tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vierun ruukki

Vierun rautaruukki toimi Padasjoen Arrakoskella vuosina 1853–1896 (myös vuodet 1901 ja 1905 on mainittu toiminnan lopettamisvuotena). Ruukin perusti 1853 Saksalan kartanon omistanut Robert Mauritz von Fieandt (1821–1890) ja se sijaitsi Vierunkosken rannalla Vähä-Saksalan ratsutilalta vuokratulla maalla. Samalle tontille oli Arrakosken sahan kirjanpitäjä Constantin von Fieandt perustanut öljytehtaan viisi vuotta aiemmin 1848, ruukki rakennettiin joen länsirannalle öljytehdasta vastapäätä. Öljytehdas toimi Arrakoskella aina noin 1900 saakka. 
Ruukkiin kuului Padasjoen Vierunkoskella sijainneet harkkohytti, kankirautavasara ja kaksi ahjoa sekä viikate- ja nippulaitos Arrakoskella. Ruukin käyttämä järvimalmi saatiin Jämsän Kankarisvedestä ja Rautavedestä, Asikkalan Vähä-Äiniönlahdesta, Sysmän Palvanlahdesta ja Kuhmoisten Karkjärvestä. Lisäksi ruukille tuotiin harkkorautaa taottavaksi Saaninkosken ruukilta Pihtiputaalta. Harkkohytin toiminta loppui jo vuonna 1859.
Vierunkosken yläpuolelle kilometrin päähän Vierun ruukista perustettiin samana vuonna myös toinen Arrakosken rautaruukin nimellä tunnettu laitos. Tämä ruukki toimi vuoteen 1896 saakka. Se sijaitsi Arrakosken alapuolella Arrakosken kylän keskellä.
Molempien ruukkien tuotantorakennukset on purettu, sen sijaan asuinrakennuksia on siirretty läheisiin Jokioisten ja Taulun kyliin. Vierun ruukin konttorina toiminut Annala-niminen rakennus on nykyisin Taulun kylässä ja Vierun ruukin isännöitsijän entinen asuintalo on Padasjoen kirkonkylässä. Ruukkien sijaintipaikoilla on vielä nähtävissä rakennusten jäänteitä. Ruukin sijaintipaikalla on säilynyt lohkokivistä rakennettu pato sekä kosken länsirannalla puretun vasarapajan perustukset, tiilikasoja ja kivisen voimakanavan rauniot.
Mikko Lahtinen (pesäpalloilija)

Mikko Lahtinen (s. 11. kesäkuuta 1979 Siilinjärvi) on suomalainen pesäpalloilija. Joka edustaa kaudella 2015 Ykköspesiksessä pelaavaa Puijon Pesistä
Pääsarjaurallaan hän pelasi viimeiseksi Sotkamon Jymyssä. Aiemmin Lahtinen on edustanut kuopiolaista Puijon Pesistä. Ulkokentällä Lahtinen pelasi lukkarina, entisen lukkarin Jani Komulaisen siirryttyä polttolinjaan. Hän saavutti urallaan kolme SM-mitalia, pronssin (2006) Puijon Pesiksessä ja kullan (2009) sekä pronssin (2010) Sotkamon Jymyssä. Lahtinen on myös pelannut kahdessa Itä–Länsi-ottelussa.
Vuonna 2007 Lahtisella todettiin kilpirauhassyöpä, jonka vuoksi loppukauden PuPessa lukkaroi Kouvolan Pallonlyöjien Stefan Sburatura. Hän toipui pelikuntoon sairaudesta.
Syksyllä 2010 Lahtinen uutisoi lopettavan peliuransa saavutettuaan pitkään tavoittelemansa mestaruuden ja muutettuaan Etelä-Suomeen. Kauden 2014 jälkeen hän kuitenkin ilmoitti palaavansa kaudeksi 2015 Puijon Pesiksen riveihin.
Pesäpallon Suomenmestaruuskilpailut 1924

Pesäpallon Suomenmestaruuskilpailut 1924 oli SM-kilpailujen kolmas kausi. Mestaruuden voitti kolmannen kerran peräkkäin Helsingin Pallonlyöjät. Loppuottelussa se venyi voittoon oltuaan ottelussa kolme kertaa takaa-ajoasemassa.
Pudotuspelit.
Pudotuspeleissä paikasta varsinaisessa SM-loppuottelussa kamppailivat seurajoukkueet ja yksittäiset suojeluskuntien joukkueet. Suojeluskuntapiirien joukkueet pelasivat toisaalla järjestön mestaruudesta.
Suojeluskuntajärjestön mestaruudesta pelattiin lopputurnaus Nurmon raviradalla 28. syyskuuta. Mukana olivat Pohjois-Hämeen, Etelä-Pohjanmaan, Kuopion ja Kymenlaakson piirien joukkueet. Loppuottelussa Pohjois-Häme voitti Etelä-Pohjanmaan 16–8. Kuopiolaiset siis selvisivät niin "siviili-" kuin suojeluskuntasarjassakin välieriin saakka. 
Loppuottelu.
Loppuottelussa kohtasivat Helsingin Pallonlyöjät ja Pohjois-Hämeen Pallonlyöjät. Lähteistä ei löydy varmaa tietoa siitä miten Pohjois-Hämeen Pallonlyöjät pääsi loppuotteluun. Yksi mahdollisuus on että se oli sama joukkue kuin Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiiri, joka oli suojeluskuntajärjestön vuoden 1924 mestari, ja pääsi sen vuoksi suoraan loppuotteluun.
Loppuottelu pelattiin Kaisaniemessä 12. lokakuuta 1924. Sen voitti Helsingin Pallonlyöjät lukemin 5–4.
Ottelun juoksulista:
Hopeajoukkue.
Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirin joukkue oli kokoonpantu kolmen eri suojeluskunnan pelaajista:
Pesäpallon Suomenmestaruuskilpailut 1925

Pesäpallon Suomenmestaruuskilpailut 1925 oli SM-kilpailujen neljäs kausi. Mestaruuden voitti Lahden suojeluskunta nousten finaalissa neljän juoksun takaa-ajoasemista voittoon. 
Kuten Lahden suojeluskunnan menestys osoittaa oli suojeluskuntien pesäpalloilu kovalla tasolla. Järjestön mestaruuskilpailut olivatkin SM-kisoja suurempi tapahtuma. Niihin osallistui kokonaista 20 joukkuetta. Etelä-Hämeen piiri, jonka joukkueessa osa lahtelaisistakin pelasi, jäi kilpailussa kakkoseksi. Mestaruuden voitti Pohjois-Häme, jonka pelaajisto koostui Toijalan Vauhdin ja Tampereen Pyrinnön pelaajista. Helsingin piiri, jonka pelaajisto oli Helsingin Pallonlyöjistä ja Pallo-Tovereista jakoi kolmannen sijan Jyväskylän piirin kanssa, joten menestys sijoittui molemmissa kilpailuissa samoille seuduille. 
Pesäpalloilijoiden yhteistyö Palloliiton kanssa ei sujunut toivotulla tavalla ja pesäpalloilijat anoivat SVUL:n jäsenyyttä. Järjestö ottikin pesäpallon ohjelmaansa ja uuden pesäpallojaoksen perustava kokous pidettiin 27. toukokuuta 1925.
Pudotuspelit.
Loppuottelun juoksulista:
Mitalistijoukkueet.
Lahden suojeluskunnan joukkueen pelaajat:
Tampereen Pyrinnön joukkueen pelaajat:
Helsingin Pallonlyöjät:
Toijalan Vauhti:
Neulegraffiti

