Kutšurhanin siirtolaispiirikunta

Kutšurhanin siirtolaispiirikunta tai Kutšurhanin kolonistinen okrug (), () on saksalaisten uudisasukkaiden 10. kesäkuuta vuonna 1808 perustama piirikunta eli laaja asutusalue siirtolaiskylineen ja kauppapaikkoineen Kutšurhanjoen vasemmalla rannalla, Odessasta luoteeseen, silloisessa Hersonin kuvernementissa, tämänhetkisessä Rozdilnan piirissä, Ukrainassa.
Kutšurhanin siirtolaispiirikunta oli Etelä-Saksan alueilta kotoisin olleiden perheiden perustama kuuden katolisen siirtolaiskylän, Badenin, Elsassin, Kandelin, Mannheimin, Selzin ja Strasbourgin muodostama toiminnallisesti ja taloudellisesti tarkoituksenmukainen aluekokonaisuus. Siirtolaismaakunta on nimetty Kutšurhanin joen mukaan, minkä lähettyville siirtolaiskylät rakennettiin, ja kaikkien maahanmuuttajien väitetään olleen katolilaisia.
Nimeä "Kutšurhanin siirtolaispiirikunta" käytettiin vuoteen 1871 saakka. Vuodesta 1924 vuoteen 1939 kansallisen piirikunnan hallinnollinen keskus sijaitsi Selzissä eli tämänhetkisessä kaupungintyyppisessä Lymansken kylässä.
Okrugin synty.
Toisaalta Ranskan vallan alaisen Saksan valtion kerrotaan joutuneen niin vaikeaan taloudelliseen ahdinkoon, että kohtuuttomien verojen painostuksesta monet saksalaiset käsityöläiset ja kauppiaat pakenivat Puolaan ja Itävaltaan. Ja toisaalta tarvittiin silloisen Venäjän keisarikunnan orjuuden aikaisen takapajuisen maatalouden kehitystä kaupunkien ja satamien kuten Odessan ja Mykolajivin toiminnan ylläpitoon. Varsinkin Odessaa pidettiin 1700-luvun puolivälissä pienenä kaupunkina, jossa oli noin 4 000 asukasta ja jotka harjoittavat pääasiassa kalastusta. Silloin Venäjän hallitus helmikuussa 1804 sai valmiiksi ”säännöt siirtolaisten maahanpääsystä ja uudelleenasuttamisesta" ja näille eteläisille alueille alettiin houkutellla saksalaisia siirtolaisia Württembergistä, Badenin, Pfalzin, Preussiin ja Baijerin alueilta ja Ranskan Alsacesta. Tavoitteena oli maanviljelyksen, karjankasvatuksen, puutarhanhoidon, metsätalouden ja viininviljelyn tuotteliaisuuden nousu. Siirtolaisille tarjottiin seuraavia etuja: tiivistä asutusta, uskonnonvapautta, vapautusta asepalveluksesta, korottomia lainoja maanviljelyyn, verohelpotuksia ja itsehallintoa.
Vuodesta 1808 alkaen Venäjän hallitus määräsi maahanmuuttokiintiöksi 200 perhettä vuodessa. Joten uudisasukkaiden uudelleensijoittamista varten samana vuonna kenraalikuvernööri Armand Emmanuel du Plessis de Richelieu hankki siirtolaiskuntaa varten 12 tuhatta hehtaaria maata jokilaaksoista lähellä Kutšurhanin limaania. Vuonna 1808 näille seuduille saapui lähes 400 perhettä Länsi- ja Etelä-Saksasta, so. kaksisataakuusikymmentäviisi perhettä Elsassista ja 111 ovat Badenista. Joita myöhemmin seurasivat Preussin mennoniitat ja švaabit. Muuttoliike tähän jokisuistoon kesti vuosina 1808–1811 ja okrugiin asettui yhteensä 564 perhettä. Uudisasukkaille myönnettiin varoja elättääkseen itsensä Kutšurhanin alueelle saapumiseen asti, jossa jokaisen perheen oli määrä saada 60 desjatiinaa (noin 66 hehtaaria) maata. Aluksi siitä kynnettiin ja kylvettiin 2–3 desjatiinaa eli noin 2,2–3,3 hehtaaria maata. Perheet, jotka asettuivat asumattomille maille, saivat vapautuksen veroista enintään 30 vuodeksi, muilla alueilla viidestä kymmeneen vuodeksi. Venäjälle muuttaneita ulkomaalaisia ei määrätty ase- tai siviilipalvelukseen vastoin heidän tahtoaan. Pienituloiset perheet saivat jopa 270 ruplaa. Sitä vastaan he olivat velvollisia tarjoamaan majoitusta ja kärryjä kyliensä läpi kulkeville taistelujoukoille, pitämään tiet ja sillat hyvässä kunnossa ja maksamaan maaveroa 15 kopekkaa jokaisesta käyttömaasta.
