusti Itä-Malesian Sarawakin osavaltioon turistiviisumilla. Hänen Malesian-viisuminsa vanheni 31. joulukuuta 1984
Elämää penanien kanssa.
Manser vietti kuusi vuotta (1984–1990) penanien kanssa, oppi selviytymään viidakossa ja tutustui heidän kulttuuriinsa. Oleskelunsa aikana Manser omaksui penanien elämäntavan. Hän pukeutui lannevaatteeseen, metsästi puhallusaseella ja söi kädellisiä, käärmeitä ja saagoa. Manserin päätökselle elää penanien jäsenenä naurettiin länsimaissa, ja hänet leimattiin ”valkoiseksi Tarzaniksi”. Penanien keskuudessa Manser tunnettiin kuitenkin nimellä ”Laki Penan” (Penanin mies), ansaittuaan hänet vastaanottaneen heimon kunnioituksen.
Manser myös dokumentoi ahkerasti sademetsien kasvi- ja eläinlajeja, penanien kulttuuria sekä metsien tuhoa ja siihen liittynyttä vastarintaa. Hän tuotti tarkkoja piirroksia, laajoja muistiinpanoja, äänitallenteita sekä yli 10 000 valokuvaa. Aineisto on arvokasta etnografista ja lähihistoriallista materiaalia. Christoph Merian Verlag -kustantamo Baselissa julkaisi nämä muistikirjat vuonna 2004 nimellä "Diaries from the Rainforest". Manserin mukaan hän ei kuuden yhteisen vuoden aikana penanien kanssa nähnyt heidän keskuudessaan kiistoja tai väkivaltaa. Manser korosti penanien elämäntavan rauhallisuutta ja metsän merkitystä heidän kulttuurissaan. Hän pyrki ymmärtämään penanien symboliikkaa ja kuvasi heidän elämäänsä väkivallattomana.
Vuonna 1988 Bruno Manser yritti kiivetä Koillis-Borneon Batu Lawin huipulle, jossa hän jäi 24 tunniksi roikkumaan köydessä ennen kuin onnistui saamaan kiinni kallioseinämästä. Penanit karttavat paikkaa pahojen henkien vuoksi, mutta Manser ihaili sen edustamaa koskematonta luontoa. Palattuaan huipulle 12 vuotta myöhemmin Manser näki, kuinka hakkuut olivat tuhonneet metsää: hakkuutiet ja niiden aiheuttama eroosio olivat muuttaneet maiseman tunnistamattomaksi. Manser oli elänyt penanien kanssa kuusi vuotta ja ajanut heidän oikeuksiaan, mutta katsoi suojelutyönsä epäonnistuneen.
Manserin ollessa penanien parissa Sarawakin sademetsiä hakattiin ennätysvauhtia. Vuonna 1985 metsää oli vielä 71,2 prosenttia osavaltion pinta-alasta, mutta vuoteen 2001 mennessä osuus oli laskenut 65,9 prosenttiin. Hakkuut hyödyttivät puuyhtiöitä ja poliitikkoja, mutta uhkasivat alkuperäiskansojen elinympäristöä ja oikeuksia. Manser toi penanien tilanteen kansainväliseen tietoisuuteen, mutta Malesian hallitus torjui kritiikin, kuten myös Al Gorelta ja Iso-Britannian kuningas Charlesilta tulevat huolenilmaukset. Sarawakin metsäkato jatkui edelleen maailman nopeimpana.
Aktivismi.
Manser piti useita luentoja Sveitsissä ja ulkomailla ja verkostoitui ihmisiin Euroopan unionin ja Yhdistyneiden Kansakuntien sisällä. Aktivistina hän vieraili Amerikan ja Afrikan viidakoissa ja viipyi eri paikoissa aina muutaman viikon ajan kerrallaan.
Lähdettyään Penanista hän palasi sinne lähes joka vuosi seuratakseen hakkuutoimintaa ja auttaakseen kyseistä heimoa, ylittäen Brunein ja Indonesian Kalimantanin rajan laittomasti. Hän huomasi, että hakkuuyhtiöt, kuten Rimbunan Hijau, Samling ja WTK Group, jatkoivat toimintaansa Sarawakin sademetsissä. Tämän seurauksena Manser järjesti Voices for the Borneo Rainforests World Tour -kiertueen lähdettyään Sarawakin metsistä vuonna 1990. Manser, kelabittiaktivisti Anderson Mutang Urud ja kaksi penanilaisheimon jäsentä matkustivat Australiasta Pohjois-Amerikkaan, Eurooppaan ja Japaniin.