Neulegraffiti on julkiselle paikalle kiinnitetty neule. Paitsi teos, neulegraffiti voi olla myös toisen löydettäväksi tarkoitettu hyötyesine, kuten lapaset tai villasukat. Neulegraffiteja voidaan tehdä neulomisen lisäksi virkkaamalla sekä myös ompelemalla, kirjomalla tai huovuttamalla. Harrastuksesta puhutaan sanalla neulegraffaus. 
Neulegraffitit ovat lähtöisin Yhdysvalloista ja yleistyivät Suomessa vuonna 2008, minkä jälkeen ne ovat levinneet koko maahan. Neulegraffiteja on tehty myös osana koulun käsityöopetusta. Harrastukseen kuuluu myös katukuvaan jätettyjen neulegraffitien kuvaaminen ja esittely internetissä, yleensä neuleblogeissa. Poliisi ei pidä neulegraffiteja ilkivaltana, koska ne ovat helposti poistettavissa aiheuttamatta vahinkoa. Neulegraffitit ovatkin tekstiilitaiteen ja katutaiteen välimuoto, jonka on tarkoitus tuottaa hyvää mieltä.
Knit 'n' Tag on ympäristötaidetapahtuma, jossa yhdistyksiä, järjestöjä, yrityksiä, kouluja ja yksityishenkilöitä kutsutaan osallistumaan kaupunkitilan elävöittämiseen neulegraffittien avulla. Tapahtuma on järjestetty vuonna 2012 Vanhassa kirkkopuistossa Helsingissä ja vuosina 2013 ja 2015 Aurajoen rannalla Turussa. 
Vuonna 2011 Turussa Vartiovuoren kaiteessa oli heinäkuusta vuoden loppuun 65 metriä pitkä neulegraffiti, "Neulottu näköala", jonka värit oli valittu edessä aukeavan näkymän mukaan.
Joe Hill (kirjailija)

Joseph Hillstrom King, taiteilijanimeltään Joe Hill, (s. kesäkuu 1972 Hermon, Maine) on yhdysvaltalainen kirjailija. Häneltä on suomennettu esikoisnovellikokoelma "Bobby Conroy palaa kuolleista ja muita kertomuksia" (2005) sekä romaanit "Sydämen muotoinen rasia" (2007) ja "Sarvet" (2010). Hänen kolmas ja toistaiseksi suomentamaton romaaninsa on vuonna 2013 julkaistu "NOS4A2". Lisäksi hän on käsikirjoittanut vuosina 2008–2013 julkaistun sarjakuvan "Locke &amp; Key".
Joe Hill on kirjailija Stephen Kingin poika. Myös hänen äitinsä Tabitha King ja veljensä Owen King ovat kirjailijoita. Hän päätti käyttää salanimeä voidakseen aloittaa omaa uraansa ilman, että häntä yhdistettäisiin välittömästi kuuluisaan isäänsä. Variety-lehti kertoi sukulaisuudesta vuonna 2006 ja Hill myönsi sen julkisesti seuraavana vuonna. Hänet on nimetty ammattiyhdistysaktiivin ja lauluntekijän Joe Hillin (eli Joseph Hillströmin) mukaan.
Hän näytteli lapsena vuoden 1982 elokuvassa "Creepshow – yöjuttu", jonka tekijöihin hänen isänsä kuului.
Euro Hockey Tour 2009–2010

Euro Hockey Tourin kausi 2009–2010 oli sarjan 14. kausi. Siinä pelaavat Suomen, Venäjän, Ruotsin ja Tšekin miesten jääkiekkomaajoukkueet. Pelaajat koostuvat pääosin Europaan sarjoissa pelaavista pelaajista, mutta NHL-pelaajia on mukana viimeisessä turnauksessa.
Ensimmäinen turnaus syyskuussa oli Tšekin Česká Pojišt'ovna Cup ja viimeinen huhtikuun ja toukokuun välillä oleva Ruotsin LG Hockey Games. Suomessa turnaukset televisioi MTV3 ja MTV3 MAX.
Suomi voitti turnauksen kuuden vuoden tauon jälkeen. Suomella ja Venäjällä oli yhtä monta pistettä, mutta Suomi voitti turnauksen paremman maalieron turvin. Voitto oli Suomelle sen historian seitsemäs.
Reta Shaw

Reta Shaw (13. syyskuuta 1912 – 8. tammikuuta 1982) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka muistetaan parhaiten taloudenhoitajana komediasarjasta "The Ghost &amp; Mrs. Muir". Shaw muistetaan myös muun muassa elokuvista "Pollyanna" (1960) ja "Maija Poppanen" (1964).
Put Yo Hood Up

Put Yo Hood Up on rap-yhtye Lil Jon &amp; the East Side Boyzin kolmas studioalbumi. Albumi julkaistiin TVT Recordsin kautta 22. toukokuuta 2000.
Boyd Robert Horsbrugh

Boyd Robert Horsbrugh (27. heinäkuuta 1871 Pune, Intia – 11. heinäkuuta 1916 Englanti) oli englantilainen lintutieteilijä ja sotilas, joka tunnetaan parhaiten vuonna 1912 julkaistusta teoksesta "The Gamebirds and Waterfowl of South Africa", jonka hän kirjoitti yhdessä Claude Gibney Finch-Daviesin kanssa.
Hän syntyi vanhimpana poikana Charles Bell Horsbrughille, joka toimi upseerina Intiassa. Jo varhain Boyd lähetettiin Englantiin, jossa hän kävi Wellington Collegen ja Sandhurstin kuninkaallisen sotakorkeakoulun. 25. helmikuuta 1893 hän liittyi Royal Warwickshire Regimentiin ja palveli Ceylonissa kaksi vuotta. Vuonna 1895 hänet siirrettiin armeijan huoltojoukkoihin ja toimipaikaksi tuli Irlanti, jossa hänet ylennettiin luutnantiksi 1896.
Horsbrugh sai siirron Sierra Leoneen ja työskenteli siellä vuosina 1898–1899. Sierra Leonessa hän perehtyi maan lintuihin ja hänestä tuli Britannian Avicultural Societyn elinikäinen jäsen. Hän kirjoitti toisinaan artikkeleita seuran julkaisuun.
Vuonna 1899 hän palasi Englantiin, mutta pian hän sai komennuksen Etelä-Afrikkaan, jossa alkoi toinen buurisota. Hän palveli etupäässä Lordi Methuenin joukoissa ja sai ylennyksen kapteeniksi 1900. Seuraavat pari vuotta hän soti eri puolilla maata, haavoittui, eikä voinut keskittyä lintutieteeseen. Juuri ennen sodan päättymistä hänet kotiutettiin Englantiin. Ansioistaan hänet palkittiin Kuningattaren mitalilla (Queen's South Africa Medal) ja Kuninkaan mitalilla (King's South Africa Medal).
Toipilasaikanaan 1902 Horsbrugh matkusti Yhdysvaltoihin, missä hän kulutti paljon aikaa tutkimalla riista- ja vesilintuja. Matkallaan hän avioitui philadelphialaisen Elizabeth Mitchellin kanssa. Vietettyään pari vuotta Kentissä Horsbrugh komennettiin jälleen Etelä-Afrikkaan vuonna 1905, missä hänen sijoituspaikakseen tuli Bloemfontein, josta hän ja Elizabeth saivat asuttavakseen upseerin talon Naval Hillillä. Hän rakensi siellä muutamia suuria aviaarioita, joissa hän saattoi perehtyä lintujen elämäntapoihin. Horsbrughit palasivat Englantiin 1906 ja toivat mukanaan suuren määrän eläviä lintuja.
Kings of Crunk

Kings of Crunk on rap-yhtye Lil Jon &amp; the East Side Boyzin neljäs studioalbumi. Albumi julkaistiin vuonna 2002.
Albumilta julkaistiin kaksi singleä: "We Don't Give a Fuck" ja "Get Low". Jälkimmäinen single menestyi hyvin tehden Lil Jon &amp; the East Side Boyzin tunnetuksi. Se sijoittui vähintään viiden parhaan joukkoon Yhdysvaltain, Saksan, Ranskan, Britannian ja Australian listoilla. Kappaleesta on tehty myös remix-versio, jolla räppäävät mukana Busta Rhymes, Ying Yang Twins ja Elephant Man. Remix-versio löytyy "Part II" -albumilta.
Golliwog

