tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Iankaikkinen

Iankaikkinen on lappeenrantalaisen metalli/rock-yhtye Kotiteollisuuden 8. studioalbumi. Se julkaistiin 8. marraskuuta 2006 levymerkillä Megamania. Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 2. Albumia on myyty yhteensä 26 656 kappaletta, mikä on kultalevyn oikeuttava määrä.
Levyltä ensimmäinen julkaistu single on "Arkunnaula", joka sisältää samannimisen kappaleen ja bonuskappaleen joka on edellisen albumin "7:n" äänityssessioista, nimeltään "Helvetinpyörä". Single nousi Suomen singlelistan kärkeen. Levyn toinen single oli "Tuonelan koivut", joka julkaistiin 28. helmikuuta 2007, ja sisälsi ennen julkaisemattoman "Viimeistä päivää" -kappaleen.
Tyyliltään albumi on yhtyeen raskaimipia ja basso on miksattu hyvin pintaan, korkeammalle kuin kitara.
Kappaleet.
Sävellykset ja sovitukset Kotiteollisuus, ellei toisin mainita. Sanoitukset Jouni Hynynen.
Levyltä jätettiin pois ainakin kappale "Kuolemajärvi" (julkaistu "Kummitusjuna"-EP:llä). Kappaleista "Iankaikkinen" ja "Kummitusjuna" on kuvattu myös musiikkivideot, joista molemmat on ohjannut ja käsikirjoittanut Stam1na-yhtyeen Antti Hyyrynen. "Iankaikkisen" musiikkivideossa vieraili Idols-voittaja Hanna Pakarinen, mutta hän oli vain sivuroolissa. Lisäksi musiikkivideolla esiintyvät Stam1nan basisti Kai-Pekka Kangasmäki ja rumpali Teppo Velin.
Singlet.
"Arkunnaula".
Ilmestyi 4. lokakuuta 2006.
"Tuonelan koivut".
Ilmestyi 28. helmikuuta 2007.
UR-100

UR-100 (, , ) oli Neuvostoliiton mannertenvälinen ohjus.Tämä kolmannen sukupolven Neuvostoliiton mannertenvälinen ohjus oli eräässä vaiheessa Neuvostoliiton ohjusvoimien pääase. Aikaisempia mennertenvälisiä ohjuksia kevyempi ja pienempi otettiin käyttöön 1967 ja poistui 1996. Ohjuksen osumatarkkuus on 1 000–1 400 metriä ja kantomatka 10 600 kilometriä.
Ohjuksen ensimmäisen version 0,5 – 1,1 megatonnia. UR-100MR on kokonaan erilainen ohjus, MR-UR-100 Sotka.
Linux-jakelu

Linux-jakelu tai GNU/Linux-jakelu ("distribuutio" tai "distro") tarkoittaa Linux-käyttöjärjestelmää, jonka muodostaa kokoelma ohjelmia, ohjelmistoja, kirjastoja sekä Linux-ydin.
SuSE määrittelee Linux-jakelun käyttöjärjestelmäksi, joka on koottu komponenteista, joita kehittävät useat eri avoimen lähdekoodin projektit ja ohjelmoijat. Linux-jakeluun kuuluvat Linux-ydin, GNU-komentorivityökalut, työpöytäympäristö, paketinhallintajärjestelmä, asennusohjelma ja eri palveluita. Komponentit kehitetään toisistaan riippumatta ja jaetaan lähdekoodina. Yhdessä jakelussa voi olla tuhansia ohjelmistopaketteja. Jakelut voivat olla kaupallisesti tuettuja tai täysin yhteisön kehittämiä.
Yhteisön kehittämällä jakelulla tarkoitetaan pääasiallisesti avoimen lähdekoodin kehittäjien ylläpitämää jakelua. Pääasiallinen ero kaupallisen ja yhteisön jakelun välillä on päätös siitä, mikä on tärkeää käyttäjille, joka voi tarkoittaa avustajien tai asiakkaiden tarpeita.
Jakelussa on mukana keskeisiä ja valinnaisia kompontteja, jotka muodostavat kokonaisen käyttöjärjestelmän. Eroja ovat muun muassa missä niitä voi käyttää, miten niitä tuetaan, miten ohjelmistopäivitykset käsitellään, ja mitä komponentteja niissä on mukana.
Monet jakelut perustuvat useasti johonkin toiseen Linux-jakeluun ja niiden pakettivarastoihin. Perusjakeluita ovat Debian, Red Hat (ja siitä eriytynyt Fedora), Slackware ja SuSE. Varsinkin Debian on perustana useissa jakeluissa, kuten Ubuntussa johdannaisineen.
Jakelupaketit voivat käyttää eri pakettihallintajärjestelmiä kuten APT, RPM tai Portage. 
Jakeluiden standardointiin on julkaistu ISO-standardi Linux Standard Base.
Eräät jakelut ovat suunnattu CD-ROMilta tai DVD:ltä suoraan käytettävänä Live-CD:nä, jolloin tietojen tallentamiseen tarvitaan muu massamuistilaite.
Merkittävimpiä Linux-jakeluja Distrowatch-sivuston mukaan:
Erityisen pieneen kokoon keskittyviä jakeluita ovat muun muassa Tiny Core Linux ja Puppy Linux.
Linux-ydintä käyttäviä käyttöjärjestelmiä ovat Android ja ChromeOS, mutta näitä ei yleensä lasketa Linux-jakeluiksi johtuen muista käytössä olevista ratkaisuista.
ChromeOS on saanut kyvyn suorittaa Android- ja Linux-sovelluksia.
Lahden seutu – Lahti Region

Lahden seutu – Lahti Region Oy (joskus myös Visit Lahti) on alueellinen kehitysyhtiö, joka on vastuussa Lahden seudun matkailullisen vetovoiman kasvattamisesta. Sen tehtäviin kuuluu muun muassa alueelle suuntautuvan matkailun ja siihen liittyvien palveluiden markkinointi.
Yhtiön omistavat alueen kunnat, Lahden lisäksi Asikkala, Hartola, Heinola, Hollola, Iitti, Kärkölä, Orimattila, Padasjoki ja Sysmä.
Historia.
Lahden seudulla toimiva kehitysyhtiö perustettiin vuonna 1997.
Nimi Lahden Alueen Kehittämisyhtiö – LAKES oli käytössä vuosina 2005–2013. Lakesin toimitusjohtajia olivat muun muassa Petri Mäkinen ja Erkki Karppanen. 
Suurin osa Lahden Alueen Kehittämisyhtiö Oy:n LAKESin toiminnoista siirtyi tammikuussa 2013 uudelle Lahden Seudun Kehitys Ladec Oy -elinkeinoyhtiölle. Maaliskuussa Lakesin matkailuun liittyviin toimintoihin keskittynyt yhtiö otti uudeksi nimekseen Lahden seutu – Lahti Region Oy.
Vuonna 2023 yhtiön omistajia olivat Lahti (53 %), Hollola (12 %), Heinola (10 %), Orimattila (8 %), Asikkala (4 %), Iitti (4 %), Kärkölä (3 %), Padasjoki (2 %), Hartola (2 %) ja Sysmä (2 %).
Organisaatio.
Lahden seutu – Lahti Region Oy kehittää Lahden seudun matkailua erilaisten hankkeiden kautta.
Yhtiöön kuuluu myös 
Palvelut.
Lahden seutu – Lahti Region Oy:n tärkein tehtävä on kasvattaa matkailun määrää alueella. Tähän se pyrkii muun muassa:
RT-1

RT-1 oli varhainen mannertenvälinen ballistinen ohjusmalli, jota testattiin, muttei laukaistu Neuvostoliitossa kylmän sodan aikana. Kehitystä johti OKB-1 Sergei Koroljovin johdolla. Kaikkiaan tehtiin viisi lentotestiä, joista kaksi onnistui. RT-1:stä kehitettiin kaksi versiota. Ensimmäinen epäonnistui ensimmäisellä lennollaan, mutta onnistui toisella kerrallaan vuonna 1961. Toista versiota testattiin vuonna 1965 kolmella lennolla, joista kaksi epäonnistui. RT-1-ohjelma lopetettiin ennen ohjusten käyttöä.
INF-sopimus