17. heinäkuuta 1991 pidetyn 17. G7-huippukokouksen aikana Manser kiipesi omin avuin 9 metriä korkean lyhtypylvään huipulle Lontoon huippukokouksen mediakeskuksen ulkopuolella. Huipulle päästyään hän levitti banderollin, jossa oli viesti Sarawakin sademetsien ahdingosta. Hän kahlitsi itsensä lyhtypylvääseen kahdeksi ja puoleksi tunniksi. Hänen mielenosoituksensa osui samaan aikaan Earth First!:n ja London Rainforest Action Groupin mielenosoitusten kanssa. Poliisi käytti lopulta nostolaitetta päästäkseen lyhtypylvään huipulle ja katkaistakseen hänen ketjunsa. Manser kiipesi alas lyhtypylvästä ilman voimankäyttöä kello 13.40. Hänet vietiin Bow Streetin poliisiasemalle ja pidettiin siellä huippukokouksen päättymiseen asti, jolloin hänet vapautettiin ilman syytteitä rikoksesta.
Myöhemmin vuonna 1991 Manser perusti Bruno Manser Fondsin (BMF), rahaston, jonka tarkoituksena oli auttaa suojelemaan sademetsiä ja alkuperäisväestöä Sarawakissa. Hän johti rahastoa kotoaan Baselista.
Kesäkuussa 1992 Manser hyppäsi laskuvarjolla täpötäydelle stadionille Rio de Janeiron ympäristöhuippukokouksessa Brasiliassa. Joulukuussa 1992 hän johti 20 päivän nälkälakkoa Marubeni Corporationin pääkonttorin edessä Tokiossa. Vuonna 1993 hän aloitti 60 päivän nälkälakon Sveitsin liittopalatsissa painostaakseen Sveitsin liittokokousta trooppisen puun tuontikiellon ja puutuotteiden pakollisen ilmoitusvelvollisuuden täytäntöönpanossa. Nälkälakkoa tuki 37 järjestöä ja poliittista puoluetta. Manser lopetti nälkälakon vasta äitinsä pyynnöstä. Manserin katoamisen jälkeen liittokokous hyväksyi lopulta puutuotteiden julistuksen 1. lokakuuta 2010, ja siirtymäaikaa myönnettiin vuoden 2011 loppuun asti.
Vuonna 1995 Manser matkusti Kongon sademetsiin dokumentoimaan sotien ja metsäkadon vaikutuksia mbuti-kansaan. Vuonna 1996 saksankielisessä ohjelmassa "fünf vor zwölf" ("Yhdellätoista hetkellä") Manser ja hänen ystävänsä Jacques Christinet pudottivat itsensä apukaapelia käyttäen 800 metriä Klein Matterhornin köysiradalle ja ripustivat sinne kookkaita banderolleja. He saavuttivat vaarallisen 140 kilometrin tuntinopeuden ajaessaan itse tekemällään teräspyörillä ja kuulalaakereilla varustetulla ajoradalla.
Vuonna 1997 Manser ja Christinet yrittivät päästä Malesian niemimaalle Singaporesta aikomuksenaan lentää moottorikäyttöisellä riippuliitimellä vuoden 1998 Kansainyhteisön kisoissa Kuala Lumpurissa. Hänet kuitenkin tunnistettiin rajalla ja häneltä evättiin pääsy Malesiaan. He päättivät tämän jälkeen uida Johorinsalmen yli Malesiaan, mutta hylkäsivät suunnitelman myöhemmin, koska se olisi vaatinut pitkän 25 kilometrin uintimatkan ja suon läpi kulkemisen salmen yli. He suunnittelivat vaihtoehtoisen reitin ja soutivat veneellä Indonesian saarelta Sarawakiin. BMF sai kuitenkin Malesian suurlähetystöltä varoituksen teon seurauksena. Vuonna 1998 Manser ja Christinet matkustivat Bruneiin ja uivat yöllä 300 metriä leveän Limbang-joen yli. Christinet loukkaantui melkein kuolettavasti jokea pitkin ajelehtivien puiden vuoksi. He viettivät kolme viikkoa Sarawakissa piiloutuen poliisilta. Tuona aikana he yrittivät tilata neljä tonnia 25 senttimetrin nauloja, joita penanilaiset olisivat voineet vasaroida puunrunkoihin. Tämä olisi voinut aiheuttaa vakavia vammoja metsureille, jos naulat osuisivat moottorisahoihin.