Golliwog (alun perin Golliwogg) on lastenkirjallisuuden hahmo, joka esiintyi yhdysvaltalaisen Florence Kate Uptonin (1873–1922) kirjoissa. Hahmo esittää mustaa minstrelilaulajaa.
Ensimmäisen kerran se nähtiin "The Adventures of Two Dutch Dolls" (1895) -kirjan kuvituksessa. Kirjan suosion myötä sille tehtiin 14 vuoden aikana kaksitoista jatko-osaa.
Golliwogille ei milloinkaan haettu tekijänoikeussuojaa, joten saksalainen Steiff alkoi 1909 tuottaa nukkeja ja hillovalmistaja Robertson otti sen tuotteittensa symboliksi. Suomessa hahmo on nähty Halvan lakritsi- ja salmiakkimattojen sekä lakritsipurkkien kyljessä ja Fazerin lakritsipatukoiden kuorissa. Englantia lukevat keskikoululaiset saivat tutustua Golliwogiin 1950-luvulla Ole Reuterin oppikirjassa "Learn English", jossa oli Golliwog-runo ja sen kuvituksena Tove Janssonin karrikoitu piirros. 
1980-luvulta lähtien hahmoa on alettu pitää rasistisena symbolina.
Säveltäjä Claude Debussyn pianolle sävelletyssä "Children's Corner" pianosarjassa on suosittu osa "Golliwog’s Cakewalk." Tämän säveltämisen aikaan Florence Kate Uptonin suosio oli nousussa.
Part II

Part II on rap-yhtye Lil Jon &amp; the East Side Boyz kuudes studioalbumi. Albumin julkaisi TVT Records vuonna 2003. Albumi on ikään kuin jatko-osa edelliselle "Kings of Crunk" -albumille.
Ruoholahdenkanava

 
Ruoholahdenkanava on Helsingin kantakaupungin länsiosassa sijaitseva, vuonna 1995 valmistunut kanava, joka johtaa Hietalahdesta Ruoholahti-merenlahteen ja erottaa Jätkäsaaren mantereesta. Kanava kulkee länsi–itä-suunnassa ja erottaa toisistaan Ruoholahden ja Jätkäsaaren osa-alueet.
Kanavan paikalla sijaitsi vielä 1900-luvun alussa huomattavasti leveämpi luonnontilainen salmi. Sen eteläpuolella sijainneet saaret, Jätkäsaari, Hietasaari ja Saukko, olivat suurelta osin huvilakäytössä. Kun Länsisatamaa alettiin 1910-luvulla rakentaa, saaret yhdistettiin ja niitä laajennettiin täyttämällä osa ympäröivästä vesialueesta. Samalla salmen itäpään poikki rakennettiin leveä pengermäinen yhdistetty katu- ja rautatiesilta, jonka alle jäi vain kapea aukko yhdistämään sen eri puolilla olleet vesialueet. Myöhemmin, 1960-luvulla täytettiin myös osa sillan länsipuolisesta vesialueesta niin, että paikalla ei enää ollut salmea. Alueella sijaitsi muun muassa puutavaraliikkeitä.
Ruoholahtea alettiin 1990-luvun alussa rakentaa asuntoalueeksi, johon liittyi myös Jätkäsaaren pohjoisin osa. Samalla entisen salmen paikalle kaivettiin kanava, jota molemmilta puolilta reunustavat jalankulun ja pyöräilyn reitit. Kanavan yli rakennettiin Selkämerenkadun katusilta sekä neljä jalankulkusiltaa. Arkkitehti Juhani Pallasmaa haki kanavaan vaikutteita Venetsiasta. Suurimpana haasteena Pallasmaa piti korkeustasoja ja sitä, miten jalankulkijat pääsisivät kulkemaan siltojen alitse koko kanavan pituudelta. Kanava palkittiin Vuoden ympäristörakenteena 1995.
Kanavassa on 22 venepaikkaa huviveneille.
Certified Crunk

Certified Crunk on rap-yhtye Lil Jon &amp; the East Side Boyzin viides studioalbumi.
William Yarrell

William Yarrell (3. kesäkuuta 1784 Lontoo - 1. syyskuuta 1856 Great Yarmouth) oli englantilainen kirjakauppias ja luonnontieteilijä.
Yarrellin syntymäkoti oli Duke Streetillä, keskellä Lontoota, jossa hänen isänsä ja setänsä omistivat uutistoimiston. Hän opiskeli Ealingissa ja ryhtyi serkkunsa kanssa hoitamaan isänsä liikeasioita.
Luonto oli aina kiinnostanut häntä ja vuonna 1817 hän liittyi Royal Institutioniin. 1825 hän julkaisi ensimmäisen kirjoituksensa "On the Occurrence of some Rare British Birds". Kirjoitus julkaistiin "Zoological Journal"issa, jonka toimittajana hän myöhemmin toimi ja hänet valittiin Linnean Societyn jäseneksi. Hänen päätyönsä olivat "The History of British Fishes" (kaksi osaa, 1836) ja "The History of British Birds" (kaksi osaa, 1843). Jälkimmäinen teos oli aikansa klassikko, josta otettiin useita uusintapainoksia, ja joka oli kokonaisen brittiornitologisukupolven perusteos. Yarrell kuvaili ensimmäisenä pikkujoutsenen ("Cygnus columbianus bewickii").
Yarrell oli eräs Zoological Society of Londonin perustajista ja toimi seuran sihteerinä 1836–1838. Vuonna 1833 hän oli perustamassa yhdistystä, josta sittemmin tuli Royal Entomological Society of London. Yarrellin kunniaksi on nimetty brasilianvihervarpunen ("Carduelis yarrellii"), tarhakolibri ("Eulidia yarrellii") ja västäräkin alalaji ("Motacilla alba yarrellii").
Crunk Juice

Crunk Juice on rap-yhtye Lil Jon &amp; the East Side Boyzin seitsemäs studioalbumi.
Albumi sisältää Lil Jonin suurimmat hitit: "What U Gon' Do", "Real Nigga Roll Call" ja "Lovers and Friends".
Taustatietoa.
Ennen albumin julkaisua internetissä pyöri useita levyn kappaleita. Osa näistä ei kuitenkaan päätynyt levylle kuten esim. "Rollin'" (feat. Timbaland &amp; D.O.E.).
Lokakuussa 2004 julkaistiin albumin ensimmäinen single "What U Gon' Do", jolla vierailee Lil Scrappy.
Albumi toinen single oli "Real Nigga Roll Call". Singlellä räpääppäsi Lil Jonin lisäksi Ice Cube. Kappale pääsi myös Guinnessin ennätysten kirjaan eniten kirosanoja sisältävänä kappaleena. Kappaleella kiroiltiin yhteensä 295 kertaa.
Vaikka suurin osa albumin kappaleista on rapin alalajia crunkia, se siältää myös yhden rapcore ja yhden Nu metal -kappaleen ("White Meat" ja "Stop Fuckin' Wit Me").
Albumista julkaistiin Chopped and screwed -versio vuonna 2005. Skrätsäykset teki DJ Michael "5000" Watts.
Prince2

