tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Hans Jansen

Johannes Juliaan Gijsbert ”Hans” Jansen (17. marraskuuta 1942 – 5. toukokuuta 2015) oli hollantilainen arabisti ja islamin tutkija, joka 2014 valittiin Euroopan parlamenttiin Vapauspuolueen edustajana. Islamologina hän lukeutui ”revisionisteihin”, jotka eivät pidä tieteellisesti luotettavana islamin omaa suurta kertomusta islaminuskon synnystä. Laajassa Muhammed-elämäkerrassaan hän päätyi käsittelemään profeetta Muhammedia puhtaasti kirjallisena hahmona, sillä hän totesi teoksen alussa: ”Kukaan ei tiedä tänään, mitkä kertomukset Muhammedista ovat tosia, ja mitkä on tulkittava hurskaiksi sepitteiksi”.
Elämä.
Hans Jansen syntyi kalvinistiseen perheeseen ja opiskeli aluksi teologiaa, jonka hän vaihtoi arabian opintoihin Amsterdamissa. Hän oli vuoden 1966 Kairossa ja jatkoi opintoja Leidenin yliopistossa, missä väitteli vuonna 1974. Jansen hoiti akateemisia virkoja useissa hollantilaisissa yliopistoissa ja jäi eläkkeelle Utrechtin yliopiston professorin virasta, jonka alana oli moderni islamilainen ajattelu. Hän toimi myös Kairon Hollantilaisen Tutkimusinstituutin johtajana.
Jansen ihaili islamilaista kulttuuria koki islamilla uskontona olevan "valtava imuvoima". Hän jopa harkitsi islamiin kääntymistä. Käännekohta suhteessa islamiin oli Egyptin presidentti Anwar Sadatin murha 1981, minkä jälkeen hän alkoi julkaista yhä kriittisempiä näkemyksiä islamista. Jansen oli Ayaan Hirsi Alin ja Theo van Goghin ystävä. 
Vuonna 1988 Jansen kääntyi reformismista katolisuuteen. Vuotta ennen kuolemaansa hänet valittiin Geert Wildersin Vapauspuolueen edustajana Euroopan parlamenttiin. Jansen oli kahdesti naimisissa ja hänellä oli kolme lasta. 
Jansen liikkui nuorena vasemmistopiireissä ja asettui Israelin ja arabien kiistassa arabien puolelle. Vuonna 2015 hän julkaisi yli tuhatsivuisen kirjan "Why shouldn't Israel exist in the Middle East?" Kirjassa hän käy läpi Lähi-idän konfliktia ja ihmettelee länsimaisen median hiljaisuutta siitä, että suurin osa Lähi-idän poliittisista ja uskonnollisista johtajista haluaa hävittää Israelin maan päältä. 
Jansen oli Euroopan parlamentin jäsen vuodesta 2014 alkaen kuolemaansa saakka.
Tutkimus.
Jansen kirjoitti 17 kirjaa islamista ja muista uskonnoista. Jansenin pääteos on vuosina 2005 ja 2007 ilmestynyt kaksiosainen Muhammed-elämäkerta, joka on käännetty myös saksaksi. Teos seuraa Ibn Ishaqin rekonstruoitua Muhammed-elämäkertaa. K-H. Ohligin myönteisen arvostelun mukaan kirja tekee selväksi, ettei Ibn Ishaqin pohjalta ole mahdollista rakentaa Muhammedin historiallista elämäkertaa, kuten vallitseva tapa on ollut. Peter Heinen kriittinen arvostelu kirjasta ilmestyi lehdessä "Süddeutsche Zeitung" 8. maaliskuuta 2008.
Saint-Léger-de-Fougeret

Saint-Léger-de-Fougeret on kunta Ranskassa Nièvren departementissa Burgundi-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee noin 8 kilometriä Château-Chinon (Ville)’n kaupungista lounaaseen.
Kunnan alueella olleen 1300-luvun linnoituksen paikalle rakennettiin linna "Château de Saint-Léger-de-Fourgeret" 1500-luvulla, ja nykyisen ulkoasunsa se sai 1700-luvulla.
Saint Légerin kirkko on alkujaan peräisin 1100- tai 1200-luvulta. Kirkko tuhoutui tulipalossa vuonna 1852 ja nykyinen uusromaaninen kirkko valmistui vuonna 1854.
Kunta on osa Morvanin luonnonpuistoa ("Parc naturel régional du Morvan").
Joanne Kyger

Joanne Kyger (1934–2017) oli yhdysvaltalainen runoilija. Hän liittyy "San Franciscon renessanssi" ja beat-sukupolvi-nimisiin runoilijaryhmiin. Hän opiskeli filosofiaa ja kirjallisuutta Kalifornian yliopistossa Santa Barbarassa ja muutti ennen valmistumistaan 1957 San Franciscoon. Hän oli naimisissa beatrunoilija Gary Snyderin kanssa, ja he asuivat jonkin aikaa Japanissa. He kiertelivät Intiassa Allen Ginsbergin ja Peter Orlovskyn kanssa. Kyger palasi Kaliforniaan, jossa hän asui kuolemaansa saakka.
Kyger julkaisi parikymmentä runokokoelmaa. Hän sai tuotantoonsa vaikutteita zen-buddhalaisuudesta ja Black Mountain -koulukunnasta. Hän opetti silloin tällöin Jack Kerouac School of Disembodied Poeticsissa, joka sijaitsee Coloradossa Naropa Instituten yhteydessä.
Axel Fredrik Cronstedt

Axel Fredrik Cronstedt (23. joulukuuta 1722 Turinge, Tukholman lääni, Ruotsi – 19. elokuuta 1765 Säters, Ruotsi) oli ruotsalainen mineralogi ja kemisti. Cronstedt tunnetaan nikkelin löytämisestä vuonna 1751. Häntä on kutsuttu modernin minerologian ja petrografian perustajaksi.
Elämä ja ura.
Cronstedt aloitti opinnot vuonna 1738 Uppsalassa. Hän opiskeli aluksi pääasiassa matematiikkaa aikomuksenaan ryhtyä isänsä toiveiden mukaisesti sotilaaksi, mutta Johan Gottschalk Walleriuksen mineralogian luennoilla hän kiinnostui aiheesta, jolle hän sittemmin omistautui täydellisesti. Vuonna 1742 hän tuli vuorikollegioon auskultantiksi, jossa hänestä tuli ylimääräinen notaari vuonna 1746 ja notaari vuonna 1747. Vuosina 1746-1748 Cronstedt osallistui koboltin löytäjän Georg Brandtin opetukseen Tukholman kuninkaallisessa kaivoslaboratoriossa. Siellä hän opiskeli kemiallista analyysia ja sulatusta. Lopulta vuonna 1758 hänestä tuli vuorimestari vuoripiirikuntaan. Vuonna 1753 Cronstedt nimitettiin Ruotsin tiedeakatemian jäseneksi. 
Cronstedtin tutkimuksilla tieteellisen mineralogian alalla on perustava merkitys. Tärkeimmät niistä hän julkaisi teoksessa "Försök till en mineralogie eller mineralrikets uppställning" (1758), jossa esitetty kivennäisten luokitus on kaikkia siihen asti tehtyjä parempi, etenkin siinä suhteessa, että hän ensimmäisenä erotti toisistaan kivennäiset, kivettymät ja vuorilajit, ollen myöskin varsinaisen vuorilajitieteen eli petrografian perustaja, sekä otti jakoperusteeksi kemialliset ominaisuudet. Cronstedt ei luokittelussa pitänyt mineraalien ulkoista olemusta tärkeänä. Hän oli nimittäin määrännyt useimpien silloin tunnettujen kivennäisten kvalitatiivisen koostumuksen. Näitä tutkimuksia tehdessään Cronstedt muun muassa löysi nikkelin vuonna 1751 ja antoi alkuaineelle nimen vuonna 1754. Cronstedt eristi nikkelin Losin kobolttikaivosten malmeista ja esitteli nikkeliä koskevia tutkimuksiaan Ruotsin tiedeakatemialle. Vielä vuosikymmeniä myöhemmin jotkut tutkijat, muun muassa René Just Haüy, väittivät, että kyseessä oli seos eikä uusi alkuaine, mutta lopulta Cronstedtin löytö hyväksyttiin.
Springvest

