tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Marius (nimi)

Marius on latinalaisperäinen miehen etunimi. 
Marius on alun perin roomalaisperäinen sukunimi. Se johtuu mahdollisesti sodanjumala Marsin nimestä tai toisen selityksen mukaan "miespuolista" tarkoittavasta sanasta "mas", taivutettuna "maris". Kristillisenä aikana sitä on toisinaan käytetty myös Maria-nimen miespuolisena vastineena.
Suomessa nimi Marius on vuoden 2024 loppuun mennessä annettu noin 1640 henkilölle. Nimi oli vielä 1900-luvun alkupuolella hyvin harvinainen, mutta on myöhemmin yleistynyt. Vuodesta 2025 lähtien Mariuksen nimipäivä on suomenruotsalaisen kalenterin mukaan 30. huhtikuuta.
Halcón (1740)

Halcón (Nuestra Señora del Rosario y Santo Domingo tai Divina Pastora) oli Espanjan laivaston vuonna 1740 ostettu kaksikantinen 52-tykkinen linjalaiva.
Hankinta.
Vuonna 1740 Espanja lunasti laivastolleen kuusi kauppalaivaa, jotka oli tarkoitus varustaa vuoden 1739 tykistömääräysten mukaisesti 60-tykkisiksi linjalaivoiksi. Aluksista kahdelle ei voinut asentaa vaadittua tykkimäärää, joten ne varustettiin marraskuussa 1740 La Carracassa pienemmällä tykkimäärällä.
"'Halcóniksi" nimetty alus oli valmistettu joko Mekiskossa Tlacotalpanissa tai Espanjassa Orion telakalla Guipuzcóassa nimellä "Divina Pastora". Laivasto osti marraskuussa 1740 Cádizissa 22. marraskuuta 1740 annetun kuninkaallisen määräyksen mukaisesti aluksen. Se rakennettiin uudelleen linjalaivaksi marraskuussa La Carracassa ja nimettiin "Halcóniksi".
Palvelus.
Alus partioi huhtikuussa 1741 Francisco Liañon alaisuudessa Cabo de São Vicenten edustalla. Se lähti 6. toukokuuta 1741 Cádizista Juan José Navarron alaisuudessa Ferroliin. Alus saapui 12. kesäkuuta Cádiziin. Se liitettiin 18. heinäkuuta José Vicente Ibáñez de Renterian laivasto-osastoon. Alus kuljetti tammikuussa 1742 Navarron alaisuudessa sotilaita Italiaan.
Alus osallistui 22. helmikuuta 1744 Cape Sicién taisteluun. Se oli 1744 korjattavana Cartagenassa. Alus saapui tammikuussa 1748 Cádiziin, mistä se suojasi 14. maaliskuuta 1748 Enguesin saattueen merelle. Alus palasi huhtikuussa 1748 Cádiziin. Se palautettiin 1748 alkuperäiselle omistajalle.
Linea Søgaard-Lidell

Linea Søgaard-Lidell (s. 30. maaliskuuta 1987 Aarhus) on tanskalainen kokoomuspoliitikko. Hän on ollut Euroopan parlamentin jäsen vuosina 2020–2022 ja kansankäräjien jäsen vuodesta 2022.
Pernille Weiss

Pernille Weiss (o.s. Tønnesen; s. 12. maaliskuuta 1968) on tanskalainen konservatiivisen kansanpuolueen poliitikko. Hän on ollut Euroopan parlamentin jäsen vuodesta 2019.
Poder (1740)

Poder (Nuestra Señora del Poder) oli Espanjan laivaston vuonna 1740 ostettu kaksikantinen 56-tykkinen linjalaiva.
Hankinta.
Vuonna 1740 Espanja lunasti laivastolleen kuusi kauppalaivaa, jotka oli tarkoitus varustaa vuoden 1739 tykistömääräysten mukaisesti 60-tykkisiksi linjalaivoiksi. Aluksista kahdelle ei voinut asentaa vaadittua tykkimäärää, joten ne varustettiin marraskuussa 1740 La Carracassa pienemmällä tykkimäärällä.
Laivasto osti genovalaisen aluksen Cádizissa marraskuussa 1740. Se rakennettiin uudelleen linjalaivaksi marraskuussa La Carracassa ja nimettiin "Poderiksi".
Palvelus.
Maaliskuussa 1741 alus liitettiin Juan Beaumontin laivasto-osastoon. Huhtikuusta alkaen aluksen päällikkönä oli Rodrigo de Urrutia y de la Rosan alaisuudessa, jonka alaisuudessa se osallistui 22. helmikuuta 1744 Cape Sicién taisteluun. Taistelussa Britannian kuninkaallinen laivasto valtasi aluksen. Seuraavana päivänä Ranskan laivasto valtasi aluksen takaisin, mutta se jouduttiin upottamaan taistelussa saatujen vaurioiden vuoksi.
Barbro Christina Hästesko-Fortuna

Barbro Christina Hästesko-Fortuna (1. toukokuuta 1698 – 1771) oli suomenruotsalainen maanomistaja ja lääkäri. Hästesko-Fortuna, äitinsä suvulta perimänsä Porvoon Stensbölen kartanon rouva, oli aikanaan tunnettu koko Suomessa taidoistaan parantaa silmäsairauksia. Hän ei kuitenkaan ollut koulutukseltaan virallinen silmälääkäri. Hästesko-Fortuna jätti jälkeensä kotitalouskirjan, joka sisältää muun muassa neuvoja sairauksien hoitoon, laskuja ja reseptejä. Hästesko-Fortunan kirja on tarjonnut aikalaislähteen, jota on käytetty paljon tieteellisessä tutkimuksessa.
Hästesko-Fortunan vanhemmat olivat Lorentz Hästesko-Fortuna ja Sofia Giös. Babro Hästesko-Fortuna meni naimisiin Johan Wenzel Rotkirchin kanssa ja parilta tunnetaan kaksi lasta; Maria Elisabet Rotkirch (s. 1725) ja Wenzel Fredrik Rotkirch (s. 1727).
Emil Zuckerkandl

Emil Zuckerkandl (1. syyskuuta 1849 Győr, Unkari – 28. toukokuuta 1910 Wien, Itävalta) oli itävaltalais-saksalainen anatomi, jonka mukaan nimitetään toisinaan tavattavaa ylilukuista, leuan alla sijaitsevaa kilpirauhasta Zuckerkandlin rauhaseksi tai Zuckerkandlin kyhmyksi ("tuberculum Zuckerkandl"), joka on 2000-luvulla ollut kiinnostuksen kohteena kilpirauhaskirurgiaa käsittelevissä artikkeleissa.
Zuckerkandl syntyi juutalaiseen perheeseen 1. syyskuuta 1849 Unkarissa Győrissä. Hänellä oli kaksi veljeä, teollisuudenharjoittaja Victor Zuckerkandl ja urologi Otto Zuckerkandl. Hän opiskeli Wienin yliopistossa ja siirtyi sieltä mentorinsa Joseph Hyrtlin suosituksesta Amsterdamiin Utrechtin yliopistoon, josta hän palasi 1873 Wieniin. Hän valmistui lääkäriksi siellä 1874. Vuonna 1888 hän sai nimityksen professoriksi Wienin yliopiston anatomian tiedekuntaan. Hän avioitui 1889 toimittaja Berta Szepsin kanssa. Zuckerkandl ei tehnyt käytännön lääkärintyötä, mutta hän oli kuitenkin kliinisen anatomian uranuurtaja. Anton Hanakin veistämä muistomerkki on Wienin yliopistossa kunnioittamassa Zuckerkandlin perintöä ja ansioita opettajana ja lääketieteessä.
Christine Taylor

