tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Yrjö Haapanen (metsäneuvos)

Yrjö Aleksander Haapanen (18. heinäkuuta 1917 Helsinki – 1. syyskuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja ja yritys- ja järjestöjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Haapasen vanhemmat olivat pankinjohtaja Lennart Aleksander Haapanen ja Irma Snellman ja puoliso vuodesta 1945 Judith Kaarina (Kaija) Säilä. Haapanen tuli ylioppilaaksi Turussa vuonna 1936. Sekä talvisotaan että jatkosotaan osallistunut Haapanen valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta vuonna 1943. Hän työskenteli sodan jälkeen Metsähallituksen palveluksessa Lieksassa, mutta siirtyi jo vuonna 1945 A. Ahlströmin apulaismetsänhoitajaksi Viitasaarelle. Aluemetsänhoitaja Varkauteen Haapasesta tuli vuonna 1953, minne hän palasi toimittuaan 1958–1959 ylimetsänhoitajana Karhulassa. Haapanen oli Ahlströmin ylimetsänhoitaja 1959–1968 ja sitten vasta perustetun Tehdaspuu-yhtiön ylimetsänhoitaja. Hän toimi viimeksi Tehdaspuulla ostopäällikkönä ja kehittämistehtävissä vuoteen 1972, ennen kuin siirtyi Teollisuuden Puuyhdistyksen sahapuuosaston päälliköksi Helsinkiin. Järjestön toimitusjohtaja hän oli 1979–1982. Haapasella oli useita alansa luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Hän sai ylimetsänhoitajan arvonimen vuonna 1977 ja metsäneuvoksen arvonimen vuonna 1986. Haapanen oli sotilasarvoltaan reservin kapteeni.
Romano Canavese

Romano Canavese () on kunta Italiassa Piemonten alueella sijaitsevassa Torinon metropolikaupungissa. Vuoden 2022 alussa kunnassa oli arviolta 2 633 asukasta.
Etelämeren seikkailija

Etelämeren seikkailija ("The Beachcomber") on vuonna 1954 ensi-iltansa saanut romanttinen draamakomedia jonka on ohjannut Muriel Box ja käsikirjoittanut hänen miehensä Sydney Box. Se perustuu W. Somerset Maughamin novelliin. 
Juoni.
Ewart Gray saapuu Intian valtamerellä sijaitseville Welcome Islands -saarille, joilla hänen lisäkseen ainoat muut eurooppalaiset ovat lähetyssaarnaajat Martha ja Owen Jones sekä kunniallinen Ted, naismainen juoppo, jonka perhe elättää häntä jotta hän pysyisi poissa Englannista. Martha ja Ted ovat ovat epäsovinnainen pariskunta, mutta he joutuvat yhteen estääkseen koleran leviämisen.
Näyttelijät.
Lähde:
Paavo Harve

Paavo Vilho Harve, vuoteen 1931 Heinonen (8. helmikuuta 1907 Helsinki – 26. marraskuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja, opettaja ja virkamies, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Henkilöhistoria.
Harven vanhemmat olivat insinööri Vilho Heinonen ja kätilö Maria Siltanen ja puoliso vuodesta 1943 Marja-Liisa Pentikäinen. Harve tuli ylioppilaaksi vuonna 1927 ja valmistui Helsingin yliopistosta metsänhoitajaksi vuonna 1931 ja maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi vuonna 1941. Hän työskenteli ensin assistenttina yliopistossa ja Metsätieteellisessä tutkimuslaitoksessa. Talvisotaan ja jatkosotaan osallistunut Harve toimi sotien jälkeen kansanhuoltoministeriön toimistopäällikkönä, samoin kuin asiantuntijana valtiovarainministeriössä. Helsingin kaupunginmetsänhoitaja Harve oli 1952–1972. Hän toimi myös Helsingin yliopiston opettajana 1947–1959, samoin kuin monissa asiantuntija- ja luottamustehtävissä. Metsäneuvoksen arvonimen yli satavuotiaaksi elänyt Harve sai vuonna 1970. Sotilasarvoltaan Harve oli reservin kapteeni.
Vieljärvi (järvi)

Vieljärvi () on Laatokan vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Prääsän piirin Vieljärven kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 58,0 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 564 neliökilometriä, keskisyvyys 7,0 metriä ja suurin syvyys 14,8 metriä.
Vieljärveen virtaavat Nälmänjoki (ven. "Njalma"), Vuohtanjoki ("Vuhtanegi") ja 18 puroa. Se laskee Vitelenjoen kautta Laatokkaan. Järven kalalajeja ovat muikku, hauki, särki, salakka, lahna, mutu, sulkava, made, ahven, kiiski ja kivisimppu sekä istutetut kuha ja peledsiika. Lohi ja taimen katosivat 1990-luvulla.
Vieljärven kuntakeskus ottaa järvestä käyttövetensä. Se on pahasti rehevöitynyt ja kärsii maatalouden ja asutuksen päästöistä.
Museu Nacional dos Coches

Museu Nacional dos Coches on Portugalin kansallinen hevosajoneuvoja esittelevä museo. Se sijaitsee Lissabonin Belémissä. Museu Nacional dos Coches on Lissabonin ja mahdollisesti koko Portugalin suosituin museo.
Museo on maailman merkittävimpiä hevosvaunumuseoita. Sen kokoelmiin kuuluu hevosvaunuja 1600-luvulta 1800-luvulle. Kokoelman vanhimmat vaunut ovat Filip II:lle vuosina 1581–1598 kuuluneet vaunut. Kokoelmissa on kolme vaunua, jotka kuuluivat paavi Klemens XI:lle. Ne on rakennettu Roomassa vuonna 1715 italialaiseen barokkityyliin. Yksi vaunuista lahjoitettiin Juhana V:lle. Vaunujen lisäksi museon kokoelmiin kuuluu myös maalauksia ja muuta esineistöä.
Museon perusti Portugalin kuningatar Orléansin Amélie, jotta kuninkaallisen suvun vaunukokelmat säilyisivät. Museo avattiin Belémin palatsin vanhaan maneesiin 23. toukokuuta 1905. Museon 110-vuotisjuhlan kunniaksi museolle tehtiin uusi rakennus, jonka suunnitteli brasilialainen arkkitehti Paulo Mendes da Rocha. Uusittu museo avattiin 23. toukokuuta 2015.
Herman Toivola