Springvest Oyj on suomalainen yritys. Springvest listautui Helsingin pörssin First North -listalle marraskuussa 2021.
Nótt

Nótt on skandinaavisessa mytologiassa yön henkilöitymä ja jättiläinen Nörfin tytär. Nótt on tumma, kuten sukunsakin. Hän oli aluksi naimisissa miehen kanssa, jonka nimi oli Naglfari, ja he saivat pojan nimeltään Audr. Sen jälkeen Nótt oli naimisissa miehen kanssa, jonka nimi oli Annar, ja he saivat tyttären nimeltään Jörð (Maa). Nóttin kolmas aviomies oli Dellingr, joka kuului aasoihin. He saivat pojan nimeltään Dagr (Päivä). Dagr muistutti ulkomuodoltaan isäänsä, sillä hän oli vaalea. Odin asetti Nóttin ja Dagrin vaunuihin ja lähetti heidät ylös taivaalle ajamaan vuorokaudessa ympäri maan. Nótt ajaa edeltä hevosella, jota kutsutaan nimellä "Hrimfaxi" (Kuuraharja). Hrimfaxin kuolainvaahto kastaa aamuisin maan. Dagr taas ajaa hevosella nimeltään "Skinfaxi" (Heloharja), ja se valaisee harjallaan koko ilman ja maan.
Vuoden 2022 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen karsinnat

Vuoden 2022 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen karsinnat pelataan kesäkuun 2019 ja kesäkuun 2022 välisenä aikana. Karsinnoista pääsee 31 joukkuetta lopputurnaukseen. Qatar pääsee kilpailuihin automaattisesti isäntämaana.
Yleiskatsaus karsinnoista.
Kullakin maanosalla oli oma ottelujärjestelmänsä, jolla ratkaistiin kisoihin selviytyvät joukkueet.
Francisco António de Almeida

Francisco António de Almeida (n. 1702 – 1755 Lissabon?) oli portugalilainen säveltäjä.
Kuningas Juhana V lähetti Almeidan toisen säveltäjän, António Teixeiran tavoin opiskelemaan musiikkia Roomaan. Almeida palasi Portugaliin ja saavutti keskeisen aseman sen musiikkielämässä 1700-luvun alkupuoliskolla. Hänen elämästään on kuitenkin säilynyt hyvin vähän tietoa.
Almeidalta säilyneeseen tuotantoon kuuluu muun muassa motetteja, "Te Deum", oratorio "La Giuditta" (1726) ja näyttämöteoksia. Hänen teoksensa "La pazienza di Socrate" (1733, sittemmin kadonnut) tunnetaan ensimmäisenä portugalilaisena oopperana. Almeida sävelsi myös kaksi koomista oopperaa, joista vain "La Spinalba" (1739) on säilynyt. Hänen uskotaan kuolleen Lissabonin maanjäristyksessä 1755.
Käkkälöjoki

Käkkälöjoki () on noin 65 kilometrin mittainen erämaajoki, joka sijaitsee pääosin Pöyrisjärven erämaa-alueella. Se kiertää Suomen puolella aivan Norjan rajalta Enontekiön kunnan itärajaa myötäillen ja sitten länteen kääntyen Kalmakaltion asutuksen kautta Nunnasen ja Peltovuoman kylien pohjoispuolelta lopulta Ounasjokeen. Sen merkittäviä sivujokia ovat Aitenjoki, Suukisjoki ja Iittämänjoki.
Joki soveltuu hyvin melontaan ja kalastukseen. Tosin alue on suositeltava laajuutensa ja vaikeakulkuisuutensakin vuoksi matkailijoista mieluummin kokeneille; joessa on myös merkittäviä koskia. Alueen ynmpäristössä on merkittäviä suojelualueita kuten Puljun erämaa-alue ja Lemmenjoen kansallispuisto Inarin kunnan puolella, Saaravuoman-Kuoskisenvuoman soidensuojelualue sekä Norjan puolella Övre Anarjokkan kansallispuisto. Kalastus on kielletty taimenen rauhoitusaikana, mutta kesäkaudella sitä ja harria sekä haukea saa pyytää niiltä alueilta, jota lupa koskee.
Paloheinän tekonurmi

Paloheinän tekonurmi (sponsorinimeltään Briotech Arena, aiemmin JYA Housing Areena ja HofS Areena) on Helsingissä, Länsi-Pakilan ja Paloheinän rajalla sijaitseva jalkapallokenttä, joka toimii Helsingin Palloseuran kotistadionina. 
Kenttä toteutettiin Helsingin Palloseuran ja Helsingin kaupungin liikuntaviraston yhteishankeprojektina, jossa aiempi Sokkarin hiekkakenttä korvattiin tekonurmikentällä. Kenttä valmistui toukokuussa 2014. Olosuhteita kehitettiin vuonna 2021, jolloin alueelle valmistui HPS-talo, johon sijoitettiin uudet pukutilat sekä toimisto seuran työntekijöille. Myös katsojakapasiteettia kasvatettiin. Siitä lähtien kenttä on täyttänyt Kansallisen liigan kriteerit.
Historia.
HPS:n oma kenttähanke eteni vuonna 2012, kun Helsingin kaupungin liikuntavirasto alkoi vuokrata kaupungin seuroille kenttiä niiden toiminta-alueilta. Kenttien kustannuksia siirrettiin seurojen maksettavaksi. Pakilantien varressa sijaitseva Sokkarin hiekkakenttä oli jo vuosia toiminut harjoittelualueena HPS:n joukkueille. HPS:n havittelemaa täysimittaista tekonurmikenttää varten perustettiin 8. lokakuuta 2012 osakeyhtiö HPS Areenat Oy. Marraskuussa seura järjesti Pakilan yläasteella kenttähankkeen esittelyn alueen asukkaille.
Helsingin kaupunginvaltuusto vuokrasi vuonna 2013 Sokkarin kentän HPS:lle 15 vuodeksi 7 500 euron vuosivuokralla. Seuran hallituksessa kenttähankkeen vetäjänä toimi Mikael Perovuo. Tekonurmikentän rakennustyöt käynnistyivät elo-syyskuun vaihteessa. Hanke oli jaettu kolmeen vaiheeseen. Ensimmäisessä rakennettiin ison kentän tekonurmi, toisessa pienen kentän tekonurmi ja kolmannessa pukukopit ja huoltorakennus. Alueen kaavamuutokset vaikuttivat rakennusten aikatauluttamiseen. Ensimmäisen vaiheen budjetti oli suuruudeltaan 600 000 euroa, josta noin viidesosa oli peräisin Uudenmaan Ely-keskuksen avustuksesta. Lisäksi HPS sai Palloliiton Hattrick-kehittämistukea 30 000 euroa, ja liikuntaviraston panostuksella kentästä saatiin raivattua täysimittainen. 
Kentän avajaiset järjestettiin 24. toukokuuta 2014. HPS:n joukkueet kulkivat Pakilan yläasteelta ratsupoliisien johdattamana uudelle kentälle. Virallisesti kentän avasi Fjalar Åsten.
Kentän olosuhteita kehitettiin kesällä 2021, jolloin kentän yhteyteen valmistui HPS-talo, johon sijoitettiin uudet pukutilat sekä toimisto seuran työntekijöille. Katsojakapasiteettia kasvatettiin uusilla katsomoilla. Samalla kenttä täytti Kansallisen liigan kriteerit, jolloin HPS:n naisten edustusjoukkue siirtyi sinne pelaamaan kotiottelunsa. Alkukauden ottelunsa joukkue oli joutunut pelaamaan poikkeuksellisesti Oulunkylän liikuntapuiston kentällä.
Kentälle vaihdettiin uusi tekonurmimatto heinäkuussa 2022.
Ominaisuudet.
Kenttä on täysimittainen tekonurmi, jossa on lisäksi mahdollisuus pelata poikittain kahdella pienemmällä kentällä juniori-ikäluokkien pelejä. Kenttä on valaistu.
Mukurapistiäiset

Mukurapistiäiset ("Euura") on lehtipistiäisiin kuuluva hyönteissuku, johon kuuluu noin 650 lajia holarktiselta ja orientaaliselta alueelta. Erityisen runsaslajisia mukurapistiäiset ovat holarktisen alueen pohjoisosissa, ja esimerkiksi Suomesta lajeja tunnetaan 258. Monet lajit aiheuttavat äkämiä kasvien lehdille, oksiin tai silmuihin.
Mukurapistiäisten luokittelu on vaihdellut huomattavasti. Aiemmin sukuun luettiin pääasiassa sellaisia lajeja, joiden toukat kehittyvät äkämien sisällä. 2010-luvun geenitutkimukset ovat kuitenkin valottaneet lehtipistiäisten sukulaissuhteita, ja "Euura"-sukuun on tuotu suuri määrä lajeja "Nematus"-suvusta. Taksonomisten muutosten myötä suvun sisältö on muuttunut niin, että nykyään suurin osa mukurapistiäisiin luokiteltavista lajeista on sellaisia, jotka elävät toukkavaiheensa vapaana ilman äkämiä.
Ria Berg

Ria Berg on suomalainen antiikintutkija. Berg toimii Suomen Rooman-instituutin johtajana kolmivuotiskaudella 2021–2024.
Berg on koulutukseltaan klassinen filologi ja arkeologi. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2010 ja on Helsingin yliopiston klassillisen arkeologian dosentti. Hänen tutkimuksensa keskittyy erityisesti Rooman keisariajan esinekulttuuriin
Roman Gul

Roman Borisovitš Gul (; 13. elokuuta 1896 Penza, Venäjän keisarikunta – 30. kesäkuuta 1986 New York, Yhdysvallat) oli venäläinen emigranttikirjailija. Gul oli poliittisilta mielipiteiltään vasemmistoliberaali, ja hän suhtautui kriittisesti vanhoillisiin, tsaarinvaltaa kannattaneisiin valkoemigrantteihin.
Roman Gulin isä oli notaari, ja hän vietti lapsuutensa Penzassa ja perheensä maatilalla Penzan lähellä. Hän kävi Penzan kymnaasin ja meni vuonna 1914 opiskelemaan Moskovan yliopiston oikeustieteelliseen tiedekuntaan. Hänet kutsuttiin ensimmäisen maailmansodan aikana 1916 sotapalvelukseen Venäjän keisarilliseen armeijaan, ja hän palveli lounaisrintamalla yleten komppanianpäälliköksi 417. Kinbumin rykmentissä. Lokakuun vallankumouksen jälkeen 1917 Gul liittyi kenraali Lavr Kornilovin valkoisen vapaaehtoisarmeijan iskurykmenttiin. Hän oli mukana Kornilovin joukkojen jäämarssilla heidän vetäytyessään talven ja kevään 1918 aikana Rostovista kohti Kubania, jolloin hän haavoittui. Gul joutui sitten Ukrainan armeijan vangiksi vuoden 1918 lopulla. Vuonna 1919 hänet siirrettiin Saksaan ja vuonna 1920 hän asettui asumaan Berliiniin ryhtyen kirjailijaksi.
1920-luvulla Gul kirjoitti Berliinissä ilmestyneeseen venäjänkieliseen Nakanune-lehteen ja toimi useiden neuvostolehtien kirjeenvaihtajana. Natsien noustua valtaan 1933 Gul pidätettiin ja hän joutui Oranienburgin keskitysleirille Berliinin lähellä. Gul pääsi vapaaksi kuuden kuukauden kuluttua ja hän siirtyi sitten Pariisiin. Ranskassa Gul kirjoitti venäjänkieliseen Poslednije Novosti (') -lehteen sekä aikakauslehtiin Illjustrirovannaja Rossija (') ja Sovremennyje zapiski (""). Kun Saksa miehitti Ranskan toisen maailmansodan aikana, Gul piiloutui ja vältti pidätyksen työskentelemällä eräällä maatilalla Etelä-Ranskassa sekä työmiehenä lasitehtaalla.
Sodan jälkeen Gul muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1950. Siellä hän oli työssä venäläisten emigranttien Novyi Žurnal -kirjallisuuslehdessä, ja hänestä tuli lehden päätoimittaja 1966. Gul kuoli 89-vuotiaana keuhkotulehdukseen vuonna 1986 ja hänet on haudattu New Yorkin Spring Valleyn esikaupungissa sijaitsevaan Novo-Diveevon luostarin hautausmaalle.
Caratacus

Caratacus (myös Caractacus tai Caradoc) oli catuvellaunien heimoon kuulunut päällikkö tai kuningas, joka johti britannien vastarintaa Britannian roomalaisvalloituksen aikana vuosina 43–50.
Elämä.
Caratacuksen isä oli kuningas Cunobelinos, jonka kuoltua vuoden 40 aikoihin valtakunta ilmeisesti jaettiin Caratacuksen ja hänen veljensä Togodumnuksen kesken. Kolmas veli Amminus pakeni mannermaalle. Caratacus kuului catuvellauneihin, mutta hän hallitsi nykyisessä eteläisessä Englannissa suurta aluetta, jolla eli myös muita heimoja, kuten trinovantit, nykyisen Hampshiren alueella asuneet atrebaatit ja mahdollisesti myös Gloucestershiren dobunnit. Caratacus lienee ollut jollain lailla Rooman valtakunnan vaikutuksen alainen, sillä hänen lyöttämissään kolikoissa on roomalaisia kuva-aiheita.
Roomalaisten aloitettua Ison-Britannian valloituksen keisari Claudiuksen aikana vuonna 43 Caratacus johti paikallisväestön vastarintaa aluksi yhdessä Togodumnuksen kanssa. He kärsivät tappion Aulus Plautiuksen komentamille roomalaisille Medwayn taistelussa lähellä nykyistä Rochesteria. Toisen tulkinnan mukaan Togodumnus olisi sama henkilö kuin Rooman liittolainen Togidubnus, jolloin hän olisikin taistellut roomalaisten puolella Caratacusta vastaan ja kyse olisi saattanut olla roomalaisten sekaantumisesta veljesten perimyskiistaan. Yleisemmän käsityksen mukaan Togodumnus kuoli hieman myöhemmin Thamesin luona käydyn taistelun jälkeen, minkä jälkeen useat Britannian heimot antautuivat.
Caratacus jatkoi taistelua yhä syvemmälle sisämaahan eteneviä Plautiuksen joukkoja vastaan vuosina 43–47 ja vetäytyi lopulta eteläiseen Walesiin. Kun Publius Ostorius Scapulan komentamat roomalaiset vuonna 48 etenivät sinnekin, Caratacus asettui johtamaan alueella asuneiden siluurien vastarintaa, saavuttaen aluksi menestystä sissisodallaan. Roomalaisten vahvistettua asemiaan hän perääntyi Walesin keskiosiin järjestämään vastarintaa ordovikien parissa. Caratacus kärsi lopullisen tappionsa Scapulalle vuonna 50 käytyään avoimeen taisteluun itse valitsemassaan paikassa. Taistelu käytiin jossain ordovikien alueella, mahdollisesti nykyisen Caerswsin lähellä.
Tappionsa jälkeen Caratacus pakeni pohjoiseen briganttien heimon turviin, mutta briganttien kuningatar Cartimandua luovutti hänet roomalaisille. Hänen perheensä oli jäänyt jo aiemmin roomalaisten vangiksi. Caratacus perheineen vietiin Roomaan, jossa heitä esiteltiin Claudiuksen triumfikulkueessa. Tämän jälkeen Caratacus oli tarkoitus teloittaa, mutta keisari Claudius armahti hänet. Historioitsija Tacituksen mukaan Caratacus kieltäytyi anomasta armoa, mutta piti sen sijaan puheen, jossa hän sanoi, että teloitettuna hänet unohdettaisiin mutta armahdettuna hänet muistettaisiin ikuisesti esimerkkinä keisarin lempeydestä. Liikuttava puhe vetosi Claudiukseen, tosin sen sisältö lienee Tacituksen omaa sepitettä. Caratacus eli loppuelämänsä Roomassa.
Rommaeno

Rommaeno () on yksi Suomen korkeimmilla paikoilla puuttomalla tundralla virtaavista joista. Se on Lätäsenon lännestä tuntureilta virtaava eteläisempi latvahaara ja kuuluu näin Tornionjoen vesistöön. Pohjoisempi haara on Poroeno. Rommaeno saa alkunsa Kahperusvaaroilta tulevan Kaitsajoen ja yli 600 metrin korkeudessa merenpinnasta sijaitsevan Tierbmasjärven laskujoen Tierbmasjohkan yhtymäkohdan alapuolella olevasta Rommajärvestä ja kulkee Raittijärvien kautta Enontekiön käsivarren itäosaan Lätäsenoon lähellä saavuttamatta kuitenkaan Norjan rajaa. Melonta Rommaenossa on periaatteessa mahdollista. Joessa on lohikaloja, pääasiassa harjusta. Rommaenolla on mahdollista kalastaa tietyin luvin, mutta sinne ei mene tietä.
António Teixeira

António Teixeira (14. toukokuuta 1707 Lissabon – 1769? Lissabon) oli portugalilainen säveltäjä.
Teixeira opiskeli 10-vuotiaasta asti vuosikymmenen Roomassa Juhana V:n lähettämänä. Portugaliin palaamisensa jälkeen hän sai viran Lissabonin tuomiokirkosta. Hän sävelsi sekä maallista että hengellistä ohjelmistoa, kuten "Te Deumin" (1734). Teixeira oli myös oopperasäveltäjä ja yksi säveltäjistä, jotka tekivät musiikin António José da Silvan näytelmään "As Variedades de Proteu".
Joyce Johnson

Joyce Johnson s. "Glassman" (s. 1935 New York, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija.
Johnson oli kahdeksanvuotiaasta lapsinäyttelijänä muun muassa Broadway-näytelmässä "I Remember Mama". Koulun päätyttyä hän työskenteli kustannusalalla kirjallisuusagentti Curtis Brownilla ja alkoi silloin kirjoittaa esikoisteostaan "Come and Join the Dance", jonka hän sai kuitenkin valmiiksi vasta viiden vuoden kuluttua elämässä tapahtuneiden käänteiden vuoksi. Teos oli ensimmäinen beat-sukupolven naisen kirjoittama teos ja siinä mielessä merkittävä suuntauksen edustajana.
Johnson tapasi Jack Kerouacin Allen Ginsbergin järjestämillä sokkotreffeillä, ja seurauksena oli kaksivuotinen suhde. Hän sai seurata Kerouacin äkillistä nousua maineeseen "Matkalla"-kirjan ansiosta ja maineen ikäviä seurauksia. Johnson työskenteli Kerouacin kuoleman aikoihin kustantamo McGraw-Hillillä ja toimitti julkaistavaksi Kerouacin romaanin "Visions of Cody", jota hän pitää tämän parhaana.
Johnsonin "Come and Join the Dance" ilmestyi 1971, mutta seuraavan "Bad Connections" hän sai julki vasta 1978. Kolmas kirja, "Minor Characters", käsittelee aikuistumista, suhdetta Kerouaciin ja beat-ryhmää. Hän sai teoksesta National Book Critics Circle Awardin. Kerouacista ja suhteestaan tähän hän on sittemmin kirjoittanut kaksi kirjaa: "Wide Open: A Beat Love Affair in Letters" ja "The Voice Is All: The Lonely Victory of Jack Kerouac".
Poroeno

Poroeno () on Enontekiön ja samalla Suomen käsivarren pohjoisimpia ja ylimpänä viraavia jokia. Se on pohjoisempi Lätäsenon latvahaaroista ja sen valuma-alue on osin Norjan puolella. Valuma-alueeseen kuuluu muun muassa 739 metrin korkeudella merenpinnasta oleva Pihtšosjavri. Itse Poroeno alkaa Porojärvestä, virtaa itäkaakkoon ja saavuttaa Norjan rajan Tenomuotkan kohdalla, vaikkei jokea varsinaisesti rajajoeksi lasketakaan. Itse Lätäsenon katsotaan alkavan kun Poroeno kohtaa lännestä virtaavan Rommaenon. Poroeno on myös kalastuskohde ja siinä on lohikaloja, ainakin harjusta.
Saarento (Valkeala)

Saarento on kylä Kouvolan Valkealassa, Lappalanjärven rannalla. Se on myös entisen Valkealan kunnan rekisterikylä. Saarennon rekisterikylään kuuluu Saarennon, Harjun, Miehon, Riihikallion, Kuninkaankylän, Sydänmaan ja Kullasvaaran kylät. Valkealan kunnan aikana Saarennon rekisterikylästä liitettiin paljon alueita silloiseen Kouvolan kaupunkiin. Tornionmäen, Lehtomäen, Viitakummun, Ravikylän ja Mielakan alueet kuuluvat Saarennon rekisterikylään.
Chilen jääkiekkomaajoukkue

Chilen jääkiekkomaajoukkue edustaa Chileä kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa. Chile on ollut Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n jäsen vuodesta 1999 alkaen. Vuonna 2022 maassa oli 120 rekisteröitynyttä miesjääkiekkoilijaa ja seitsemän jäähallia. Vuonna 2025 sitä ei ollut vielä sijoitettu maailmanrankingiin.
Vuonna 2017 Chilessä muodostettiin ensimmäistä kertaa virallinen jääkiekkomaajoukkue, joka otti osaa Etelä-Amerikan maiden turnaukseen.
Kolumbian jääkiekkomaajoukkue

Kolumbian jääkiekkomaajoukkue edustaa Kolumbiaa kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa. Kolumbia on ollut Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n jäsen vuodesta 2019 alkaen. Vuonna 2023 maassa oli 47 rekisteröitynyttä miesjääkiekkoilijaa, mutta ei yhtään jäähallia. Vuonna 2023 sitä ei ollut vielä sijoitettu maailmanrankingiin. Tilanne oli sama vuonna 2025.
Ennen liittymistään Kansainväliseen jääkiekkoliittoon Kolumbia oli ottanut jo 2010-luvulla osaa turnauksiin, joissa pelasi IIHF:n Etelä-Amerikan jäsenmaita.
Lauri Brander

Lauri Sakarias Pailemo (vuoteen 1935 Brander) (30. maaliskuuta 1897 Helsinki – 24. maaliskuuta 1945 Helsinki) oli suomalainen, nuoruudessaan pikaluistelija ja yleisurheilija ja myöhemmin urheilujohtaja, yritysjohtaja. Hän edusti seuratasolla luistelussa Helsingin Luistelijoita (HL) ja Helsingin Kisa-Veikkoja (HKV).
Lauri Brander kilpaili 1910-luvulla niin yleisurheilussa kuin pikaluistelussa asuessaan Helsingissä. Hän osallistui luistelussa ensimmäisen kerran Suomen mestaruuskisoihin keväällä 1920 osallistuen sen jälkeen vielä neljä kertaa SM-kisoihin. Yleisurheilussa Brander saavutti HKV:n riveissä vuosien 1917 ja 1919 SM-viesteissä kaksi hopeaa ja yhden pronssin. Hän oli jo vuoden 1918 SM-kisoissa 100 ja 200 metrin loppukilpailuissa saavuttamatta kuitenkaan mitalia.
Brander siirtyi 1920-luvun lopulla Viipuriin, jossa hän toimi sikäläisen polkupyöräliikkeen Albin Kemppi Oy palveluksessa. Samaan aikaan hän toimi aktiivina urheilun seurajohtajana eli vuodesta 1930 Viipurin Luisteluseuran ja vuodesta 1937 Viipurin Pyöräilijöiden puheenjohtajana. Vuosina 1944−1945 hän toimi Suomen Pyöräilyliiton puheenjohtajana. 
Henkilökohtaiset ennätykset.
Yleisurheilu.
Lauri Brander myöh. Pailemo poika oli 1940-luvun lopulla ja 1950-luvun alussa pikajuoksijana menestynyt Ensio Pailemo.
Maitorasva

Maitorasva on lehmänmaidosta peräisin olevaa voin ja monen muun maitotuotteen sisältämää ravintorasvaa. Maidossa on kaikista tunnetuista luontaisista rasvoista monipuolisin rasvahappokoostumus, sillä se sisältää yli 400 eri rasvahappoa. 
Maitorasvaa arvostettiin aiemmin niin paljon, että rasvaisesta maidosta maksettiin tuottajille enemmän kuin vähemmän rasvaa sisältävästä.Tämä alkoi kuitenkin muuttua 1970-luvulla.
Maitorasvan kulutustottumukset ovat muuttuneet 1970-luvun jälkeen siten, että leivän päälle levitetään aiempaa ohuempi kerros voita sisältävää levitettä ja maidon juonnissa on siirrytty vähemmän rasvaa sisältävään maitoon. 
Maitorasva on pentadekaanihapon tärkein lähde länsimaisessa ravinnossa. 
Koostumus.
Maitorasvassa on poikkeuksellisen paljon tyydyttynyttä rasvaa ja erittäin vähän monityydyttymätöntä rasvaa. Palmitiinihappo, steariinhappo ja myristiinihappo ovat maitorasvan runsaslukuisimmat tyydyttyneet rasvat ja oleiinihappo sen runsaslukuisin kertatyydyttynyt rasva. Maitorasvan monityydyttymättömät rasvat muodostuvat linolihaposta ja alfalinoleenihaposta.
Maitorasvan tarkka rasvahappokoostumus riippuu lehmän ravinnosta ja vaihtelee vuodenajasta toiseen. Palmitiinihappo muodosti eräässä tutkimuksessa 28 prosenttia maidon tyydyttyneistä rasvoista ja seuraavana tulivat oleiinihappo (22 %), steariinihappo (12 %) ja myristiinihappo (11 %).
Terveysvaikutukset.
Maitorasva on terveyttä edistävän pentadekaanihapon tärkein lähde länsimaisessa ravinnossa. Lisäksi maitorasva sisältää runsaasti hyvin imeytyvää menakinonia eli K2-vitamiinia. K-vitamiinin riittävällä saannilla on merkitystä ainakin heikosti ravinteita saavien ja ikääntyneiden luustolle sekä mediaskleroosille altistuville munuaispotilaille ja diabeetikoille.
Maitorasva sisältää lisäksi 3-4 prosenttia voihappoa eli butyraattia, joka uudistaa suoliston pintasolukkoa ja vähentää kasvainten muodostumista.
Siuntion hautausmaa

Siuntion hautausmaa (ruots. "Sjundeå begravningsplats") on Siuntiossa, Uudellamaalla sijaitseva Siuntion seurakuntayhtymän ylläpitämä hautausmaa. Hautausmaa on perustettu 1400-luvulla, mutta sitä on vuosien saatossa laajennettu. Viimeisin laajennus on vihitty käyttöön vuonna 2016. Hautausmaa sijaitsee Siuntion kirkonkylässä Siuntion Pyhän Pietarin kirkon ympärillä.
Siuntion hautausmaa on jaettu yhteensä 15:a alueeseen. Näihin alueisiin kuuluu myös Pekka Huttusen suunnittelemat uurnalehto ja muistolehto.
Historia.
Siuntion hautausmaa on perustettu todennäköisesti samoihin aikoihin, kuin Siuntion kirkko on rakennettu, eli 1400-luvun lopussa. Hautausmaalla vallitsi ennen yhtä syvä yhteiskunnallinen arvojärjestys, kuin muualla yhteiskunnassa. Arvokkaimmat hautapaikat olivat kirkon sisällä lattian alla. Kirkon sisälle hautaaminen kiellettiin hygieniasyistä vuonna 1784. Tämän jälkeen mitä lähempänä kirkkoa hautapaikka sijaitsi, niin sitä arvokkaampi se oli.
Siuntion hautausmaalta löytyy kivisten hautamuistomerkkien lisäksi myös vanhoja rautaristejä. Osa haudoista on ympäröity rauta-aidalla. Siuntion hautausmaalla tällaisia hautoja on kolme; Sjundby ja Pickalan kartanoiden Adlercreutz-Lindeberg hauta-alue, Munksin kartanon Degerth-suvun hauta-alue ja Pickalan kartanon omistaneen Silfverhjelmin hauta. Ennen kivisiä ja metallisia hautamuistomerkkejä monesti käytössä oli vain puinen risti, joka ajan myötä lahosi pois. Vanhimmat yhä jäljellä olevat hautakivet Siuntiossa ovat 1700-luvun lopusta.
Hautamuistomerkit.
Siuntion sankarihaudat.
Siuntion sankarihaudat on vihitty käyttöön kaatuneitten muistopäivänä 15. toukokuuta 1949.
Veteraanikivi.
Siuntion veteraanikivi sijaitsee Siuntion seurakuntakodin edessä. Se paljastettiin 1990-luvulla muistamaan sotien veteraaneja. Kiven on valinnut omasta metsästään sotaveteraani Hugo Andberg ja lotta Gunnel Gottberg.
Muualle haudattujen muistelukivi.
Siuntion hautausmaalla sijaitsee myös muistelukivi muille alueille haudatuille ihmisille. Kivi on pystytetty 2000-luvulla Siuntion sankarihautausmaata vastapäätä.
Vuosisatojen aikana haudattujen siuntiolaisten muistokivi.
Kun Siuntion kirkkoa restauroitiin vuosina 1968-1971, niin kirkon lattian alla olevat haudat tyhjennettiin. Näissä haudoissa olleet vainajat siirrettiin yhteishautaan kirkon pohjoispuolelle.
Hautausmaalle haudattuja henkilöitä.
Lista Siuntion hautausmaalle haudatuista merkittävistä henkilöistä:
Rakennukset.
Kirkon ja kellotapulin lisäksi hautausmaalla sijaitsee vanha ruumishuone, sekä uudempi hyvästijättöhuone. Siuntion vanha ruumishuone rakennettiin sotien jälkeen. Ennen ruumishuonetta hautausmaalla sijaitsi suojia, joissa ruumiit odottivat hautausta. Uusi hyvästijättöhuone rakennettiin vuonna 2010. Tilassa voi jättää jäähyväiset vainajalle, jonka lisäksi siellä sijaitsee vainajien säilytystiloja ja kylmiöitä.
Marjo Anttoora

Marjo Anttoora (s. 1969) on suomalainen varatuomari ja poliitikko. Anttoora toimi Karkun evankelisen opiston hallintojohtajana 2021-2022 ja sen jälkeen maa- ja metsätalousministerin avustajana. Aikaisemmin Anttoora on tehnyt työtä asianajajana ja varatuomarina. Koulutukseltaan Anttoora on oikeustieteiden maisteri ja teologian maisteri.
Anttoora on työskennellyt Kristillisdemokraateissa kansanedustajan avustajana, eduskuntaryhmän lainsäädäntösihteerinä sekä valtiosihteerinä. Vuosina 2007–2009 Anttoora oli Kristillisdemokraattien varapuheenjohtaja. Vuosina 2005–2017 Anttoora toimi Sastamalan kaupunginvaltuutettuna.
Tomi Kuosmanen

Tomi Kuosmanen (s. 1974) on suomalainen pastori ja entinen kristillisdemokraattien poliitikko. Vuodesta 2021 Kuosmanen on toiminut Helsingin Kontulassa Metrokappelin pastorina. Kuosmanen toimi Kristillisdemokraattien varapuheenjohtajana vuosina 2017–2019. Kuosmanen on toiminut myös Jyväskylän kaupunginhallituksessa ja kaupunginvaltuutettuna. Ammatiltaan Kuosmanen on toiminut maahanmuuttoviraston ylitarkastajana, vastaanottokeskuksen johtajana sekä oman toimen ohella pastorina Jyväskylän helluntaiseurakunnassa. Koulutukseltaan Kuosmanen on teologian maisteri.
Lähteet.
Jerisjoki

Jerisjoki on Muoniossa Suomen Lapissa sijaitseva lukuisien järvien rikkonainen jokikokonaisuus, oikeastaan pikemmin vesireitti kuin joki. Jerisjoen reitillä on mittaa yli 20 kilometriä. Se kulkee tunturimaisemasta Tornionjoen laaksoon. Sen suurin, tavallaan keskusjärvi on muikuistaankin tunnettu Jerisjärvi Särkitunturin ja Keimiötunturin välissä. Sen alapuolella ovat Toras-Sieppi, Torasjärvi, Olosjärvi ja aivan lähellä Muonion keskustaajamaa pari lompoloa, jonka jälkeen aivan kirkon pohjoispuolella Muonionjärvi, joka laskee suoraan Tornionjokeen. Myös Vuontisjärvi kuuluu samaan vesireittiin. Sen sijaan Pallasjärvi kuuluu Kemijoen vesistöön.
Jerisjoella on kalastusmahdollisuus ja siihen liittyvää matkailua. Jokeen on suunnitteilla vesiurheilukeskus esimerkiksi melontaa ajatellen.
Vitalina Batsaraškina

 
Vitalina Igorevna Batsaraškina (, s. 1. lokakuuta 1996 Omsk, Venäjä) on venäläinen ampuja ja olympiavoittaja. Batsaraškina voitti vuoden 2016 kesäolympialaisissa hopeaa naisten kymmenen metrin ilmapistoolissa Venäjän edustajana. Samoissa kisoissa hän sijoittui 25 metrin pistoolissa 13.:ksi.
Vuoden 2020 kesäolympialaisissa hän voitti kultaa naisten 10 metrin ilmapistoolissa ja 25 metrin pistoolissa sekä hopeaa ilmapistoolin sekajoukkuekilpailussa edustaen Venäjän olympiakomiteaa.
Pekka Kyöttinen

Pekka Kyöttinen (2. syyskuuta 1883 Repola, Vienan Karjala – 26. huhtikuuta 1961 Polvijärvi) oli vienankarjalainen maanviljelijä, joka oli keskeisesti mukana 1917–1923 Itä-Karjalan itsehallintopyrkimyksissä.
Repolan Omelian kylästä kotoisin ollut Pekka Kyöttisen isä oli runonlaulaja Konoi Kyöttinen. Pekka Kyöttinen sai innostuksen kansallisiin pyrkimyksiin Aleksei Mitron puheista ja luettuaan Karjalaisten Paginat- ja Karjalan Heimo-lehtiä. Hänen sedällään oli kauppa Joensuun lähellä Utrassa ja Kyöttinen oli 14-vuotiaana kaupassa oppipoikana jonkin aikaa. Hän piti sittemmin itsekin kauppaa Repolassa. Kesällä 1918 Repola ja Porajärvi pyrkivät ja pääsivät Suomen suojelukseen. Suomen mallin mukainen kunnallishallinto järjestettiin ja Pekka Kyöttinen valittiin Repolan kunnanvaltuuston puheenjohtajaksi. Hänet valittiin myös Repolan ja Porajärven yhteisen itsenäisyystoimikunnan puheenjohtajaksi. 
Vuonna 1920 perustettiin Karjalan Keskushallitus, johon kuuluivat Aleksanderi Samulinen ja Jaakko Andreijev Rukajärveltä, Vuokkiniemeltä opettaja Vasili Keynäs, Uhtualta Ahti Vierma sekä Repolasta Pekka Kyöttinen ja Pekka Homanen. Kyöttinen valittiin keskushallituksen puheenjohtajaksi ja Keynäs sihteeriksi maisteri Toivo Kaukorannan ollessa teknisenä sihteerinä. Karjalan Keskushallituksen toimisto oli Helsingissä Töölönkatu 9:ssä ja Suomeen muuttanut Kyöttisen perhe asui Helsingin lähellä Pakinkylässä. Keskushallitus hankki varoja yksityisiltä lahjoittajilta sekä myymällä Akseli Gallen-Kallelan piirtämää postimerkkiä, jossa oli kuvattuna Karjalan karhu.
Tarton rauhansopimuksen solmisen jälkeen Suomen suojelus lakkasi Repolassa ja Porajärvellä 14. helmikuuta 1921. Karjalan Keskushallitus päätti tällöin perustaa 50 miehen vahvuisen miliisilaitoksen Repolaan ja Porajärvelle. Kyöttinen toimi sitten Karjalan Keskushallituksen edustajana Itä-Karjalan asian tullessa esille Kansainliiton neuvostossa tammikuussa 1922 alkaneella istuntokaudella. Hän matkusti Geneveen tammikuun puolivälissä 1922 yhdessä professori E. N. Setälän kanssa pyytääkseen Kansainliiton neuvostoa ottamaan Itä-Karjalan suojelukseensa ja pääsi tapaamaan Kansainliiton edustajia. Kansainliitto ei voinut kuitenkaan tehdä päätöksiä asiassa koska Neuvosto-Venäjä ei ollut tuolloin järjestön jäsenenä ja piti Itä-Karjalaa sisäisenä asianaan. 
Suomi koetti pitää edelleen Itä-Karjalan itsehallintoasiaa esillä Kansainliitossa mutta Kansainliiton pysyvä tuomioistuin kieltäytyi 1923 antamasta lausuntoa asiasta vaikka Kansainliitto tunsikin mielenkiintoa asiaan ja halusi kerätä lisää tietoa kysymyksestä. Karjalan Ulkomainen Valtuuskunta lopetti sitten toimintansa 1926.
Viimeksi Pekka Kyöttinen asui pienellä maatilalla Polvijärven Viitalahdella Liperin ja Polvijärven rajamailla. Hän kuoli huhtikuussa 1961 ja hänen hautajaisensa pidettiin Polvijärven Sotkuman kylän ortodoksisella rukoushuoneella 3. toukokuuta 1961.
Nina Christen

Nina Christen (s. 7. helmikuuta 1994 Stans, Sveitsi) on sveitsiläinen ampuja ja olympiavoittaja. Christen voitti vuoden 2020 kesäolympialaisissa kultaa naisten 50 metrin kiväärin asentokilpailussa sekä pronssia 10 metrin ilmakiväärissä. Aiemmin kesäolympialaisissa 2016 hän sijoittui 50 metrin kiväärin asentokilpailussa kuudenneksi ja 10 metrin ilmakiväärissä 16.:ksi.
San Franciscon renessanssi

San Franciscon renessanssi on Yhdysvalloissa toisen maailmansodan päättyessä syntynyt runokoulukunta. Se ei ollut yhtenäinen, ja runoilijat saattoivat monissa kysymyksissä asettua vastakkain, mutta heitä yhdisti vallalla olevan runouden vanhoillisuuden ja kulttuuri-ilmaston rajoittuneisuuden arvostelu. Runoille oli usein yhteistä kaipuu kadonneeseen maailmaan ja kaukaisiin kulttuureihin. Vaikutteet tulivat eurooppalaisesta modernismista ja surrealismista sekä Kaukoidän uskonnoista ja kirjallisuudesta. Kaukana newyorkilaisesta kirjallisuusmaailmasta he perustivat sellaisia kustannusyhtiöitä kuin City Lights ja julkaisuja kuin "Evergreen Review".
Suuntauksen keskeisiä hahmoja olivat erityisesti Kenneth Rexroth ja hänen ohellaan William Everson, Jack Spicer, Robin Blaser ja Michael McClure. Myös Robert Duncan, joka oli lähempänä Black Mountain -koulukuntaa, liittyy suuntaukseen sikäli, että hän esitteli runoilijoita toisilleen opettaessaan San Francisco State Collegessa, ja hänen kotinsa oli toisinaan paikka, jonne kokoonnuttiin keskustelemaan kirjallisuudesta, politiikasta ja uskonnosta.
Ryhmän piirissä syntyi vähitellen beat-sukupolveksi nimetty koulukunta. Rexroth oli vuonna 1955 järjestämässä kuuluisaa runonlukutapahtumaa, jossa silloin tuntemattomat runoilijat lukivat runojaan. Mukana olivat McClure, Allen Ginsberg, Gary Snyder, Philip Whalen ja Philip Lamantia. Siinä tilaisuudessa Ginsberg luki ensi kerran runon "Howl" (Huuto) varhaisen luonnoksen.
Supercool

Supercool on Teppo Airaksisen ohjaama suomalais-yhdysvaltalaisena yhteistuotantona tehty toiminta- ja komediaelokuva vuodelta 2021.
"Supercoolin" keskeisimmistä tekijöistä ohjaaja Teppo Airaksinen, tuottaja/käsikirjoittaja Olli Haikka ja leikkaaja Jussi Rautaniemi ovat suomalaisia. Muut tekijöistä ovat kotoisin Yhdysvalloista.
Elokuvan budjetti oli 8,8 miljoonaa euroa. Sen tekeminen maksoi saman verran kuin "Tuntematon sotilas" (2017) ja "Iron Sky" (2012), jotka ovat kalleimpia suomalaisia elokuvia.
Elokuva on high school -komedia, jossa Neil toivoo olevansa tarpeeksi "cool" seurustellakseen ihastuksensa Summerin kanssa. Neilin toive toteutuu kun hän yllättäen eräänä aamuna herää toisenlaiseen todellisuuteen.
Pesänlikaajat – erään kirjakohun anatomia

Pesänlikaajat – erään kirjakohun anatomia on Arthur Franckin ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 2021.
Elokuva on dokumentti suomalaisesta, syksyllä 1981 ilmestyneestä Tamminiemen pesänjakajat -kirjasta sekä sen julkaisun jälkeen syntyneestä kohusta.
Dokumenttia varten Franck haastatteli Tamminiemen pesänjakajien tekijöitä, 1980-luvun alussa Helsingin Sanomien poliittisessa toimituksessa työskennelleitä Aarno Laitista, Janne Virkkusta. Ritva Remestä, Anneli Sundbergia, Kalle Heiskasta ja Arto Astikaista. Tekijäryhmään kuulunut Hannu Savola oli kuollut vuonna 2007.
Carolyn Cassady

Carolyn Elizabeth Cassady, s. "Robinson", (28. huhtikuuta 1923 East Lansing, Michigan, Yhdysvallat – 20. syyskuuta 2013 Britannia) oli yhdysvaltalainen kirjailija, jonka yhteydet beat-sukupolveen olivat avioliitto Neal Cassadyn kanssa ja ystävyys monien beat-kirjailijoiden kanssa, mistä hän kertoo muistelmissaan. Hän oli beat-kirjailijoiden muusa, ja Jack Kerouac käytti häntä kirjassaan "Matkalla" päähenkilön puolison hahmona.
Cassady oli yli 20 vuotta, vuoteen 1963, naimisissa runoilija Neal Cassadyn kanssa ja jonkin aikaa samalla suhteessa Jack Kerouacin kanssa. Cassady kirjoitti muistoistaan kirjan "Heart Beat", jonka pohjalta on tehty elokuvakin. Myöhemmin laajemmissa muistelmissaan "Off the Road: My Years with Cassady, Kerouac and Ginsberg" hän kertoo ajastaan beat-kirjailijoiden piirissä. 
Cassady muutti 1980-luvulla Britanniaan, jossa hän asui loppuelämänsä.
Mimmy Leino

Amanda Wilhelmina (Mimmy) Leino, o.s. "Hellsten" (27. lokakuuta 1854 Turku – 8. joulukuuta 1921 Ruovesi) oli suomalainen näyttelijä. Hän työskenteli Suomalaisessa Teatterissa ja sen seuraajassa Suomen Kansallisteatterissa 1874–1912.
Ura.
Mimmy Leino oli Turusta kotoisin ollut laivanrakentaja Jakob Hellstenin tytär. Hän kävi Heurlinin koulun Turussa ja tuli vuonna 1874 Kaarlo Bergbomin johtaman Suomalaisen Teatterin palvelukseen näyttelijäksi. Hän näytteli erityisesti historiallisissa näytelmissä muun muassa hovinaisia. Vuonna 1876 hän avioitui näyttelijä Benjamin Leinon kanssa. Viimeiset vuotensa Mimmy Leino asui Ruoveden kirkonkylässä, jonne hän oli muuttanut Helsingistä.
Mimmy Leinon näyttämötehtäviin lukeutuu muun muassa Cécile de Bussieres ("Michel Perrin"), Siiri ("Neitsyt Siiri") ja Ebba Stenbock ("Daniel Hjort"). Hän näytteli niin ikään teoksissa "Romeo ja Julia", "Kuinka äkäpussi kesytetään", "Tukkijoella", "Anna Liisa" ja "Nummisuutarit" sekä useissa muissa näytöskappaleissa.
Jouni Kaikko

Jouni Jyrki Antero Kaikko (11. tammikuuta 1937 Helsinki – 20. syyskuuta 1997 Kouvola) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Kaikon vanhemmat olivat apulaisjohtaja, ekonomi Iiro Kaikko ja toimitusjohtaja Eeva Elina Kylliäinen ja puoliso vuodesta 1963 kirjanpitäjä Ulpu Irmeli Aho. Kaikko opiskeli valtiotieteitä ja graafista alaa ja tuli sitten vuonna 1962, 25-vuotiaana, "Kouvolan Sanomia" julkaisseen Kouvolan Sanomalehti -yhtiön sekä Lehtikanta-yhtiön toimitusjohtajaksi. Vuodesta 1984 hänen johtoonsa tuli myös Sanomalehti Kotka -yhtiö, joka julkaisi "Etelä-Suomea" ja vuodesta 1986 kirjapainoyhtiö Anson. Vuodesta 1992 hän oli painotalo ScanWebin omistaja ja hallituksen puheenjohtaja aina kuolemaansa saakka. Kaikko oli urheilun harrastaja, joka tuki taloudellisesti Kouvolan alueen urheiluseuroja ja osallistui niiden toimintaan, mutta hänen johtamansa yhtiöt tekivät myös huomattavia lahjoituksia kulttuurin hyväksi. Teollisuusneuvoksen arvonimen Kaikko sai vuonna 1988. Raviharrastaja Kaikon kunniaksi Kouvolaan on perustettu "Jouni Kaikko Memorial" -ravikilpailu.
Rock Believer

Rock Believer on Scorpionsin 19. studioalbumi, joka julkaistiin 25. helmikuuta 2022.
Alan Ansen

Alan Ansen (23. tammikuuta 1922 Yhdysvallat – 12. marraskuuta 2006 Ateena, Kreikka) oli yhdysvaltalainen runoilija ja näytelmäkirjailija. Hän kuuluu beat-sukupolven kirjailijoihin, joskin kirjoitti ”konservatiivisemmalla” tyylillä kuin keskeiset ryhmän kirjailijat mutta kuitenkin samoista teemoista. Hän oli myös kirjallisuudentutkija ja toimi monta vuotta W. H. Audenin sihteerinä.
Zhang Changhong

Zhang Changhong (, s. 14. helmikuuta 2000 Shandong, Kiina) on kiinalainen ampuja ja olympiavoittaja. Zhang voitti ​kultaa kesäolympialaisissa 2020 miesten 50 metrin kiväärin asentokilpailussa.
Nina, Pretty Ballerina

Nina, Pretty Ballerina on ruotsalaisen Abba-yhtyeen musiikkikappale vuodelta 1973. Kappaleen sävelsivät ja sanoittivat Benny Andersson ja Björn Ulvaeus. Se julkaistiin "Ring Ring" -studioalbumilla 26. maaliskuuta 1973. Seitsentuumaisena singlenä se julkaistiin Itävallassa 15. maaliskuuta 1974 b-puolenaan ”I Am Just a Girl”. Single saavutti sikäläisellä musiikkilistalla kahdeksannen sijan. ”Nina, Pretty Ballerina” julkaistiin singlenä myös Ranskassa, missä b-puoleksi valittiin ”He Is Your Brother”. Kappale julkaistiin singlenä Filippiineillä ja Keniassa 1977. Filippiineillä b-puoleksi valittiin ”So Long” ja Keniassa ”Dance (While the Music Still Goes on)”.
”Nina, Pretty Ballerina” edustaa Abban varhaistuotantoa. Yhtye mainitaan singlen Euroopan-julkaisujen kannessa nimellä Bjorn &amp; Benny, Anna &amp; Frieda. Filippiinien ja Kenian julkaisuissa yhtyeen nimenä on lyhenne ABBA.
Edie Parker

Edie Parker, oik. Frankie Edith Kerouac-Parker, (1922–1993) oli Jack Kerouacin ensimmäinen puoliso. Hän kirjoitti muistelmat "You'll Be Okay" avioliitosta Kerouacin kanssa ja beat-sukupolvesta. 1944 solmittu avioliitto jäi lyhyeksi, se kesti vain muutaman kuukauden ja mitätöitiin 1945. Se oli solmittu Kerouacin saamiseksi pois vankilasta. Kerouac käytti häntä henkilöhahmona useassa kirjassaan.. Kerouac käytti yleensäkin tuttavapiirinsä henkilöitä romaanihenkilöiden mallina, mutta kustantajan vaatimuksesta nimet oli muutettava. Nimet ovat kuitenkin läpinäkyviä eli beat-sukupolveen perehtyneelle tunnistettavia.
Solojärvi

Solojärvi on vaarojen ympäröimä järvi Inarissa Lapin maakunnan pohjoisosassa. Sen pinta-ala on 4,2 neliökilometriä. Etäisyys Inarin kirkonkylästä on 10 kilometriä lounaaseen ja Rovaniemeltä 263 kilometriä pohjoiskoilliseen.
Maantiede.
Solojärven eteläosa muodostuu useista lahdista, joista Järvikäinen on lähes erillään pääaltaasta. Järvi kapenee kohti koillisessa sijaitsevaa luusuaa, jossa Jurmukoski laskee Juutuanjokeen, joka virtaa Inarijärveen. Solojärveen laskee Matkatjoki lännestä Paatarista ja mutkainen Kaksamajoki etelästä Kaksamajärveltä. Solojärvessä on useita vähintään 10 metriä syviä vyöhykkeitä, niiden pinta-ala on noin 15 hehtaaria. Puolentoista metrin syvyyskäyrä ulottuu paikoin varsin kauas rantaviivasta, ja sen sisällä on järven keskiosassa sijaitseva noin kahden hehtaarin laajuinen saari, jonka korkein kohta kohoaa noin 15 metriä järven pinnan yläpuolella.
Solojärven luoteisen rannan ilmettä hallitsee Nuppavaara. Koillisrannalla kohoaa Jurmurovat. Järven etelä- ja itäpuolitse kulkee seututie 955.
Solojärven vesitilavuus on 16 861 000 kuutiometriä. Järven keskivedenkorkeuden vuotuinen vaihtelu on keskimäärin 160 senttimetriä.
Solojärvi (71.212.1.001) kuuluu Solojärven alueeseen (71.212), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Paatsjoen vesistössä (71). Toinen jakovaihe on Juutuanjoen alue (71.21) ja ensimmäinen jakovaihe Paatarin–Mutusjärven alue (71.2). Solojärvi on laajin Solojärven alueen kymmenestä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Alueen järvistä neljä on vailla virallista nimeä.
Sairaala LP

Sairaala LP on rap-artisti Altiksen ensimmäinen omakustannealbumi. Se on julkaistu vuonna 2009.
Ihmisen poika (albumi)

Ihmisen poika on suomalaisartisti Suvi Teräsniskan 8. marraskuuta 2019 julkaistu studioalbumi. Albumi on kunnianosoitus Yö-yhtyeen musiikille ja Olli Lindholmin muistolle.
Terai

Terai tai Tarai on alankoalue Pohjois-Intiassa ja Etelä-Nepalissa. Se sijaitsee Siwalikvuorten ja Indo-Gangesin tasangon välissä.
Etymologia.
Urdun sana "tarāī" tarkoittaa ”maata vedenjakajan juurella” tai ”alavaa maata joen varressa”. Hindissä vastaava sana "tarāī" tarkoittaa vuorten juurta.
Nepaliksi aluetta kutsutaan nimellä "tarāi", mikä tarkoittaa ”alavaa maata”, etenkin Himalajan juurella.
Intian Terai.
Intiassa Terain katsotaan levittäytyvän Jamuna-joesta itään Haryanan, Uttarakhandin, Uttar Pradeshin, Biharin ja Länsi-Bengalin osavaltioiden läpi Brahmaputra-joelle asti. Vastaavanlaista alankoaluetta Bhutanissa, Bangladeshissa ja Assamissa kutsutaan nimellä Duarit. Intian Terai on merkittävää teentuotantoaluetta, mm. Darjeeling.
Nepalin Terai.
Terai on Nepalin tärkeintä maatalousaluetta, ja siellä sijaitsee suuri osa maan teollisuudesta. Tärkeitä viljelykasveja ovat riisi, vehnä, maissi, peruna, herneet, linssit, sinappi, sokeriruoko, inkivääri, kurkuma, kardemumma, valkosipuli ja chilipippurit. Hedelmistä merkittäviä ovat mangot, guavat, papaijat, banaanit ja jakkihedelmät.
Luonto.
Terai muodostaa Duarien kanssa ekoalueen. Se on pääasiallisesti savannia ja ruohotasankoa, jota täplittävät suoalueet sekä lehti- ja ainavihannat metsät. Ruohokasveista tärkeimpiä ovat sokeriruokoihin kuuluvat baruwa ("Tripidium bengalense", aiemmin "Saccharum bengalense") ja kans-ruoko ("Saccharum spontaneum"). Mäkisillä alueilla intianmerantipuu on hallitseva puulaji; muita ovat mm. "Mallotus philippensis", jaavanjambolaani ja valkokapokkio.
Terain eläimistöön kuuluu useita tunnettuja ja uhanalaisia lajeja, kuten tiikeri, intiansarvikuono ja intiannorsu. Näiden lisäksi siellä elää mm. huulikarhuja ja leopardeja. Terailla elää runsaasti sorkkaeläimiä, kuten gaureja, nilgaita, barasingoja, sambarhirviä, aksishirviä, muntjakkeja sekä uhanalaisia villejä vesipuhveleita. Matelijoista merkittäviä ovat gaviaalit ja suokrokotiilit, jotka elävät alueen joissa ja soilla. Lisäksi alueella on monipuolinen linnusto, johon kuuluvat mm. äärimmäisen uhanalaiset intianpikkutrappi ja bengalintrappi, sekä assaminpensasviiriäinen ja saruskurki.
Alueella oli niukasti asutusta pitkälle 1800-luvulle asti, johtuen endeemisestä malariasta ja tiheistä metsistä. 1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvulla alueen metsiä hakattiin runsaasti ja viljavimpia alueita raivattiin maataloudelle, mikä on pirstonut luontotyyppejä ja saattanut monet eläin- ja kasvilajit uhanalaisiksi.
Iltalauluja

Iltalauluja on suomalaisartisti Suvi Teräsniskan 8. toukokuuta 2020 julkaistu studioalbumi.
Tämä maailma tarvitsee joulun

Tämä maailma tarvitsee joulun on suomalaisartisti Suvi Teräsniskan 5. marraskuuta 2021 julkaistu joulualbumi. Vuonna 2021 albumi julkaistiin digitaalisesti ja CD-formaatissa. Marraskuussa 2022 se julkaistiin myös vinyylinä.
Niittylampi

Niittylampi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Markku Heikura

Markku Heikura (s. 2. lokakuuta 1961 Oulu) on suomalainen virkamies, joka toimii Verohallinnon pääjohtajana. Hänet nimitettiin pääjohtajan viisivuotiseen määräaikaiseen virkaan helmikuussa 2018. Ennen nykyistä tehtäväänsä Heikura työskenteli Verohallinnon tietohallintojohtajana vuodesta 2009 alkaen. Aikaisemmin hän on toiminut VTT:n ja Valtiokonttorin tietohallintojohtajana sekä IT-johtajana Sinebrychoffilla ja Partek Betoniteollisuudella. Koulutukseltaan Heikura on diplomi-insinööri Oulun yliopistosta.