PRojects IN Controlled Environments (lyh. PR-IN-C-E) on laajasti projektinhallintaan käytetty menetelmä. Se on käytössä yli 150 maassa ja 20 000 organisaatiossa ympäri maailmaa.
Taustaa.
Prince julkaistiin vuonna 1989, ja se oli tuolloin tarkoitettu Britannian valtiollisten it-hankkeiden hallintaan. Se tuli käyttöön myös it-alan ulkopuolella, ja vuonna 1996 julkaistu uudistettu versio Prince2 on tarkoitettu yleiskäyttöiseksi työkaluksi projektien hallintaan. Uusin versio, Prince2 2009 julkaistiin kesäkuussa 2009.
Hyödyt ja haitat.
Prince2 on jäsennetty lähestymistapa projektin hallintaan. Se mahdollistaa projektien hallinnan selvästi määritellyn kehyksen puitteissa. Se määrittelee tarkasti prosessit hankkeen henkilöstön hallintaan, suunnitteluun ja valvontaan.
Jos menetelmää noudatetaan tarkasti, Prince2 on työläs erityisesti pienissä hankkeissa. Menetelmä on kuitenkin hyvin skaalautuva ja erilaisiin tarpeisiin sovitettava menetelmä. Se on enemmän teoreettinen ihannemalli kuin toimiva projektinhallintamenetelmä. Menetelmää on myös kritisoitu sen epäkäytännöllisyydestä ja soveltumattomuudesta käytännön ohjelmistokehitykseen.
Pääprosessit.
Prince2 on prosessipainotteinen projektin hallintamenetelmä. Siihen kuuluu 40 erillistä toimintoa jotka on jaoteltu seitsemäksi prosessiksi.
Projektin aloitus SU (Starting up a project) -prosessi tähtää projektin alkutoimien suorittamiseen siihen pisteeseen, mistä varsinainen projekti voidaan aloittaa. Se tähtää projektin esitöiden viemiseen siihen pisteeseen, missä voidaan aloittaa tarkempi suunnittelu.
Projektin käynnistys IP (Initiating a project): Kun aloitusprosessi on saatu päätökseen, projektin johto voi päättää, onko projektilla edellytyksiä siirtyä seuraavaan, eli projektin käynnistysprosessiin. Tässä vaiheessa kehitysprojektista on jo selkeä kuva, ja projektin johto voi paremmin arvioida onko projektin vaatimia edellytyksiä vielä olemassa. Lopuksi aloitus- ja käynnistysprosessien dokumentaatiot yhdistetään ja luodaan "projektin käynnistys -dokumentti".
Projektin johtamisessa DP (Directing a project) johdon (project board) tulee kiinnittää huomiota esimerkiksi lupien antamiseen eri vaiheissa, ohjattava hanketta ja lopuksi päätettävä se.
Kritiikkiä.
Prince2ta on kritisoitu epäkäytännölliseksi ja teoreettiseksi projektinhallintametodiksi, joka ei vastaa tosielämän projektinhallinnan politikointia, monimutkaisia sosiaalisia kuvioita ja epävarmuutta sisältävän maailman haasteisiin.
Purppuraheloahven

Purppuraheloahven ("Pseudanthias tuka") tai purppurakoruahven on koralliriuttojen parvikala, jota pidetään myös riutta-akvaarioissa.
Koko ja ulkonäkö.
Purppuraheloahven kasvaa noin 12 cm pitkäksi. Ne ovat yleisväriltään punavioletteja, koiraan selässä on häkellyttävä keltainen vaakaviiva.
Alkuperä.
Purppuraheloahvenia tavataan 10-35 metrin syvyydessä Indopasifisella merialueella Mauritiukselta Filippiineille ja Suurelle koralliriutalle.
Käyttäytyminen ja ravinto.
Purppuraheloahven syö lähinnä eläinplanktonia: äyriäisiä ja kalojen mätiä. Ne muodostavat suuria parvia riutan ulkorinteille. Akvaariossa niiden totuttaminen purkkiruokaan ja yleensäkin elämään vankeudessa voi olla vaikeaa.
Manfred Schmidt

Manfred Schmidt (15. huhtikuuta 1913 Bad Harzburg – 28. heinäkuuta 1999 Ambach, Münsing) oli saksalainen sarjakuvataiteilija ja humoristinen matkakirjailija.
Manfred Schmidt kasvoi Bremenissä. Hänen ensimmäinen sarjakuvansa julkaistiin, kun hän oli 14-vuotias. Ylioppilastutkinnon jälkeen hän pyrki elokuva-alalle, mutta ura ei osoittautunut tuottoisaksi. Hän opiskeli taideteollisuuskoulussa ja työskenteli Ullstein-kustantamossa lehdistöpiirtäjänä. Toisen maailmansodan aikana hän ei juuri piirtänyt, mutta sodan loppuvaiheessa hän kuvitti propagandalehtisiä, joiden oli tarkoitus horjuttaa Eurooppaan saapuneiden amerikkalaissotilaiden taistelumielialoja.
Kun Schmidt sai käsiinsä "Teräsmies"-sarjakuvia, hän piti kerrontamuotoa alkeellisena ja ryhtyi parodioimaan sitä "Nikke Knatterton" -sarjakuvalla, jota julkaistiin "Quick"-kuvalehdessä vuosina 1950–1959. Knatterton on ylivertainen yksityisetsivä, ja hahmon esikuvana oli Schmidtin mukaan Hans Albersin esittämä Sherlock Holmes. Knattertonista tuli suosittu niin Saksassa kuin ulkomaillakin, ja hahmosta tehtiin sekä näytelmä- että piirroselokuvia. 1970-luvulla Schmidt tuotti ja ohjasi televisiolle 15-osaisen piirroselokuvasarjan "Nikke Knatterton: Mestarietsivän seikkailut".
Schmidt toimi myös sarjakuvakriitikkona ja kirjoitti aiheesta useita kirjoja. Lisäksi hän julkaisi matkakertomuksia.
Ruoveden vaakuna

Ruoveden vaakuna on Ruoveden kunnan tunnus. Vaakunassa on aiheena hopeisessa lakiossa esiintyvä punainen Kirkkovene jonka hankainparit symbolisoivat Ruoveden emäpitäjästä aikoinaan muodostuneita kuntia ( Ruovesi, Keuruu, Virrat, Ähtäri, Kuru, Vilppula ja Pohjaslahti). Punaisessa kentässä esiintyvät Kolme Lahnaa kuvaavat Ruovedellä kolmelta suunnalta yhtyviä vesireittejä: Ähtärin, Pihlajaveden ja Keuruun reittejä. 
Vaakunan selitys kuuluu: ”punaisessa kentässä kolme hopeista lahnaa asennossa 2 + 1, hopeisessa lakiossa punainen kirkkovene.” Vaakunan on piirtänyt Eino Halén käyttäen pohjana Akseli Gallen-Kallelan vuonna 1915 piirtämää Ruoveden kunnan sinettiä. Vaakuna otettiin käyttöön 1959, kun sisäasianministeriö oli vahvistanut kunnanhallituksen päätöksen 23.11.1959.
Intersteno

Intersteno on kansainvälinen pikakirjoittajien ja konekirjoittajien järjestö. Se järjestää 2–3 vuoden välein kongresseja ja kilpailuja. Kilpailuja on muun muassa pikakirjoituksessa, konekirjoituksessa ja tekstinkäsittelyssä, ja osaa niistä pidetään maailmanmestaruuskilpailuina.
Interstenolla on jäsenjärjestöjä noin 20 maasta. Suomesta järjestössä on jäsenenä Suomen Pikakirjoittajayhdistys.
Historia.
Kansainvälisiä pikakirjoituskongresseja järjestettiin vuodesta 1887 lähtien. Maailmansodat aiheuttivat kuitenkin katkoksia kansainväliseen pikakirjoitustoimintaan. Kansainvälinen pikakirjoittajien ja konekirjoittajien järjestö perustettiin vuonna 1954 Sveitsin Veveyssä, ja viitisen vuotta myöhemmin se otti käyttöön myös lyhyemmän nimen "Intersteno".
Tatra T43

Tatra T43 oli tšekkoslovakialaisen Tatran vuosina 1929–1938 valmistama kevyt, kaksiakselinen, takavetoinen kuorma-auto, jonka kantavuus oli 1 500 kg. Auto oli erittäin suosittu erityisesti pienyrittäjien keskuudessa. Ensimmäiset versiot muistuttivat ulkonäöltään paljon mallin edeltäjää, T13-mallia.
Teknisiä tietoja.
Moottori.
Autossa oli voimanlähteenä ilmajäähdytteinen, nelitahtinen ja nelisylinterinen bokserimoottori, jonka lohko oli alumiinia. Kaasuttimena oli Zenith malliltaan 30KB tai U30. Sytytysjärjestelmä oli joko Boschin tai Scintillan valmistama ja toimi magneeton avulla.
Voimansiirto ja alusta.
Moottorin takana oli mekaanisesti toimiva kolmilevyinen kuiva kytkin. Vaihteita oli neljä eteen ja yksi taakse. Kantavana rakenteena oli keskusputkirunko, jonka sisällä ollut akseli välitti voiman heilurityyppisellä erillisjousituksella varustetulle taka-akselille. Vetopyörästön yhteyteen oli kiinnitetty poikittain kaksi neljänneselliptistä lehtijousta, jotka oli kytketty toisista päistään jarrukilpiin. Jousitus oli massiivisempi kuin T30:ssä käytetty. Edessä oli jäykkä akseli ja poikittain asennettu puolielliptinen lehtijousi.
Jarruina oli mekaanisesti toimivat rumpujarrut.
Kori ja varusteet.
T43:n rakenne ja tekniikka sekä ohjaamon etuosa pohjautuivat T30-malliin. Sähköjärjestelmä oli 12-volttinen.
Muunnelmat.
Auton ulkoasua uusittiin noin vuonna 1931 tai 1932 Tatra T52 -henkilöauton tullessa markkinoille. Samalla siihen tehtiin muutamia teknisiä parannuksia. Keulan muotoa muutettiin pyöreämmäksi ja esiteltiin versio T43/52, jossa oli T52:n moottori. Taka-akselille lisättiin kallistuksenvakain.
Uusi päivitys tehtiin vielä 1936, jolloin T30:n moottori jätettiin pois valikoimasta. Konepelti oli nyt peräisin T52:sta.
Tatralla oli tapana ostaa takaisin käytettyjä T43-malleja ja rakentaa niiden päälle uusia koreja. Tämän jälkeen autot myytiin jälleen uusille omistajille. Lukuisia T43-malleja muutettiin toisen maailmansodan aikana kaasukäyttöisiksi.
Rhynchocinetes durbanensis