Vaikutus.
Vuonna 1986 Manserin edustaja Sveitsissä, Roger Graf, kirjoitti noin kuusikymmentä kirjettä länsimaisille tiedotusvälineille, mutta kukaan ei kiinnittänyt niihin huomiota. Vasta maaliskuussa 1986 Rolf Bökemeier, Hampurissa, Saksassa toimivan "GEO"-lehden toimittaja, joka oli myös erikoistunut alkuperäiskansoihin, kirjoitti Grafille vastauskirjeen. Lokakuussa 1986 "GEO" julkaisi 24-sivuisen artikkelin otsikolla ”Teillä on maailma - jättäkää meille metsä!”, joka sisälsi valokuvia Manserin kanssa tehdyistä peiteoperaatioista sekä Manserin piirustuksia. Artikkeli julkaistiin myöhemmin uudelleen Australiassa, Japanissa ja Kanadassa, mikä herätti ihmisoikeus- ja ympäristöjärjestöjen sekä vihreiden parlamentaarikkojen huomion ympäri maailmaa.
Kuultuaan Manserin toimista silloinen edustajainhuoneen jäsen Al Gore tuomitsi hakkuutoiminnan Sarawakissa. Myös prinssi Charles kuvaili penanilaisten kohtelua ”kansanmurhaksi”. BBC ja National Geographic Channel tuottivat dokumentteja penaneista, ja penanien tarinoita esitettiin myös ABC:n "Primetime Live" -ohjelmassa. Universal Studios alkoi kehittää toimintaseikkailu-kauhukäsikirjoitusta, jossa penanit käyttivät metsätietämystään pelastaakseen maailman katastrofilta. Penanista kirjoittivat myös "Newsweek", "Time" ja "The New Yorker". Warner Brosin käsikirjoittaja David Franzoni kehitti myös käsikirjoituksen nimeltä "My Friend Bruno" allekirjoitettuaan sopimuksen Manserin kanssa tammikuussa 1992. Manser sai 20 000 dollaria vuodessa vuoteen 1998 asti oikeuksista kuvata elämänsä. Epätyydyttävän lopun vuoksi studio ei kuitenkaan ottanut käsikirjoitusta haltuunsa.
Malesian viranomaisten vastaus.
Manserin teot herättivät Malesian viranomaisissa vihaa, ja he julistivat hänet ei-toivotuksi henkilöksi maassa. Hänen kiinniotostaan luvattiin 30 000–50 000 Yhdysvaltain dollarin välinen palkkio, joka on levinnyt suusanallisesti, mutta palkkion lähde on tuntematon. Vuoteen 1990 mennessä Malesia julisti Manserin ”valtion ykkösviholliseksi” ja lähetti erikoisyksiköitä etsimään häntä. Käyttäen väärennettyä passia ja muuttaen hiustyyliään, Manser palasi Sveitsiin vuonna 1990 tiedottaakseen yleisölle Sarawakin tilanteesta sveitsiläisten tiedotusvälineiden kautta.
Malesian liittovaltion hallituksen vastaus.
Malesian pääministeri Mahathir Mohamad syytti Manseria lain ja järjestyksen häiritsemisestä. Mahathir kirjoitti Manserille kirjeen, jossa hän kertoi, että ”on aika lopettaa ylimielisyytesi ja sietämätön eurooppalainen ylivoimaisuutesi. Et ole yhtään parempi kuin penanilaiset.”
Sarawakin osavaltion hallituksen vastaus.
