Reformijuutalaisuus

Reformijuutalaisuus on juutalaisuuden liberaali suuntaus, joka korostaa Tooran ja uskon muuttuvaa tulkintaa. Reformijuutalaisuudessa Tooraa, juutalaisen lain kulmakiveä, ei pidetä Jumalan ehdottomana sanana ja lakina, vaan pikemminkin erilaisten opetusten kokoelmana. Liikkeessä korostetaan hyvänä pidettyä elämäntapaa koskevia eettisiä ohjeita, mutta rituaalisia säännöksiä ei sen sijaan pidetä yhtä tärkeinä. Reformijuutalaisuudessa on pääosin luovuttu monista perinteisen juutalaisuuden uskomuksista, laeista ja tavoista.
Uskomukset.
Refromijuutalaisuus perustuu perustajiensa mukaan historiallis-positiiviseen ja humanistiseen ideologiaan sekä tarkastelee Israelin historiaa naturalistisesti. Reformijuutalaisuus keskitttyy lähinnä yhteiskunnalliseen toimintaan, eikä ole kehittänyt oppia teodikeaan.
Reformijuutalaisuus tulkitsee raamatulliset käsitykset Israelin asemasta "pappien kansana" ja sen tehtävästä "valona kansoille" syntyneiksi juutalaisen kansan historiallisesta pyhyyden etsinnästä, eikä jumalallisesti määrättynä. Vaikka reformijuutalaisuus ylläpitää juutalaista perususkoa "Israelin Jumalan" ykseydestä, se hylkää opin Tooran jumalallisesta ilmoituksesta, Israelin aseman valittuna kansana ja muut klassisen juutalaisen uskon yliluonnolliset elementit. Useimmat reformiteologit painottavat vain vähän oppeja sielun ikuisuudesta tai pelastumisesta, vaan korostavat sen sijaan universaalien moraalisten ihanteiden levittämistä.
Etiikka ja yhteiskunnallinen näkemys.
Reformijuutalaisuus on juutalaisuuden suuntauksista vahviten sitoutunut "eettiseen yksijumalaisuuteen" ja korostaa moraalista käyttäytymistä käytänteiden noudattamisen sijasta ihmisen maanpäällisen tarkoituksen täyttymisenä. Reformijuutalaisuuden moraalinen ajattelu ja toiminnan periaatteet ovat keskeisesti juurtuneet heprealaisten profeettojen yleismaailmallisiin opetuksiin eikä niinkään juutalaisen uskonnon käytäntöihin tai rabbiinilainsäädntöön. Tämän seurauksena reformijuutalaiset seurakunnat ovat tunnettuja siitä, että ne osallistuvat vahvasti moniin yhteiskunnallisen aktivismin muotoihin.
Reformijuutalaisuudessa korvataan klassinen usko henkilökohtaisesta messiaasta toivolla universaaliin rauhaan ja veljeyteen. Reformiteologiassa pelastus määritellään vapaamielisesti ja humanistisesti. Reformijuutalaisuus oli ensimmäinen juutalainen uskontokunta, joka vihki naisia rabeiksi ja kanttoreiksi. Reformijuutalaisten jumalanpalvelukset ovat olleet täysin sukupuolineutraaleja 1900-luvun puolivälistä lähtien. Reformijuutalaisuus on ainoa juutalainen uskontokunta, joka hyväksyy täysin avoimesti homo- ja lesborabit sekä -kanttorit.
Historia.
Tausta.
Haskala eli juutalainen valistusaika innoitti uskonnon uudistamista, erityisesti Länsi-Euroopassa Napoleonin aikana (1800–1815). Napoleonin koolle kutsuma sanhedrin vuonna 1807 määritteli juutalaisuuden uudelleen luopumalla kansallisista pyrkimyksistä, vahvistamalla rabbien hengellisen auktoriteetin ja tunnustamalla siviiliviranomaisten ensisijaisuuden, myös avioliittoasioissa. 