INF-sopimus (, "Intermediate-Range Nuclear Forces Treaty", "keskimatkan ydinasevoimasopimus") on sopimus, joka hävitti keskimatkan ns. euro-ohjukset Euroopasta 1987–1991. Sopimus solmittiin 8. joulukuuta 1987 ja se tuli voimaan kesäkuussa 1988. Allekirjoittajina olivat Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton johtajat Ronald Reagan ja Mihail Gorbatšov. Sopimus koski 500–5 500 km kantavia keskimatkan ja keskipitkän matkan ohjuksia.
Neuvostoliiton SS-20-ohjukset romutettiin vuonna 1991. Sopimukseen pääsy oli mahdollista Neuvostoliiton uudistuspolitiikan takia. Euroopassa on edelleen lyhyen kantaman taktisia ydinohjuksia, eikä mannertenvälisten ohjusten uhka ole vieläkään täysin väistynyt Euroopan yltä. Venäjällä sopimusta on myöhemmin arvosteltu virheeksi Yhdysvaltain suunnitellessa ohjuspuolustuksensa ulottamista uudelleen Eurooppaan.
Helmikuussa 2007 Venäjän presidentti Vladimir Putin uhkasi Venäjän irtautuvan INF-sopimuksesta, ellei sitä laajenneta koskemaan myös muita maita, esimerkiksi Kiinaa. Vuonna 2018 Yhdysvaltain presidentti, Donald Trump kertoi haluavansa purkaa sopimuksen koska hänen mukaansa Venäjä ei ole noudattanut sopimusta.
Helmikuussa 2019 Yhdysvallat ilmoitti vetäytyvänsä sopimuksesta. Seuraavana päivänä Venäjä ilmoitti myös vetäytyvänsä.
Zaum

Zaum (ven. "за" 'yli' + "ум" 'mieli, järki' &gt; "заумь" 'mielen ylittävä; metalooginen; rikkiviisaus, viisastelu', "заумный язык" 'hölynpöly, nonsense') on käsite, joka liittyy venäläisten futuristirunoilijoiden kielikokeiluihin. "Zaum" tarkoittaa mielen tuolla puolen olevaa, loogisen ajattelun ja järjen tavoittamattomissa olevaa. Samalla tavoin kuin dada, "zaum" kuvastaa ensimmäisen maailmansodan aikana syntynyttä epäluottamusta sanojen ja kielen merkitykseen. "Zaum" on sukua länsieurooppalaisen kirjallisuuden nonsenselle, esimerkiksi Lewis Carrollin runolle "Jabberwocky".
"Zaum" 1900-luvun alkupuoliskolla.
"Zaum"-käsitettä käytti ensimmäisenä venäläinen runoilija Aleksei Krutšonyh vuonna 1913. Hän kuului venäläisen futurismin radikaaleimpiin edustajiin. 1900-luvun alkupuolella avantgardistiset runoilijat ja taiteilijat, kuten Velimir Hlebnikov, Vasili Kamenski ja Kazimir Malevitš olivat kiinnostuneita aistihavainnon ylittävän todellisuuden kuvaamisesta. 
Maalaustaiteessa tämä pyrkimys ilmeni suprematismissa, kubismissa ja kubofuturismissa. Kuvataiteilijat alkoivat maalata abstrakteja teoksia, joissa ei ole aihetta, subjektia, eikä myöskään objektia. Kuvallisuus ja esittävyys oli tahallisesti rikottu. Aiheet muuttuivat abstrakteiksi, geometrisiksi muodoiksi ja kuvakollaaseiksi.
Kirjallisuudessa korostettiin kielen visuaalisuutta ja äänteellisyyttä merkityksen kustannuksella. Krutšonyh kirjoitti libreton futuristiseen oopperaan nimeltään "Voitto auringosta", johon Malevitš suunnitteli puvut ja lavastuksen. 
Tambovin alueella Venäjällä toimii Sergei Birjukovin perustama "Zaum-akatemia", johon kuuluvat muun muassa Sergei Sigei ja Ry Nikonova. 
Runoilija Krutšonyh pakeni Venäjältä Georgian Tiflisiin, jonka gruusialais-armenialaisella kielialueella, Tiflisin keskustassa sijainneen underground-kabareen "Futuristiakatemiassa" hänelle aukeni uudenlainen, tuoreen ulottuvuuden tarjonnut mahdollisuus kielikokeiluihin, jotka ovat tarjonneet myöhemmille tutkijoille paljon analysoitavaa.
Sainte-Clotilde

La basilique Sainte-Clotilde on uuden ajan goottilaistyylinen kirkko Pariisissa. Kirkko vihittiin 30. marraskuuta 1857.
Sainte-Clotilden kirkko on omistettu viidennen vuosisadan burgundikuningas Kilperik II:n tyttärelle Klotildelle. Klotilde oli frankkikuningas Klodvigin puoliso ja vaikutti siihen, että Klodvig kääntyi kristinuskoon vuonna 496, minkä jälkeen Ranskasta tuli kristitty kuningaskunta.
Historia.
Sainte-Clotilden kirkon suunnittelussa ja rakentamisessa koettiin vaikeuksia. Arkkitehti vaihtui kahdesti. Myös pyhimys, jolle kirkko omistettiin, vaihtui. Pariisin kaupunginvaltuusto oli päättänyt jo 1827 uuden kirkon rakentamisesta ja arkkitehti Jean-Nicolas Huyot (1870–1840) oli valittu suunnittelijaksi. Työ kuitenkin keskeytyi. Uusi prefekti Claude-Philibert de Rambuteau herätti projektin vuonna 1833 ja saksalaissyntyinen arkkitehti François-Christian Gau (1790–1853) sai tehtäväkseen suunnitella goottilaistyylisen rakennuksen. Työ alkoi vasta 1846. Ongelmia aiheutti rakennusmateriaali, joka ei olisi kestänyt tornien painoa ja tornit jätettiin keskeneräisiksi. Arkkitehti Cau luovutti vähän ennen kuolemaansa vuonna 1853, mutta hänen nuori assistenttinsa Théodore Ballu vei työn päätökseen. Torneihin jouduttiin tekemään radikaaleja modifikaatioita, jotta niille saatiin haluttu korkeus. Kirkko on latinalaisen ristin muotoinen ja 93 metriä pitkä ja tornit ovat 70 metrin korkuisia.
Urut.
Sainte-Clotilde on erityisesti tullut tunnetuksi urkureistaan ja uruistaan, jonka rakensi Aristide Cavaillé-Coll pääurkuri César Franckin ehdottamin parannuksin. Urut vihittiin vuonna 1859. Urkuja on sittemmin uudistettu kahdesti.
Pääurkureina ovat olleet:
Imaginations from the Other Side

Imaginations from the Other Side on Blind Guardianin vuonna 1995 julkaistu albumi. Tällä albumilla Blind Guardian otti tyylillisesti suunnan kohti melko puhdasta power metallia. Albumin tuotti Metallicankin kanssa yhteistyötä tehnyt Flemming Rasmussen. 
Albumilta julkaistiin Blind Guardianin ensimmäinen single, A Past and Future Secret. Japanin versiossa julkaistiin kaksi bonuskappaletta.
Matti Heinivaho