Kylät.
Vuosina 1808–1810 perustettiin kylät, joita kotimaan ulkopuolella asuneet saksalaiset nimesivät niiden kaupunkien tai paikkakuntien mukaan, mistä he itse olivat kotoisin. Siirtokunnan 100-vuotisjuhlan kunniaksi 17. syyskuuta 1908 Odessan kaupungin sanomalehti ”Odessaer Zeitung” julkaisi sarjan artikkeleita, joiden mukaan:
Vuonna 1809 perustettu Mannheimin nimettiin Kamenkaksi vuonna 1924. Ukrainan SNT:n korkeimman neuvoston puhemiehistön määräyksellä 1.2.1945 Strasbourgin kylä nimitettiin Kutšurhaniksi, Kandel Rybalskaksi, Baden Otšeretivkaksi, Elsass Štšerbankaksi ja Selz Lymanskeksi. Baden ja Strasbourg ovat tämänhetkinen Kutšurhanin kylä.
Elinkeino.
Saksalaisten uudisasukkaiden pääelinkeino 1800-luvun alkupuoliskolla oli maatalous. Käsityöläisten sijoittamista maatalousyhdyskuntiin pidettiin tarkoituksenmukaisena vain, jos heidän työstään oli hyötyä kyläläisille. Alkuvuosina alueella oli yhteisiä lammastiloja ja puutarhoja, josta saadun villan ja hedelmien myyntitulot menivät kylien julkisiin varoihin, vaikka jokainen asui itsenäisenä maanviljelijänä omalla maallaan. Saksalaisten saapuminen saavutti huippunsa vuonna 1817. Ensimmäiset asunnot olivat primitiivisiä savimajoja tai jopa kuoppia maassa ruokokattoineen. Tottumattomuus paikalliseen ilmastoon ja sairauksiin kuoli kokonaisia perheitä. Venäjän-Turkin sotavuosina 1828–1829 väestö joutui kantamaan huolta Venäjän armeijasta. Vuonna 1833 alueella oli 20 tuhatta hedelmäpuuta ja 348,8 tuhatta viiniköynnöstä, laajenivat keramiikkatuotteiden ja vaunuvalmistustyöpajat, jolloin venäläiset pojat ympäröivistä kylistä opiskelivat saksalaisten käsityöläisten, puuseppien, seppien, räätälien, seppien, puuseppien jne. luona. Varakkaimmalla alkoi olla omia karjapihoja. Vielä 1800-luvun jälkipuoliskolla vallitsi saksalaisessa siirtokunnassa talouden, kulttuurin ja uskonnon osalta säännelty ja itsenäinen elämä. Vuonna 1857 siirtokunnalle kuului 26 674 dessiatinea maata, 433 kotitaloutta ja 167 maatonta perhettä, öljypuristimia kymmenen, myllyjä 39, kutomakoneita kolme, kirkkoja ja rukoushuoneita. 1900-luvun alussa alueella oli suuri määrä myllyjä, suurimmat Badenissa, Alsacessa, Seltzissä ja Strasbourgissa, villakudontateollisuutta ja saha. Alkunsa sai myös silkkituotanto.
Aluksi kaikki maatalouskoneet tuotiin Saksasta, kun myöhemmin Ukrainassa syntyi niitä tuottavia työpajoja, joista monet kasvoivat maatalouskoneiden tehtaiksi. Näiden tehtaiden omistajat olivat pääasiassa saksalaisia. Halu ansaita korkeampia tuloja johti uudisasukkaat kasvattamaan lammasrotuja, joita he toivat Hollannista ja jotka erottuivat niin maitotuotosta kuin lihastaan. Villan korkea hinta kannusti siirtolaisia kasvattamaan espanjalaisia lammasrotuja. Heidän sanotaan myyneensä ensimmäisinä markkinoilla juustoa ja voita. Kangastehtaiden määrä kasvoi kaupungeissa ja villaa alettiin viedä Eurooppaan ja Englantiin.
Elintavat ja koulutus.
Saksalaisten perheet olivat patriarkaalisia ja naiset viettivät suurimman osan ajastaan kotona, harvoin poistuen kylästä. Saksalaiset siirtolaiskylät rakennettiin eräänlaiseksi linnoitukseksi ja 1800-luvun alussa sen väestö pysyi homogeenisena pitkään. Ulkopuoliset eivät saaneet ostaa maata ja mennä naimisiin uudisasukkaiden kanssa. Lisäksi uudisasukkaat taistelivat aina yhdessä ja päättäväisesti karjavarkauksia vastaan, joilla saattoi olla äärimmäisen tuhoisat seuraukset taloudelle. Vasta 1840-luvulla tämä tilanne alkoi vähitellen muuttua. Siirtolaiskylien kokiessa talouskasvua itse saksalaisten aloitteesta alettiin järjestää säännöllisesti messuja ja huutokauppoja, jolloin heidän yhteydet naapuriväestöihin tiivistyivät. Lähempänä 1800-luvun loppua juutalaista ja ukrainalaista väestöä esiintyi kaikissa siirtokunnan kylissä paitsi Mannheimissa.
Sekä siirtolaispiirikuntaa että kyliä hallinnoivat ja niissä järjestystä ylläpitivät pormestari ja edunvalvontakomitean nimittämät tarkastajat. Lisäksi oli piiri- ja kunnallishallintoelimiä, joiden alaisina olivat valvoja ja arvioijat, jotka miespuoliset maanomistajat valitsivat julkisessa kokouksessa kukin kolmeksi vuodeksi ja jotka luottamustoimikunta hyväksyi. He jakoivat voittoja, valvoivat kyläläisten uskonnollisia ja moraalisia arvoja, heillä oli oikeus sakolla rangaista jumalanpalveluksista poissaoloja, myös juopumisesta ja irstailusta. Esimerkiksi tuomittiin kahdeksi viikoksi vankeusrangaistukseen ukkomies, jolla oli syntynyt lapsi avioliiton ulkopuolella. He antoivat keväällä käskyn kylvää maata ja syksyllä korjata satoa. He seurasivat katujen viherkasvillisuutta ja puhtautta. Kurin ja järjestyksen ylläpidon lisäksi kylän pormestari joutui valvomaan viranomaismääräyksiä että perintö- ja etuvalvonta-asioita. Häntä auttoivat kaksi tai useampi apupoliisi, kylävartija ja lakia tunteva kylävirkailija.
Kutšurhanin kulttuurielämää edusti kuoro, joka oli jaettu kolmeen: vanhukset, nuoret ja lapset. Kuoro oli erittäin vahva ja voitti palkintoja jopa Odessassa. Erityistä huomiota kiinnitettiin koulutukseen ja vuonna 1841 piirikunnassa oli kouluja yhteensä kuusi. Vuonna 1908 kouluja oli jo yhteensä 11, jossa oli 27 opettajaa ja 1 599 oppilasta. Saksalaisia kouluja tuettiin sekä paikallisella tasolla että siihen osallistui myös Saksan valtio. Saksalaisen siirtokunnan tunnusomaisia piirteitä olivat kansallinen yhtenäisyys, maatalouslaitteiden ja siemenmateriaalin suunniteltu hankinta jms., joka johti voiton saamiseen villan myynnistä ja kaupan kehittymiseen muiden maiden kanssa. Saksalaisten rakennuksien ja teitten sanotaan olleen kiinteät, puu- ja viinitarhat upeita, pellot hoidettuja.
Loppuvaihe ja nimenmuutokset.