Sarawakin hallitus puolusti hakkuupolitiikkaansa toteamalla, että puunmyynnistä saatavia tuloja tarvitaan yli 250 000 osavaltion asukkaan ruokkimiseen. Sarawakin pääministeri Abdul Taib Mahmud sanoi: ”Toivotaan, että ulkopuoliset eivät puutu sisäisiin asioihimme, etenkään Bruno Manserin kaltaiset ihmiset. Sarawakin hallituksella ei ole mitään salattavaa. Yhteiskuntamme on avoin ja liberaali.” Sarawakin asunto- ja terveysministeri James Wong sanoi: ”Emme halua heidän [penanilaisten] juoksevan [viidakoissa] kuin eläimet. Kenelläkään ei ole eettistä oikeutta riistää penanilaisilta oikeutta sulautua Malesian yhteiskuntaan.” Sarawakin hallitus tiukensi ulkomaisten ympäristönsuojelijoiden, toimittajien ja kuvausryhmien pääsyä osavaltioon ja antoi hakkuuyhtiöille luvan palkata rikollisjengejä alkuperäiskansojen alistamiseksi.
Pidätysyritykset.
Manser pidätettiin ensimmäisen kerran 10. huhtikuuta 1986 poliisikomisario Lores Matiosin havaittua hänet. Hän oli toimittamassa Long Napirissa Kelabitin päälliköille allekirjoitettavaa asiakirjaa vahvistaakseen halunsa suojella alueitaan edelleen. Samaan aikaan Matios oli myös lomalla Long Napirissa. Hän pidätti Manserin välittömästi maahanmuuttolakien rikkomisesta ja vei hänet Limbangin poliisiasemalle kuulusteltavaksi. Manseria ei laitettu käsirautoihin, koska komisariolla ei ollut niitä mukanaan lomalla. 90 minuutin matkan aikana Limbangiin Manseria kuljettaneen Land Roverin bensiini oli lähellä loppua. Kun ajoneuvo pysähtyi tankkaamaan sillan ylityksen jälkeen, Manser virtsasi tien laitaan. Matiosin ollessa muutaman askeleen päässä antamassa käskyjä alaisilleen, Manser käytti tilaisuutta hyväkseen paetakseen, sukeltaen tiheään aluskasvillisuuteen ja juosten Limbang-joen yli hyppimällä kiveltä kivelle. Matios huusi hänelle ja ampui pistoolillaan kaksi laukausta Manseria kohti, mutta tämä onnistui pakenemaan.
Manser tapasi 14. marraskuuta 1986 James Ritchien, "New Straits Timesin" toimittajan, eristäytyneessä mökissä Limbangin viidakossa. Ritchie tuli helikopterilla haastattelemaan Manseria. Haastattelun jälkeen Ritchie sanoi Manserille: ”Ihmisenä olet oikeassa. Mutta tämän maan kansalaisena minun on sanottava sinulle ei. Älä ole vihainen minulle, jos juttu ei tule kuulostamaan kovin hyvältä.” Ritchien tiimin lähdettyä Manser pysyi mökissä seuraavaan päivään asti. Kun hän meni Meté-joen suulle peseytymään, hän huomasi joella veneen ankkurissa. Hän kuuli ystävällisen äänen kutsuvan häntä: ”Voi, Laki Dja-au!”, mutta näkikin sitten kahden sotilaan takaa-ajavan häntä. Sotilaita käskettiin vangitsemaan Manser elävänä ampumatta luoteja. Manser laski heti puhallusputkensa ja reppunsa joenpenkalle, sukelsi sitten jokeen ja katosi metsänpohjan tiheän aluskasvillisuuden alle. Manser vältti vangitsemisen, mutta hän menetti repussaan olleet seitsemän kuukauden piirustuksensa ja muistikirjansa. Petettynä Manser kirjoitti valituskirjeen Ritchieä vastaan "New Straits Times" -lehdelle, ja kirjoitus julkaistiin 1. helmikuuta 1987. Ritchie kuitenkin kielsi osallisuutensa Manserin pidätykseen.
Maaliskuun 25. päivänä 1990 Manser nousi MH873 -lennolle Miristä Kuchingiin naamioituneena ”Alex Betgeksi”. Lentokentällä Manser ja hänen ystävänsä tapasivat poliisitarkastaja Lores Matiosin lähtöalueella. Matios oli kuitenkin matkalla oikeustieteen tenttiin Kuchingiin, eikä hän huomannut koneessa naamioitunutta Manseria. Manser saapui Kuchingiin ja lensi sitten 26. maaliskuuta Kuala Lumpuriin. Sveitsin Kuala Lumpurin-suurlähettiläs Charles Steinhaeuslin teki yllätysvierailun Sarawakin pääministerin luona Kuchingissa 27. maaliskuuta.
