Omar al-Mukhtar

Omar al-Mukhtar (myös ʿUmar al-Mukhtār ibn ʿUmar al-Minifī; k. 16. syyskuuta 1931 Suluq, Italian Kyrenaika) oli libyalainen uskonoppinut ja sissipäällikkö, joka kuului senusien islamilaiseen veljeskuntaan ja johti sotilaallista vastarintaa italialaisia valloittajia vastaan Kyrenaikan alueella vuosina 1923–1931. Hän jäi lopulta italialaisten vangiksi ja hänet teloitettiin. Nykyään häntä pidetään Libyassa kansallissankarina.
Varhaisemmat vaiheet.
Mukhtar syntyi Kyrenaikassa vuosien 1856 ja 1862 välisenä aikana, mahdollisesti vuoden 1858 aikoihin. Hän kuului minifiyah-heimon ailat farhat -haaraan ja hänen suvullaan oli yhteys senuseihin. Hän opiskeli ensin Zanzurissa ja vuosina 1887–1895 koraanikoulussa senusien pääkeskuksessa Jaghbubissa. Hän siirtyi vuonna 1895 senusijohdon mukana Kufraan. Mukhtar toimi senusien šeikkinä al-Qasurissa vuosina 1897–1899, pohjois-Tšadin Ayn Qalakkahissa vuosina 1899–1903 ja sen jälkeen uudelleen al-Qasurissa. Hän opetti senusien ylläpitämässä zawiyassa. Tšadissa hän osallistui aseelliseen vastarintaan Ranskan joukkoja vastaan.
Vastarinnan johdossa.
Italian aloitettua vuonna 1911 Osmanien valtakuntaan kuuluneen Libyan valloituksen Mukhtar ryhtyi järjestämään vastarintaa abid-heimon keskuudessa. Senusikapinan päättyessä vuonna 1917 hänestä oli tullut merkittävä hahmo senusijohtaja Muhammad Idrisin rinnalla. Kun Italia keväällä 1923 aloitti uuden hyökkäyksen senuseja vastaan, Idris pakeni Egyptiin ja nimitti Mukhtarin yhdeksi Kyrenaikan alueen vastarinnan johtajista. Sissijoukkoja Jebel Akhdarin vuoristoseudulla komentanut Mukhtar oli vastarintajohtajista taitavimpia ja lisäksi karismaattinen hahmo, joka houkutteli useita heimoja liittymään taisteluun. Hän onnistui jatkamaan vastarintaa vuosien ajan italialaisten suuresta ylivoimasta huolimatta. Hän sai lempinimen "Assad al-Sahara", ”aavikon leijona”.
Kyrenaikan italialainen kuvernööri Ernesto Mombelli löi sissit taistelussa huhtikuussa 1925, mutta Mukhtar muutti taktiikkaansa ja onnistui saamaan lisäapua Egyptistä. Seuraava kuvernööri Attilio Teruzzi kiristi libyalaisiin kohdistettuja sortotoimia. Mukhtarin joukot tekivät maaliskuussa 1927 yllätysiskun Raheibassa, mutta yhteenotot Jebel Akhdarin alueella pakottivat hänet perääntymään. Vuosina 1927–1928 Mukhtar uudelleenjärjesti joukkonsa.
Vuonna 1929 Libyan kuvernööriksi tullut kenraali Pietro Badoglio neuvotteli sovinnon Mukhtarin kanssa saadakseen vastarinnan loppumaan. Mukhtar kuitenkin irtisanoutui siitä lokakuussa 1929 ja jatkoi vastarintaa. Maaliskuussa 1930 häntä kukistamaan saapui kenraali Rodolfo Graziani. Kun italialaisten suurhyökkäys kesäkuussa 1930 ei tuottanut tulosta, Graziani, kuvernööri Badoglio, Italian diktaattori Benito Mussolini ja siirtomaaministeri Emilio De Bono sopivat entistä armottomammasta strategiasta, jolla vastarinta saataisiin murrettua: Jebelin vuoristoalueen koko 100 000 asukkaan väestö päätettiin pakkosiirtää keskitysleireille Välimeren rannikolle ja Egyptin vastainen raja suljettiin avuntuonnin estämiseksi. Vuoden 1931 aikana Mukhtarin sissien tilanne alkoikin käydä vaikeaksi.
Mukhtar jäi lopulta italialaisten vangiksi 11. syyskuuta 1931 Zontan lähellä järjestetyssä väijytyksessä. Hänet tuomittiin Bengasissa järjestetyssä näytösoikeudenkäynnissä kuolemaan ja teloitettiin hirttämällä Suluqin keskitysleirissä 16. syyskuuta. Libyan viimeinenkin vastarinta mureni tämän jälkeen kolmessa kuukaudessa.
Jälkimaine.
Itsenäisessä Libyassa Mukhtar julistettiin kansallissankariksi. Hänen kuvansa on kymmenen Libyan dinaarin setelissä.
Mukhtarista on tehty elämäkertaelokuva "Erämaan leijona" (1980), jossa häntä näyttelee Anthony Quinn.