Poistuminen alkuperäisistä siirtokunnista alkoi lisääntyä 1830-luvulla johtuen useista sadon epäonnistumisista sekä maattomien uudisasukkaiden ilmaantumisesta. Maattomien ihmisten määrä kasvoi myös syystä, että yksi lapsista peri jokaisen talouden koko maanomistuksen. Rannikkoalueen nopeasti kasvavat kaupunkikeskukset houkuttelivat erityisesti ympäröivää väestöä ja siirtolaisia. Kutšurhanin siirtokunnan maahanmuuttajista 65% asettui Odessaan. Maattomille annettiin 1860-luvun reformaation mukaan oikeus ostaa tai vuokrata maata siirtokuntien ulkopuolelta, mutta jo vuonna 1870 kolonististatus lakkautettiin. Kun vuonna 1871 Aleksanteri II alkoi kaavailla yleistä asepalvelusta, pääasiassa sen käyttöönoton myötä ja vuoksi monet siirtolaiset muuttivat Pohjois- ja Etelä-Amerikkaan, painopisteenä Yhdysvaltojen Pohjois- ja Etelä-Dakota, Kanada, Argentiina ja Brasilia. 1880-luvulla Aleksanteri III aloitti "venäläistämispolitiikan" parantaakseen siirtolaiskuntien valvontaa. Vuodesta 1883 lähtien Venäjän nationalistinen lehdistö tuomitsi saksalaisten ilmeisen kieltäytymisen integroitumasta venäläiseen yhteiskuntaan. Ensimmäisen maailmansodan puhjetessa vuonna 1914 hallituksen epäluottamus saksalaisia siirtolaisia kohtaan kasvoi ja joukkovakoilua peläten heitä alettiin väkisin uudelleensijoittaa Ukrainasta Volgan alueelle. Karkotus toteutettiin uudisasukkaiden kustannuksella, jolloin heidän maansa ja omaisuutensa takavarikoitiin valtion hyväksi. Saksan kielen puhuminen tai opettaminen, saksalainen lehdistö ja saksalaisten keskinäiset tapaamiset kiellettiin, heidän yritykset lopetettiin. Kaikki siirtokunnat uudelleennimettiin venäjäksi. Heinäkuussa 1919 Liebentalin siirtolaispiirikunnassa puhkesi kapina spartakisteja vastaan ja 30.heinäkuuta kapina levisi Selzin, Strasbourgin, Kandelin ja Badenin kyliin. Kapinan kukistuessa punaisten ratsuväen prikaati ampui joka viidennen aikuisen kolonistin.
Vuonna 1924 lokakuun 4-nä päivänä hyväksyttiin hanke 12 maaseutuneuvostosta koostuvan kansallisalueen perustamisesta. Vuonna 1925 1-nä päivänä helmikuuta Kutšurhanin saksalaiskylät yhdistettiin kuuden ukrainalaisen kanssa kansallispiiriksi, jonka nimi oli ensin Mannheim, sitten Selz ja lopulta Friedrich Engelsin mukaan. Vuoden 1925 lopussa piirikuntaan kuului 61 asutusta, joista 20 oli saksalaisia. Vuoden 1929 loppupuolen muutosten jälkeen piirikunnan alue oli 570 neliökilometriä ja asukkaista 84 prosenttia oli saksalaisia. Uuden kuvitetun sähköisen Venäjän saksalaisten tietosanakirjan mukaan Kutšurhanin siirtolaiskunta oli hallinnollisalueellinen yksikkö Ukrainan SNT:ssä ja sen nimi oli Friedrich Engelsin saksalainen kansallispiirikunta, joka vuosina 1924–1926 ja 1931–1939 oli Selzin saksalainen kansallispiiri. Vuosina 1925–1930 piiri kuului Odessan maakuntaan, vuosina 1932–1939 Odessan alueeseen ja vuosina 1930–1932 oli suoraan Ukrainan SNT:n keskusviranomaisten alaisuudessa. Piiri lakkautettiin Ukrainan kommunistisen puolueen keskuskomitean 7.huhtikuuta vuonna 1939 päivätyn päätöksen mukaisesti siten, että Badenin, Selzin, Kandelin, Strasbourgin ja Elsassin kyläneuvostot kuuluivat Rozdilnan ja Mannheimin kyläneuvosto liitettiin Beljajevin (1923-2016), nyk. Odessan piiriin. Saksalainen väestö säilyi täällä vuoteen 1944 asti, jolloin ne siirtolaisten jälkeläiset, joita ei oltu siirretty maan sisäosaan, vetäytyivät natsiarmeijan mukana takaisin Saksaan. Osa heistä ”palautettiin” Neuvostoliittoon vuonna 1945, mutta he eivät saaneet palata kyliinsä. Nykyään kylistä on jäljellä vain kirkon rauniot.