Tapaaminen Abdul Taib Mahmudin kanssa.
Vuoden 1998 puolivälissä Manser tarjosi Sarawakin hallituksen kanssa käytyjen vihollisuuksien lopettamista, jos pääministeri Taib Mahmud olisi halukas tekemään hänen kanssaan yhteistyötä biosfäärin rakentamiseksi Penanin alueen ympärille. Manser halusi myös hallituksen antavan hänelle anteeksi Malesian maahanmuuttolakien rikkomisen. Tarjous hylättiin. Hänen peräkkäiset yrityksensä luoda yhteyksiä Taib Mahmudin kanssa epäonnistuivat. Manser aikoi toimittaa Taib Mahmudille lentokoneella ”Gumperli”-nimisen lampaan sovinnon symbolina Hari Raya Aidilfitri -juhlan aikana. Malesian konsulaatti Genevessä kuitenkin painosti lentoyhtiöitä olemaan kuljettamatta lammasta Sarawakiin. Manser vei myöhemmin lampaan mukanaan lentokoneella ja hyppäsi laskuvarjolla Yhdistyneiden Kansakuntien toimiston yli Genevessä toivoen tuovansa kansainvälistä huomiota Sarawakiin.
Maaliskuussa 1999 Manser läpäisi Kuchingin maahanmuuttotarkastuksen onnistuneesti pukeutumalla pukuun, kantamalla salkkua ja huonosti solmittua solmiota. 29. maaliskuuta hän lensi moottoroidulla varjoliitimellä kantaen itse neulomaansa lelukaritsaa ja yllään lampaan kuvalla varustettu t-paita, ja teki muutaman kierroksen Taib Mahmudin asunnon yläpuolella Kuchingissa. Maassa odotti kymmenen penan-heimon jäsentä tervehtiäkseen Manseria. Kello 11.30 hän laskeutui liitimellä tien varteen aivan Taib Mahmudin asunnon ulkopuolelle ja hänet pidätettiin välittömästi. Hänet kuljetettiin sitten Kuala Lumpuriin, vangittiin lyhyeksi aikaa ja karkotettiin sitten takaisin Sveitsiin Malaysia Airlinesin lennolla MH2683. Vanginnanvartijat näkivät Manserin leikkivän neulotulla lelukaritsallaan.
Vuoteen 2000 mennessä Manser myönsi, etteivät hänen ponnistelunsa tuoneet positiivisia muutoksia Sarawakiin. Hänen onnistumisprosenttinsa Sarawakissa oli ”alle nolla”, mistä hän oli syvästi surullinen. 15. helmikuuta 2000, juuri ennen viimeistä matkaansa Sarawakiin, Manser sanoi, että ”hakkuulupakäytäntöjensä kautta Taib Mahmud on henkilökohtaisesti vastuussa lähes kaikkien Sarawakin sademetsien tuhoamisesta yhden sukupolven aikana.”
Katoaminen.
Manser lähti 15. helmikuuta 2000 tapaamaan penanilaisia ystäviään Kalimantanin viidakkopolkuja pitkin Indonesiassa BMF:n sihteerin John Kuenzlin ja kuvausryhmän seurassa. Jonkin ajan kuluttua Kuenzli ja kuvausryhmä jättivät Manserin Kalimantanin viidakkoon. Tuolloin Manser kirjoitti edelleen postikortteja ystävilleen. Manser jatkoi matkaansa toisen, alueen tuntevan ystävänsä kanssa. Matka jatkui kaksi viikkoa, ylittäen vuoria ja jokia jalan ja veneellä. Manser nukkui riippumatossa, kun taas hänen ystävänsä maassa. 18. toukokuuta he saapuivat Sarawakin ja Kalimantanin rajalle ja viettivät viimeisen yönsä siellä. Manser pyysi ystäväänsä viemään postikortin takaisin Charlottelle, tyttöystävälleen Sveitsiin. Ystävänsä mukaan Manser näytti terveeltä heidän erottuaan. Manser valitti ripulia ja murtunutta kylkiluuta postikortissa.