Christine Joan Taylor Stiller (s. 30. heinäkuuta 1971) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan etenkin roolistaan Marcia Bradyna elokuvissa "A Brady Bunch Movie" ja "A Very Brady Sequel".
Taylorin muihin elokuvarooleihin kuuluvat muun muassa elokuvat "Overnight Delivery", "Zoolander", "The Craft" ja "The Wedding Singer". Hän on esiintynyt myös televisiosarjoissa, kuten "Frendeissä", "Jäitä hattuun" -sarjassa ja "Seinfeldissä".
Taylor syntyi Pennsylvanian Allentownissa heinäkuussa 1971, ja aloitti näyttelemisen kolmevuotiaana. Hän opiskeli näyttelemistä Allentownin teatterikoulussa. Hän aloitti vuoden 1989 "Hey Dude" -sarjassa viimeisenä lukiovuotenaan, ja muutti Los Angelesiin vuonna 1991. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli vuoden 1993 "Calendar Girl" -elokuvassa. Taylor on ollut naimisissa Ben Stillerin kanssa vuodesta 2000. Heillä on kaksi lasta, tytär ja poika. Stiller ja Taylor ovat kertoneet olleensa erossa vuosina 2017–2022.
Anne Hutchinson

Anne Hutchinson (o.s. Marbury; 1591 Englanti – 1643 New York, Yhdysvallat) oli englantilaissyntyinen Uuteen-Englantiin muuttanut uudisasukas, maallikkosaarnaaja ja uskonnollinen toisinajattelija. Hänet häädettiin mielipiteidensä vuoksi Massachusetts-Bayn siirtokunnasta, minkä jälkeen hän muutti liberaalimpaan Rhode Islandin siirtokuntaan. Hän menehtyi alkuperäisasukkaiden hyökkäyksessä syksyllä 1643. Hutchinsonin uskonnollisessa ajattelussa korostui yksilön oman uskon ja Jumalan armon merkitys syntien anteeksiantamisessa lakien tiukan noudattamisen ja hyvien tekojen sijaan, ja häntä syytettiin siksi antinomismista. Hutchinson myös vaati naisille oikeutta saarnata. Vuonna 1987 Massachusettsin kuvernööri Michael Dukakis kumosi virallisesti Hutchinsonin saaman tuomion.
Arja Majuri

Arja Majuri (s. 1. helmikuuta 1951 Joensuu) on suomalainen rovasti ja sukupuoli- ja seksuaalivähemmistöjen oikeuksien puolustaja ja mukana sateenkaarityössä Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa.
Elämäkerta ja ura.
Majuri valmistui teologian kandidaatiksi vuonna 1988, ja hänet vihittiin papiksi Mikkelissä vuonna 1994. Hän on toiminut muun muassa Naisteologit ry:n hallituksessa, kirkkopoliittisen Tulkaa kaikki -liikkeen toimintaryhmän sihteerinä ja seksuaalivähemmistöjen syrjintää vastustavan Yhteys-liikkeen puheenjohtajana. Majuri on naimisissa Maija Majurin kanssa. Hän on kertonut julkisuudessa, että hänen seksuaalinen identiteetin oikeutusta on kyseenalaistettu kirkossa ja häntä on jopa vaadittu luopumaan siitä.
Majuri toimi Lohjan seurakunnassa seurakuntapastorina vuosina 2002–2019 eläkkeelle jäämiseen asti. Lohjan seurakunnan sisällä hän toimi neljä vuotta Karjalohjan alueseurakunnan aluepappina. Aiemmin hän on toiminnut muun muassa opetusalalla ja sielunhoidossa. Vuonna 2021 Espoon hiippakunnan piispa Kaisamari Hintikka myönsi Majurille rovastin arvonimen erityisen ansioituneena pappina.
Yesterwynde

Yesterwynde on Nightwishin kymmenes studioalbumi. Se julkaistiin 20. syyskuuta 2024. Yhtye ilmoitti albumin nimen ja kappalelistan 30. huhtikuuta 2024. Albumin ensimmäinen single ”Perfume of the Timeless” julkaistiin 21. toukokuuta 2024. Toinen single ”The Day Of...” julkaistiin 8. elokuuta 2024. kolmas single ”An Ocean of Strange Islands” julkaistiin 10. syyskuuta. Neljäs single ”Lanternlight” ja sen musiikkivideo julkaistiin 20. syyskuuta samana päivänä albumin julkaisun kanssa.
Taustaa.
Tuomas Holopaisen mukaan uusien kappaleiden kirjoittaminen alkoi tammikuussa 2021 koronaviruspandemian aikaan. Hän käytti koko vuoden kappaleiden kirjoittamiseen ja äänitti ensimmäisen demon alkuvuodesta 2022. Hän vei sen yhtyeelle kuultavaksi saman vuoden toukokuussa Amerikan-kiertueella. Äänittäminen aloitettiin elokuussa 2023, ja Holopaisen mukaan se kesti muutaman kuukauden, minkä jälkeen miksaaminen kesti noin neljä ja puoli kuukautta. 
Albumin orkesteri- ja kuoro-osuudet äänitettiin Abbey Road Studiosilla, ja äänitteitä kertyi yhteensä 1 065. Albumin orkesterisovituksista vastasi aiemmilla albumeilla olleen Pip Williamsin sijasta James Shearman. Albumin lauluosuudet äänitettiin Floor Jansenin kotistudiolla Ruotsissa. Kappaleessa ”An Ocean of Strange Islands” on yli 600 raitaa. Albumin pääteema on aika ja historia sekä ihmisten liittyminen yhteen ja selviäminen huonoista hetkistä huolimatta. Albumin nimen inspiraatio on tullut dokumentin "They Shall Not Grow Old" katselusta, ja se tarkoittaa yhteyttä menneisyyteen. Kappale ”Perfume Of The Timeless” kertoo sukupolvien pituisesta katkeamattomasta ketjusta. Kappaleessa ”The Children Of ’Ata” on mukana tongalaisia Lontoossa asuvia laulajia, ja kappale kertoo haaksirikkoutuneiden nuorien selviämisestä syrjäisellä saarella, josta Holopainen luki kirjasta "Hyvän historia". Holopainen kutsuu albumia optimistiseksi.
Kai Hahto kertoi, että hänen mielestään albumi on musiikkityyliltään raskaampi kuin edellinen, vuonna 2020 ilmestynyt "".
Albumin kansitaide on Pete Voutilaisen käsialaa.
Kokoonpano.
kaikki tiedot kansivihkosta
Muut.
The Sepian voices
The Children Of 'Ata kuoro
Lapsikuoro
Sepian orchestra
Katrin Ottarsdóttir

Katrin Ottarsdóttir (s. 1957 Tórshavn) on färsaarelainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja, runoilija ja prosaisti.
Katrin valmistui ensimmäisenä färsaarelaisena Kööpenhaminan Den Danske Filmskolesta. Hän aloitti uransa elokuvien parissa vuonna 1982. Katrinille on myönnetty Rotterdamin kansainvälisten elokuvajuhlien Tiger-palkinto. Hän on voittanut elokuvistaan pääpalkintoja myös Nordische Filmtage Lübeckissä. Hänen elokuviensa joukossa on "Bye Bye Blue Bird", jossa pääosan esittäjänä on hänen tyttärensä Hildigunn Eyðfinnsdóttir (s. 1975).
Katrinin ensimmäisenä runokokoelmana ilmestyi vuonna 2012 "Eru koparrør í himmiríki", josta hänelle myönnettiin Färsaarten kirjallisuuspalkinto vuonna 2013. Vuonna 2015 ilmestyi toinen runokokoelma "Messa fyri einum filmi". Sittemmin Katrin on julkaissut myös proosaa.
Boulderoinnin maailmancup 2019 – naisten sarja

IFSC:n vuoden 2019 boulderoinnin maailmancup koostui kuudesta osakilpailusta. Kauden kokonaistuloksissa kultaa voitti kaikki kuusi osakilpailua voittanut Slovenialainen Janja Garnbret. Japanilainen Akiyo Noguchi voitti hopeaa ja ranskalainen Fanny Gibert pronssia.
Kauden ensimmäinen osakilpailu oli Meiringenissä Sveitsissä. Toinen osakilpailu oli Moskovassa Venäjällä. Kolmas ja neljäs osakilpailu olivat Kiinassa: kolmas Chongqingissä ja neljäs Wujiangissa. Viides osakilpailu oli Munchenissä Saksassa. Viimeinen osakilpailu oli Vailissa Yhdysvalloissa.
Osakilpailujen tulokset.
Merkintä 1t2z (3, 4) tarkoittaa kiipeilijän topanneen (kiivenneen reitin onnistuneesti viimeiseen otteeseen asti) yhden reitin ja kiivenneen zone-otteeseen kahdella reitillä. Suluissa on yritysten määrä, ensin toppauksiin käytetyt yritykset ja toisena zone-otteisiin pääsemiseen käytetyt yritykset.
Pisteytyksessä otetaan ensin huomioon topattujen reittien määrä. Useamman kiipeilijän topattua yhtä monta reittiä katsotaan sitä, montako zone-otetta kiipeilijät ovat saaneet. Jos edelleen on tasatuloksia, katsotaan yrityksiä: ensin toppeihin käytetyt yritykset ja sitten zoneihin käytetyt yritykset. Jos edelleen on tasatuloksia, ratkaistaan tilanne aiemman kierroksen tuloksista.
Geneviève Castrée

Geneviève Castrée (alun perin "Gosselin"; 9. huhtikuuta 1981 Loretteville, Quebec, Kanada – 9. heinäkuuta 2016 Anacortes, Washington, Yhdysvallat) oli kanadalainen sarjakuvataiteilija, kuvittaja, muusikko ja runoilija.
Castrée aloitti luovan työnsä sarjakuvataiteilijana. Kustantamo L'Oie de Cravan julkaisi hänen ensimmäisen teoksensa ("Lait Frappé") vuonna 2000. Ensimmäisen täyspitkän albuminsa hän julkaisi sarjakuvateoksensa "Pamplemoussi" (2004) yhteydessä. Uransa alkupuolella Castrée käytti musiikintekijänä pseudonyymiä Woelv. Vuonna 2010 hän julkaisi ensimmäisen Ô Paon -pseudonyymillä tekemänsä täyspitkän albumin ("Courses"). Osassa teoksistaan Castrée teki yhteistyötä miehensä Phil Elverumin kanssa. Hänen muihin yhteistyökumppaneihinsa kuuluivat Karl Blau, Gus Franklin ja Nicholas Krgovich. Castréen töitä on ollut näyttelyissä Kanadassa, Yhdysvalloissa, Euroopassa, Australiassa ja Japanissa.
Castréen graafinen romaani "Susceptible" (2013) oli arvostelumenestys. Sillä hän oli ehdolla vuoden 2013 Cartoonist Studio Prizen saajaksi. Castréen viimeinen Ô Paon -taiteilijanimellä tehty julkaisu oli täyspitkä albumi "Fleuve" (2015). Hänen viimeinen omana elinaikanaan ilmestynyt teoksensa oli runokokoelma "Maman Sauvage", jonka hän julkaisi nimellä Geneviève Elverum. Castréelle syntyi tytär Agathe vuonna 2015. Toukokuussa 2015 hänellä todettiin leikkaushoitoon soveltumaton haimasyöpä. Castréen mies käynnisti kesäkuussa 2016 GoFundMe-kampanjan sairauden hoitojen rahoittamiseksi, mutta Castrée kuoli haimasyöpään 35-vuotiaana heinäkuussa 2016 Washingtonin Anacortesissa, johon perhe oli asettunut. Castréen viimeinen teos oli postuumisti vuonna 2018 julkaistu "A Bubble". Se on lastenkirja, mutta kertoo tositarinan syöpään kuolevasta äidistä ja tämän suhteesta pieneen tyttäreensä. Anders Nilsen viimeisteli teoksen Castréen kuoltua.
Boulderoinnin maailmancup 2018 – naisten sarja

IFSC:n vuoden 2018 boulderoinnin maailmancup koostui seitsemästä osakilpailusta. Kauden kokonaistuloksissa kultaa voitti japanilainen Miho Nonaka. Japanilainen Akiyo Noguchi voitti hopeaa ja ranskalainen Fanny Gibert pronssia.
Kauden ensimmäinen osakilpailu oli Meiringenissä Sveitsissä. Toinen osakilpailu oli Moskovassa Venäjällä. Kolmas ja neljäs osakilpailu olivat Kiinassa: kolmas Chongqingissä ja neljäs Tai'anissa. Viides osakilpailu oli Hachiōjissa Japanissa ja kuudes Vailissa Yhdysvalloissa. Viimeinen osakilpailu oli Münchenissä Saksassa.
Osakilpailujen tulokset.
Merkintä 1t2z (3, 4) tarkoittaa kiipeilijän topanneen (kiivenneen reitin onnistuneesti viimeiseen otteeseen asti) yhden reitin ja kiivenneen zone-otteeseen kahdella reitillä. Suluissa on yritysten määrä, ensin toppauksiin käytetyt yritykset ja toisena zone-otteisiin pääsemiseen käytetyt yritykset.
Pisteytyksessä otetaan ensin huomioon topattujen reittien määrä. Useamman kiipeilijän topattua yhtä monta reittiä katsotaan sitä, montako zone-otetta kiipeilijät ovat saaneet. Jos edelleen on tasatuloksia, katsotaan yrityksiä: ensin toppeihin käytetyt yritykset ja sitten zoneihin käytetyt yritykset. Jos edelleen on tasatuloksia, ratkaistaan tilanne aiemman kierroksen tuloksista.
Johann Zumsteeg

Johann Zumsteeg (1760–1802) oli saksalainen säveltäjä. Hän oli Friedrich Schillerin ystävä. Hän suunnitteli ensin kuvanveistäjän uraa, mutta opiskeli kuitenkin musiikkia ja valmistui sellistiksi. Hän oli vuodesta 1792 Stuttgartin hoviorkesterin kapellimestari. Zumsteeg oli balladisäveltäjänä uranuurtaja. Hän sävelsi myös kirkkokantaatteja, selloduoja, kaksi sellokonserttoa, useita oopperoita sekä näyttämömusiikin William Shakespearen näytelmiin "Hamlet" ja "Macbeth" ja Schillerin näytelmään "Rosvot".
Slatyne

Slatyne () on maaseututaajama Ukrainan Harkovan alueen pohjoisosassa Harkovan piirissä. Taajama sijaitsee Donetsin vesistöön kuuluvan Lopanjoen varrella, maanteitse 28 kilometriä aluekeskus Harkovasta pohjoiseen ja linnuntietä 13 kilometriä Venäjän rajasta etelään. Taajamassa on Belgorodista Harkovaan johtavan rataosuuden rautatieasema.
Tammikuun keskilämpötila on −7,1 ja heinäkuun +20,5 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 530 millimetriä.
Ennen Venäjän hyökkäyssotaa (2022–) väkiluvuksi arvioitiin 5 998 (1.1.2022). Vuonna 1989 taajamaan kirjattiin 7 733 asukasta. Sodan alettua suurin osa rintaman lähellä sijainneen taajaman väestöstä pakeni turvallisemmille seudulle. Vain noin 2 000 asukasta oli palannut taajamaan helmikuuhun 2024 mennessä, kun kaksi vuotta oli kulunut hyökkäyssodan alkamisesta.
Historia.
Paikkakunta on perustettu vuonna 1913. Kaupunkityyppisen taajaman asema sillä oli vuosina 1957-2024. Ukraina lakkautti tammikuussa 2024 kaupunkityyppisiset taajamat osana Neuvostoliittoon liittyvistä käsitteistä luopumista, ja Statyne muuttui maaseututaajamaksi. Muutoksessa kaupunkityyppisistä taajamista tuli väkiluvun, taajamarakenteen ja harkinnan mukaan joko kaupunkeja (; tämä edellytti aseman hakemista ja parlamentin päätöstä), taajamia () tai kyliä (). Heinäkuun 2020 aluehallinnollisen uudistuksen yhteydessä Slatynesta tuli osa Harkovan piiriä; tätä ennen se oli kuulunut Derhatšin piiriin.
Venäjän asevoimat hyökkäsivät taajamaan osana Ukrainaan kohdistamaansa hyökkäyssotaa (2022–) myös panssarivoimillaan (24. helmikuuta 2022), mutta Ukrainan asevoimat pysäytti hyökkääjän etenemisen taajaman vaiheilla. Hyökkääjä on kohdistanut taajamaan lukuisia sotilaallisia iskuja muun muassa tykistöasein (maalis-syyskuussa 2022), ja tehnyt Harkovan alueen pohjoisosasta vetäytymisen (syyskuussa 2022) jälkeen yhä ilmaiskuja esimerkiksi liitopommeja käyttäen.
Monique Desroches

Monique Desroches (s. 18. maaliskuuta 1948 Grand-Mère) on kanadalainen etnomusikologi.
Desroches sai musiikin kandidaatin arvon Université de Sherbrookesta vuonna 1974. "Master of Arts" -oppiarvon hän sai musiikkitieteessä Montrealin yliopistosta vuonna 1977. Hän väitteli filosofian tohtoriksi musiikkitieteessä Montrealin yliopistossa vuonna 1987. Desroches kuului vuosina 1968–1974 Les Contretemps -kokoonpanoon, joka erikoistui ranskalaiseen ja quebeciläiseen lauluohjelmistoon. Kokoonpano teki kaksi LP-julkaisua ja esiintyi sekä Kanadassa että ulkomailla.
Desroches työskenteli Centre de recherches Caraïbes'n tutkijana Montrealin yliopistossa vuosina 1979–1986. Hän aloitti opettamisen Montrealin yliopistossa vuonna 1987. Hän myös vastasi siellä eri puolilta maailmaa kerättyjen soitinten kokoelman perustamisesta. Tutkimustyössään Desroches on keskittynyt inuitien, Karibianmeren saarten ja Maskareenien musiikkiperinteiden tarkasteluun. Vuonna 1990 hän aloitti UNESCO:n alaisen "Formation, coopération et promotion des traditions orales musicales" -hankkeen johtamisen Marie-Thérèse Lefebvren kanssa.
Boulderoinnin maailmancup 2017 – naisten sarja

IFSC:n vuoden 2017 boulderoinnin maailmancup koostui seitsemästä osakilpailusta. Kauden kokonaistuloksissa kultaa voitti brittiläinen Shauna Coxsey. Slovenialainen Janja Garnbret voitti hopeaa ja japanilainen Akiyo Noguchi pronssia.
Kauden ensimmäinen osakilpailu oli Meiringenissä Sveitsissä. Toinen osakilpailu oli Chongqingissä Kiinassa ja kolmas Nanjingissa Kiinassa. Neljäs osakilpailu oli Hachiōjissa Japanissa ja Viides Vailissa Yhdysvalloissa. Kuudes osakilpailu oli Navi Mumbaissa Intiassa Viimeinen osakilpailu oli Münchenissä Saksassa.
Osakilpailujen tulokset.
Merkintä 1t2 3b4 tarkoittaa kiipeilijän topanneen (kiivenneen reitin onnistuneesti viimeiseen otteeseen asti) yhden reitin toisella yrityksellä ja kiivenneen bonus-otteeseen kolmella reitillä käyttäen neljä yritystä.
Liisa Hurme

Liisa Hurme (s. 1967) on lääkeyhtiö Orionin toimitusjohtaja. Hurme on koulutukseltaan biokemian tohtori. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1996. Vuodesta 1999 hän on ollut Orionin työntekijänä ja vuodesta 2008 hän on ollut Orionin johtoryhmän jäsen. Vuonna 2022 Hurmeesta tuli Timo Lappalaisen seuraaja toimitusjohtajana tämän jäätyä eläkkeelle. Vuonna 2015 Luonnontieteiden Akateemisten Liitto valitsi Hurmeen vuoden luonnontieteilijäksi. Hurme valittiin Talouselämä-lehden 100 vaikuttavimman talousvaikuttajanaisen joukkoon vuonna 2024.
Anna Rogstad

Anna Georgine Rogstad (26. heinäkuuta 1854 Fluberg – 8. marraskuuta 1938 Oslo) oli norjalainen opettaja, poliitikko ja naisasianainen. Hän nousi vuonna 1911 ensimmäisenä naisena suurkäräjille, jossa hän sijaisti Jens Bratliea. Rogstad itse edusti Frisinnede Venstre -puoluetta. Vuonna 1917 hän liittyi työväenpuolueeseen. Rogstad perusti vuonna 1909 Osloon oppikoulun tytöille ja toimi sen rehtorina vuoteen 1923. Hän oli myös perustamassa ja johti Norjan naisopettajien ammattiliittoa, yhtä nykyisen Utdanningsforbundetin edeltäjää.
Naisten äänioikeus oli yksi Rogstadin keskeisimmistä poliittisista tavoitteista. Hän oli perustamassa Norjan naisasialiittoa vuonna 1884 ja toimi pitkään Kvinnestemmerettsforeningen-yhdistyksen varapuheenjohtajana. Naiset saivat Norjassa rajoitetun kunnallisen äänioikeuden vuonna 1901. Rogstad oli tuolloin ehdolla Oslossa ja pääsi varasijalle. Suurkäräjävaaleissa naiset saivat äänestää ensi kertaa 1909. Rogstadin puolueella Frisinnede Venstrellä oli vaaliliitto Høyren kanssa, ja Rogstad valittiin Jens Bratlien varaedustajaksi. Hän nousi varasijalta kansanedustajaksi ensimmäistä kertaa 17. maaliskuuta 1911. Lopulta vuonna 1913 perustuslakia muutettiin niin, että Norjassa tuli voimaan yleinen ja yhtäläinen äänioikeus sukupuolesta riippumatta.
Rogstad kuoli 84-vuotiaana vuonna 1938 ja hänet on haudattu Vår Frelsers gravlund -hautausmaalle.
Oslossa Bjerken kaupunginosassa on Anna Rogstadin mukaan nimetty katu, jonka varrella sijaitsee Tonsenhagenin koulu.
Boulderoinnin maailmancup 2016 – naisten sarja

IFSC:n vuoden 2016 boulderoinnin maailmancup koostui seitsemästä osakilpailusta. Kauden kokonaistuloksissa kultaa voitti brittiläinen Shauna Coxsey. Japanilainen Miho Nonaka voitti hopeaa ja ranskalainen Mélissa le Nevé pronssia.
Kauden ensimmäinen osakilpailu oli Meiringenissä Sveitsissä. Toinen osakilpailu oli Kazossa Japanissa ja kolmas Chongqingissä Kiinassa. Neljäs osakilpailu oli Navi Mumbaissa Intiassa. Viides osakilpailu oli Innsbruckissa Itävallassa ja kuudes Vailissa Yhdysvalloissa. Viimeinen osakilpailu oli Münchenissä Saksassa.
Osakilpailujen tulokset.
Merkintä 1t2 3b4 tarkoittaa kiipeilijän topanneen (kiivenneen reitin onnistuneesti viimeiseen otteeseen asti) yhden reitin toisella yrityksellä ja kiivenneen bonus-otteeseen kolmella reitillä käyttäen neljä yritystä.
Maria Jeritza

Maria Jeritza (alun perin "Marie Jedličková"; 6. lokakuuta 1887 Brno – 10. heinäkuuta 1982 Orange, New Jersey) oli määriläissyntyinen ooppera- ja konserttilaulaja, joka oli äänialaltaan sopraano.
Jeritza opiskeli Brnon musiikkikoulussa ja sai opetusta Sigmund Auspitzerilta. Hän debytoi Olomoucissa Elsan roolissa Richard Wagnerin "Lohengrinissa" vuonna 1910. Jeritza sai vuonna 1913 kiinnityksen Wiener Hofoperiin, jossa hän tuli tunnetuksi esiintymisistään Wagnerin ja Giacomo Puccinin oopperoiden rooleissa. Vuonna 1935 Jeritza sai Itävallassa ritarinarvon. Hän teki Covent Garden -debyyttinsä vuonna 1925.
Jeritza oli Metropolitan-oopperan vakituinen esiintyjä vuosina 1921–1932. Hän osallistui moniin Yhdysvaltain ensiesityksiin muiden muassa Puccinin, Leoš Janáčekin, Erich Wolfgang Korngoldin ja Richard Straussin oopperoista. Jeritza teki myös vierailuja monissa oopperataloissa ja konsertoi resitalistina. Hän suurimmilta osin lopetti esiintymisen 1930-luvun puolessavälissä, mutta teki yksittäisiä esiintymisiä vielä toisen maailmansodan jälkeen.
Jeritza erosi vuonna 1935 paroni Leopold Popper von Podhragysta ja oli tämän jälkeen naimisissa elokuvateollisuuden vaikuttaja Winfield Sheehanin kanssa, kunnes tämä kuoli vuonna 1945.
Polysilaani

Polysilaani on polymeeri, jonka runkoketju koostuu toisiinsa sitoutuneista piiatomeista. Ketjuun on liittynyt lisäksi orgaanisia ryhmiä, jotka voivat olla joko alifaattisia tai aromaattisia. Polysilaaneja käytetään muun muassa keraamisten materiaalien valmistukseen ja niiden käyttöä elektroniikassa tutkitaan.
Ominaisuudet.
Polysilaanien ominaisuudet vaihtelevat riippuen orgaanisista sivuketjuista. Niiden olomuoto vaihtelee joustavasta elastomeerista hauraaseen kiteiseen aineeseen. Symmetrisesti substituoidut polymeerit ovat hyvin kiteisiä ja liukenevat huonosti moniin liuottimiin. Epäsymmetriset polysilaanit sen sijaan liukenevat esimerkiksi aromaattisiin hiilivetyihin ja tetrahydrofuraaniin. Hydroksyyliryhmiä sisältävät polysilaanit liukenevat jopa veteen. Polysilaanit kestävät kuumentamista 250–300 °C:n lämpötilaan. Ne ovat myös inerttejä monien kemikaalien vaikutuksille. Polysilaanit ovat sähköneristeitä, mutta douppaamalla. Polysilaanit ovat valoherkkiä johteita, ja monella niistä on epälineaarisia optisia ominaisuuksia. Polysilaanit absorboivat UV-säteilyä ja hajoavat sen vaikutuksesta radikaaleiksi.
Valmistus ja käyttö.
Polysilaanien valmistamiseen on useita menetelmiä, ja useimmiten käytettyjä on neljä. Dikloorisilaanit polymeroituvat alkalimetallien vaikutuksesta, ja tätä reaktiota käytetään erityisesti moolimassaltaan suurten polysilaanien valmistamiseen. Primääriset hydrosilaanit reagoivat metalloseenien katalysoimana kytkentäreaktiolla polysilaaneiksi. Eräät disilyleenijohdannaiset muodostavat polymeerejä voimakkaiden emästen vaikutuksesta, ja neljäs tapa on rengasrakenteisten silaanien renkaanavautumispolymerointi.
Polysilaaneja käytetään piikarbidin valmistamiseen, fotoaktivoituina radikaali-initiaattoreina esimerkiksi polyakrylaattien valmistuksessa, ledeissä ja elektrofotografiassa. Lisäksi niiden käyttöä elektroniikassa tutkitaan.
Emily Tesh

Emily Tesh on brittiläinen fantasiakirjailija. Teshin debyyttikirja oli vuonna 2019 julkaistu "Silver in the Wood". Kirjan aloittaman tarinan toinen osa "Drowned Country" julkaistiin vuonna 2020. Teshin vuonna 2023 julkaistu teos "Some Desperate Glory" voitti vuonna 2024 parhaan romaanin Hugo-palkinnon.
Teoksia.
Teoksia:
Betty Pettersson

Betty Maria Carolina Pettersson (14. syyskuuta 1838 Visby – 7. helmikuuta 1885 Tukholma) oli ruotsalainen opettaja ja Ruotsin ensimmäinen naispuolinen ylioppilas. Hän oli kotoisin Gotlannin Visbystä, jossa hän kävi yksityistä koulua isänsä Olof Pettersson kannustamana ja rahoittamana. Vuosina 1860–1871 hän toimi kotiopettajana Smoolannissa ja Itä-Götanmaalla, kunnes vuonna 1871 suoritti ensimmäisenä naispuolisena ruotsalaisena kypsyyskokeen eli ylioppilastutkinnon. Hän joutui kuitenkin yliopistoon humanistiselle alalle pyrkiessään hakemaan vapautusta sukupuolestaan. Pettersson kirjoittautui Uppsalan yliopistoon helmikuussa 1872. Hän opiskeli muun muassa historiaa ja kirjallisuustiedettä, ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1875. Samana vuonna hänestä tuli Ruotsin ensimmäinen poikakoulun naisopettaja. Hän oli pidetty sekä oppilaiden että kollegoiden keskuudessa. Pettersson kuoli tuberkuloosiin 46-vuotiaana vuonna 1885, ja hänet on haudattu Norra begravningsplatsen -hautausmaalle.
Westminster School

Westminster School on arvostettu englantilainen yksityiskoulu (public school). Koulu sijaitsee Lontoon Westminsterin kaupunginosassa lähellä Westminster Abbeyn kirkkoa. Westminster School sai alkunsa benediktiinimunkkien vuonna 1179 perustamasta vähävaraisille tarkoitetusta koulusta. Vuonna 1540 Henrik VIII teki koulusta maallisen, ja vuonna 1560 Elisabet I perusti ja järjesti koulun kokonaan uudelta pohjalta. Vuoden 1868 Public Schools Act muutti koulun itsenäiseksi. Alun perin Westminster School oli tarkoitettu vain pojille, mutta vuodesta 1972 lähtien kouluun on otettu oppilaiksi myös tyttöjä.
Koulun historiallisesti arvokkaisiin rakennuksiin kuuluvat muun muassa 1200-luvulta peräisin olevat vanhimmat osat, jotka on restauroitu 1900-luvulla sekä 1300-luvulla rakennettu College Hall Cloisters.
Westminster Schoolin tunnettuja entisiä oppilaita ovat muun muassa arkkitehti Christopher Wren, historioitsija Edward Gibbon, näytelmäkirjailija Ben Jonson, fyysikko Robert Hooke, näyttelijä Peter Ustinov, teatterisäveltäjä Andrew Lloyd Webber sekä vakooja ja kaksoisagentti Kim Philby.
Sally Clark

Sally Clark (elokuu 1964 Devizes, Wiltshire – 15./16. maaliskuuta 2007) oli brittiläinen oikeusmurhan uhri. Hänet tuomittiin virheellisesti kahden pienen poikansa murhista, mutta tuomio kumottiin myöhemmin.
Clark opiskeli maantiedettä Southamptonin yliopistossa. Hän meni vuonna 1990 naimisiin Stephen-nimisen juristin kanssa. Hän kouluttautui myös itse juristiksi ja alkoi harjoittaa uutta ammattia lainopillisena neuvonantajana. Clarkin ensimmäinen poika Christopher (s. 22. syyskuuta 1996) kuoli joulukuussa 1996. Kuoleman katsottiin johtuneen hengitysvaikeuksista. Toinen poika Harry syntyi 29. marraskuuta 1997 ja kuoli tammikuun lopussa 1998. Clark pidätettiin epäiltynä murhista helmikuussa 1998 ja oikeudenkäynti aloitettiin Chesterissä lokakuussa 1999. Clarkille syntyi vielä kolmas poika 29. marraskuuta 1998. Asiantuntijatodistajana esiintynyt professori Roy Meadow väitti kahden lapsen kätkytkuoleman mahdollisuudeksi hyvin toimeentulevassa perheessä 1/73 miljoonaa. Royal Statistical Society katsoi väitteen olevan vailla tilastollista pohjaa. Myöhempien asiantuntija-arvioiden mukaan riski voi joissain perheissä olla paljon suurempi. Tästä huolimatta Clark katsottiin marraskuussa 1999 syylliseksi ja tuomittiin kahteen elinkautiseen vankeusrangaistukseen. Ratkaisun mukaan ensimmäinen poika Christopher oli kuollut tukehduttamisen ja toinen poika Harry ravistelun seurauksena. Ensimmäinen valitus tuomiosta hylättiin lokakuussa 2000.
Vuonna 2002 Clarkin poikien kuolemat otettiin uuteen oikeuskäsittelyyn. Kolme tuomaria kumosi Lontoossa Clarkin tuomion tammikuussa 2003, jolloin tämä vapautettiin. Tuomarit katsoivat, että tärkeää lääketieteellistä tietoa oli sivuutettu Clarkin oikeudenkäynnissä. Toisella pojalla Harrylla oli aivo-selkäydinnesteeseen levinnyt "staphylococcus aureus" -infektio, joka viittasi luonnolliseen kuolemaan.
Clarkin puolustukseen osallistunut John Batt kirjoitti Clarkin oikeusmurhasta kirjan "Stolen Innocence: A Mother's Fight for Justice". Clark kärsi vapautumisensa jälkeen vaikeista psykiatrisista ongelmista, persoonallisuuden muutoksista ja alkoholismista. Hän kuoli tapaturmaiseen alkoholimyrkytykseen maaliskuussa 2007. Asiantuntijatodistajana Clarkin oikeudenkäynnissä esiintynyt Roy Meadow joutui General Medical Councilin käsittelyn kohteeksi. Aluksi hänen toimilupansa määrättiin poistettavaksi, mutta Meadow sai patologin oikeutensa takaisin valitettuaan päätöksestä onnistuneesti.
Helga de la Brache

Helga de la Brache (oik. "Aurora Florentina Magnusson"; 6. syyskuuta 1817 Tukholma – 11. tammikuuta 1885 Tukholma) oli ruotsalainen huijari, joka esitti olevansa Kustaa IV Aadolfin ja Fredrika Dorotean salainen tytär. Hänen onnistui saada Ruotsin hallituksen myöntämä valtioneläke vuodesta 1861, kunnes hänen huijauksensa paljastui 1870. Hänelle tuomittiin teosta kahden kruunun sakko vuonna 1878. Oikeasti Helga de la Brache oli nimeltään Aurora Florentina Magnusson, ja hänen isänsä oli tullivahti.
ROFA-Stadion

ROFA-Stadion on jäähalli Rosenheimissa, Ylä-Baijerissa Saksassa. Se on muun muassa DEL2:ssa pelaavan Starbulls Rosenheimin kotihalli.
Tone Hulbækmo

Tone Hulbækmo (s. 27. syyskuuta 1957 Tolga) on norjalainen kansanmuusikko. Hän tekee yhteistyötä miehensä Hans Fredrik Jacobsenin kanssa ja on voittanut kaksi Spellemannprisen-palkintoa.
Tamatha Paul

Tamatha Paul (s. 8. toukokuuta 1997) on uusiseelantilainen poliitikko ja maorien oikeuksia ajava aktivisti.
Tausta ja yksityiselämä.
Paul syntyi vuonna 1997 Aucklandissa. Hänen isänsä on rekkakuski ja äiti hoitotyöntekijä. Perheessä oli kahdeksan lasta, joista Paul oli nuorin. Hänen ollessaan 8-vuotias perhe muutti ensin Christchurchiin ja sittemmin Tokoroaan. Paulin maoritausta on peräisin kahdesta iwista: Ngāti Awa ja Waikato Tainui. Ollessaan 12-vuotias Paul sai punahukka-diagnoosin. 
Vuonna 2016 hän muutti Wellingtoniin, jossa hän aloitti opintonsa Wellingtonin Victoria-yliopistossa. Hän valmistui kandidaatiksi vuonna 2018. Tämän jälkeen hän siirtyi Massey-yliopistoon opiskelemaan ympäristösuunnittelua. Hän valmistui maisteriksi vuonna 2023.
Poliittinen ura.
Vuonna 2018 Paul valittiin Wellingtonin Victoria-yliopiston ylioppilaskunnan puheenjohtajaksi. Hän oli ensimmäinen maoritaustainen nainen virassa. Samana vuonna järjestetyissä kuntavaaleissa Paul valittiin Wellingtonin kunnanvaltuustoon sitoutumattomana.
Paul ilmoitti lähtevänsä ehdolle vuoden 2023 parlamenttivaaleissa ja sai vihreiden toisen puheenjohtaja James Shaw'n tuen, jonka oli alun perin tarkoitus olla puolueen ehdokas. Paulin onnistui viemään parlamenttipaikka työväenpuolueelta. Koska hänen paikkansa kaupunginvaltuustossa vapautui Paulin noustua parlamenttiin, Wellingtonissa järjestettiin täyttövaalit. Vaalien järjestäminen maksoi 120 000 dollaria.
Politiikassa Paul on painottanut sekä nuorten että maorien näkökantaa politiikassa. Aikaisemmin Paul on sanonut, että kykenisi tekemään yhteistyötä kaikkien puolueiden kanssa, mutta parlamenttivaalikampanjansa aikana sanoi, että Wellingtonista olisi tärkeää saada vihreiden edustaja parlamenttiin johtuen kansallispuolueen ja ACT:n vaaliliitosta.
Virginie Efira

Virginie Efira (s. 5. toukokuuta 1977 Bryssel) on belgialais-ranskalainen näyttelijä. Hän teki näyttelydebyyttinsä romanttisessa komediassa "20 ans d’écart" (2013) ja sai suurempaa huomiota näyteltyään draamakomediassa "In Bed with Victoria" (2016), josta hän sai parhaan naispääosan César-ehdokkuuden.
Efira on myös esiintynyt muun muassa draamaelokuvassa "Un amour impossible" (2018), draamakomediassa "Sibyl" (2019), mustassa komediassa "Adieu les cons" (2020) sekä Paul Verhoevenin elokuvissa "Elle" (2016) ja "Benedetta" (2021). Vuonna 2023 hänet palkittiin parhaan naispääosan Lumière-palkinnolla roolistaan elokuvassa "Muiden lapset" (2022) sekä parhaan naispääosan César-palkinnolla roolistaan elokuvassa "Muistan sinut, Pariisi" (2022).
Yksityiselämä.
Vuonna 2002 Efire meni naimisiin koomikko-näyttelijä Patrick Ridremontin kanssa. He erosivat vuonna 2009. Vuosina 2012–2017 hän oli parisuhteessa näyttelijä-elokuvantekijä Mabrouk El Mechrin kanssa. Heillä on vuonna 2013 syntynyt tytär. Vuodesta 2017 Efira on ollut parisuhteessa näyttelijä Niels Schneiderin kanssa, ja heillä on vuonna 2023 syntynyt poika.
Nancy Eriksson

Nancy Margareta Eriksson (synt. "Bondesson"; o.s. Bengtsson; 11. huhtikuuta 1907 Gladsaxe, Tanska – 12. toukokuuta 1984 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Hän toimi kansanedustajana vuosina 1949–1973. Eriksson oli näkyvimpiä Ruotsin oman ydinaseen vastustajia. Hän vaati myös Ruotsin muuttamista tasavallaksi. Koulutukseltaan hän oli sairaanhoitaja.
Eriksson syntyi Tanskan Gladsaxessa, johon hänen äitinsä oli paennut salatakseen raskautensa. Synnytettyään tämä antoi Erikssonin pois adoption kautta malmölaiseen Bengtssonin perheeseen. Eriksson oli lahjakas oppilas, mutta rahanpuute esti häntä opiskelemasta opettajaksi. Töiden ohella hän aktivoitui Ruotsin sosiaalidemokraattisessa nuorisoliitossa, jonka kautta hän tapasi miehensä Torsten Erikssonin.
Eriksson kuoli 77-vuotiaana vuonna 1984 ja hänet on haudattu Norra begravningsplatsenille.
Leopold Zunz

Leopold Zunz (1794–1886) oli juutalainen tieteilijä. Hän oli Berliinin juutalaisen opettajaseminaarin johtajana 1839–1850. Hän on tunnettu juutalaisuuden tieteellisen tutkimuksen perustajana.
Lynne Elizabeth Maquat

Lynne Elizabeth Maquat on yhdysvaltalainen biokemian ja biofysiikan professori Rochesterin yliopistossa. Hän on tunnettu RNA-tutkimuksesta ja on voittanut muun muassa Wolfin palkinnon työstään.
Marte Michelet

Marte Brekke Michelet (s. 26. toukokuuta 1975 Oslo) on norjalainen kirjailija ja toimittaja. Hän voitti vuonna 2014 Brage-palkinnon tietokirjallaan "Den største forbrytelsen", joka käsittelee juutalaisten karkottamista Norjasta toisen maailmansodan aikana. Vuonna 2018 häneltä ilmestyi toinen samasta aiheesta kertova kirja "Hva visste hjemmefronten?". Michelet on työskennellyt toimittajana NRK:lla ja "Dagbladetissa". Vuosina 1996–1998 hän toimi Rød Ungdom -nuorisojärjestön puheenjohtajana. Michelet on asunut Ruotsissa vuodesta 2014.
Micheletin isä oli kirjailija Jon Michelet.
Jennifer Bini Taylor

Jennifer Taylor (o.s. Bini, s. 19.4.1972) tunnettu myös nimellä Jennifer Bini Taylor, on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on tullut tunnetuksi televisiosarjasta "Miehen puolikkaat". Hän on myös näytellyt esimerkiksi komediaelokuvassa "The Waterboy", trillerissä "Villit kuviot" ja vakoojasarjassa "Burn Notice".
Caroline Dean

Caroline Dean (s. 1957) on brittiläinen professori. Hän on saanut Wolfin palkinnon maataloudessa vuonna 2020 sekä Royal Societyn myöntämän Darwin-mitalin. Hän väitteli tohtoriksi Yorkin yliopistosta ennen muuttoa Kaliforniaan. Vuonna 1988 hän aloitti työskentelyn John Innes Centressä.
Voerde

Voerde on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa Saksan länsiosassa. Kaupunki sijaitsee Reinin varrella ja siellä harjoitetaan muun muassa metalliteollisuutta.
Maantiede.
Voerde sijaitsee Ruhrin alueen luoteisosassa Ala-Reinin tasangolla läntisessä Nordrhein-Westfalenissa noin 42 kilometriä Düsseldorfista pohjoiseen ja noin 27 kilometriä Essenistä luoteeseen. Rein muodostaa kaupungille luonnollisen rajan etelässä ja lännessä. Joen länsipuolella sijaitsee Rheinberg.
Historia.
Roomalaisten ja frankkien aikana nykyisen Voerden alueella oli erään Reinin haaran ylittävä kahluupaikka, eli Fuerdt, johon kaupungin nimi palautuu. Varhaisin kirjallinen maininta Voerdesta on vuodelta 1344, jolloin siihen viitataan Werdenin luostarin läänityksenä. Vuosina 1652–1804 Voerde oli Brandenburgin markkreivikunnan niin kutsuttu "Herrlichkeit", jolla oli itsenäistä toimivaltaa eräillä elämänaloilla. 1800-luvun alun ranskalaisvallan jälkeen Voerdesta tehtiin osa Preussia, ja se sai itsenäisen kunnan aseman. Voerde sai oman rautatieaseman 1886. Kunnan alue laajeni 1922, kun Möllen, Spellen ja Voerde liitettiin toisiinsa. Wehrmacht räjäytti Reinin ylittävän sillan 10. maaliskuuta 1945 ja 23. maaliskuuta liittoutuneet rakensivat väliaikaisen ponttoonisillan joen yli. Winston Churchill vieraili alueella 25. maaliskuuta 1945. Vuonna 1950 maalaiskunnat Voerde ja Löhnen liitettiin toisiinsa. Nykyiset rajansa Voerde sai 1975, kun sen pohjois- ja eteläosasta lohkaistiin alueita naapurikaupunkeihin. Voerde sai kaupunkioikeudet 1981.
Voerden historialliseen arkkitehtuuriin kuuluu muun muassa keskiaikainen Haus Voerde, jonka linnamaiseen ilmeeseen ovat vaikuttaneet sekä barokki että klassismi.
Talous ja liikenne.
Voerden suuria työnantajia on alumiininvalmistaja Trimet. Metallialaa edustaa myös Weseler Stahlbau. Voerden rautatieasema, Bahnhof Voerde (Niederrhein), sijaitsee rataosuudella Oberhausen–Arnhem. Samalla rataosuudella sijaitsee myös Bahnhof Friedrichsfeld (Niederrhein). Moottoritie BAB 3 kulkee kaupungin itäpuolitse. Voerden alueella kulkee maantie Bundesstraße 8.
CZ 36

CZ 36 () on alkujaan tšekkoslovakialaisen, nykyisin tšekkiläisen "Česká Zbrojovka a.s. Uherský Brod"in vuosina 1936–1946 valmistama 6,35 mm Browning kaliiperinen, vain kaksitoiminen itselataava pistooli. 
František Myškan suunnittelemaa massasulkuista asetta valmistettiin kahtena versiona, joista CZ 36P on lipasvarmistimen lisäksi varustettu liipaisimen päällä, rungon vasemmalla sivulla olevalla liipaisimen lukitsevalla varmistinvivulla, joka toimii myös luistinsalpana asetta huoltopurettaessa. Liipaisimen laukaisutanko sijaitsee lipaskuilun vasemmalla puolella. Aseen tähtäin on luistin päällä sen päästä päähän kulkeva jyrsitty ura. Lippaansalpa on kahvan pohjassa oleva kynsisalpa. Pistoolien kahvalevyt olivat punaruskeaa Textoplast-muovia, ja aseen pintaviimeistelyksi oli valittavissa sinistys tai kromaus.
CZ 45 ja CZ 92 ovat siitä edelleen kehitettyjä versioita.
Historia.
Česká Zbrojovkan suunnittelija František Myška kehitti vuonna 1927 itselataaviin pistooleihin soveltuvan kaksitoimilaukaisun, jota kokeiltiin tuotannossa olleessa vz. 24 mallissa.
Vuonna 1933 sotilastekninen instituutti VTÚ teki esityksen suunnitella 6,35 mm Browning kaliiperinen pistooli ylimmän upseeriston henkilökohtaiseksi aseeksi. Seuraavan vuoden alussa Myška sai aseen tuotantovalmiiksi ja siitä valmistettiin 15 kappaleen koesarja. Samaan aikaan käynnissä ollut tehtaan toiminnan uudelleenjärjestely lykkäsi tehtaan Z 119–tuotantonumeron saaneen pistoolin sarjatuotannon aloittamisen vuoden 1936 tammikuuhun, jolloin valmistui aseen ensimmäinen 5 000 kappaleen sarjatuotantoerä. Asetta myytiin sekä asekauppiaille, että viranomaiskäyttöön muun muassa poliisille. Esimerkiksi vuoden 1936 lopussa Brnon poliisilaitos osti pistoolia 223 kappaletta. Vuoden 1938 huhtikuussa ensimmäinen valmistuserä oli lähes myyty, ja tehdas aloitti uuden 5 000 kappaleen erän valmistuksen.
Saksan vuonna 1939 tekemän Tsekkoslovakian miehityksen jälkeen saksalaiset asetukkuliikkeet, kuten Gustav Genschow (Geco) ja Albrecht Kind (AKAH) ostivat innokkaasti CZ 36-pistooleja myyntiinsä. Näihin aseisiin on yleensä rungon vasempaan kylkeen leimattu myyjän nimilyhenne. Vuonna 1940 tehdas sai valmiiksi uuden 10 000 kappaleen valmistuserän. Sodan edetessä tehtaan muu tuotanto syrjäytti pistoolien valmistuksen, ja vuonna 1942 valmistui enää vain varasto-osista koottuna 393 pistoolia.
Miehityksen loputtua vuonna 1945 tehtaan lopuista varasto-osista koottiin vielä 297 pistoolia.
CZ 36-pistoolin viimeinen, 3 581 kappaleen valmistuserä tehtiin vuonna 1946. 
Aseen kokonaisvalmistusmäärä on noin 30 000 kappaletta.
Trudy Mackay

Trudy Frances Charlene Mackay on kanadalainen geenitutkija. Hän opiskeli skotlannissa, jossa hän väitteli tohtoriksi ja työskenteli tutkijana Edinburghin yliopistossa. Hän on saanut Wolfin palkinnon maataloudessa vuonna 2016. Hän on ollut tekemässä teosta "Introduction to Quantitative Genetics".
Mackay on suorittanut tutkinnot Dalhousien yliopistossa Kanadassa ja Edinburghin yliopistossa. Hänellä on laaja kokemus tiedekunnan jäsenenä sekä Edinburghin yliopistossa että North Carolina State Universityssä. Tällä hetkellä hän toimii johtajana ihmisgenetiikan keskuksessa ja on genetiikan ja biokemian professori Clemsonin yliopistossa.
Mackayn tutkimus keskittyy geneettisten ja ympäristötekijöiden vaikutukseen kvantitatiivisten ominaisuuksien vaihtelussa, ja hän käyttää Drosofilaa mallijärjestelmänä tähän tutkimukseen. Hänen laboratorionsa pyrkii tunnistamaan geneettiset lokukset, joissa esiintyy segregaatio- ja mutaatiovaihtelua, alleelivaikutuksia, ympäristöherkkyyksiä sekä kausaalisia molekyylimuunnoksia.
Mackayn ansioluetteloon kuuluvat jäsenyydet merkittävissä tieteellisissä järjestöissä, kuten American Association for the Advancement of Science, American Academy of Arts and Sciences ja Royal Society. Lisäksi hän on kunnostautunut voittaen useita palkintoja, kuten vuoden 2016 maatalouden Wolf-palkinnon ja vuoden 2018 Dawson-palkinnon.
CZ 45

CZ 45 on alkujaan tšekkoslovakialaisen, nykyisin tšekkiläisen "Česká Zbrojovka a.s. Uherský Brod"in vuosina 1946–1992 valmistama 6,35 mm Browning kaliiperinen, vain kaksitoiminen itselataava pistooli. 
Massasulkuinen ase on Jan Kratochvílin CZ 36 mallista edelleen kehittämä versio. Aseen tähtäin on luistin päällä sen päästä päähän kulkeva jyrsitty ura.
Vuonna 1970 aseen mallinumeroksi vaihdettiin CZ 70, jota ei pidä sekoittaa samaan aikaan uusitun 7,65mm Browning kaliiperisen vz. 50-mallin uuteen CZ 70-versioon.
Uuden mallinumeron myötä aseeseen tehtiin pieniä ulkonäkömuutoksia, joista näkyvin oli uuden malliset kahvalevyt.
Myöhemmin aseesta jatkokehitettiin CZ 92.
Historia.
Česká Zbrojovkan suunnittelija Jan Kratochvíl toteutti vz. 36-malliin tuotantoa yksinkertaistavia ja halventavia ratkaisuja. Liipaisimen laukaisutangon muutos lipaskuilun molemminpuoliseksi aiemman vasemmanpuolisen tangon sijaan paransi ja kevensi liipaisimen toimintaa. Myös lipasvarmistimen rakenne uusittiin pelkällä jousella toimivaksi. Aseen rungon vasempaan kylkeen lisättiin irroitettava peitelevy, joka teki laukaisukoneiston asentamisen ja huollon aiempaa umpirunkoa helpommaksi ja nopeammaksi. Levy on kiinnitetty liipaisimen ja iskurin akselitapeilla, sekä ruuvilla. Piipun rakennetta yksinkertaistettiin ja lippaan salvan muotoa muutettiin aiemmasta. 
Alkutuotannon aseissa oli samat kahvalevyt kuin aiemmassa mallissa, mutta myöhemmin niissä siirryttiin mustan muovin käyttöön.
Pistoolin sarjatuotanto alkoi joulukuussa 1945, tehdas kuitenkin valmisti rinnan sen kanssa aiempaa vz. 36-mallia. Vuoden 1946 marraskuussa tehdas toimitti loppuerän maan armeijan 10 441 aseen tilauksesta.
Pistoolia valmistettiin vuosina 1947 32 561 kappaletta, 1948 27 593 kappaletta, mutta tilausten vähennyttyä 1949 14 456 kappaletta ja vuonna 1950 uuden 7,65mm Browning kaliiperisen vz. 50-mallin tultua tuotantoon vz. 45 pistooleita valmistettiin vain tammi- ja heinäkuun välisenä aikana, yhteensä 7 035 kappaletta.
Vuoden 1951 puolivälissä teollisuusministeriö ilmoitti päätöksestään siirtää vz. 45-mallin valmistuksen Opočnossa sijaisevalle ČZPS-tehtaalle. Strakonicessa valmistusta jatkettiin vuoden 1952 kesäkuuhun asti. Vuoden 1951 tammi-huhtikuun välillä tuotettiin 19 635 asetta ja 1952 vielä 15 409 pistoolia.
Kurvisenaluslampi

Kurvisenaluslampi on metsäjärvi Ilomantsin itäosassa Pohjois-Karjalassa. Sen pinta-ala on 4,9 hehtaaria. Etäisyys Joensuusta on 83 kilometriä itäkoilliseen.
Maantiede.
Kurvisenaluslammen pituus kaakosta luoteeseen on noin 400 metriä. Järven koillisosan muodostaa kapea lahti, jolla ei ole karttanimeä. Järven luoteisosassa sijaitsee noin kymmenen aarin laajuinen nimetön saari, jonka kaakkoispuolella on järven syvin piste, noin yhdeksän metriä.
Kurvisenaluslampea ympäröi suoalue ja 180 metrin korkeuskäyrä kulkee paikka paikoin useiden kymmenien metrien päässä järvestä. Kurvisenaluslammen luoteispuoleinen Suuri Lohilampi (04.925.1.006) on myös 179,5 metriä merenpinnan yläpuolella.
Kurvisenaluslammen vesitilavuus on 212 000 kuutiometriä eli 212 miljoonaa litraa.
Kurvisenaluslampi (04.925.1.007) kuuluu Myllyjoen valuma-alueeseen (04.925), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Mekrijärven-Nuorajärven alue (04.92) ja ensimmäinen jakovaihe on Koitajoen valuma-alue (04.9). Kurvisenaluslampi on kymmenenneksi laajin Myllyjoen valuma-alueen 15:stä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Laajin on Sysmä ja toiseksi laajin on Eteläinen Pitkäjärvi. Kolmantena tulee Pohjoinen Pitkäjärvi.
Pohjoinen Pitkäjärvi

Pohjoinen Pitkäjärvi on metsäjärvi Ilomantsin itäosassa Pohjois-Karjalassa. Sen pinta-ala on 34,2 hehtaaria. Etäisyys Joensuusta on 80 kilometriä itäkoilliseen.
Maantiede.
Pohjoisen Pitkäjärven pituus kaakosta luoteeseen on noin 1,15 kilometriä. Järven luoteisosan muodostaa nimetön lahti. Järven pohja kumpuilee ja vähintään kymmenen metriä syviä alueita on kolme. Syvin piste, lähes 14 metriä, sijaitsee järven pohjoisosassa.
Pohjoista Pitkäjärveä ympäröi kumpuileva metsämaa. Järven itäpuolisen Salmivaaran korkeimmat kohdat ovat noin 200 metriä merenpinnan yläpuolella. Pohjoiseen Pitkäjärveen laskee nimettömiä suo-ojia pohjoisesta. Järven luusua sijaitsee etelässä, josta alkaa etelään Myllylampeen (153,2 metriä mpy) virtaava nimetön lasku-uoma. Järvien välinen etäisyys on noin 200 metriä.
Pohjoisen Pitkäjärven vesitilavuus 1 632 000 kuutiometriä.
Pohjoinen Pitkäjärvi (04.925.1.005) kuuluu Myllyjoen valuma-alueeseen (04.925), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Mekrijärven-Nuorajärven alue (04.92) ja ensimmäinen jakovaihe on Koitajoen valuma-alue (04.9). Pohjoinen Pitkäjärvi on kolmanneksi laajin Myllyjoen valuma-alueen 15:stä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Laajin on Sysmä ja toiseksi laajin on Eteläinen Pitkäjärvi.