 
Rhynchocinetes durbanensis on merivedessä elävä punavalkoinen katkarapu. Sitä pidetään joskus meriakvaariossa, ja kutsutaan nimillä kamelirapu, piparminttukarkkirapu ja tanssiva rapu. Sen väritys muistuttaa "Lysmata wurdemannia", mutta "Rhynchocinetes durbanensis"in voi erottaa tanssahtelevan liikkumistyylinsä avulla. Myös monet saman suvun lajit ovat varsin samannäköisiä.
Tämä katkarapu kasvaa noin 5 cm pitkäksi. Siinä on vaihtelevia valkoisia kuvioita punaisella pohjalla. Koiraalla on isommat sakset kuin naaraalla.
"Rhynchocinetes durbanensis" on kotoisin indopasifiselta merialueelta. Se viettää aikaansa kivenkoloissa ja korallisoran joukossa, ja tarvitsee piilopaikkoja varsinkin kuorenvaihdon ajaksi. Akvaariossa "Rhynchocinetes durbanensis" tulee toimeen muiden äyriäisten kanssa, mutta saattaa näykkiä pehmytkoralleja ja merivuokkoja.
Fred Lane

Freddie Brown Lane, Jr. (6. syyskuuta 1975 – 6. heinäkuuta 2000) oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hän loi NFL-uransa Carolina Panthersissa vuosina 1997–1999. Keväällä 2000 hän siirtyi Indianapolis Coltsiin. Hän opiskeli Tennesseen Lane Collegessa. 
Fred Lane kuoli vaimonsa Deidra Lanen ampumana. Deidra Lane sai tuomion taposta ja vapautui vankilasta vuonna 2009 siellä kuutisen vuotta istuttuaan.
Crunk Rock

Crunk Rock on rap-artisti Lil Jonin ensimmäinen sooloalbumi. Albumi julkaistiin 8. kesäkuuta 2010.
Taustatietoa.
Albumi sijoittui Yhdysvaltain Billboard 200 -listan 49. sijalle myyden 8 900 kappaletta ilmestymisviikollaan. Nyt albumia on myyty Yhdysvalloissa yhteensä 14 000 kappaletta.
Albumin piti alun perin ilmestyä vuoden 2006 puolivälissä, sitten loppuvuodesta 2007 sitten "joskus" vuonna 2008, kunnes lopulta se ilmestyi kesäkuussa 2010. Yksi syy myöhästymiseen oli TVT Records -levy-yhtiön konkurssi, jonka kautta albumin piti ilmestyä.
Apogon parvulus

Apogon parvulus on kardinaaliahveniin kuuluva kala, jota pidetään joskus meriakvaariossa.
Koko ja ulkonäkö.
"Apogon parvulus" kasvaa noin 4 cm pitkäksi. Sen vartalo on pyöreähkö, evät kapeat ja korkeat. Pohjaväri on hopeanharmaa, lähes läpikuultava, ja siinä on tummempia vaakaraitoja. Pyrstön tyvessä on punainen täplä.
Alkuperä.
"Apogon parvulus" elää luonnossa Tyynenmeren länsiosassa, Japanin ja Filippiinien lähivesillä. Sitä tavataan usein kivikkoisilta riutoilta alle neljän metrin syvyydeltä.
Käyttäytyminen ja ravinto.
"Apogon parvulus" elää suurina parvina alueilla, joissa on voimakas virtaus. Ne syövät lihapitoista ruokaa, akvaariossa myös hiutale- ja pakasteruokaa.
Paritäplähuulikala

Paritäplähuulikala ("Bodianus bimaculatus") on koralliriutoilla elävä pitkulainen huulikalojen heimon kala.
Ulkonäkö ja koko.
Paritäplähuulikala kasvaa noin 10 cm pitkäksi. Se on kellansävyinen, punertavien vaakaraitojen koristama, ja sen kidusten ja pyrstön lähellä on kaksi mustaa täplää.
Levinneisyys ja elintavat.
Paritäplähuulikaloja tavataan Indopasifiselta merialueelta. Se on yleensä varsin rauhallinen muita kalalajeja kohtaan, mutta jos samaan akvaarioon laitetaan useita kaksitäplähuulikaloja, ne on laitettava sinne yhtaikaa, sillä muuten aiemmin reviirin vallanneet ahdistavat uusia tulokkaita. Aikuisena kala voi alkaa näykkiä myös sellaisia pienehköjä rapuja, jotka on tuotu altaaseen kalan itsensä jälkeen.
Jouluksi kotiin (vuoden 1975 elokuva)

Jouluksi kotiin on suomalainen elokuva vuodelta 1975. Se kertoo rakennustyömies Urho Suomalaisen yrityksistä rakentaa omakotitaloa nelihenkiselle perheelleen taloudellisten ja terveydellisten huolien varjossa. Mustavalkoinen työläiskuvaus sai Jussi-palkinnon parhaasta ohjauksesta 1975. Kaupallinen menestys oli heikko: "Jouluksi kotiin" keräsi hieman yli viisi tuhatta katsojaa elokuvateattereissa. 
Finnkino Oy on julkaissut elokuvan DVD:nä (mv, mono, kuvasuhde 16:9). 
Juoni.
Urho Suomalainen on 2. maaliskuuta 1929 syntynyt rakennustyömies. Hänen vaimonsa Sirkka työskentelee tehtaassa, avioparilla on kouluikäiset poika ja tytär – Jari ja Leena. Perheen haaveena on päästä asumaan omakotitaloon, pois ahtaasta ja huonokuntoisesta vinttikamarista. Huonot välit vuokraemäntään antavat lisäpontta talohaaveelle. Urho rakentaa taloa vapaa-ajallaan, lisäksi hän soittaa trumpettia torvisoittokunnassa. Rakennustyö etenee, pidetään valutalkoot ja haetaan runkopuut Urhon synnyinseudulta muutaman tunnin ajomatkan päästä. Mies on muuttanut Etelä-Suomeen jo pari vuosikymmentä sitten.
Urhon äiti asuu leskenä mummonmökissään. Urholla on kolme veljeä, joista yksi asuu Australiassa ja kaksi Ruotsin Eskilstunassa. Hänen siskoistaan toinen asuu Tampereella, toinen Keravalla. Vieraillessaan synnyinseudullaan Urho muistelee kylän miesten kanssa vuoden 1918 sisällissodan tapahtumia. Hänen isänsä taisteli punakaartissa ja Urho on itse kommunisti.
Omakotitalon rakennustyössä ilmenee vakava virhe, joka kiristää Urhon hermoja. Lisäksi ongelmia on aravalainan kanssa. Mies purkaa turhautumistaan vaimoonsa, joka järkyttyy: Sirkan ja Urhon perheessä ei ole aiemmin ollut tapana selvittää asioita huutamalla. Urhon terveys alkaa rapistua; hänellä on univaikeuksia ja hän saa työpaikallaan sairauskohtauksen. Miehellä todetaan keuhkokuume. Hänen äitinsä tulee vierailulle ja huolestuu poikansa tilasta. Valotetaan Urhon lapsuutta takautumin ja äidin kertomusten kautta. Jääräpäinen Urho lähtee toipilaana jatkamaan talonsa rakentamista. Terveys pettää lopulta viimeisen kerran: Urho lyyhistyy rakennustyömaalleen ja vaipuu kuolon uneen. Hautajaisissa hänen puoluetoverinsa pitää sosialismia ylistävän pateettisen puheen.
Kuvausaika ja -paikat.
"Jouluksi kotiin" kuvattiin 11. syyskuuta – 14. joulukuuta 1974 lähinnä Espoossa, Helsingissä ja Kirkkonummella. Urhon äidin korpimökki sijaitsi Kauklahdella.
Arvioinnit.
Helsingin Sanomat arvioi elokuvaa: ”Jaakko Pakkasvirta näyttää mieluisasti kypsyneen filminteossa – – ilmeisesti ne viime vuosien lukuisat, lähinnä dokumenttiluontoiset lyhytelokuvat – – ovat antaneet hänelle runsaasti uutta pohjatietämystä ja intressejä. – – Pakkasvirran kerronta on rauhallista, eleetöntä ja tiukasti tosiasioissa pitäytyvää.” Uusi Suomi piti elokuvan aineksia ohuina, mutta kiitti kuvatulkinnan korkeaa tasoa.
Kenneth Copeland

Kenneth Copeland (s. 6. joulukuuta 1936, Lubbock Texas) on yhdysvaltalainen kristitty televisioevankelista ja uskonnollisen "Kenneth Copeland Ministries" (KCM) -organisaation perustaja. Copeland lukeutuu karismaattiseen liikkeeseen. Hän on tunnettu kiistanalaisesta opetuksestaan, jota on myös sanottu menestysteologiaksi. Copeland kääntyi kristinuskoon marraskuussa 1962 ja toimi aluksi Oral Robertsin lentäjänä. Hän on opiskellut Oral Roberts -yliopistossa ja myös muun muassa Kenneth E. Haginin johdolla.
Opetus ja kritiikki.
Sivustollaan Copelandin organisaatio julistaa muun muassa uskovansa uskovien ihmisten pelastuvan Kristuksen veren tähden, uskovien ikuiseen pelastukseen ja kadotettujen ikuiseen kadotukseen. Järjestö julistaa myös ihmisten parantumista Jeesuksen nimen kautta, vesikastetta, sekä siitä erillistä Pyhän Hengen kastetta. KCM:n motto "Jeesus on Herra" perustuu Roomalaiskirjeen jakeeseen 10:9.
Paavo Hiltunen ja Leo Meller kritisoivat Copelandia vuonna 1992 opista, jonka mukaan Jeesuksen fyysinen kärsimys olisi "maksanut hinnan" ihmisen ruumiin tarpeista, kuten paranemisesta. Hiltusen ja Mellerin mukaan kyseessä on harhaoppi, jonka mukaan Kristuksen veri ei riitä ihmisten lunastukseksi. Copeland on heidän mukaansa opettanut myös, että Kristus "otti päälleen saatanan luonnon", eli käytännössä maksoi synnit saatanalle eikä kristinuskon Jumalalle. Hiltunen ja Meller myös kertovat Copelandin kutsuneen Kristukseen uskovia ihmisiä pieniksi jumaliksi.
Liiketoiminta ja politiikka.
Copelandia on kritisoitu liiketoiminnastaan, muun muassa osakeyhtiönsä konkurssin jäljiltä maksamattomista palkoista, ja organisaationsa kalliista yksityislentokoneesta, jota on väitetty käytetyn myös yksityiskäyttöön.
Copeland on tehnyt myös omia lännenelokuvia, joissa hän itse esiintyy pääosassa Wichita Slimin roolissa.
Copeland tuki presidenttiehdokas Mike Huckabeen vaalikampanjaa vuonna 2008.
Yksityiselämä.
Kenneth ja Gloria Copeland avioituivat 1963. Heillä on kolme lasta, John Copeland, Terri Pearsons ja Kellie Copeland-Kutz, joka toimii myös julistajana. Copeland on ollut naimisissa kahdesti aikaisemmin: ensimmäisen kerran Ivy Bodifordin kanssa 1955–1958 ja toisen kerran Cynthia Davisin kanssa 1958–1961.
Copeland on yksi Yhdysvaltain rikkaimmista televisioevankelistoista. Arviot hänen omaisuudestaan vaihtelevat 300–760 miljoonan dollarin välillä. Copeland asuu Fort Worthissa tontilla, jossa on kirkon lisäksi yksityinen lentokenttä, lentokonehalli ja Copelandin seurakunnan omistama usean miljoonan dollarin arvoinen kartano. Copelandilla on käytössään useampi yksityislentokone. Tontista ei makseta kiinteistöveroa.
Haavikko-niminen mies

Haavikko-niminen mies on vuonna 2009 ilmestynyt kirjailija ja kustantaja Paavo Haavikkoa käsittelevä elämäkertateos, jonka on kirjoittanut Mauno Saari.
Haavikon poika Heikki Haavikko jätti käräjäoikeudelle pyynnön estää kirjan julkaisu, koska hän ei saanut kirjaa ennakkoon luettavakseen. Käräjäoikeus kuitenkin hylkäsi vaatimuksen.
Mauno Saari kertoo kirjassa harkinneensa elämäkertahankkeesta luopumista, kun hänelle oli selvinnyt Heikki Haavikon vastustus sitä kohtaan Paavo Haavikon vielä eläessä. Saaren mukaan Paavo Haavikko itse oli tällöin pyytänyt häntä jatkamaan kirjoittamista. 
Heikki Haavikko väitti Saaren kirjan sisältävän muun muassa hänen isänsä terveydentilaan liittyviä arkaluonteisia seikkoja. Saari kiisti väitteen sanoen, ettei hän ollut puhunut yhdenkään sellaisen lääkärin kanssa, jolla olisi ollut pääsy Paavo Haavikon potilasasiakirjoihin. Kiistan vuoksi Heikki Haavikko antoi isänsä teosten uusintapainosten julkaisuoikeudet WSOY:lle..
Kirjan tyyli ja sisältö.
Mauno Saaren kirjan lähdeaineistona ovat olleet Haavikon omat teokset, Saaren muistiinpanot hänen Haavikon kanssa käymistään keskusteluista ja hänen tekemänsä haastattelut sekä muiden kirjoittamat tekstit. Saaren kirjoitustyyli ei tarkkaan erottele hänen ja Haavikon puhetta ja kirjoitusta, vaikka ero on lukijalle olemassa.
Saari kertoo kirjassa muun muassa Haavikon yllättävistä ja rajuista raivokohtauksista. Haavikko oli kirjoittanut libreton vuoden 1975 Savonlinnan oopperajuhlilla esitettyyn Aulis Sallisen oopperaan "Ratsumies". Eräs yksityiskohta oopperan lavastuksessa oli ollut Haavikon mielestä väärin. Haavikko oli kestänyt ensi-illan tyynenä, mutta sai myöhemmin kesäpaikassaan raivokohtauksen hänen puolisonsa Ritva Haavikon kehuttua oopperaa hienoksi. Paavo Haavikko oli lyönyt kaksi tuolia pirstaleiksi sekä särkenyt astioita, puhelimen ja tuvan ikkunat.
MediaTek

MediaTek Inc. on taiwanilainen puolijohdeteollisuuden yritys. Yhtiöllä ei ole omia tuotantolaitoksia, vaan se toimii mikropiirien suunnittelijana ja jakelijana (). Yhtiö oli listattuna S&amp;P Asia 50 -osakelistalle, kunnes putosi pois vuonna 2018.
Matkapuhelimet.
Yhtiö toimittaa valmiita piiri- ja komponenttisarjoja ohjelmistoineen aasialaisille matkapuhelinten kokoajille.
Viljutšinsk

Viljutšinsk () on suljettu kaupunki Tyynenmeren rannalla Kamtšatkan aluepiirissä Venäjän kaukoidässä. Se on Venäjän Tyynenmeren laivaston ydinsukellusveneiden tärkeä tukikohta ja aluepiirin 3. suurin kaupunki (noin 22 000 asukasta vuonna 2013).
Kaupunki sijaitsee Kamtšatkan niemimaan kaakkoisosassa, Avatšanlahden rannalla, noin 25 km aluepiirin pääkaupungista Petropavlovsk-Kamtšatskista länteen, lahden vastarannalla. 
Historia.
Paikalla aiemmin sijainneessa Rybatšin taajamassa on ollut tyynenmerenlaivaston sukellusvenetukikohta vuodesta 1938. Nykyinen kaupunki perustettiin Sovetski-nimisenä vuonna 1968 yhdistämällä Rybatši ja kaksi muuta asutuskeskusta, Primorski ja Seldevaja, jossa oli sijainnut sukellusveneiden korjaustelakka vuodesta 1959. Vuodesta 1970 kaupungin nimi oli Primorski, mutta se kuitenkin tunnettiin salaisen kaupungin koodinimellä Petropavlovsk-Kamtšatski-50 lähimmän suurkaupungin mukaan, eikä sitä merkitty julkisiin karttoihin. Vuonna 1994 kaupunki sai nykyisen nimensä Viljutšinsk läheisen "Viljutšinski"-tulivuoren mukaan.
Elinkeinoelämä.
Rybatšin kaupunginosassa sijaitsee ydinsukellusvenetukikohta, johon on sijoitettu Oscar II –luokan ristelyohjus-sukellusveneitä sekä Delta III- ja Akula-luokkien sukellusveneitä. Kaupungissa on lisäksi sukellusveneiden korjaustelakka. Vuosina 1959-1994 kaupungissa oli ”Tyynenmerenlaivaston hydrografisen tutkimusyksikön” (4 и 5 Тихоокеанская гидрографическая экспедиция) tukikohta, jonka alukset toimivat Neuvostoliiton avaruusalusten ja mannertenvälisten ohjusten tukiasemina maailman valtamerillä.
Kalastus ja kalanjalostus ovat myös tärkeitä elinkeinoja. 
Pääesikunta esitti tukikohdan sulkemista taloudellisista syistä vuonna 2003. Sen sijaan kaupungin ja tukikohdan infrastruktuuria on kuitenkin vahvistettu viime vuosina. 
Kaupungin edustalle on suunniteltu sijoitettavaksi Venäjän ensimmäinen kelluva ydinvoimalaitos, 70 Megawatin "Akademik Lomonosov".
Viljutšinsk sai ensimmäiset kaksi ortodoksikirkkoaan 1990-luvulla.
Carl Lesszig

Carl Lesszig (Leszig) (16. toukokuuta 1807 Pietari, Venäjä – 15. marraskuuta 1852 Plön, Tanska) oli arkkitehti, joka toimi Viipurin kaupunginarkkitehtina vuosina 1834–1851. 
Henkilöhistoria.
Lesszigin (alk. Lesszig tai Leszig) suku on saksalaistaustainen ja sen vanhin tunnettu kantaisä on Danzigin pormestari Jeremias Lesszig (1598–1665). Carl Lesszigin isoisä kauppias Salomon Lesszig (1741–1776) siirtyi Danzigista vuonna 1764 Pietariin, jossa syntyi myös hänen isänsä sokeritehtailija Carl Salomon Lesszig (1768–1841). Tämä avioitui Anna Helene Krookin (Kroock) (1780–1854) kanssa ja heille syntyi yhteensä 13 lasta. Carl Lesszig avioitui 30-vuotiaana Viipurissa 29.4.1838 Rosine (Rosalie) Ernestine Sprangerin (17.6.1810 Tallinna – 15.1.1888 Viipuri) kanssa. Vaimon isä oli kööpenhaminalaissyntyinen porvari ja naulantekijä Andreas Daniel Spranger. Perheeseen syntyi viisi lasta, Rosalie Caroline (1839–1897), Marie (Maria) Elisabeth (1840–1919), Carl Eduard (20.2.1843–16.6.1843), Carl (Karl) Leopold (1847–1878) ja Ernst Emil Wilhelm (1852–1913). Kaikki perheen lapset syntyivät Viipurissa. 
Ammattiura.
Kuvernementin arkkitehti Johan Henrik Stråhlmanin kuoltua vuonna 1827 Viipurin kaupunginarkkitehdin virka jäi täyttämättä seitsemän vuoden ajaksi sopivien hakijoiden puutteessa. Virkaa hoiti kunnallisraatimies Ziemcke, joka oli koulutukseltaan leipuri. Vuonna 1843 virkaan pyydettiin Lesszigiä, vaikka hän ei ollut virkaa hakenutkaan. Hänet nimitettiin 27.1.1834 virkaatekeväksi kaupunginarkkitehdiksi ja 27.2.1836 tehtävä vakinaistettiin. Lesszig toimi kaupunginarkkitehdin virassa 17 vuotta, jona aikana hän ehti jättää jälkensä kaupungin katukuvaan. Piirustuksia ja suunnitelmia on säilynyt noin 130 kappaletta Viipurin maistraatin arkistoissa. 
Lesszig suunnitteli rakennuksia lähinnä kaupungin vanhaan osaan (ent. Linnoitus). Rakennusten julkisivut on suunniteltu klassistisiksi, mutta poikkeuksena on Pietarin esikaupunkiin 1849 suunniteltu kaksikerroksinen puinen asuinrakennus, joka on gotiikan tyylinen. Lesszigin työt Viipurissa keskittyivät asemakaavan piirissä sijainneille yksityishenkilöiden tonteille. Julkisista rakennuksista vain vuonna 1851 uusitun teatteritalon suunnittelu jäi hänen tehtäväkseen. Teatteritalon kanssa samalle tontille rakennettu alkujaan palokunnan talliksi tarkoitettu yksikerroksinen kivirakennus oli yksi hänen näkyvimmistä ja viipurilaisille tunnetuimmista rakennuksistaan. Lesszig suunnitteli myös rakennuksia Karjalan- ja Pietarinkadun kulmatontille sekä Eliaan- ja Pietarinkadun kulmatontille. Useista hänen töistään on sanottu, että ne todistivat suunnittelijansa hyvää tyylitajua ja sommittelutaitoa. Lesszigin ura kaupunginarkkitehtina päättyi hänen pyytäessään eroa vuonna 1851 sairauden vuoksi. Häntä seurasi kaupunginarkkitehdin tehtävässä Viktor Erik Amadeus Bosin.
Reijo Kanerva

Reijo Juhani Kanerva (29. tammikuuta 1944 Ylöjärvi – 1. maaliskuuta 2016) oli suomalainen jalkapalloilija.
Tukimiehenä pelannut Kanerva edusti urallaan Lielahden Kipinää, Kalevan Pallo-Poikia 1962–1963, Åbo IFK:ta 1964–1965, Upon Palloa 1966–1967 ja Tampereen Palloilijoita 1968–1973. Hän voitti ÅIFK:ssa Suomen Cupin 1965. Kaikkiaan Kanerva pelasi viiden kauden aikana 81 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki kaksi maalia. 
Kanerva pelasi Suomen miesten maajoukkueessa vuosina 1964–1967 yhteensä 17 maaottelua. Urheilumme kasvot -teoksessa vuodelta 1973 Kanervaa kuvailtiin "raisuotteiseksi ja uhrautuvaksi puolustuspelaajaksi", joka voitti Suomen joukkueessa topparina Pohjolan mestaruuden vuonna 1966.
Jääkiekkoa Kanerva pelasi SM-liigassa maalivahtina Upon Pallossa ja Vehmaisten Urheilijoissa vuosina 1967–1969. Hän oli joukkueen kokoonpanossa kahdeksassa ottelussa ja pelasi yhden ottelun.
Snorre Ruch

Snorre Vestvold Ruch (s. 21. tammikuuta 1972 Trondheim, Norja), joka tunnetaan myös taiteilijanimillä Blackthorn ja S.W.Krupp, on norjalainen black metal -muusikko. Hän soittaa kitaraa, mutta on ollut myös kosketinsoittaja ja laulaja. 
Snorre Ruch perusti vuonna 1989 black metal -yhtyeen Thorns. Ruch oli Mayhemin kitaristina vuosina 1992–1993. Hän oli myös sessiomuusikko Satyriconin vuoden 1999 studioalbumilla "Rebel Extravaganza".
Vuonna 1994 Snorre Ruch tuomittiin kahdeksaksi vuodeksi ehdottomaan vankeuteen avunannosta toisen Mayhem-kitaristin Euronymouksen murhaan. Hän avusti Euronymousta puukottanutta Varg Vikernesiä rikoksessa.
Sven Erik Kristiansen