Kuenzlin mukaan Manser ylitti Sarawakin ja Kalimantanin rajan 22. toukokuuta paikallisen oppaan avulla. Hänen viimeisin tunnettu viestinsä oli Charlottelle lähetetty kirje hänen piileskellessään Bariossa. Kirjeessä Manser kertoi olleensa hyvin väsynyt odottaessaan auringonlaskua ennen matkansa jatkamista metsäautoteitä pitkin. Kirje jätettiin Barion postitoimistoon ja se saapui Sveitsiin Malesian postimerkin kanssa, mutta ilman postimerkkiä. Manserin näkivät viimeksi 30 kilon reppua kantamassa hänen penanilainen ystävänsä Paleu ja Paleun poika 25. toukokuuta 2000. He seurasivat Manseria, kunnes näkivät Bukit Batu Lawin. Manser ilmoitti aikovansa kiivetä vuorelle yksin ja pyysi Paleuta jättämään hänet sinne. Manseria ei ole nähty sen jälkeen. 
BMF ja penanilaiset yrittivät etsiä Manseria tuloksetta. Penanilaiset haravoivat Limbang-joen ympäristöä. Penanilaisten retkikuntaryhmät jäljittivät Manseria hänen viimeiseen nukkumapaikkaansa. He seurasivat Manserin viidakkoveitsen jälkiä tiheissä metsissä, kunnes polku saavutti Bukit Batu Lawin juurella olevan suon. Suolla ei ollut jälkeäkään hänestä eikä kenestäkään muusta alueelle tulleesta. BMF lähetti helikopterin kiertämään kalkkikivihuippuja. Yksikään etsintäryhmistä ei kuitenkaan ollut halukas kiipeämään Batu Lawin huipun muodostaneen jyrkän kalkkikivivuoren viimeistä 100 metriä. On mahdollista, että Manser putosi vuorenrinteeltä, mutta hänen ruumistaan tai omaisuuttaan ei ole löydetty. Kaksi paikallista opasta, jotka toivat Manserin Sarawakin viidakoiden halki, kuitenkin löydettiin. Epätoivoissaan paikalle kutsuttiin ennustajia ja penanilaisia nekromantteja. Kaikki olivat yhtä mieltä siitä, että Manser oli vielä elossa. BMF pyysi 18. marraskuuta 2000 Sveitsin liittovaltion ulkoministeriötä etsimään Manseria. Tutkintaa tehtiin Sveitsin konsulaatissa Kuala Lumpurissa ja Sveitsin kunniakonsulaatissa Kuchingissa.
Jälkiseuraukset.
Tammikuussa 2002 sadat penanilaiset järjestivät "tawai"-seremonian Manserin kunniaksi. Penanilaiset kutsuvat Manseria nimellä "Laki Tawang" (mies, joka on kadonnut) tai "Laki e'h metat" (mies, joka on kadonnut), eivätkä hänen oikeaa nimeään, koska kuolleiden nimien lausuminen on tabu penanilaisessa kulttuurissa.
Hänelle myönnettiin Sveitsin puolesta International Society for Human Rights -palkinto 18. marraskuuta 2001, puolitoista vuotta katoamisensa jälkeen.
Etsintöjen osoittautuessa tuloksettomiksi Baselin kaupungin siviilioikeus julisti Manserin kuolleeksi 10. maaliskuuta 2005. 8. toukokuuta 2010 hänen katoamisensa kymmenvuotispäivän kunniaksi pidettiin muistotilaisuus Elisabethenin kirkossa Baselissa. Tilaisuuteen osallistui noin 500 ihmistä.
Manserin 60-vuotispäivän kunniaksi 25. elokuuta 2014 hollantilais-sveitsiläisen tutkimusretkikunnan Pulong Taun kansallispuistosta 1990-luvulla löytämä peikkohämähäkkilaji on nyt nimetty Manserin mukaan: "Aposphragisma brunomanseri".
Elokuvat.
Manser teki elokuvadokumentin:
Hänestä on tehty useita dokumenttielokuvia. Ne ovat: