Rambouillet’n sopimus

Rambouillet'n sopimus, muodollisesti Kosovon rauhaa ja itsehallintoa koskeva väliaikainen sopimus, oli ehdotettu rauhansopimus Jugoslavian liittotasavallan ja Serbian tasavallan valtuuskunnan sekä Kosovon väestön enemmistön muodostavien albaanien poliittisten edustajien valtuuskunnan välillä. Sopimuksen oli laatinut Pohjois-Atlantin liitto (NATO), ja se nimettiin Château de Rambouillet’n mukaan, jossa sitä alun perin ehdotettiin vuoden 1999 alussa. Sopimuksissa vaadittiin muun muassa 30 000 Naton rauhanturvaajaa Kosovoon, Naton joukkojen esteetön kulkuoikeus Jugoslavian alueella sekä Naton ja sen agenttien koskemattomuus Jugoslavian lain edessä.Kosovon albaanipuoli allekirjoitti sopimuksen 18. maaliskuuta 1999, mutta Jugoslavian ja Serbian puolen kieltäytyminen allekirjoittamasta sopimusta johti Jugoslavian pommituksiin vuonna 1999.
Sopimuksen allekirjoittivat Ibrahim Rugova, Hashim Thaçi, Rexhep Qosja ja Veton Surroi ”Kosovon” puolesta Christopher Hillin ja Wolfgang Petritschin läsnäollessa 18. maaliskuuta 1999. Jugoslavian liittotasavallan valtuuskunta ja Serbian tasavalta eivät allekirjoittanut sopimusta.
Neuvottelut.
Neuvotteluprosessin yhteispuheenjohtajat Robin Cook ja Hubert Védrine antoivat 23. helmikuuta 1999 lausunnon, jossa todettiin, että neuvottelut "ovat johtaneet yksimielisyyteen" Kosovon merkittävästä autonomiasta, mukaan lukien mekanismit. demokraattisten instituutioiden vapaat ja oikeudenmukaiset vaalit, Kosovon hallinto, ihmisoikeuksien ja kansallisten yhteisöjen jäsenten oikeuksien suojeleminen; ja oikeudenmukaisen oikeusjärjestelmän luomiseksi". Cook ja Védrine sanoivat, että "poliittiset puitteet ovat nyt paikallaan", mikä jättää jatkotyön "sopimuksen täytäntöönpanoa koskevien lukujen viimeistelemiseksi, mukaan lukien kutsuttujen kansainvälisten siviili- ja sotilashenkilöiden menettelytavat". läsnäolo Kosovossa".
Tämä arvio oli kuitenkin parhaimmillaan liian optimistinen ja pahimmillaan sivuutti kahden suuren puolueen etujen erilaisuuden. Albaanit eivät olleet halukkaita hyväksymään ratkaisua, joka säilyttäisi Kosovon osana Serbiaa, kun taas serbit eivät halunneet vuotta 1990 edeltäneen status quon palauttamista, ja he vastustivat tiukasti kansainvälistä roolia maakunnan hallinnassa, mukaan lukien tarjous kasvojen pelastamisesta, jossa Naton joukkojen sijasta käytettäisiin sinikypärisiä YK:n rauhanturvajoukkoja. Ongelman lisäämiseksi Naton yhteysryhmän maat halusivat epätoivoisesti välttää omaksumasta uhkailua – Kreikka ja Italia vastustivat ajatusta. Näin ollen, kun neuvotteluissa ei päästy sopimukseen alkuperäisessä määräajassa 19. helmikuuta, niitä jatkettiin toisella kuukaudella.
Lopulta 18. maaliskuuta 1999 Kosovon albaanien, amerikkalaisten ja brittien valtuuskunta allekirjoitti sopimuksen.' kun taas Serbian ja Venäjän valtuuskunnat kieltäytyivät allekirjoittamasta. Sopimuksessa vaadittiin Kosovon Naton hallintoa autonomisena alueena Jugoslaviassa; 30 000 NATO-sotilaan joukko järjestyksen ylläpitämiseksi Kosovossa; Naton joukkojen esteetön kulkuoikeus Jugoslavian alueella, mukaan lukien Kosovo; ja Naton ja sen agenttien koskemattomuus Jugoslavian lakia kohtaan. Lisäksi Naton joukoilla olisi oikeus käyttää paikallisia teitä, satamia, rautateitä ja lentokenttiä maksamatta tulleja, maksuja, tietulleja tai maksuja sekä oikeus käyttää sähkömagneettista spektriä maksutta. Natolla olisi myös oikeus lunastaa julkisia tiloja käyttöönsä maksutta. Naton joukoilla olisi oikeus palkata paikallista henkilöstöä, joka Naton palveluksessa olisi vapautettu paikallisista laeista virkatehtäviensä, kansallisten palvelusvelvoitteiden, paikallisten työlainsäädännön ja palkkojen verotuksen osalta. Naton joukot parantaisivat tai muuttaisivat paikallista infrastruktuuria, jos se katsotaan tarpeelliseksi operaation helpottamiseksi. Serbian osapuoli käytti liitettä B vasta myöhemmin syynä neuvottelujen epäonnistumiseen; serbit hylkäsivät tuolloin kaikki keskustelut ulkomaisten joukkojen osallistumisesta, puhumattakaan laajoista oikeuksista, jotka heille liitteen olisi antanut.B.
Lopputulos.
Tapahtumat etenivät nopeasti Rambouillet'n sopimuksen epäonnistumisen jälkeen. Kansainväliset tarkkailijat ETYJ:stä poistettiin 22. maaliskuuta tarkkailijoiden turvallisuuden pelossa ennen Naton ennakoitua pommi-iskua. Serbian yleiskokous antoi 23. maaliskuuta päätöslauselman, jossa tuomittiin Etyjin tarkkailijoiden vetäytyminen., ja hyväksyi Kosovon "autonomian" periaatteen ja sopimuksen ei-sotilaalliset osat.
Naton johtajat olivat odottaneet, että lyhyt pommi-isku johtaisi serbijoukkojen vetäytymiseen Kosovosta, mikä lopettaisi humanitaarisen kriisin mutta Jugoslavian presidentti Slobodan Milošević uskoi että hänen hallituksensa ja asevoimansa voisivat kestää muutaman päivän pommitukset ilman vakavaa vahinkoa.