Sven Erik Kristiansen (s. 4. helmikuuta 1969) on norjalainen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten norjalaisen black metal -yhtye Mayhemin laulajana taiteilijanimellä Maniac. Kristiansen oli Mayhemin jäsen vuosina 1986−1988 ja 1995−2004. 
Nykyään Kristiansen esiintyy yhtyeissä Bomberos ja Skitliv. Kristiansen on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Isonokkakaija

Isonokkakaija ("Tanygnathus megalorynchos") on indonesialainen isonokkainen kaija.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on noin 41 cm ja paino 260–325 g. Sen höyhenpuku on enimmäkseen vihreä, yläperä on sininen, yläsiivellä on sinisen, mustan ja keltaisen kirjavointia, vatsapuoli on kellanvihreä, alasiipi, pyrstön kärki ja rinnan sivut ovat keltaiset. Nokka on punainen, koivet vihertävänharmaat ja iiris kellanvalkoinen. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Eräs yksilö eli vankeudessa 23-vuotiaaksi.
Esiintyminen.
Isonokkakaijat elävät useilla Indonesian itäosan saarella, muun muassa Malukussa, Raja Ampatissa, Talaudissa, Sangirissa, Saranganissa, Pienillä Sundasaarilla ja Itä-Timorissa. Laji on siirretty ainakin Etelä-Filippiinien Balutille. Sen elinympäristön ala on 50 000–100 000 neliökilometriä ja populaation koko on noin 110 000 yksilöä. Lajista tunnetaan viisi alalajia: "megalorynchos", "affinis", "subaffinis", "hellmayri" ja "sumbensis".
Elinympäristö.
Lajia tavataan varttuneissa metsissä 1 000 m korkeudelle merenpinnasta, myös kookospalmuviljelmillä.
Lisääntyminen.
Lisääntymiaika on elo-joulukuussa. Pesä on korkealla suuren puun kolossa tai onkalossa. Naaras munii kaksi munaa.
Ravinto.
Ruokavalio koostuu hedelmistä, pähkinöistä ja viljasta.
Vihernokkakaija

Vihernokkakaija ("Tanygnathus sumatranus") on kaakkoisaasialainen kaija.
Vuoden 1992 suomenkielisessä lajilistauksessa esiintynyt celebesinnokkakaija ("Tanygnathus heterurus)" lasketaan nykyään samaksi lajiksi vihernokkakaijan kanssa.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on noin 32 cm ja paino 230–330 g. Sen höyhenpuku on lähes kokonaan vihreä, yläperä ja alaselkä ovat siniset, siiven yläpeitinhöyhet sinisen ja keltaisen kirjavat, pyrstön kärki ja alapuoli kellahtavat ja siiven alapinta kellanvihreä. Nokka on punainen, koivet vihertävänruskeat ja iiris vaaleankeltainen. Naaras on hieman himmeämpi väreiltään ja sen nokka on valkoinen. Eräs yksilö on elänyt yli 14-vuotiaaksi.
Esiintyminen.
Vihernokkakaijat elävät laajalla alueella Filippiineillä ja Indonesian Sulawesin saarella ja sen lähisaarilla. Elinympäristön ala on 100 000–1 000 000 neliökilometriä ja populaation koko on noin 50 000 yksilöä. Lajista tunnetaan viisi alalajia: "sumatranus", "burbidgii", "dupontii", "everetti" ja "freeri".
Elinympäristö.
Sitä tavataan alavien maiden ja vuorenrinteiden metsissä yleensä alle 500 m:n korkeudella merenpinnasta, myös viljelyksillä ja laitumilla. Se liikkuu enimmäkseen yksin tai pareittain, joskus jopa 15 yksilön parvissa. Se on aktiivinen myös yöllä.
Lisääntyminen.
Pesä on korkealla puun kolossa tai onkalossa. Naaras munii kaksi, joskus kolme munaa.
Ravinto.
Ruokavalio koostuu hedelmistä, siemenistä, pähkinöistä, marjoista ja viljasta.
Luettelo nyrkkeilyn painoluokista

Tämä on luettelo nyrkkeilyn painoluokista.
Painorajat ammattilaisnyrkkeilyssä:
Painorajat kesäolympialaisten nyrkkeilyssä:
Painorajat amatöörinyrkkeilyssä:
Suomukurkkuorneero

Suomukurkkuorneero ("Anabacerthia variegaticeps") on Keski- ja Etelä-Amerikassa tavattava orneeroihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Kooltaan suomukurkkuorneero on 16–18 cm. Lajin pää on ruskehtavan harmaa ja silmän ympärystät ja leveähkö silmäkulmajuova ovat väritykseltään okrankeltaiset. Selästään ja siivistään suomukurkkuorneero on ruosteenruskea ja pyrstöstän kastanjanvärinen. Kurkku on kellertävä ja hyöhenten ruskeat reunaat antavat suomumaisen vaikutelman. Vatsastaan lintu oliivinruskea. Vuoriorneero ("Anabacerthia striaticollis") eroaa suomukurkkuornerosta heikommin erottuvien silmäkulmajuovien ja vaaleampi sekä hyöhenpuvultaan yksivärisempi.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Lajia tavataan Andeilta Kolumbiasta Ecuadoriin ja eristäynyt populaatio elää Keski-Amerikassa alueella, joka ulottuu Meksikosta Panamaan. Suomukurkkuorneeron elinympäristöä ovat vuoristometsien lehvästöt ja metsien reunat. Laji liikkuu päällyskasvien joukossa hyppien ja etsien sieltä ravintoa ja voi myös muodostaa sekaparvia muiden varpuslintujen kanssa. Lajia tavataan metsistä, jotka sijaitsevat 700–1 700 metrin korkeudella merenpinnan tasosta.
Rautakosken ruukki

Rautakosken ruukki toimi Lopen Salonkylässä Rautajoen varrella vuosina 1850–1905. Ruukki tuotti rautaa lähiseudulta kerätystä järvi- ja suomalmista. Tämä malmi sulatettiin harkoiksi ruukin harkkohytissä ja taottiin sitten kankiraudaksi. Ruukin perusti Salon kartanon omistanut lippujunkkari Adolf Sohlman. Vuonna 1860 Sohlman erotti ruukin laitoksineen ja kolmasosan Salon kartanosta vävylleen nimismies Johan August Lindgrenille joka oli toiminut ruukin isännöitsijänä sen perustamisesta lähtien. Näin syntynyttä uutta tilaa alettiin kutsua Salmion kartanoksi.
Ruukki luopui harkkohytistä 1860-luvulla ja osti tästä lähtien muualta valmista takkirautaa. Lisäksi alettiin ostaa myös rautaromua. Näistä raaka-aineista tuotettiin sitten kankirautaa ja valmiita rautatuotteita. Vuonna 1874 Lindberg muodosti ruukista "Rautakoski Oy"-nimisen osakeyhtiön ja erotti yhtiölle 507 tynnyrinalaa Salmion kartanon maista. Ruukkiin kuului tässä vaiheessa myös öljynpuristamo jossa valmistettiin öljyä ja öljykakkuja sekä parin kilometrin päässä sijainnut tiilitehdas joka tuotti tulenkestäviä tiiliä. Uutta ruukkiyhtiötä johti ensin Lars Gustaf (L.G.) Schultz ja sitten hänen poikansa Victor Schultz. Victor Schultz oli Salmion kartanon vuodesta 1876 omistaneen Carl Johan Olssonin (1822–1910) vävy ja Olsson myi kartanon hänelle 1894.
Ruukin toiminta päättyi lopullisesti 1905 kun se ei enää kyennyt kilpailemaan venäläisen rautateollisuuden kanssa. Victor Schultz myi Salmion kartanon ja entisen ruukin rakennukset Kytäjän ja Mustion kartanot omistaneelle kamariherra Hjalmar Linderille vuonna 1909.