Matti Juhani Heinivaho (20. tammikuuta 1936 Messukylä – 16. syyskuuta 2024 Tampere) oli suomalainen laulaja sekä televisiotuottaja ja ‑ohjaaja. 
Laulajana Heinivaho aloitti uransa elokuussa 1951 jolloin hän esiintyi Tip Top -orkesterin solistina Lempäälässä Nurmen lavalla. Seuraavana keväänä hän perusti Domino-orkesterin, mutta liittyi jo samana syksynä Pelimannipojat-yhtyeeseen. Tässä kokoonpanossa hän laulun lisäksi soitti vibrafonia. Varusmiespalveluksen jälkeen syntyi Matti Heinivahon kvintetti. 1950-lopulla hän teki ensimmäiset levytyksensä, ensin Levytukku Oy:lle ja sitten Westerlundin His Master's Voicelle. Vuonna 1960 julkaistu ”Tunturin juurella” oli Heinivahon läpimurtolevytys ja vuoden toiseksi suosituin kappale Mauno Kuusiston ”Kertokaa se hänelle” jälkeen.
Vuonna 1964 Heinivaho aloitti työskentelynsä Yle TV2:n musiikkitoimituksessa. Tuottajana ja ohjaajana hänen työuransa jatkui vuoteen 1999, jolloin hän jäi eläkkeelle. Heinivaho ohjasi ja toimitti TV2:lle yli 700 musiikkiohjelmaa.
Vuoden 1965 Miss Suomen Virpi Miettisen kunniaksi sanoitettu ruotsalainen käännöskappale ”Pikku neiti porvoolainen” oli Heinivahon toinen menestyslevy. Vuonna 1966 Heinivaho levytti kolmannen suuren hittinsä, käännöskappaleen "Lännen tie". Se oli alun perin Frankie Lainen tunnussävel samannimisestä televisiosarjasta. Vuonna 1971 ilmestyi Heinivahon ensimmäinen albumi, "Lännen tiellä". 28. elokuuta 2001 hän juhli 50-vuotistaiteilijauraansa juhlakonsertissa Tampere-talossa. Konsertista julkaistiin live-albumi.
Heinivaho toimi pitkään vibrafonistina sekä Tamjazz ry:n puheenjohtajana. Hän oli kunnallispolitiikassa mukana vuodesta 1972 lähtien. Heinivaho oli Kokoomuksen kaupunginvaltuutettu Tampereella, ja marraskuussa 2006 hän oli seurakuntavaalien ääniharava.
Joulukuussa 2008 Heinivaholle myönnettiin Tampereen kaupungin anomuksesta musiikkineuvoksen arvonimi. Vuonna 2018 hän sai suomalaisen Louis Armstrong ‑palkinnon perinnejazzin edistämisestä.
Matti Heinivahon tytär Tiina Heinivaho valittiin vuonna 1977 ensimmäiseksi Miss Farkku-Suomeksi.
Heinivaho kuoli syyskuussa 2024 pitkän sairastelun jälkeen.
MGM-31 Pershing

Pershing oli Yhdysvaltain keskimatkan strateginen ohjus, josta oli kehitetty kaksi versiota, MGM-31 Pershing ja MGM-31B Pershing II. Ohjus oli nimetty kenraali John J. Pershingin mukaan. Ohjus kehitettiin korvaamaan Redstone-ohjus. Ohjuksen tarkkuus perustuu tutkaohjaukseen. Ohjusmallista luovuttiin vuoden 1987 INF-sopimuksen ehtojen mukaisesti.
Pershing I.
Alkuperäisen Pershing-ohjuksen ensimmäinen koelaukaisu tehtiin vuonna 1960, ja ohjus otettiin käyttöön viimeistään 1963. Sitä alettiin välittömästi sijoittaa Länsi-Saksaan. Ohjuksen W50-ydinkärjen räjähdysvoima oli 400 kilotonnia.
Pershing Ia.
Vuosian 1969–1970 käyttöönotettu Pershing Ia oli Pershing I, jossa oli nopeampi laukaisuaika ja uudempi elektroniikka, korvasti lähes täysin Pershing I -järjestelmän. Ohjuksen kantama 740 km, tarkkuus 150 metriä, kärjen suurin räjähdysvoima 400 kilotonnia.
Pershing II.
Pershing II laukaistiin ensi kerran koemielessä 1977. Ohjuksessa oli MARV-kärki, eli ohjautuva paluukärki. Sen tutkaohjaus mahdollisti jopa 50 metrin tarkkuuden.
Ohjusten sijoittaminen Länsi-Eurooppaan.
Naton sotilaskomento päätti 12. joulukuuta 1979 sijoittaa Länsi-Eurooppaan 108 Pershing II ohjusta ja 464 risteilyohjusta seuraaviin Nato-maihin:
Tykkivene Uusimaa

Tykkivene Uusimaa oli 1920-1953 Suomen merivoimien tykkivene, joka oli alun perin Venäjän keisarikunnan laivaston Suomessa valmistettu Golub-luokan vartioalus.
Valmistus.
Venäjän keisarikunnan laivasto tilasi miina- ja suojaverkonlaskijan "Golubin" Kone ja Sillan veistämöltä Helsingistä. Alus laskettiin vesille 1917 ja liitettiin laivastoon 22. syyskuuta. Aluksen suunnittelussa oli otettu huomioon myös käyttö raskaassa miinanraivauksessa, joka vuoksi se oli merikelpoinen ja voimakaskoneinen.
Palvelus.
Ensimmäisessä maailmansodassa saksalaiset valtasivat huhtikuussa 1918 Tallinnan satamassa olleen aluksen nimeten sen "Beoksi". Saksa luovutti aluksen marraskuussa Suomelle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä "Uusimaaksi".
Alus osallistui toiseen maailmansotaan sisaraluksensa "Hämeenmaan" tavoin. Alusta käytettiin Talvisodassa rannikkovartiointiin pohjoisella Itämerellä ja tammikuussa 1940 Pohjanlahdella saattajana. Alus toimi kahden saattueen saattajana ennen paluutaan Turkuun hankalan jäätilanteen takia.
Jatkosodan alkaessa alus oli 22. kesäkuuta 1941 miinalaivana Ahvenanmaalla. Alus upotti heinäkuussa 1941 Neuvostoliiton laivaston "PK 238":n, joka evakuoi neuvostojoukkoja Bengtskäriltä. Alus osallistui heinäkuussa 1942 Somerin taisteluun. Alus osallistui Viipurinlahden taisteluihin ja siihen osui 4. heinäkuuta 1944 Teikarin puolustajia tukiessaan kaksi kranaattia. Toinen osui mastoon ja toinen lähelle keulatykkiä, jolloin lähes kaikki aluksen upseerit haavoittuivat. Aluksen päällikkö kapteeniluutnantti Karstén menehtyi myöhemmin saamiinsa vammoihin.
Tykkiveneen saamat vauriot korjattiin Kotkassa eikä se enää osallistunut Viipurinlahden taisteluihin. Sodan jälkeen alus osallistui vielä raivaustoimintaan merialueilla. Alus poistettiin 1952 laivastoluettelosta ja romutettiin 1953.
The Forgotten Tales

The Forgotten Tales on Blind Guardianin vuonna 1996 julkaisema kokoelmalevy. Kokoelmaksi se on kuitenkin varsin erikoinen, sillä suurin osa sen kappaleista on joko coverkappaleita tai uusia versioita vanhoista kappaleista. Levyltä löytyy The Chordettesin, Queenin, Uriah Heepin, The Beach Boysin ja Mike Oldfieldin kappaleita.
Albumilta julkaistiin singlenä ”Mr. Sandman”.
Espanjanmastiffi

Espanjanmastiffi () on espanjalainen laumanvartijarotu. Sen käyttötarkoituksena on lampaiden suojeleminen susilta, mutta nykyisin myös vahti- ja seurakoirana toimiminen. Kotimaansa ulkopuolella rotu on melko harvinainen.
Ulkonäkö.
Espanjanmastiffi on suurikokoinen, vahva, tiivisrakenteinen ja ketterä koira. Karvapeite on tiheä, paksu, keskipitkä ja sileä. Paksun alusturkkinsa ansiosta koira pystyy olemaan ulkona ympäri vuoden, mutta sillä on kuitenkin oltava mahdollisuus päästä suojaan. Rotu on vielä melko alkukantainen eli jalostukselta rotu on välttynyt. Espanjanmastiffilla tulee olla leukapussi, joka suojelee koiran kurkkua mahdolliselta hyökkäykseltä.
Espanjanmastiffeista toivotaan mieluiten yksivärisiä, esimerkiksi keltaisia, leijonanvärisiä, punaisia, mustia, suden- tai hirvenvärisiä, mutta myös tiikerijuovaisia tai valkoisia mustin laikuin. Uroksien säkäkorkeus vähintään 77 cm ja narttujen vähintään 72 cm.
Luonne ja käyttäytyminen.
Espanjanmastiffi on erittäin rohkea ja kunnioitusta herättävä, mutta silti lempeä ja miellyttävä koira. Luonteeltaan espanjanmastiffi on varauksellinen ja se tutustuu itse vieraisiin, ei pakottamalla. Omaa isäntäväkeään se kuitenkin rakastaa yli kaiken ja on hyvin kiintynyt perheeseensä. Rotu ei ole luonteeltaan kovin aktiivinen, mutta toimintahalua kuitenkin löytyy. Espanjanmastiffi on lisäksi erinomainen vahtikoira ja soveltuu myös jäljestämiseen ja vetotehtäviin.
Alkuperä.
Espanjanmastiffia on käytetty jo 1600-luvulla Mestan (karjankasvattajien yhteenliittymä 1600-luvulla) aikoina karjan, erityisesti lampaiden ajamiseen. Koiran tehtävä oli viedä lampaat laitumelle kesäksi ja tuoda ne takaisin talveksi. Laitumella ja laumaa kuljetettaessa espanjanmastiffi suojeli lampaita susilta ja muilta pedoilta. Rotua käytetään yhä edelleen laumojen kuljetuksiin alkuperäisen käyttötarkoituksen mukaisesti. Lisäksi sitä käytetään nykyisin myös vahtikoirana esimerkiksi maatilojen, ihmisten ja yleensä omaisuuden vartiointiin ja suojeluun.
Rotu on läheistä sukua pyreneittenmastiffille.
RT-2PM Topol