Uudistukset, erityisesti Saksassa ja Yhdysvalloissa, keskittyivät aluksi jumalanpalveluksen muotoon, koska perinteiset tavat koettiin vieraiksi länsimaistuneille juutalaisille. Israel Jacobson perusti vuonna 1810 Seesenissä uudistustempelin, joka otti käyttöön urut, kuoromusiikin, sekajumalanpalveluksen ja saksankieliset saarnat sekä poisti viittaukset messiaaseen ja Siionin palauttamiseen. Hampurin temppeli (1818) ja Charlestonin uudistajat (1824) seurasivat esimerkkiä, lyhentäen rukouskirjoja ja mukautuen länsimaisiin normeihin. Reformijuutalainen liike syntyi 1800-luvun alun Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa pääosin maallikkojen parissa.
Reformijuutalaisuuden institutionalisoituminen.
1840-luvulla Saksassa reformijuutalaisuus institutionalisoitui synodeissa (Braunschweig 1844, Frankfurt 1845, Breslau 1846), jotka perustelivat juutalaisuuden kehityskykyisenä uskontona, joka ei sido juutalaisia kansallisina lakeina vaan moraalisena ohjeistuksena. Heprean käyttöä vähennettiin, ja rituaaleja, kuten ympärileikkausta ja ruokavaliolakeja, kyseenalaistettiin. Reformijuutalaisuus korosti diasporan roolia ja sosiaalista hyvinvointia messiaanisten toiveiden sijaan. Euroopassa liike menetti radikaalisuutensa, mutta Yhdysvalloissa se kukoisti saksalaisjuutalaisten maahanmuuttajien myötä.
Vuonna 1885 Pittsburgh Platform julisti juutalaisuuden evoluutiolaiseksi uskonnoksi, hyläten perinteiset lait ja Talmudin lainsäädäntövoiman. Varhaisen reformijuutalaisuuden tärkeitä oppi-isiä olivat muun muassa saksalainen rabbi Abraham Geiger (1810–1874) sekä böömiläissyntyinen Isaac Mayer Wise (1819–1900), joka auttoi vakiinnuttamaan liikkeen Yhdysvaltoihin. Vuonna 1926 liberaali- ja reformijuutalaiset perustivat yhteisen kattojärjestön Edistyksellisen juutalaisuuden maailmanliitto ().
Vuoden 1937 Columbus Platform palautti heprean ja perinteiden merkitystä. Toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvaltain reformijuutalaisuus kehittyi sallimalla naisten vihkimisen (1972), isänpuoleisen sukulaisuuden (1983) ja samaa sukupuolta olevien avioliitot (2000), samalla kun osa palasi perinteisiin rituaaleihin.
Piirteet.
Nykyisen reformijuutalaisuuden tunnuspiirteitä ovat:
Liberaalien jumalanpalveluksissa soitetaan musiikkia ja rukoukset luetaan kansankielellä, eikä "košer"-sääntöjen noudattamista pidetä välttämättömänä. Liike myös korostaa etiikan merkitystä. Liberaalien mielestä juutalaisen perinteen kehittyminen ei ole pysähtynyt Talmudiin.
Organisaatio.
Yksittäiset juutalaisseurakunnat voivat vapaasti määritellä jumalanpalvelusnorminsa ja -tapansa. Reformiliike on säilyttänyt institutionaalisen yhteenkuuluvuuden kansallisten yhteisöjen verkostojen kautta, joita ovat esimerkiksi Central Conference of American Rabbis, Hebrew Union College ja Union of American Hebrew Congregations.
Kaikki reformisuuntauksen rabit ovat saaneet koulutuksensa Hebrew Union Collegessa, jossa painotetaan pikemminkin teologista koulutusta ja pastoriaalisia taitoja kuin rabbiinitekstien tuntemusta. Useimmat reformisuuntauksen kanttorit ovat oopperakoulutuksen saaneita laulajia, jotka esittävät usein taiteellista musikkkia, kuten barokkia, edustavia liturgisia sävellyksiä. Nykyaikainen kehitys on ollut kuitenkin kohti osallistavampaa yhteislaulua jumalanpalveluksissa.