Herman Toivola (23. toukokuuta 1849 Ilmajoki – 29. lokakuuta 1923 Jyväskylä) oli suomalainen seppä, Jyväskylän seminaarin työmestari ja tehtailija. Hänen entinen asuintalonsa Cygnaeuksenkatu 2:ssa on säilynyt ja siellä toimii nykyisin Toivolan Vanha Piha.
Herman Toivola syntyi Ilmajoella Ojanperän talossa, jonka hänen vanhempansa omistivat. Toivolan perhe muutti vuonna 1858 Riihimäelle isän mennessä työhön Helsingin-Hämeenlinnan rautatierakennustyömaalle. Toivolan isän kuoltua neljä vuotta myöhemmin Toivola pääsi työhön Helsinkiin rautateiden konepajalle, jossa hän oli työssä 13 vuoden ajan. Vuonna 1877 Toivola haki Jyväskylän seminaarin miesten käsityömestarin tointa ollessaan ja tultuaan valituksi hän muutti Jyväskylään samana vuonna. Vuonna 1887 Toivola perusti Jyväskylään Toivolan konepajan. 25 vuoden ajan toiminut Toivolan konepaja erikoistui palokalustojen valmistukseen ja Toivola teki palosuojeluvälineisiin useita parannuksia, joita hän myös patentoi.
Herman Toivola muutti vuonna 1880 vuokralle laivuri-kauppias Johan Sparvinin omistamaan taloon Cygnaeuksenkatu 2:een. Hän meni naimisiin Johan Sparvinin tyttären Marian kanssa vuonna 1885. Vaimonsa kuoltua 1886 Herman Toivola jäi Muisto-poikansa kanssa asumaan. Erottuaan seminaarin työmestarin virasta Toivola hankki tontin omakseen ja rakensi vuonna 1890 samalle tontille uuden asuinrakennuksen sekä sepän pajan. Toivolan pajassa valmistettiin erilaisia koneita, koneen osia, kaivopumppuja ja paloruiskuja. Samaan pihapiiriin asettui asumaan myös useita pajan työmiehiä. Vuonna 1897 Toivola rakensi vanhan Sparvinin lankkupuodin tilalle suuren asuinrakennuksen jossa oli myös pesutupa ja kauppapuoti. Vuonna 1899 Toivolan taloon siirtyi Jyväskylän yksityinen synnytyslaitos sen jälkeen laitoksen edellinen toimipaikka tuhoutui tulipalossa. Synnytyslaitos oli Toivolan talossa vuoteen 1919 saakka. Toivolan taloon saatiin sähkövalo 1903 ja vesijohto 1910. Toivolan tontin rakennukset ovat säilyneet nykypäivään ja vuonna 2010 tontille siirrettiin myös Keski-Suomen museon käsityöläismuseot Kuparisepän talo ja Puusepän talo.
Herman Toivola oli 11 vuoden ajan Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsenenä, lähes kolme vuotta rahatoimikamarin esimiehenä, 15 vuotta verotuslautakunnan jäsenenä ja 20 vuotta palotoimikunnan jäsenenä. Hänen aloitteestaan Jyväskylään rakennettiin palokunnantalo, vankila ja kunnalliskoti. Hän vaikutti myös kunnallistalon ja sähkölaitoksen perustamiseen Jyväskylään. Toivola oli lisäksi Jyväskylän vapaapalokunnan päällikkönä ja Jyväskylän käsityöläisyhdistyksen esimiehenä. Viimeksi hän toimi Jyväskylässä kunnallisena ammattientarkastajana. Hänelle myönnettiin Jyväskylän käsityö- ja tehdasyhdistyksen kultainen ansiomerkki.
Baltasar Saldoni

Baltasar Simón Tito Saldoni Remendo (1807 Barcelona – 1889) oli espanjalainen säveltäjä, laulaja, lauluprofessori, akateemikko ja musiikkikirjailija sekä -historioitsija.
Saldoni aloitti musiikkiopinnot 7-vuotiaana "maestro de capilla" Francisco Andreví y Castellarin johdolla paikallisessa Santa María del Mar -kirkossa. Hän pääsi vuonna 1818 jatkamaan opiskelua Colegio de Montserratiin. Samoihin aikoihin hän alkoi säveltää sonaatteja uruille ja muita pienimuotoisia teoksia. Saldoni opiskeli vuodesta 1822 Barcelonassa Francisco Queraltin johdolla sävellystä ja Mateo Ferrerin johdolla urkujensoittoa. Vaikka Saldoni loi ensin uraa hengellisen musiikin säveltäjänä ja urkurina, hän siirtyi vuonna 1824 kirkkomusiikista enemmän näyttämömusiikin pariin. Vuonna 1826 kantaesitettiin hänen ensimmäinen oopperansa, "El triunfo del amor", jonka libretistinä toimi José Alegret. Näihin aikoihin Saldoni laati myös orkesterisäestykselliset hengellisen musiikin teokset "Misa de Gloria" ja "Rosario".
Saldoni muutti pian Madridiin ja vakiinnutti asemansa kaupungin musiikkielämässä Ramón Carnicerin tuella. Hän pääsi vuonna 1830 solmisaation ja laulun professoriksi Conservatorio de Música de María Cristinaan. Hän julkaisi noin vuonna 1840 oppikirjan "Método de Solfeo y Canto". Vuonna 1838 Teatro de la Cruzissa kantaesitettiin menestyksellä Saldonin vuonna 1831 säveltämä italiankielinen ooppera "Saladino e Clotilde". Teosta esitettiin myös Cádizissa, Sevillassa, Zaragozassa ja muissa kaupungeissa. Saldonin oopperat "Ipermestra" (1837) ja "Cleonice, Regina di Siria" (1840) jäivät vähäisemmälle suosiolle. Vuodelta 1842 on Saldonin säveltämä versio "Stabat Mater" -runosta ja vuodelta 1843 "Miserere" neljälle äänelle ja soittimille.
36-vuotiaana Saldoni meni naimisiin 20-vuotiaan opiskelijansa kanssa. Vaimo kuoli synnytyksessä vain kymmenen kuukautta kestäneen avioliiton jälkeen eikä lapsi elänyt edes 3-vuotiaaksi. Saldoni kuitenkin jatkoi työtään opettamisen ja hengellisen musiikin säveltämisen parissa. Vuonna 1844 hän aloitti kunnianhimioisen työn kolminäytöksisen espanjankielisen oopperan "Boabdil Último Rey Moro de Granada" parissa. Libreton siihen laati Miguel González Aurioles. Teoksesta esitettiin oopperatalon sisäisten kiistojen johdosta kuitenkin vain pieni osa, sekin pianon ja jousikvartetin säestyksellä Liceo de Madridissa. 1850-luvulla Saldoni aloitti neliosaisen musiikkitietosanakirjan työstämisen. Työn tuloksena syntyneen "Diccionario Biográfico-Bibliográfico de Efemérides de Músicos Españoles" -sarjan osat julkaistiin vuosina 1868–1881. Jälkikäteen tietosanakirjasarja on osoittautunut arvokkaaksi tietolähteeksi Espanjan musiikin historiasta.
Saldonin jälkimaine on perustunut ennen kaikkea hänen ansioihinsa kirjoittajana ja opettajana. Hänen opiskelijoidensa joukossa olivat muiden muassa Paulina Cabrero y Martínez ja Lázaro Núñez-Robres. Joitain Saldonin teoksia on Katalonian kansalliskirjastossa. Hänen tietosanakirjasarjansa osia on myös otettu kirjastoihin eri puolilla maailmaa.
Nooa Laine

Nooa Laine (s. 22. marraskuuta 2002 Jyväskylä) on malesialais-suomalainen jalkapalloilija, joka pelaa keskikenttäpelaajana Malesian Superliigan Selangorissa, lainasopimuksella Seinäjoen Jalkapallokerhosta. Laine on myös Malesian maajoukkuepelaaja.
Varhainen elämä.
Laine syntyi Jyväskylässä suomalaiselle äidille ja malesialaiselle isälle. Tämän seurauksena hänellä on Suomen ja Malesian kaksoiskansalaisuus. Hänen isänsä on kotoisin Batu Lautista, Selangorista, Malesiasta. Laine aloitti jalkapalloilun kuusivuotiaana kotikaupungissaan Jyväskylässä.
Seurajoukkueet.
Nooa Laine teki ensiesiintymisensä aikuisten tasolla JJK:ssa kaudella 2018 pelaten 15 sarjaottelua, joissa hän onnistui kertaalleen maalinteossa. Huhtikuussa 2019 hän siirtyi HJK:n reservijoukkue Klubi 04:ään pelaten 23 liigaottelua ja tehden 4 maalia. Veikkausliigan SJK:hon Laine siirtyi tammikuussa 2021.
Cristóbal Oudrid

Cristóbal Oudrid (7. helmikuuta 1825 Badajoz – 13. maaliskuuta 1877 Madrid) oli espanjalainen säveltäjä, pianisti ja kapellimestari.
Oudrid sai varhaista pianonsoiton ja laulun opetusta isältään, joka oli muusikko Badajozissa pääpaikkaansa pitäneille Napoleonin joukoille. Oudrid myös opiskeli itsenäisesti trumpetin- ja oboensoittoa. Vuonna 1844 hän muutti Madridiin. Siellä hän sai tukea Ramón de Mesonero Romanosilta ja tapasi Baltasar Saldonin, jonka avustuksella hän sai ensimmäisiä teoksiaan esitetyiksi julkisesti. Elantonsa Oudrid sai näinä aikoina pianistina esiintymällä. Hän myös sävelsi instrumentille salonkimusiikkia.
Vuonna 1846 Teatro del Príncipessa esitettiin Oudridin ensimmäinen lyhyt näyttämöteos, "zarzuela andaluza" nimeltään "La venta del puerto o Juanillo el contrabandista". Seuraavana vuonna Teatro de la Cruzissa esitettiin "La pradera del canal", jonka Oudrid oli säveltänyt yhteistyössä Luis Cepedan ja Sebastián Iradierin kanssa. Oudrid työskenteli zarzuelan edistämisen parissa Teatro del Circossa, Teatro Variedadesissa ja lopulta Teatro de la Zarzuelassa. Hän sävelsi sekä yksin että yhteistyössä Francisco Asenjo Barbierin, Joaquín Gaztambiden, Rafael Hernandon sekä José Inzengan kanssa. Hän myös perusti Gaztambiden, Asenjo Barbierin, Inzengan, Luis de Olonan ja Francisco Salasin kanssa zarzuelan edistämistä varten taiteellisen ja musiikillisen seuran.
Oudridin yksin säveltämistä teoksista menestyksekkäimpiä olivat "Buenas noches señor Don Simón" (1852), "El postillón de la Rioja" (1856), "El último mono" (1859) ja "Memorias de un estudiante" (1860). Hän laati myös musiikin Juan Lombían näytelmään "El sitio de Zaragoza". Kapellimestarina Oudrid johti myös italiankielistä oopperaa. Vuonna 1870 hänestä tuli Teatro Realin musiikillinen johtaja. Hän kuoli Teatro Realissa pidetyn harjoituksen aikana maaliskuussa 1877. Viimeisinä vuosinaan Oudrid oli keskittynyt erityisesti työskentelyyn kapellimestarina; suurimuotoinen kolminäytöksinen zarzuela "Ildara" (1874) osoittautui vastaanotoltaan epäonnistuneeksi. Viimeiseksi Oudridin näyttämöteokseksi jäi Fernández Caballeron kanssa sävelletty "Blancos y azules" (1876).
Manuel García (baritoni)

Manuel García (17. maaliskuuta 1805 Madrid – 1. heinäkuuta 1906 Lontoo) oli espanjalainen baritoni ja musiikkipedagogi. Hän oli Euroopan johtava laulunopettaja 1800-luvulla.
García oli tenori Manuel del Pópulo Vicente Garcían poika. Hän aloitti laulu-uransa vuonna 1825 New Yorkissa isänsä yhtiön tuotannossa Gioacchino Rossinin "Sevillan parturi" -oopperasta Figaron roolissa. Hän kuitenkin päätti keskittyä lauluopetukseen. Garcían oppilaiden joukossa olivat Jenny Lind ja Mathilde Marchesi. Vuodesta 1832 García oli naimisissa sopraano Cécile Eugénie Mayerin kanssa.
García julkaisi kirjat "Mémoires sur la voix humaine" (1840) ja "Traité complet de l'art du chant" (1847). Hän opetti vuonna 1847 Pariisin konservatoriossa, josta siirtyi Lontooseen. Siellä hän opetti vuosina 1848–1895 Royal Academy of Musicissa. Garcían on myös katsottu kehittäneen varhaisimman laryngoskoopin vuonna 1854. García oli Gustave Garcían isä. Hänet haudattiin katoliseen St Edward's -kirkkoon Surreyn Sutton Greeniin.
Ljubotyn

Ljubotyn (, ) on kaupunki Itä-Ukrainassa, Harkovan alueen Harkovan piirissä, 24 kilometriä aluekeskus Harkovasta länteen.
Kaupungin asukasluvuksi arvioitiin 20 376 (2021). Vuoden 2001 väestönlaskennassa kaupungin asukasluku oli 24 173. Etniseltä taustaltaan asukkaat olivat pääosin ukrainalaisia, mutta myös venäläisiä asukkaita oli.
Nykyisen kaupungin lähistöltä on löydetty skyyttien asutus, joka on saanut alkunsa toisella vuosituhannella eaa. Ljubotynin linnoitettu asutus on 25 kilometriä Harkovan länsipuolella sijaitseva arkeologinen alue. Maavallein ja puumuurein suojatussa kylässä asuttiin erityisesti 700-400 -luvuilla eaa. 1960-luvun alkupuolella tehdyistä kaivauksista löydetyt esineet osoittavat Ljubotynin olleen tuolloin pitkälle kehittynyt pronssin ja raudan valmistuksen keskus.
Historiallinen maininta vuodelta 1571. Nykyinen Ljubotunin asutus on saanut alkunsa 1600-luvun puolivälissä, jolloin sinne asettautui kasakoita ja Dneprin oikeanpuoleiselta alueelta saapuneita talonpoikia (maaorjia). 1600-luvun loppupuolella kylä tuli Harkovan rykmentin hallintaan. Vuonna 1732 asukkaita oli 808, joista 217 oli kasakoita. 1700-luvun puolivälissä Ljubotunin seutu osallistui puolalaisten sosiaalista, kansallista ja uskonnollista sortoa vastustaneisiin Haidamatštšynana-kansannousuihin (). Kirkoista nähtävyyksinä voidaan mainita Pyhän Paraskovin kirkko (1750), Kristuksen taivaaseenastumisen kirkko (1811–36, uudelleenrak. 1872) ja Pyhän Nikolauksen kirkko (1843). Rautatieasema rakennettiin vuonna 1871.
Vuosina 1923–1930 paikkakunta toimi piirikeskuksena. Kaupunkityyppisen taajaman asema 1928, kaupungiksi vuonna 1938. Vuodesta 1932 osa Harkovan aluetta. Taajaman asukkaat kärsivät holodomorin (1932-1933) ja Stalinin vainojen aikana. Toisen maailmansodan aikana fasisteiksi luonnehdittujen saksalaisten miehittämänä 20. lokakuuta 1941 – 29. elokuuta 1943. Vuodesta 1993 alueellisesti merkittävä, hallinnollisesti alueen alainen kaupunki, Ukrainan heinäkuun 2020 aluehallinnon uudistuksesta lähtien Harkovan piiriin kuuluva kaupunki.
Osana Venäjän hyökkäyssotaa Venäjän asevoimat teki ainakin maaliskuun 28. päivänä 2022 ohjusiskun kaupunkiin, surmaten yhden ja haavoittaen seitsemää ihmistä.
Luis de Pablo

Luis de Pablo (28. tammikuuta 1930 Bilbao – 10. lokakuuta 2021 Madrid) oli espanjalainen säveltäjä. Hän kuului Generación del 51:ksi kutsutun avantgardistisen musiikin säveltäjäsukupolven merkkihenkilöihin.
Pablo aloitti musiikkiopintonsa Hondarribiassa ja jatkoi niitä Madridissa, johon muutti vuonna 1939. Hän opiskeli musiikkia enimmäkseen itsenäisesti, mutta sai ohjeistusta muiden muassa Maurice Ohanalta ja Max Deutschilta. Vuonna 1952 Pablo valmistui Madridissa suorittamiensa oikeustieteellisten opintojen päätteeksi. Vuonna 1954 BBC kantaesitti Lontoossa hänen teoksensa "Coral eucarístico". Samana vuonna hän sai teoksellaan "Quinteto para cuerda y clarinete" palkinnon Samuel Ros -kilpailussa. Sittemmin Pablo sävelsi toistasataa teosta ja perusti aikansa musiikkiin erikoistuneita yhtyeitä, joihin kuuluivat Tiempo y música ja Alea. Hän teki yhteistyötä myös elokuvaohjaajien, kuten Carlos Sauran ja Víctor Ericen kanssa. Lisäksi hän perusti Espanjan elektroakustisen laboratorion.
Pablon saamien palkintojen joukossa olivat Taideansioiden kultamitali (1986), Espanjan kansallinen musiikkipalkinto (1991), Tomás Luis de Victoria -palkinto (2009) ja Venetsian biennaalin Kultainen leijona (2020). Elokuvia, joihin Pablo sävelsi musiikin, olivat muiden muassa "La busca", "El espíritu de la colmena" ja "La caza". Vuodelta 1983 on ooppera "Kiu".
Yrjö Hassi

Yrjö Johannes Hassi (3. elokuuta 1922 Jämsä – 9. helmikuuta 2008 Espoo) oli suomalainen metsänhoitaja ja järjestöjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Henkilöhistoria.
Hassin vanhemmat olivat maanviljelijä Emil Hassi, aiemmin Granberg, ja postinhoitaja Hilja Maria (Maija) Norrgård ja puoliso vuodesta 1948 Rauni Vainio. Professorit, rehtorit Osmo Hassi ja Antti Hassi olivat hänen veljiään. Hassi opiskeli Jämsän yhteiskoulussa vuodesta 1933, mutta sota keskeytti koulunkäynnin. Ylioppilaaksi hänet julistettiin poikkeussäännöksin vuonna 1942. Hassi osallistui sekä jatkosotaan että Lapin sotaan. Metsänhoitajaksi Hassi valmistui vuonna 1948 ja toimi sitten Metsähallituksen ylimääräisenä metsäarvostelija. Vuonna 1950 hän siirtyi Thomén Metsätoimiston palvelukseen, vuonna 1951 Keski-Suomen metsänhoitoyhdistysten liiton toiminnanjohtajaksi ja vuonna 1954 MTK:n metsävaltuuskunnan metsävaliokunnan sihteeriksi.
Hassista tuli MTK:n metsäosaston päällikkö vuonna 1960. MTK:n ohella hän vaikutti laajemmin metsäalaan kotimaassa ja ulkomailla asiantuntija- ja järjestötyönsä myötä. Hän oli muun muassa Euroopan maatalousliiton metsäkomission varapuheenjohtaja 1961–1973. MTK:sta Hassi siirtyi vuonna 1973 Suomen Metsäteollisuuden Keskusliiton metsäosaston johtajaksi ja samalla metsäteollisuuden useiden yhteisöjen ja järjestöjen puheenjohtajaksi. Vuonna 1976 metsäneuvoksen arvonimen saanut Hassi provovoitiin myös Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellisen tiedekunnan kunniatohtoriksi vuonna 1984. Eläkkeelle tehtävistään hän jäi vuonna 1987. Hassi oli sotilasarvoltaan reservin yliluutnantti.
Arthur Rudolf Gauffin

Arthur Rudolf Gauffin (20. heinäkuuta 1880 Turku – 20. helmikuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Gauffinin vanhemmat olivat puutarhuri Oskar Rudolf Gauffin ja Kristina Elisabet Appelström. Hän pääsi ylioppilaaksi 1899 Turun ruotsalaisesta yhteiskoulusta ja suoritti arkkitehtitutkinnon Polyteknillisessä opistossa 1903.
Gauffin oli aluksi kolme vuotta apulaisena eri arkkitehtitoimistoissa. Hän oli sitten Wasastjema &amp; Lindbergin arkkitehtitoimiston johtajana ja vuosina 1906–1913 Helsingin kaupungin asuntotarkastajana. Ensimmäisen maailmansodan aikana Gauffin siirtyi liikealalle Tampereelle ja hän oli täällä myös asemakaavatoimiston johtajana. Vuodesta 1924 alkaen Gauffinilla oli Helsingissä oma arkkitehtitoimisto, joka erikoistui erilaisten huoltolaitosten, kuten kunnalliskotien, sairaaloiden yms. suunnitteluun. Gauffin oli lisäksi muutamia vuosia puolustusministeriön rakennusjaoston päällikkönä ja toimi arkkitehtuurin opettajana.
Gauffin oli naimisissa vuodesta 1903 Ellen Sofia Falckin kanssa. Heidän poikansa oli maanviljelysneuvos Gunnar Kauste (vuoteen 1933 Gauffin).
Museu do Fado

Museu do Fado ("Fadomuseo") on Lissabonissa, Portugalissa toimiva fadolle omistettu museo. Se avattiin vuonna 1998.
Museu do Fadossa on pysyvä näyttely ja tilapäisiä näyttelyitä, dokumenttikeskus sekä auditorio, jossa järjestetään säännöllisiä tapahtumia. Museossa on esineitä, jotka ovat kuuluneet sadoille fadon historiaa tehneille ja todistaneille henkilöille. Vuonna 2009 Museu do Fado sai palkinnon Amália Rodrigues -järjestöltä ja Portugalin museoseuran (APOM) kunniamaininnan "parhaana portugalilaisena museona".
Naton huippukokous

Naton huippukokous järjestetään Naton jäsenmaiden valtionpäämiesten kokoonpanolla kun tarkoitus on käsitellä suuria järjestön kehittämistä koskevia päätöksiä.
Fontaines-en-Duesmois

Fontaines-en-Duesmois on kunta Ranskassa Côte-d'Orin departementissa Bourgogne-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee noin 21 kilometriä Montbardin kaupungista itään.
Kunnan keskustassa oleva Saint-Germain d'Auxerren kirkko on peräisin 1500-luvulta, ja se on listattu historiallisten monumenttien luetteloon. Kirkossa on 1500-luvulta peräisin oleva lasimaalaus, joka esittää Jessen puuta. Toinen historiallinen monumentti on 1500-luvulta oleva Saint-Nicolasin kappeli, joka on rakennettu lähteen päälle.
Maria Huhmarniemi

Maria Huhmarniemi (s. 1977 Rovaniemi) on rovaniemeläinen taiteilija, tutkija, kuvataidekasvattaja ja kansalaisvaikuttaja. 
Tutkijana Huhmarniemi on keskittynyt poliittiseen nykytaiteeseen, nykytaiteen ja kuvataidekasvatuksen suhteeseen, ympäristökasvatukseen sekä perinteisiin käsityömenetelmiin. Koulutukseltaan Huhmarniemi on taiteen tohtori Lapin yliopistosta. Väitöskirjassaan hän tarkasteli taiteilijan osallistumista Lapin ympäristökonflikteista käytäviin keskusteluihin. Huhmarniemi on julkaissut tutkimusta taidekasvatukseen, aktivistiseen taiteeseen, käsityöperustaiseen nykytaiteeseen ja luovan matkailun kehittämiseen liittyen. 
Taiteilijana Huhmarniemi on töidensä kautta käsitellyt ympäristökysymyksiä, pohjoisuutta, monikulttuurisuutta sekä yhteisöllisyyttä. Huhmarniemi on kuvaillut itseään arktisen taiteen taiteilijaksi lappilaistaiteilja-käsitteen sijaan.
Opettajana Huhmarniemi on toiminut Lapin yliopiston taiteiden tiedekunnassa, jossa hän on opettanut kuvataidekasvatusta ja soveltavaa kuvataidetta vuodesta 2002 lähtien. Vuodesta 2022 alkaen hän toimii Itä-Suomen yliopistossa dosenttina sosiaalipedagogiikan, erityisesti yhteisöllisen taidekasvatuksen alalla, Lapin yliopiston taiteiden tiedekunnan apulaisprofessorina sekä opetuksen kehittämisestä vastaavana varadekaanina. 
Huhmarniemi toimii aktiivisesti niin paikallispolitiikassa kuin järjestötoiminnassa. Hän istuu Rovaniemen kaupunginvaltuustossa, jonne hänet valittiin Vihreiden ehdokkaana vuoden 2021 kunnallisvaaleissa . Huhmarniemi on ollut Rovaniemen vihreiden puheenjohtaja vuosien 2019-2021 ajan, minkä lisäksi hän toimii Lapin taiteilijaseuran puheenjohtajana vuosien 2012-2022 ajan. 
Rovaniemen lisäksi Huhmarniemi asuu osan ajasta Pohjois-Ruotsissa Muodoslompolon kylässä perheensä kanssa. Huhmarniemen perheeseen kuuluu puoliso sekä kaksi lasta.
Chambolle-Musigny