RT-2PM Topol (venäjäksi РТ-2ПМ "Poppeli", DIA/Naton nimitys SS-25 Sickle "Sirppi") on Venäjän mannertenvälinen ohjus, jota alettiin sijoittaa asemiin vuonna 1988. Topol on ensimmäinen onnistunut liikkuvalta alustalta laukaistava kiinteäpolttoaineinen venäläinen mannertenvälinen ohjus. Se edustaa Venäjän mannertenvälisissä ohjuksissa ns. viidettä sukupolvea. Ohjuksen venäläinen GRAU-tunnus on 15Ж58 ("15Zh58"). Tunnetumpi on ohjuksen uudempi versio Topol-M.
Ohjus muistuttaa kooltaan ja muodoltaan USA:n Minuteman II-ohjusta, se on kolmivaiheinen ja kiinteäpolttoaineinen. Topol-ohjus laukaistaan maantiellä liikkuvalta laukaisualustalta kuorma-auton lavalta. Liikkuvalta laukaisualustalta laukaistava ohjus vaatii enemmän miehistöä ja on kalliimpi ylläpitää kuin siilosta laukaistava. Tämäntyyppisen ohjuksen etuna on se, että se ei ole niin haavoittuvainen ydinasehyökkäystä vastaan kuin kiinteään paikkaan sijoitettu ohjus – ensimmäinen ydinasein tehty hyökkäys ei ehdi tuhota kaikkia maanteillä liikkeellä olevia ohjuksia. Ohjus voidaan laukaista mistä tahansa partioreitin pisteestä.
Ennen Topolia venäläiset yrittivät moneen otteeseen kehittää eri suunnittelutoimistoissa liikkuvan, kiinteäpolttoaineisen mannertenvälisen ohjuksen. Ohjuksen kehittely alkoi 1977, koelennot alkoivat 1983 ja päättyivät 1987, ohjus oli operatiivisessa käyttökunnossa jo 1985. Kehittelyssä oli vaikutuksia mm. taistelunjohtojärjestelmän kehittämisessä.
Ohjuksen kantama on 10500 km. Venäläisten mukaan ohjuksen tarkkuus on 900 m, läntisten lähteiden mukaan 150–250 m. Ydinkärki on räjähdysvoimaltaan 550 kilotonnia ja koko ohjuksen kärki painaa 1000–1200 kiloa. Ohjuksen laukaisukanisteri on 22,3 metriä pitkä, 2 metrin läpimittainen putki.
Ben Reilly

Ben Reilly alias Purppurahämähäkki () on Marvel-kustantamon luoma sarjakuvasankari. Hän oli Peter Parkerin (eli Hämähäkkimiehen) klooni ja oli myös esiintynyt Hämähäkkimiehenä.
Sarjakuva.
Ben Reilly oli superroiston nimeltä Sakaali luoma klooni Peter Parkerista. Reillyn ollessa Hämähäkkimiehen klooni hänellä oli luonnollisesti samat supervoimat sekä muistot ja itse asiassa uskoikin olevansa aito. 
Sakaali usutti Reillyn ja Parkerin taistelemaan toisiaan vastaan ja seurauksena Parker uskoi tappaneensa kloonin ja hävitti ruumiin pudottamalla sen jätteenpolttolaitoksen savupiippuun. Klooni oli kuitenkin vain tajuton ja pelastautui kiipeämällä ulos. Klooni otti nimekseen Ben (Peter Parkerin sedän mukaan) Reilly (Parkerin tädin tyttönimen mukaan) ja lähti New Yorkista.
Viisi vuotta myöhemmin Ben sai tietää May Parkerin olevan kuolemaisillaan ja palasi New Yorkiin. Pian Ben kohtasi Peterin ja he alkoivat toimia yhdessä Benin luotua uuden asun ja saatua lehdistöltä nimen Purppurahämähäkki (nimi jota hän itse inhosi). Ben joutui kuitenkin myöhemmin luopumaan henkilöllisyydestä.
Myöhemmin Parker jäi "eläkkeelle" Hämähäkkimiehen roolista kasvattaakseen lastaan ja pyysi Beniä jatkamaan Hämähäkkimiehenä (tänä aikana molemmat itse asiassa uskoivat Benin olevan aito ja Peterin olevan klooni). Vihreän Mennikäisen tekemän aivopesun takia Peter luuli olevansa klooni ja Benin aito
Lopulta Reilly kuoli taistelussa Vihreää Menninkäistä vastaan pelastaen samalla Parkerin. Tämän seurauksena Peter päätti jälleen ottaa Hämähäkkimiehen roolin.
Voimat ja varusteet.
Ben Reilly on ruumiillisilta ominaisuuksiltaan tavallista ihmistä moninkertaisesti voimakkaampi, nopeampi ja ketterämpi. Hän kykenee nostamaan noin 10 tonnia ja hyppäämään useiden metrien loikkia. Hänellä on hyvin tarkat refleksit. Ben kykenee parantamaan nopeasti saamiaan haavoja ja vammoja. Hän kykenee myös kiipeämään seiniä pitkin. Hän voi roikkua jopa katossa putoamatta.
Benin taistelutapoihin kuuluu myös samankaltainen psykologinen sodankäynti mitä Hämähäkkimies harrastaa: hän pyrkii pilkkaamaan vastustajaansa katkeamattomalla vauhdilla ja useimmat vastustajat turhautuvat tästä ja menettävät otteen taistelusta harkintakyvyn kadotessa vimmaan.
Ben Reilyllä on myös "hämähäkkivaisto". Se on eräänlainen kuudes aisti, joka varoittaa häntä uhkaavasta vaarasta. Yhdistettynä hänen reflekseihinsä ja ketteryyteensä hämähäkkivaisto tekee hänestä vaikean maalin käsiaseille.
Yliluonnollisilta voimiltaan Ben kuului Hämähäkkimiehen tapaan tunnettujen supersankarien keskiraskaaseen sarjaan.
Ben Reilly käytti muunneltuja versioita Hämähäkkimiehen seittisingoista, joilla hän pystyi normaalin seittinesteen lisäksi ampumaan erityistä "tärähdysseittiä" ja tainnutuspiikkejä.
Purppurahämähäkki muissa medioissa.
Televisio.
Hänet nähtiin myös Hämähäkkimies-animaatiosarjan finaaliseikkailussa, "Hämähäkki Sodissa", jossa monien eri maailmojen Hämähäkkimiehet yhdistivät voimansa estääkseen Spider-Carnagea tuhoamasta kaikkia maailmoja. Christopher Daniel Barnes hoiti hahmon ääninäyttelyn.
Anneli Mattila

Armi Anneli Mattila (s. 11. toukokuuta 1987 Karvia) on suomalainen laulaja. Hänen sisarensa Anne, Anitta ja Anniina ovat myös laulajia. 
Ura.
Anneli Mattilan ensimmäinen julkinen esiintyminen laulajana oli jo seitsemänvuotiaana, Karvian mukulatähtikisoissa. Mattilaa säesti hänen äitinsä haitarilla.
Varsinaista laulajan uraansa Mattila aloitteli siskonsa Annen mukana kierrellen ja esiintyen hänen keikoillaan. Lisäksi hän oli Annen mukana erilaisissa haastatteluissa ja tv-nauhoituksissa sekä osallistui myös muutamiin levytyksiin.
Mattilan ensimmäinen tv-esiintyminen tapahtui Tampereella vuonna 2002 ohjelmassa "Saanko luvan". Vuonna 2003 hän osallistui "Idols"-laulukilpailuun, josta hän kuitenkin myöhemmin itse päätti vetäytyä, koska hän ei halunnut koskaan kuulua mihinkään tiettyyn formaattiin, vaan halusi luoda oman uransa, omalla tavallaan. 
Mattila teki keikkoja taustanauhoilta sekä satunnaisten bändien kanssa pitkään ennen ensimmäistä omaa orkesteriaan. Säännöllisen keikkailun hän aloitti ensimmäisen oman yhtyeensä Megan kanssa 8. tammikuuta 2004 Kauhajoen Aron Areenalla.
Ensimmäisen levytyksensä Mattila teki Ruotsissa vuonna 2000. Häneltä on ilmestynyt kahdeksan albumia seuraavasti: "Suojaan" 2005, "Laulun lahjan sain" 2006, "Luottaa huomiseen" 2007, "Soita mulle" 2008, "Seitsemäs taivas" 2012 sekä "Oma maailma" 2019. Lisäksi Mattila on julkaissut kaksi omaa kokoelmalevyä, joista viimeisimpänä kokoelma "40 unohtumatonta laulua" julkaistiin toukokuussa 2009. 
Mattilan albumit ovat voittaneet paikallisradioiden kuukauden levy -äänestyksen kahdesti. Albumi "Seitsemäs taivas" voitti tammikuun 2012 sekä albumi "Oma maailma" lokakuun 2019 kuukauden -levy äänestyksen. 
Mattilan levy-yhtiö on Texicalli Records Oy ja hänen taustayhtyeenään toimii Recados.
Mattilan siskokset ovat levyttäneet yhteisen joululaululevyn ja esiintyneet useissa yhteiskonserteissa. Syksyllä 2008 siskokset tekivät ensimmäisen laajamittaisen konserttikiertueen, joka käsitti kymmenen konserttia eri paikkakunnilla. Kiertueen jatkoksi sisarukset esiintyivät viikon Iskelmän -risteilyllä Punaisella merellä Egyptissä sekä Jordaniassa.
Mattila osallistui MTV3:n Syksyn sävel 2012 -kilpailuun kappaleellaan ”Sun”. Kappaleen on säveltänyt Risto Asikainen ja sen ovat sanoittaneet Risto Asikainen ja Ilkka Vainio.
Yksityiselämä.
Musiikin lisäksi Anneli Mattila harrastaa vapaa-aikanaan muun muassa urheilua, lukemista, kalastusta ja valokuvausta. Mattila seurusteli vuosien ajan muusikko Visa Luttisen kanssa, ja marraskuussa 2020 heille syntyi esikoispoika.
Vartiomoottorivene 4

Vartiomoottorivene 4 (VMV 4) oli Suomen merivartioston vartiomoottorivene, joka oli alkuaan vuonna 1916 rakennettu norjalainen "Sterling". Tulliviranomaiset takavarikoivat tammikuussa 1930 aluksen Kaskisten edustalla ja se luovutettiin oikeudenkäynnin päätyttyä heinäkuussa 1931 merivartiostolle. Alus oli 1938 Turun piirissä. Huonokuntoinen ja siten lähes käyttökelvoton vene myytiin 1939 Turussa järjestetyssä huutokaupassa 3 364 markalla.
R-9 Desna

R-9 Desna eli SS-8 Sasin oli neuvostoliittolainen 1. tai 2. sukupolven mannertenvälinen ohjus, joka vanhentui teknisesti 1960-luvulla. Näitä ohjuksia oli Neuvostoliiton asevoimien käytössä 1964–1976. 
Ohjuksen detaljisuunnittelu alkoi huhtikuussa 1958 ja ohjus hyväksyttiin valmistusohjelmaan vuoden 1959 lopulla. Ohjuksen esisuunnitelua johti Sergei Koroljov, mutta lopullinen suunnittelu on tuntemattomampien insinöörien käsialaa. Koroljoville tyypillisesti ajoaineena oli nestehappi ja alkoholi, joista nestehappi ei operatiiviselle asejärjestelmälle ole kovin hyvä ratkaisu. Raketin laukaisumassa oli alle puolet R-7-ohjuksesta, joka oli merkittävä kehitysaskel. Ohjus käytti maaliin ohjautumisen loppuvaiheessa radan korjaamiseen vastaanotettuja radiokomentoja, jonka vuoksi se olisi ollut altis häirinnälle kuten Yhdysvaltain keskimatkanohjus Corporal. Tästäkin syystä ohjus edustaa nykyajan mittapuun mukaan alkeellista tekniikkaa. Tästä ohjuksesta kehitettiin kolme eri versioita.
Se muistuttaa SS-7 Saddler-ohjusta. Ohjuksen kantama oli 12 000–13 000 km ja tarkkuus venäläisten mukaan 3 000–3 500 metriä, läntisten tietojen mukaan 1 800–2 000 metriä. Ohjuksessa oli joko 1,65Mt tai suurempi 2,3Mt ydinkärki.
Amerikanponi

Amerikanponi (eng. "Pony of the Americas", lyhenne "POA") on yhdysvaltalainen ponirotu. Amerikanponi on peräisin 1950-luvulta, jolloin haluttiin jalostaa lasten käyttöön täydellinen ratsu.
Ominaisuudet.
Vaikka amerikanponi on pienikokoinen (säkäkorkeus noin 116–140 cm), se näyttää ennemmin pieneltä hevoselta kuin ponilta. Sillä on kaunis arabimainen pää ja kaareva, sopusuhtainen kaula. Rintakehä on syvä ja runko pyöreä, lyhyt ja lihaksikas. Takaosa on vahva ja jalat hyvärakenteiset. Rodun hyviä tuntomerkkejä ovat tiikerinkirjava väritys ja siihen liittyen hyvin erottuvat silmänvalkuaiset, ihon täplikkyys turvan ja sukuelinten alueella sekä usein pystysuorat raidat kavioissa.
Toimelias amerikanponi sopii hyvin lasten harraste- ja kilparatsuksi. Yhdysvalloissa on nykyään noin 40 000 rekisteröityä amerikanponia.
Historia.
Ensimmäinen amerikanponi, tiikerinkirjava ori "Black Hand", syntyi Iowassa, Yhdysvalloissa vuonna 1954. Se oli shetlanninponioriin ja appaloosa-arabianhevosristeytystamman jälkeläinen. Shetlanninponikasvattaja Leslie Boomhower kiinnostui varsan ulkomuodosta, osti sen itselleen ja ryhtyi kehittämään tältä pohjalta uutta ponirotua. Amerikanponia jalostettiin muun muassa arabilla, welsh-poneilla, englannintäysiverisellä ja quarterilla. Näin parannettiin ponin suorituskykyä, kokoa ja erityisesti kestävyyttä. Shetlanninponin käyttö jalostuksessa lopetettiin melko pian, rodun tavoitekokoa kasvatettiin ja rakenteessa tähdättiin hevosmaisuuteen.
Tykkivene Karjala (1918)

Tykkivene Karjala oli Suomen merivoimien tykkivene vuosina 1918-1953.
Valmistus.
Alus tilattiin 1918 Crichton Osakeyhtiön Turun telakalta Venäjän keisarikunnan laivaston Filin-luokan vartioristeilijä "Filininä" (Huuhkaja). Alus joutui keskeneräisenä suomalaisille, liitettiin Suomen laivastoon ja nimettiin "Karjalaksi".
Palvelus.
Alusta ei suunniteltu avomerellä käytävää taistelua silmällä pitäen, ja alusta käytettiin pitkään kadettien kouluttamiseen. Alus sopi tehtävään hyvien majoitustilojen vuoksi ja kadetit ristivätkin aluksen Kurjalaksi.
Talvisodan alkaessa "Karjala" sisaraluksineen määrättiin Kotkan alueelle, jossa sen päätehtävänä oli partiointi Haapasaaren ja Koiviston välisellä merialueella. Se jäi kuitenkin vähäiseksi aluksen ollessa saman aikaisesti moottoritorpedoveneiden emälaivana Kotkassa.
Jatkosodan alkaessa alus suojasi Ahvenanmaan miehitystä, minkä jälkeen se siirrettiin itäiselle Suomenlahdelle. Alus suojasi syyskuussa 1941 rannikkojoukkojen kuljetuksia, kun sitä pommitti saksalainen lentokone. Alus joutui palaamaan lähelle osuneiden pommien aiheuttamien vaurioiden vuoksi satamaan, josta se siirrettiin edelleen telakalle Helsinkiin.
Sotatoimien päätyttyä "Karjala" osallistui miinanraivaukseen. Se poistettiin merivoimien alusluettelosta 1952 ja vuotta myöhemmin alus myytiin romutettavaksi Saksaan.
Sojuz 23

Sojuz 23 oli Neuvostoliiton Sojuz-lento. Laukaisu tapahtui Baikonurin kosmodromilta 14. lokakuuta 1976 ja paluu noin 2 vuorokautta myöhemmin, 16. lokakuuta 1976. Lento suuntautui Saljut 5 -avaruusasemalle, mutta telakointi epäonnistui ja alus palasi maahan suunniteltua aiemmin. Se laskeutui vaikeissa olosuhteissa, kovassa lumimyrskyssä pimeän aikaan suureen järveen Kazakstanissa, kauas suunnitellusta paikasta kovalla maalla.
Sojuz 23 oli Neuvostoliiton ensimmäinen avaruuslento, jonka vielä kestäessä tiedotettiin teknisistä ongelmista ja kerrottiin aluksen palaavan maahan suunniteltua pikemmin. Ongelmien syitä ei kuitenkaan tarkennettu.
Dubna

Dubna () on kaupunki Moskovan alueella Venäjällä noin 125 km Moskovasta pohjoiseen. Dubna on tiedekaupunki (naukograd) ja ydinfysiikan tutkimuksen keskus. Vuoden 2021 väestönlaskennassa kaupungin asukasluku oli 75 431.
Sijainti ja kulkuyhteydet.
Kaupunki on Moskovan alueen pohjoisin. Se sijaitsee Volgan varrella, joen molemmin puolin, juuri Ivankovon tekojärven ja sen padon alapuolella, Moskovan kanavan yhtymäkohdassa. Dubnasta on rautatieyhteys Moskovaan Savjolovon asemalle.
Tutkimus- ja yritystoiminnasta.
Dubna on kuuluisa erityisesti siellä sijaitsevan kansainvälisen hiukkasfysiikan tutkimuskeskuksen OIJaI:n () takia. Dubna sai kaupunkioikeudet tutkimuskeskuksen perustamisen aikaan 1956 ja kansallisen tiedekaupungin (naukograd) aseman 2001. Keskuksessa on vuosina 1964-2010 löydetty yhdeksän uutta alkuainetta. Alkuaine numero 105 dubnium nimettiin kaupungin mukaan. Kaupungissa toimii myös satelliittitietoliikenteen viestikeskus ja kalustetuotantoa harjoittava Ekomebel-yritys. Dubnassa sijaitsee lisäksi ohjusteollisuuteen erikoistunut MKB Raduga -yritys.
Dubnan nähtävyydet.
Dubnan nähtävyyksiin kuuluu muun muassa maailman toiseksi suurin Lenin-patsas. Patsas on pystytetty vuonna 1937. Leninin patsaan vieressä on ollut Stalin-patsas joka oli samana vuonna valmistunut mutta se tuhottiin vuonna 1963.
Kaupungissa on myös Iljušin Il-2 -lentokoneen muistomerkki. Toisen maailmansodan aikana lentokoneesta tuli Neuvostoliiton ilmavoimien symboli.
Akryylinitriili

Akryylinitriili on orgaaninen yhdiste (nitriili), joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä tai vaaleankeltaista, herkkäliikkeistä, herkästi haihtuvaa nestettä, jolla on pistävä haju. Aine muuttuu valon vaikutuksesta kellertäväksi. Sen kemiallinen kaava on C3H3N ja rakennekaava on CH2CHCN. Akryylinitriilistä käytetään myös nimityksiä "syanoetyleeni", "2-propeeninitriili" ja "vinyylisyanidi".
Akryylinitriilin moolimassa on 53,1 g/mol, sulamispiste −84 °C, kiehumispiste 77 °C, suhteellinen tiheys 0,8 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), liukoisuus veteen 20 °C lämpötilassa 7 g/100 ml, leimahduspiste −1 °C c.c., itsesyttymislämpötila 481 °C ja CAS-numero 107-13-1. 
Akryylinitriili reagoi vahvojen emästen, amiinien, vahvojen happojen ja vahvojen hapettimien, esimerkiksi bromin, kanssa. Aine syövyttää messinkiä, kuparia ja kuparilejeerinkejä. Akryylinitriili polymeroituu helposti lämmön, valon tai emästen vaikutuksesta. Aineen polymeroitumista voidaan rajoittaa lisäämällä siihen polymeraatioinhibiittorina käytettävää hydrokinonimonometyylieetteriä eli 4-metoksifenolia.
Ympäristö- ja terveysvaikutukset.
Lyhytaikainen altistus aineelle ja höyrylle ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä. Akryylinitriili on perimälle myrkyllistä ja mutaatioita aiheuttavaa ainetta. Eläinkokeiden perusteella aine on mahdollisesti ihmiselle syöpää aiheuttavaa (ryhmä 2B).
Kai

Kai on suomalainen miehen etunimi. Se on ilmeisesti kirjoitusasultaan suomalaistettu versio Ruotsissa ja Suomessakin ruotsinkielisten keskuudessa hyvin yleisestä nimestä Kaj. Kaj-nimen alkuperää ei tiedetä varmasti, mutta sitä on arveltu muunnokseksi roomalaisesta nimestä Gaius. Kain nimipäivä on 16. helmikuuta. Samalla päivällä on suomenruotsalaisessa kalenterissa nimen muunnos Kaj.
Ruotsissa ja Saksassa vastaava nimi (Kaj, Kai, Caj) voi esiintyä sekä miehen että naisen nimenä (vrt. Kaija). Virossa Kai on naisen nimi. Suomessa nimeä Kai esiintyy naisillakin, Anne Saarikallen ja Johanna Vilkunan (aikaisemmin Suomalainen) mukaan mahdollisesti lyhentymänä Kaisasta.
Suomessa nimi Kai on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 11 315 miehelle ja noin 130 naiselle. Nimi Kaj on annettu noin 6 111 miehelle. Suomessa Kaj on tavallinen 1950–1970-luvulla syntyneiden suomenruotsalaismiesten keskuudessa, mutta sittemmin se ei enää ole kuulunut suomenruotsalaisten yleisimpiin nimivalintoihin.
Tunnettuja Kai-nimisiä.
Henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
Blois

Blois on kaupunki Ranskan Centre-Val de Loiren alueella. Se on Loir-et-Cherin departementin pääkaupunki, joka sijaitsee Loiren rannalla Orléansin ja Toursin kaupunkien välissä. Vuonna 2006 Blois'ssa oli 48 487 asukasta.
Kaupungissa sijaitsee Blois’n linna.
Museokuoriainen

Museokuoriainen ("Anthrenus museorum") on noin 3 mm pitkä, tummanruskea, pyöreähkö kuoriainen, peitinsiivissä vaaleita kuvioita. Museokuoriaisen toukka on noin 4 mm pitkä, ruskea ja karvainen. Havaitessaan liikettä tai kosketettaessa museokuoriainen jähmettyy paikalleen tekeytyen kuolleeksi.
Elinympäristö.
Museokuoriainen elää muiden eläinten pesissä, ampiaispesissä sekä raadoissa syöden höyheniä, karvoja sekä kuolleita hyönteisiä. Aikuiset museokuoriaiset syövät myös kukkien siitepölyä. Sään viiletessä museokuoriaiset etsivät talvehtimispaikkaa rakennuksista ja kevään tullen hakeutuvat jälleen takaisin luontoon.
Haitat.
Museokuoriaisen toukat saattavat vahingoittaa eläin- ja hyönteiskokoelmia, tekstiilejä sekä turkiksia. Vahingot jäävät yleensä melko vähäisiksi, mutta varsinkin eläinkokoelmissa ne toistuvasti esiintyessään saattavat aiheuttaa merkittävämpääkin vahinkoa. Tekstiileissä kuoriaisen aiheuttamat tuhot tunnistaa pienistä sileäreunaisista rei'istä.
Torjunta.
Museokuoriaista torjutaan poistamalla eläinten pesät, ampiaispesät ja eläintenraadot rakennuksista (ullakot, räystäiden alustat, kellarit sekä hormit) ja huolehtimalla yleisestä siisteydestä. Lajia voidaan hävittää myös myrkyttämällä sekä varsinkin arvokkaiden eläinkokoelmien ja tekstiilien kohdalla pakastamalla.
Coreper

Pysyvien edustajien komitea (lyh. Coreper, , ) on Euroopan unionin jäsenmaiden pysyvien edustajien komitea, joka valmistelee ministerineuvostojen kokouksia ja päätöksiä. Coreper kokoontuu kahdessa eri kokoonpanossa.
Toiminta.
Coreper kokoontuu kahdessa kokoonpanossa (I ja II). Niiden toimialat ulottuvat koko EU:n toimialalle pois lukien maatalouskysymykset, joita valmistelee maatalouden erityiskomitea.
Coreper II valmistelee seuraavien neuvoston kokoonpanojen toimintaa:
Coreper I puolestaan valmistelee neuvoston muiden kokoonpanojen toimintaa:
Komitea koostuu nimensä mukaisesti unionin jäsenvaltioiden edustajista. Jäsenvaltioiden suurlähettiläät EU:ssa toimivat edustajina Coreper II:ssa ja heidän sijaisensa Coreper I:ssä. Komitean puheenjohtajana toimii kulloisenkin puheenjohtajavaltion edustaja.
Coreper on perustettu Euroopan yhteisön perustamissopimuksessa eli Rooman sopimuksessa, jonka 207. artiklan mukaan jäsenvaltioiden pysyvistä edustajista koostuva komitea huolehtii neuvoston työn valmistelusta sekä suorittaa neuvoston sille antamat toimeksiannot.
Myös Coreperin työtä valmistellaan. Ns. mertensit valmistelevat Coreper I:n työskentelyä ja ns. anticit vastaavasti Coreper II:n. Myös näissä kokoonpanoissa on virkamiesedustaja jokaisesta jäsenvaltiosta.
Tero

Tero on suomalainen miehen etunimi. Tero ilmestyi Suomen nimistöön 1900-luvun alussa, mutta ennen vuotta 1920 se oli annettu vain muutamalle pojalle. Huhtikuuhin 2025 mennessä nimi on Suomessa annettu noin 16 250 henkilölle, joista yli puolet on syntynyt 1970- ja 1980-luvuilla. Almanakassa Tero on ollut vuodesta 1929 lähtien.
Alkuperä.
Tero-nimi pohjautuu roomalaiseen nimeen Terentius. Kristityissä maissa nimen on tehnyt suosituksi varhaiskristillinen marttyyri Terentius (Terentios), joka toimi Iconiumin piispana ensimmäisellä vuosisadalla. Ortodoksisissa ja katolisissa kirkoissa hänen muistopäiväänsä vietetään 21. kesäkuuta.
Enryaku-ji

Enryaku-ji () on buddhalainen temppeli ja luostari Japanissa Kioton koillispuolella Hieivuoren huipulla. Sen perusti Saichō vuonna 806 palattuaan Kiinasta ja tuotuaan samalla Tendai-lahkon Japaniin. Enryaku-jistä tuli Japanin buddhalaisuuden tärkeimpiä keskuksia, jolla oli huippukautenaan noin 3 000 alatemppeliä ja tuhannen soturimunkin () armeija. Temppeli joutui konfliktiin Kioton hovin kanssa, ja sen munkit hävittivät Kiotoa vuosisatojen ajan. Vuonna 1571 Oda Nobunaga, joka näki temppelin vaikutusvallan esteenä Japanin yhdistymiselle, tuhosi suurimman osan kompleksista ja tappoi sen munkit. Nykyinen Enryaku-ji on vain pieni osa aikaisemmasta temppelistä. Tendai toimi perusteena lähes kaikille tärkeille japanilaisille buddhalaisille lahkoille: zenin, nichirenin ja jōdo-shūn perustajat ovat aloittaneet uransa Enryaku-jissä. 
Enryaku-ji jakautuu kolmeen osaan: "Tōtō" (itäinen osa), "Saitō" (läntinen osa) ja "Yokawa", joka sijaitsee neljän kilometrin päässä edellisistä. Tōtōssa on temppelin kaksi tärkeintä hallia, "Konpon chūdō" ja "Jōdo-in". Konpon chūdō ("pää-keskihalli") on Tendai-suuntauksen sydän; nykyinen rakennus on vuodelta 1642. Jōdo-in ("puhtaan maan halli") koostuu kolmesta temppelistä, joissa on Saichōn hauta, Saichōn patsas ja Saichōn kaivertamaksi väitetty Amida-buddhan patsas. Läntisessä osassa on vuorostaan kaksi symmetristä hallia, "Jōgyōdō" ja "Hokkedō", jotka ovat vuodelta 1595. Edellisessä ("jatkuvan kävelyn halli") munkit kiertävät Amidan patsasta ja jälkimmäisessä ("lootushalli") kävellään ja meditoidaan lootussutraa. Läntisen osan tärkein halli on "Shakadō", joka on omistettu Shakyamuni-buddhalle. Halli on Enryaku-jin vanhin rakennus, ja se on tuotu paikalle Toyotomi Hideyoshin käskystä Mii-derasta, kilpailevasta Tendai-lahkon temppelistä Hiei-vuoren toiselta puolelta 1500-luvun lopulla.
Temppelille pääsee Kiotosta bussilla tai junan (Eizan-rautatiet), funikulaarin ja köysiradan yhdistelmällä. Enryaku-ji on otettu yhdessä Kioton muiden kulttuuriaarteiden kanssa UNESCOn maailmanperintöluetteloon.
Ovi (lehti)

Ovi oli lokakuussa 2006 ensimmäisen kerran ilmestynyt ilmaiseksi jaettava aikakauslehti. Sen päätoimittaja oli Jone Nikula. Lehteä julkaisi Kustannus Oy Vista.
Lehden tavoitteena oli päätoimittajansa sanoin ”rakentaa vuoropuhelua ajan ilmiöiden, ihmisten ja lukijoiden välillä”.
Vuonna 2007 lehti ilmestyi neljä kertaa. Viimeinen "Ovi"-lehti ilmestyi huhtikuussa 2008 Ovi-tavaramerkin siirtyessä Nokialle. Kustannus Oy Vista jatkoi ilmaisen, kaupunkilaisen yleisaikakauslehden tekoa nimellä "Kaupungin Aika". Tekijäkaarti – päätoimittajasta alkaen – säilyi enimmäkseen ennallaan. Lehti ilmestyi ennen lopettamistaan neljä kertaa.
Abraham Zapruder

Abraham Zapruder (15. toukokuuta 1905 – 30. elokuuta 1970) kuvasi Bell &amp; Howell 414PD Director Series -kaitafilmikamerallaan presidentti John F. Kennedyn autosaattuetta 22. marraskuuta 1963 sen matkatessa Dallasissa, Texasissa ja tuli samalla tallentaneeksi John F. Kennedyn salamurhan. 
Zapruderin filmi on ainoa kuvatallenne, jolle salamurha on tallentunut kokonaisuudessaan ja Yhdysvaltain hallitus pakkolunasti sen Zapruderin perikunnalta vuonna 1998.
Zapruderin kuvaama kaitafilmi otettiin vuonna 1994 mukaan Yhdysvaltojen National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia.
PGM-11 Redstone

Redstone oli yhdysvaltalainen keskimatkan ballistinen ohjus (MRBM) ja myöhemmin kantoraketti. Ohjuksen tunnistenumero on PGM-11A. Tämä ohjus oli saksalaisen rakettisuunnittelun uranuurtaja Wernher von Braunin suunnittelema.
Redstone oli armeijan ”vanha luotettava”. Se oli tarkka, luotettava, nestemäistä polttoainetta käyttävä raketti. Nykyisin ohjuksiin verrattuna sen huonoja puolia olivat lyhyt kantomatka ja runsas tukikaluston vaatimus sekä hidas laukaisuaika. Redstone-ohjusta käytettiin kantorakettina Mercury-ohjelman alussa.
Redstonen kehittelyä edelsi Hermes-suunnitelma vuonna 1944. Raketista kaavailtiin 200 kilometriä kantavaa, mutta kantomatka pieneni suunnitelman edetessä. Vuonna 1951 projekti kulki SSM-G-14 eli Hermes C-1-nimisenä. Tämän jälkeen suunnitellun ohjuksen kantomatka laski 400 kilometriin. Ensi kerran Redstone laukaistiin 1952, ja ensimmäinen onnistunut koelento oli vuonna 1953. Chrysler alkoi tuottaa ohjusta sarjoina 1955. Yhdysvaltain armeija sai käyttöönsä ohjuksen 1958, ja se poistettiin asevarastosta jo 1964.
Raketti käytti nestemäistä happea ja alkoholia polttoaineena edeltäjänsä V-2:n tapaan. Redstone-ohjuksen kantomatka oli 325 kilometriä, ja muutamia Redstone-yksiköitä oli Saksan liittotasavallassa vuoteen 1963. Redstonen ydinkärki oli joko 3,5 megatonnin vetypommi W39 tai tavanomainen räjähde. Elokuussa 1958 vetypommilla varustettu Redstone laukaistiin operaatio Hardtack I:ssa Tyyneenmereen. Myöhemmin 1. elokuuta 1958 räjähti Redstonella laukaistu ydinkärki yli 70 kilometrin korkeudessa kokeessa nimeltä operaatio Teak. Myöhemmin elokuussa Orange laukaistiin Redstonella 43 kilometrin korkeuteen. Molemmissa kokeissa käytettiin 3,75 megatonnin kärkeä. SM-78/PGM-19 Jupiter-ohjus oli Redstonen välitön seuraaja.
Yhdysvallat olisi kyennyt laukaisemaan Jupiter-C-raketilla satelliitin jo 1956, mutta Yhdysvaltain hallitus halusi laukaista satelliitin siviiliraketilla ja esti laukaisun. Kun Yhdysvaltain ensimmäinen satelliittilaukaisu oli epäonnistunut Vanguard-raketin tuhouduttua laukaisualustalle ja Neuvostoliiton Sputnik 2 kiersi jo maata, Von Braun sai laukaista satelliitin.
Etelä-Trøndelagin lääni

Etelä-Trøndelagin lääni () on entinen Norjan lääni maan keskiosassa Trøndelagin alueella. Se rajautui pohjoisessa Pohjois-Trøndelagin lääniin, lännessä Møren ja Romsdalin lääniin ja Norjanmereen, etelässä Opplandin ja Hedmarkin lääneihin sekä idässä Ruotsiin. Sen pääkaupunki oli Trondheim, jossa asui yli puolet läänin asukkaista. Läänissä oli 313 370 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala oli 18 839,37 neliökilometriä.
Vuonna 2018 Etelä- ja Pohjois-Trøndelagin läänit yhdistettiin Trøndelagin lääniksi.
Kunnat.
Etelä-Trøndelagin lääniin kuuluivat seuraavat 25 kuntaa:
Second Sighting

Second Sighting on Frehley's Comet-yhtyeen toinen ja viimeiseksi jäänyt studioalbumi, ja se on julkaistu vuonna 1988. Kuten edeltäjänsä, myös tämä yhtyeen studioalbumi menestyi erittäin hyvin. Albumin remasteroitu versio julkaistiin vuonna 1998. Julkaisua on nykypäivänä saatavana vinyylinä, kasettina ja cd-levynä. Albumi kuitenkin menestyi listoilla kehnosti, ja sen korkein sijoitus oli vuonna 1988 "The Billboard 200"-listan sijalla 81. Albumin klassikkokappaleet ovat "Insane" ja "Time Ain't Runnin' Out".
Nightfall in Middle-Earth

Nightfall in Middle-Earth on Blind Guardianin kuudes studioalbumi. Yhtye eteni tällä levyllä yhä eeppisempiin ja mahtipontisempiin sävellyksiin. Vuonna 1998 julkaistu levy on konseptialbumi ja pohjautuu J. R. R. Tolkienin Silmarillion-teokseen. Tarinaa kuljettavat levyllä eteenpäin varsinaisten kappaleiden lisäksi erityiset väliosat, jotka koostuvat kirjan hahmojen vuoropuheluista, pienistä laulelmista ja kerrontaosioista.
Tällä levyllä tapahtui myös ensimmäinen muutos yhtyeen kokoonpanoon sitten demoaikojen. Hansi Kürsch otti laulutunteja ja ryhtyi panostamaan entistäkin upeampiin laulusuorituksiin. Basson varteen palkattiin Oliver Holzwarth, joka toimii edelleen Blind Guardianin sessio- ja livebasistina.
Levyltä julkaistiin single Mirror Mirror.
Kappaleet.
(*) väliosa
Mäntykangas (Kokkola)

Mäntykangas on pääosin asuinalueeksi rakennettu kaupunginosa Kokkolassa.
Sijainti.
Kaupunginosa sijaitsee Kokkolan keskustan länsipuolella. 
Historia.
1700- ja 1800-luvuilla puuttomalla mäellä sijaitsi tuulimyllyjä, ja alueella oli kaupungin rangaistuspaikka. Aiemmin louhikkoinen mäki raivattiin 1700-luvulla pelloksi. Kaupunginosan jugendtyylinen, vapaamuotoinen asemakaava valmistui 1909; katuverkosto myötäilee maaston muotoja. 
Rakennuskanta.
Jugendtyylinen rakennuskanta, joka koostuu lähinnä puolitoistakerroksisista puutaloista, on peräisin pääosin 1920-luvulta. Mäntykankaalla sijaitsee 1907 valmistunut Renlundin kansakoulu sekä 1928 valmistunut entinen suojeluskuntatalo Vartiolinna, nykyinen Kokkolatalo, jossa toimii Kokkolan kaupunginteatteri. Kaupunginosan etelänurkassa sijaitsee 1700-luvun lopulta peräisin oleva Katariinan kalmisto. Kokkolan vanha vesitorni sijaitsee Mäntykankaan korkeimmalla kohdalla. Vuonna 1930 valmistuneessa Mäntykankaan koulussa toimi sota-aikana sotilassairaala.
Tamara Dernjatin

Tamara Dernjatin (omaa sukua Hramova, 6. kesäkuuta 1926 Muolaa – 3. kesäkuuta 2003 Helsinki) oli venäläissukuinen suomalainen laulaja. Hän oli syntynyt luovutetun Karjalan Muolaassa ortodoksiseen venäläiseen emigranttiperheeseen. 
Hramovin kymmenlapsinen perhe muutti sotien jälkeen Karjalasta Turkuun, jossa perheen tyttäristä Tamara, Katja (Kati, myöhemmin Tevilin) ja Olga (myöhemmin Levonen) perustivat lauluyhtyeen Sävelsiskot. Yhtye levytti viisi levyä, joista kolme Olavi Virran kanssa vuonna 1950. Metro-tyttöjen Annikki Väkeväisen mentyä naimisiin, Tamara Hramova liittyi yhtyeen sopraanoksi (laulajia koelauluun haettiin lehti-ilmoituksella). 1950-luvun kuluessa Dernjatin oli mukana Metro-tyttöjen lähes kaikilla levytyksillä. 
Tamara Hramova/Dernjatin esiintyi myös soolosolistina, yleensä taiteilijanimellä Tamara (tai Marianne). Hänen soolosinglejään olivat muun muassa käännöskappaleet ”Pienet kellot” ja ”Jos luulet mun kaipaavan” sekä Toivo Kärjen-Reino Helismaan "Sade ruutuun soittaa" ja "Tule vaan,tule vaan,tule vaan". Olavi Virran kanssa hän levytti laulut ”Vuoden vaihtuessa”, ”Näin lapsuusjouluina laulettiin” (mukana myös lapsilaulajat Virve ja Károly) sekä ”Keittiöpolkka”. Viimeisen levytyksensä hän teki 1969.