Chambolle-Musigny on kunta Ranskassa Côte-d'Orin departementissa Bourgogne-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee noin 27 kilometriä Beaunen kaupungista koilliseen.
Kunnan keskustassa oleva Sainte-Barben kirkko on peräisin 1500-luvulta. Kirkon kalusteet ovat 1400- ja 1500-luvuilta ja seinämaalaukset vuodelta 1539.
Viinintuotanto.
Kunta sijaitsee Côte de Nuits’n viinintuotantoalueella, ja siellä tuotetut viinit saavat käyttää Chambolle-Musigny (AOC), Musigny (AOC) tai Bonnes-Mares (AOC) laatumerkintää. Chambolle-Musigny on yksi etappipaikka 60 kilometriä pitkälle Route des Grands Crus -viinitiellä.
Bjarne Corydon

Bjarne Fog Corydon (s. 1. maaliskuuta 1973 Kolding) on tanskalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Hän istui kansankäräjillä ja toimi Tanskan valtiovarainministerinä vuosina 2011–2015.
Yksityiselämä.
Corydon on naimisissa ja hänellä on neljä lasta.
Veera Kinnunen

Veera Kinnunen (s. 1980) on suomalainen yhteiskuntatieteilijä ja tutkija. Kinnunen on yhteiskuntatieteiden tohtori ja lehtori, joka työskentelee Lapin yliopistossa.
Tutkimuksessaan Kinnunen on keskittynyt yhteiskunnalliseen jätetutkimukseen. Yhteiskuntatieteiden tohtoriksi Kinnunen väitteli sosiologian oppialalta vuonna 2017. Väitöskirjassaan hän käsitteli ihmisen suhdetta jätteeseen sekä tavaroihin. Osana tutkimusprosessia Kinnunen järjesti kirjoituskilpailun sekä osallistui ihmisten muuttoihin. Väitöskirjassaan hän esitti, että kestävän materiaalitalouden, esimerkiksi kiertotalouden, edellytyksenä on "radikaalisti erilainen esinesuhde". Erilaisen esinesuhteen hän sanoo tarkoittavan huolehtivaa suhdetta tavaroihin sekä aineeseen. Tämä tarkoittaa esimerkiksi jätteen ottamista osaksi yksilön arkea näin konkretisoimalla tuottamamme jäte.
Lisäksi Kinnunen on tutkinut muun muassa bokashikompostointia. Kinnunen on myös esitellyt käsitteen "eettinen materalismi", joka perustuu vastavuoroiseen ja vastuulliseen suhtautumiseen tavaroihin käyttövaiheessa sekä silloin, kun ne muuttuvat jätteeksi.
Aiemmalta koulutukseltaa Kinnunen on tekstiilialan muotoilija Kuopion muotoiluakatemiasta.
Grosse Pointe Park

Grosse Pointe Park on kaupunki Michiganin osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli 11 595 vuonna 2020. Kaupunki sijaitsee Waynen piirikunnassa, Detroitin kaupungin oikealla puolella, Lake St. Clairin rannalla. Grosse Pointe Park kuuluu Detroitin kaupungin suurkaupunkialueeseen.
Väestö.
Vuonna 2020 Grosse Pointe Parkin 11 595 asukkaasta valkoisia oli 82,3 %, mustia 7,7 %, aasialaisia 2,3 % ja alkuperäisasukkaita 0,2 %. 8,2 % asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 6,6 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Grosse Pointe

Grosse Pointe on kaupunki Michiganin osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli 5 678 vuonna 2020. Kaupunki sijaitsee Waynen piirikunnassa, Lake St. Clairin rannalla. Grosse Pointe kuuluu Detroitin kaupungin suurkaupunkialueeseen.
Väestö.
Vuonna 2020 Grosse Pointen 5 678 asukkaasta valkoisia oli 92,2 %, mustia 2,8 %, aasialaisia 0,9 % ja alkuperäisasukkaita 0,1 %. 10,8 % asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 7,6 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Los Chichos

Los Chichos on espanjalainen yhtye, jonka perustivat veljekset Emilio ja Julio González Gabarre 1970-luvulla. 
Juan Antonio Jiménez Muñoz liittyi yhtyeeseen aluksi lyömäsoittajaksi. Jiménez Muñoz oli yhtyeen pääasiallinen säveltäjä. Jiménez Muñoz oli yhtyeen jäsen vuoteen 1989. Emilio Gonzálezin poika liittyi mukaan myöhemmin.
Paco de Lucían isä Antonio Sánchez otti heidät levyttämään. Ensimmäinen single ilmestyi vuonna 1973 ja albumi 1974. Hyväntuulisen musiikin vastakohtana sanoitukset käsittelevät myös muun muassa rikollisuutta, huumeiden käyttöä ja parisuhdeongelmia.
Los Chichosin levyjen ja kasettien myynti ylittää 20 miljoonaa kappaletta.
Lempans

Lempans on kylä Siuntiossa, Uudellamaalla. Kylä sijaitsee kunnan luoteisosissa ja sen läpi virtaa Lempansån -joki. Lempansin alue on melko tasaista peltomaisemaa lukuun ottamatta kahta alueen selkeästi korkeampaa kohtaa Åkerbacken -mäkeä ja Hemberget -kukkulaa.
Historia.
Lempansin kylä mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 1442. Tuolloin kylän nimi oli kirjoitettu muodossa "Lemptenby". Lempansin nimen muita vanhoja muotoja ovat olleet myös "Lemptenaby" ja "Lempteby". 1500-luvulla kylässä mainitaan olleen seitsemän taloa. 1540-luvun verokirjoissa mainitaan, että kylässä on kuusi veronmaksajaa. Vuoden 1693 kartassa Lempansin kylään on merkitty enää kolme taloa. Lempansin kylän alkuperäiset talot ovat nimeltään "Ers", "Hannula", "Jungas" ja "Ollas".
Dance Brothers

Dance Brothers on Netflixin ja Ylen yhdessä tilaama kymmenosainen suomalainen draamasarja, jonka julkaisu alkaa Netflixissä 10. toukokuuta 2023. Sarja on ensimmäinen Netflixin tilaama suomenkielinen sarja, jolla on maailmanlaajuinen ensi-ilta palvelussa. Sarjan on luonut ja tuottanut Max Malka, sen ohjaa Taito Kawata ja käsikirjoittaa Reeta Ruotsalainen. Pääosissa näyttelevät Samuel Kujala ja Roderick Kabanga.
Sarja kertoo kahdesta ammattitanssijaksi valmistuneesta veljestä, Sakarista ja Ronista, jotka huomaavat itsensä elättämisen tanssilla olevan vaikeaa. Veljekset perustavat yhdessä klubin, joka tarjoaa heille tuloja, majoituksen ja päivisin paikan jossa harjoitella. Klubin noustessa suosituksi, tarjoaa se veljeksille mahdollisuuden esiintyä maan tärkeimmillä nykytanssifestivaaleilla.
Sonnisaari Panimo

Sonnisaari Panimo on vuonna 2014 perustettu oululainen pienpanimo. Tuotantotilat sijaitsevat Oulun Kiviniemen yrityskylässä.
Panimon toiminta loppuu vuoden 2024 lopulla.
Tuotteet.
Tuotteita ovat muun muassa:
Hailuodon Panimo

Hailuodon Panimo on vuonna 2016 perustettu luomutuotteista olutta valmistava pienpanimo, joka sijaitsee Perämerellä Hailuodon saaressa.
Tuotteet.
Panimon oluita ovat muun muassa:
Ville Airola

Wilhelm (Ville, William) Airola (vuoteen 1906 Andersin, 16. toukokuuta 1872 Pieksämäki – 3. tammikuuta 1930 McIntyre) oli kanadansuomalainen teatterinjohtaja ja kapellimestari. Airola oli Felix Hyrskeen ja Anna Talman ohella ensimmäisiä Pohjois-Amerikan suomalaissiirtolaisten keskuudessa vaikuttaneita teatterihahmoja.
Pieksämäellä syntynyt Airola pääsi 17-vuotiaana oppilaaksi Mikkelin tarkk’ampujapataljoonan soittokuntaan. Airola oli armeijan palveluksessa 14 vuoden ajan, jonka jälkeen hän muutti Kotkaan vuonna 1903. Airola toimi muun muassa Kotkan työväenyhdistyksen soittokunnan ja näytelmäseuran johtajana. Vuosina 1905–1906 hän työskenteli myös Kotkassa ilmestyneen "Eteenpäin"-lehden päätoimittajana.
Joulukuussa 1906 Airola lähti siirtolaiseksi Yhdysvaltoihin. Airola toimi teatterin-, kuoron- ja orkesterinjohtajana Fitchburgissa, Waukeganissa, Ironwoodissa ja Monessenissa sekä myöhemmin Kanadaan muutettuaan Torontossa, Timminsissä, Sudburyssä, Port Arthurissa ja Fort Williamissa. Hän vaikutti myös sosialistisessa Finnish Organization of Canada -järjestössä. Airola on säveltänyt musiikkia muun muassa Kaapro Jääskeläisen näytelmiin. Viimeiset 20 vuotta Airola asui McIntyressä (nyk. Thunder Bay), jossa hän kuoli vatsasyöpään 57-vuotiaana tammikuussa 1930. Airola on haudattu Intolan hautausmaalle. 
Ville Airolan ensimmäinen puoliso oli Amalia Smolander (1868–1924), joka jäi pariskunnan lasten kanssa Suomeen. Fitchburgissa Airola avioitui Vehkalahdella syntyneen Emma Pekkasen (1885–1967) kanssa.
Aleksandr Saltykov

Aleksandr Nikolajevitš Saltykov (; 7. tammikuuta 1776 Pietari – 8. helmikuuta 1837 Moskova) oli venäläinen ruhtinas, salaneuvos ja kamariherra, joka toimi Venäjän keisarikunnan varaulkoministerinä.
Elämä.
Saltykov kävi armeijan Henkikaartin Preobraženskin rykmentissä ja yleni aliupseeriksi. Vuonna 1787 hänet siirrettiin yliluutnanttina Semjonovin rykmenttiin. Maaliskuussa 1790 hänet nimitettiin keisarillisen hovin kamarijunkkariksi. Saltykov sai 12. marraskuuta 1796 kamariherran, 27. marraskuuta 1798 salaneuvoksen ja 23. joulukuuta 1798 Pyhän Johanneksen Jerusalemin ritarikunnan komentajan arvon. Hänet nimitettiin 16. maaliskuuta 1799 kamariherraksi hoviin.
Saltykov nimitettiin 2. heinäkuuta 1806 Venäjän varaulkoministeriksi. Ulkoministeri, paroni Andreas Eberhard von Budbergin lähtiessä ulkomaille Saltykoville annettiin ulkoministeriön johtaminen. Saltykoville myönnettiin Venäjän tiedeakatemian kunniajäsenyys 11. tammikuuta 1809. Hänet nimitettiin 4. helmikuuta 1810 Venäjän valtakunnanneuvoston jäseneksi varaulkoministerin tehtävän päättymisen myötä. Saman vuoden heinäkuun 12. päivänä hänet nimitettiin valtion velkojen takaisinmaksukomission johtajaksi.
9. huhtikuuta 1812 Saltykoville uskottiin kollegion ja ulkoministeriön johtaminen valtionkanslerin, kreivi Nikolai Rumjantsevin poissa ollessa, ja hänet määrättiin olemaan läsnä ministerikomiteassa. Hänet erotettiin pyynnöstä 18. joulukuuta 1812 ulkoministeriön väliaikaisesta hallinnosta. 5. maaliskuuta 1817 hänet erotettiin heikentyneen terveydentilan vuoksi. Palveluksistaan hänelle myönnettiin Pyhän Vladimirin, Pyhän Aleksanteri Nevskin ja Pyhän Annan 1. luokan ritarimerkit sekä kunniahuoltajan arvonimi. Hän oli Krasnoje-tilan omistaja Podolskin alueella Moskovan maakunnassa. Hän kuoli eläkkeellä ollessaan Moskovan kodissaan vuonna 1837 ollessaan 61-vuotias. Hänet on haudattu Donskoissa sijaitsevalle luostarin hautausmaalle.
Aikalaisten mukaan Saltykov kuului älymystöön koulutuksen sekä jalon luonteensa suhteen, mutta hän ei nauttinut keisari Aleksanteri I:n suosiosta. Saltykovia pidettiin kuitenkin älykkäänä sekä erittäin miellyttävänä henkilönä.
Perhe.
Aleksanteri Nikolajevitš oli toinen sotamarsalkka, ruhtinas Nikolai Ivanovitš Saltykovin (1736–1816) ja Natalja Vladimirovna Dolgorukovan (1737–1812) kahdesta lapsesta.
Huhtikuusta 1801 Saltykov avioitui kreivitär Natalja Jurjevna Golovkinan (1787–1860) kanssa. Natalja oli kreivi Juri Golovkinin tytär. Heidän lapsistaan polveutuu Saltykov-Golovkinin sukuhaara. Lapset olivat:
Kryvorivnja

Kryvorivnja () on kylä Ukrainassa Ivano-Frankivskin alueella Verh’ovynan piirissä. Siellä on ollut vuonna 1971 noin 1 200 asukasta. Vuonna 2001 asukkaita oli noin 1 500.. Se sijaitsee hutsulien asuttamalla alueella, jota kutsutaan nimellä Hutsulštšyna. Kylä mainitaan asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 1717. Se oli 1900-luvun vaihteessa tutkijoiden ja kirjailijoiden suosimaa kesänviettoseutua. Siellä oleilivat muun muassa Ivan Franko, Volodymyr Hnatjuk, Myh’ailo Hruševskyi, Myh’ailo Kotsjubynskyi, Lesja Ukrajinka, Olha Kobyljanska, Les Martovytš, Vasyl Stefanyk ja Hnat H’otkevytš. Siellä avattiin 1953 Frankolle omistettu kirjallinen muistomuseo, joka kuului Lvivissä toimivaan Frankon kirjalliseen muistomuseoon.
Sergei Paradžanovin elokuvaa Menneitten sukupolvien varjot (1964) kuvattiin kylässä. Kuvauksiin käytetty rakennus toimii nykyään museona.
Dazzler

Dazzler on lamaannuttava ase, joka käyttää voimakasta suunnattua lasersäteilyä tehdäkseen kohteensa väliaikaisesti toimintakyvyttömäksi aiheuttaen tilapäistä sokeutta. Alun perin dazzlerit kehitettiin sotilaskäyttöä varten, mutta ovat sittemmin hiljalleen tulleet käyttöön myös poliisityöhön sekä turvallisuusalalle.
Grosse Pointe Woods

Grosse Pointe Woods on kaupunki Michiganin osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli 16 487 vuonna 2020. Kaupunki sijaitsee Waynen piirikunnan koillisnurkassa. Grosse Pointe Woods kuuluu Detroitin kaupungin suurkaupunkialueeseen.
Väestö.
Vuonna 2020 Grosse Pointe Woodsin 16 487 asukkaasta valkoisia oli 90,6 %, mustia 4,9 % ja aasialaisia 2,1 %. 7,1 % asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 7,4 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Grosse Pointe Farms

Grosse Pointe Farms on kaupunki Michiganin osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli 10 148 vuonna 2020. Kaupunki sijaitsee Waynen piirikunnassa, Lake St. Clairin rannalla. Grosse Pointe Farms kuuluu Detroitin kaupungin suurkaupunkialueeseen.
Väestö.
Vuonna 2020 Grosse Pointe Farmsin 10 148 asukkaasta valkoisia oli 93,3 %, aasialaisia 2,1 %, mustia 0,7 % ja alkuperäisasukkaita 0,1 %. 7,9 % asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 9,8 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Esko Hellén

Esko Rafael Hellén (14. helmikuuta 1898 Helsinki – 9. toukokuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja ja virkamies, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Henkilöhistoria.
Hellénin vanhemmat olivat vahtimestari Johan Edvard Hellén ja johtaja Alina Josefina Björklund ja puoliso vuodesta 1925 farmaseutti Anna Alice Fagerström. Hellén tuli ylioppilaaksi vuonna 1918 ja valmistui metsänhoitajaksi vuonna 1921. Hän oli valmistuttuaan Metsähallituksen palveluksessa useissa eri tehtävissä ja paikkakunnilla. Vuodesta 1930 hän toimi puunhankinnan päällikkönä Itä-Suomen piirissä, perehtyen metsäalan palkkapolitiikkaan ja alan valvontaan. Hellénistä tuli tunnettu metsätyöväen sosiaalisten ja palkkauskysymysten asiantuntija, kun hän siirtyi vuonna 1933 kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriöön ja erikoistui metsäpalkkojen tarkkailuun.
Virkamiehenä Hellén vaikutti metsä- ja uittotöiden urakka- ja tuntitöiden palkkanormien asettamiseen ja valvomiseen. Sotien aikana Hellénin asiantuntemusta käytettiin myös kansanhuoltoministeriössä, jonka puu- ja polttoaineosastoa hän johti 1941–1942. Sosiaaliministeriössä hän oli vuodesta 1943 palkkaneuvoston toiminnanjohtaja, ministeriön metsäosaston päällikkö ja metsätyöpalkkojen ylitarkastaja vuoteen 1964 asti. Vuonna 1954 metsäneuvoksen arvonimen saaneella Hellénillä oli runsaasti kotimaisia ja kansainvälisiä asiantuntijatehtäviä. Hän laati julkaisuja erikoisalaltaan, teki opintomatkoja ja osallistui alan tapahtumiin ympäri maailmaa vielä 75-vuotiaana.
Markus Arsalo

Markus Arsalo (s. 21. lokakuuta 2002) on suomalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Veikkausliigassa pelaavaa Seinäjoen Jalkapallokerhoa. Ensisijaiselta pelipaikaltaan Arsalo on puolustava keskikenttäpelaaja.
Ura.
Arsalo nousi Interin edustusjoukkueeseen seuran reservijoukkueesta kaudeksi 2021 tehden kaksivuotisen sopimuksen. Toukokuussa 2021 Inter lainasi hänet Kakkosessa pelaavaan Jazziin. Arsalo pelasi kauden 2021 aikana Jazzissa 16 Kakkosen ottelua, joissa hän teki yhden maalin.
Ensimmäisen ottelunsa Veikkausliigassa Arsalo pelasi 9. huhtikuuta 2022. Hän pelasi täydet minuutit, kun Inter voitti sarjakauden toisessa ottelussaan AC Oulun 2–1. Arsalo teki uransa ensimmäisen Veikkausliiga-maalin 27.7.2024 ottelussa FC Lahtea vastaan.
Luka Kuittinen

Luka Kuittinen (s. 29. maaliskuuta 2003) on suomalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Veikkausliigassa pelaavaa Interiä. Pelipaikaltaan Kuittinen on keskuspuolustaja.
Kuittinen pelasi kaudella 2020 Kakkosessa 11 ottelua Rovaniemen Palloseuran kakkosjoukkueessa ja kaudella 2021 RoPS:n edustusjoukkueessa 27 ottelua Ykkösessä. Hän siirtyi joulukuussa 2021 RoPS:sta Interiin kaudet 2022–2024 kattavalla sopimuksella RoPS:n luovuttua sarjapaikastaan Ykkösessä. Samaan aikaan RoPS:sta Interiin siirtyi myös Jussi Niska. Kuittinen pelasi ensimmäisen Veikkausliiga-ottelunsa 29. huhtikuuta 2022, kun Inter voitti IFK Mariehamnin kotiottelussa 4–0. Kuittinen tuli kentälle 85. minuutilla Rick Kettingin tilalle.
Circus (Stray Kidsin albumi)

Circus on Stray Kidsin toinen japaninkielinen EP, joka julkaistiin Epic Records Japanin kautta 22. kesäkuuta 2022. EP sisältää kuusi kappaletta, mukaan lukien nimikkosinglen.
Tausta.
Yhtye ilmoitti huhtikuussa 2022, että julkaisee toisen japaninkielisen EP:nsä kesäkuussa. EP:n fyysisen version ennakkotilaukset alkoivat 4. huhtikuuta. EP:stä julkaistaan neljä eri versiota: rajoitettu painos A DVD:llä, rajoitettu painos B nimikirjoituksella, perus- ja FC-versio.
Julkaisu.
EP:n ensimmäiset konseptikuvat julkaistiin 12.–15. toukokuuta. Seuraavaksi julkistettiin nimi "Circus", loput sirkusteemaiset konseptikuvat ja kappalelista. EP koostuu kuudesta kappaleesta. Se sisältää aikaisemmilta albumeilta kappaleet ”Venom”, ”Maniac” ja ”Silent Cry”. Uusia kappaleita ovat ”Circus”, ”Fairytale” ja ”Your Eyes”. Rajoitettu painos A sisältää aiemmin julkaistun singlen ”Scars” musiikkivideon. ”Maniac” singlen japaniversio julkaistiin edeltävästi 18. toukokuuta. ”Your Eyes” kappaleen musiikkivideo julkaistiin 1. kesäkuuta. Nimikkosinglen musiikkivideo julkaistiin 10. kesäkuuta.
Kipa ja ihmeolentojen aika

Kipa ja ihmeolentojen aika ("Kipo and the Age of Wonderbeasts") on yhdysvaltalainen animaatiosarja, jonka on kehittänyt Radford Sechrist ja tuottanut Bill Wolkoff. Sarja on sovitus Sechristin kirjoittamasta nettisarjakuvasta nimeltä "Kipo" (2015). Sarja on yhdysvaltalaisen Dreamworks Animation Television -yhtiön tuottama ja eteläkorealaisen Mir -studion animoima. 
Sarja on suunnattu nuorille aikuisille ja sarjan tapahtumat sijoittuvat post-apokalyptiseen maailmaan. Sarjassa maan pinnalla elävät muutit, eli mutanttieläimet ja ihmiset elävät maan alla sijaitsevissa luolissa. Tarinan päähenkilö on Kipa Oak, nuori tyttö, joka etsii isäänsä heidän luolansa tuhouduttua. Matkallaan Kipan joukkoon liittyvät kaksi maan pinnalla elävää ihmistä, Susi ja Vinski, sekä kaksi mutanttia, Taavi ja Mandu.
Sarjasta tehtiin kolme kymmenen jakson pituista tuotantokautta, jotka kaikki julkaistiin vuonna 2020. Sarjan ensiesitys oli 14. tammikuuta 2020 kun sarjan ensimmäinen tuotantokausi julkaistiin Netflix -suoratoistopalvelussa. Sarjasta on tarjolla suomenkieliset tekstitykset ja jälkiäänitys. Suomenkielisen toteutuksen on tuottanut studio Uptempo Finland Oy ja ohjannut Joonas ja Bruno Lähteenmäki.
Juoni.
Sarjan maailmassa ihmiset elävät maan alla sijaitsevissa luolissa ja maan pinnalla elävät mutanttieläimet, eli muutit. Sarjan ensimmäisen kauden alussa 13-vuotias Kipa Oak joutuu eroon isästään, kun heidän kotiluolansa tuhoutuu muuttiapinan hyökättyä. Kipa matkustaa ympäri Las Vistasia, muuttien vallitsemaa maailmaa ja etsii isäänsä ja muita selviytyjiä. Maan pinnalla hän tapaa Susi -nimisen yksinäisen ihmistytön, joka kasvoi susimuuttien joukossa. Lisäksi hän tapaa hyväntuulisen Vinskin ja hänen hyönteismuutti-ystävänsä Taavin. Yhdessä he etsivät ihmisten varaluolaa.
Sarjan edetessä Kipa saa selville, että hänellä on megajaguaarin geenejä ja voi muuttaa kehoaan. Muiden ihmisten etsintää hankaloittaa sarjan antagonisti, Kapuleon, joka sieppaa ihmisiä ja kykenee hallitsemaan heitä tuottamillaan feromoneilla.
Vastaanotto.
Sarja on saanut paljon ylistystä muun muassa näkyvästä seksuaalivähemmistöedustuksestaan. Yksi sarjan avainhenkilöistä on avoimesti homo ja aloittaa sarjan edetessä suhteen toisen miespuolisen hahmon kansa. Hahmo sanoo itse ääneen olevansa homo, mikä sai yleisöltä ja kriitikoilta kehuha, sillä tämä oli ensimmäinen kerta kaikenikäisille tarkoitetussa animaatiosarjassa. Sarja oli myös ehdolla GLAAD-järjestön mediapalkinnolle.
Sarjasta on julkaistu kolme albumia ja Daniel Rojasin säveltämä musiikki on saanut ylistystä kriitikoilta.
Kipaa on myös kehuttu sen omaperäisyydestä ja tuoreudesta sekä sen värikkäästä ja eloisasta maailmasta. 
Sarja oli myös ehdokas vuoden 2021 Daytime Emmy-gaalassa Paras lasten animaatiosarja -kategoriassa.
Neodyymioksidi

Neodyymioksidi (Nd2O3) on neodyymi- ja oksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään lasin värjäykseen, lasereiden valmistukseen ja muiden neodyymiyhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa neodyymioksidi on vaaleansinistä kiteistä ainetta. Yhdiste on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta, mutta liukenee happoihin. Kuumennettaessa vedyn kanssa yhdiste pelkistyy metalliseksi neodyymiksi.
Neodyymioksidia valmistetaan liuottamalla malmi rikkihappoon ja saostamalla siitä neodyymioksalaattina. Neodyymioksalaatti hajoaa kuumennettaessa neodyymioksidiksi.
(C2O4)3Nd2 → Nd2O3 + 2 CO2
Neodyymioksidia käytetään neodyymin ja neodyymiyhdisteiden valmistuksen lähtöaineena. Neodyymioksidi värjää lasin ja emalin violetiksi ja värisävy riippuu lisätyn yhdisteen määrästä. Yhdistettä käytetään myös lasereissa.
Brunkerbacken

Brunkerbacken on Siuntiossa Uudellamaalla sijaitseva kukkula, jonka päällä on hautaröykkiö eli Hiidenkiuas. Kukkula sijaitsee Siuntion asemanseudun itäpuolella Sjundbyntien pohjoispuolella. Brunkerbackenin hautaröykkiö on ajoitettu pronssikaudelle tai rautakaudelle. Hiidenkiuas on hajotettu, ja röykkiössä olleet kivet ovat melko levällään muutamien metrien kokoisella alueella.
Brunkerbacken on Museoviraston lailla suojaama kiinteä muinaisjäännös.
Grosse Pointe Shores

Grosse Pointe Shores on kaupunki Michiganin osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli 2 647 vuonna 2020. Suurin osa kaupungista sijaitsee Waynen piirikunnassa ja pieni osa Macombin piirikunnassa. Grosse Pointe Shores sijaitsee Lake St. Clairin rannalla. Grosse Pointe Farms kuuluu Detroitin kaupungin suurkaupunkialueeseen.
Väestö.
Vuonna 2020 Grosse Pointe Shoresissa asui 2 647 asukasta ja 1 044 kotitaloutta. Asukkaiden mediaani-ikä oli 52,6 vuotta ja kotitalouksien mediaanitulot 172 250 dollaria. 13,2 % asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 13,5 % oli syntynyt ulkomailla.
Walls (Kings of Leonin albumi)

Walls on yhdysvaltalaisen rockyhtye Kings of Leonin seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 14. lokakuuta 2016.
Koivuselkä

Koivuselkä () on maaseututaajama Karjalan tasavallan Prääsän piirin Vieljärven kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Koivujärven itärannalla 44 kilometriä Vieljärveltä lounaaseen. Taajamassa oli 151 asukasta vuonna 2018. Lähistöllä on myös samanniminen kylä, jossa oli viisi asukasta.
Koivuselkä perustettiin vuonna 1949 varsinkin Valko-Venäjältä tulleiden metsätyöläisten asutukseksi. Myöhemmin sinne muuttivat myös lähikylien asukkaat. 1960-luvun vaihteessa taajamassa oli tuhat asukasta. Neuvostoliiton hajoamisen aikoihin jäljellä oli nelisen sataa. Koivuselän työmaa kuului 1980-luvulla Karellespromin metsäteollisuuspiiriin, jonka pääpaikka sijaitsi Tšalnassa. Vuonna 1992 se muutettiin yksityiseksi Šujales-yhtiöksi. Koivuselkään jäi vuonna 1995 vain työnjohtoalue, joka suljettiin hakkuiden vähennyttyä vuonna 2005. Pultšoin kylähallintoalueen keskuksena toiminut taajama liitettiin Vieljärven kuntaan vuonna 2006.
Nykyään Koivuselän ainoat työnantajat ovat kunnanhallinto ja kauppa. Koulu lakkautettiin vuonna 2004. Kunnalliset asuintalot ovat huonossa kunnossa, tieyhteys on heikko eikä julkista liikennettä ole. Taajama on vähitellen muuttumassa huvila-asutukseksi.
Karine Jean-Pierre

Karine Jean-Pierre (s. 13. elokuuta 1974 Fort-de-France, Martinique) on ranskalaissyntyinen yhdysvaltalainen virkamies ja poliittinen kommentaattori, joka on toiminyt Joe Bidenin hallinnossa Valkoisen talon lehdistösihteerinä toukokuusta 2022 lähtien.
Jean-Pierre on Valkoisen talon ensimmäinen afroamerikkainen ja avoimesti homoseksuaali lehdistösihteeri.
Keltainen vaara

Keltainen vaara (engl. "Yellow Peril") on varsinkin 1900-luvun alussa käytetty rotuun viittaava värimetafora, jolla tarkoitettiin taloudellista, valtiollista ja sivistyksellistä vaaraa, jonka katsottiin uhanneen valkoisen rodun asuttamia länsimaita tuolloin voimakkaasti eteenpäin pyrkineiden itäaasialaisten, ”keltaisen” eli mongolidisen rodun taholta.
Huolta aiheutti erityisesti se, että kiinalaiset työmiehet osoittautuivat varsinkin Australiassa, Etelä-Afrikassa ja Yhdysvaltojen läntisissä osavaltioissa ahkeruutensa ja vähäisten vaatimustensa vuoksi vaarallisiksi kilpailijoiksi valkoisille. Tämän vuoksi näissä maissa rajoitettiinkin kiinalaisten ja Yhdysvalloissa myös japanilaisten maahanmuuttoa. Japanin nopea valtiollinen ja taloudellinen nousu sekä Kiinan herääminen herättivät myös huolta. Japanin pelättiin, joskin aiheettomasti, vähitellen syrjäyttävän sekä Euroopan että Yhdysvallat kokonaan Itä-Aasian kaupasta. Aiheeton oli myös pelko, että Eurooppaa ja Amerikkaa olisi uhannut Kiinasta ja Japanista lähtevä suoranainen väkivaltainen kansainvaellus, joskin ilmeisestä oli, että saatuaan sotalaitoksensa kuntoon Kiina alkaisi esiintyä maailmanpolitiikassa entistä voimakkaampana ja itsenäisempänä tekijänä.