tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Preussin herrainhuone

Preussin herrainhuone () oli Preussin kaksikamarisen parlamentin ylähuone vuosina 1855–1918. Vuosina 1850–1855 ylähuoneen nimi oli "ensimmäinen kamari". Ylähuone perustettiin, kun maan oma perustuslaki astui voimaan 31. tammikuuta 1850. Sen jäsenet olivat osaksi suurmaanomistajien ja suurten kaupunkien edustajia, osaksi Preussin kuninkaan nimittämiä. Herrainhuoneeksi ylähuone muuttui kuninkaan määräyksestä vuonna 1855, eikä sen jäseniä enää valittu vaaleilla. Herrainhuoneen esikuvana oli Ison-Britannian "House of Lords". Alahuone oli nimeltään Preussin edustajainhuone. Ylähuone kokoontui osoitteessa Leipziger Straße 3; samassa rakennuksessa toimii nykyisin Saksan liittoneuvosto.
Herrainhuone lakkautettiin vuonna 1918, kun Saksa oli hävinnyt ensimmäisen maailmansodan.
Ylinen Alposjärvi

Ylinen Alposjärvi on Lapissa Pellossa Alposjärven kylässä sijaitseva järvi, joka kuuluu Tornionjoen vesistöön.
Maantiede.
Järven pinta-ala on 428 hehtaaria eli 4,3 neliökilometriä. Se on 5,8 kilometriä pitkä ja 1,4 kilometriä leveä. Sen suuntaus on samanlainen kuin kaakossa sijaitsevalla Alaisella Alposjärvellä. Järvellä pistää silmään erityisesti Alposrovan jyrkänteiset rinteet järven lounaisrannassa. Alposrova kohoaa 160 metriä vedenpinnan yläpuolelle ja vaaran ylimmät rinteet näkyvät järvelle 100 metriä korkeina. Järvi on muualla melko alavaa, vaikka sen itärannat nousevat Isovaaralle, Ouluvaaralle ja Matovaaralle länsirantoja jyrkemmin. Kartan mukaan järvessä ei ole saaria. Sen itärannassa on 450 metriä pitkä Rovaniemi ja vastarannalla sitä lyhyempi Muosniemi, jonka suojaan jää lyhyt Muoslahti.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 24,7 miljoonaa kuutiometriä eli 0,025 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 5,7 metriä ja suurin syvyys on 18,7 metriä. Syvin kohta sijaitsee Rovaniemen edustalla. Niemen eteläpuolella on vielä yksi 16,5 metriä syvä kohta 2,5 kilometriä pitkässä yli 10 metriä syvässä syvänteessä.
Järven rantaviivan pituus on 15,5 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata, joka on paikoin soistunutta. Järven haja-asutus muodostuu noin kymmenestä taloudesta ja lähes 50 vapaa-ajan asunnosta. Niille tulee tiet yhdystieltä 19673, joka kulkee Turtolan ja Lankojärven välillä, sekä siitä haarautuvalta yhdystieltä 19672, joka loppuu Ajankijärvelle.
Lämpimin kuukausi Alposjärvellä on heinäkuu, jolloin keskilämpötila on 15 °C. Kylmin kuukausi puolestaan on tammikuu –17 °C keskilämpötilallaan.
Luontoarvot.
Järvi sijaitsee vaaramaisemien keskellä. Järvessä on muikkua, siikaa, särkeä, ahventa, kiiskiä, norssia, haukea, madetta ja vähäisiä määriä istutettua taimenta. Järven pohjasta kohoaa muutamia lähteitä, jotka talvisin voivat aiheuttaa vaaratilanteita jäällä liikkujille. Järven eteläpuolella on luonnontilainen hiekkaranta, jota seuraamalla itään päin löytää järven laskujoen Välijoen.
Vesistösuhteet.
Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Miekojärven alueella (67.93), jonka Alposjoen valuma-alueeseen (67.932) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 102,0 metriä mpy.
Alposjoen valuma-alue on Tengeliönjoen valuma-alueella sen latvavesiä. Järvi saa kaiken vetensä omalta valuma-alueeltaan. Ylinen Alposjärven valuma-alueella sijaitsee vielä neljä muuta yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan järveen. Ne ovat pohjoispäähän laskeva Soukkariipi (6 ha), ilman laskuojaa oleva eteläisempi Yrttiriipi (1 ha), Isovaaran takaa eteläpäähän laskeva Käärmelampi (2 ha) ja Alposvaaran takaa myös eteläpäähän laskeva Järvykäinen (2 ha).
Järven laskujoki on noin 1,7 kilometriä pitkä Välijoki, joka laskee Alaiseen Alposjärveen (850 ha). Joella on pudotusta 15,1 metriä. Vesireitti jatkuu sitten Alposjokea pitkin Miekojärveen, joka on Tengeliönjoen alkupää. Tengeliönjoki yhtyy Aavasaksalla Tornionjokeen, joka laskee Itämeren Pohjanlahdessa olevaan Perämereen.
Star Warz

Star Warz on hip hop -ryhmä Rockin da Northin albumi, joka julkaistiin 5. syyskuuta 2003. Albumista julkaistiin myös Kingsize Edition -painos 28. marraskuuta 2003.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 4.
Alainen Alposjärvi

Alainen Alposjärvi, tai myös Alinen Alposjärvi ja Alanen Alposjärvi, on järvi Lapissa Pellon ja Ylitornion rajalla Tornionjoen vesistössä. Napapiiri ylittää järven Aukiniemen ja Korkeaniemen kohdalta.
Maantietoa.
Järven pinta-ala on 850 hehtaaria eli 8,5 neliökilometriä. Se on 10,0 kilometriä pitkä ja 1,4 kilometriä leveä. Järven lähiympäristö on korkeussuhteiltaan vaihteleva. Aivan rannan tuntumasta kohoavat pohjoispäässä Uudenviranvaara, Aukirova ja Viitavaara, ja eteläpäässä Haukkavaara ja Muotkavaara. Salmelan kohdalla kohoaa myös korkea mäki. Järveltä voi myös nähdä kauempana sijaitsevia Pakisvaaraa ja Alposrovaa. Järven ympäristössä on pääasiassa metsämaata ja suota on vain nimeksi. Järvessä on kartan mukaan yksi saari Kaakkurisaari, joka sijaitsee Alposjoen luusuan edustalla.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 60,8 miljoonaa kuutiometriä eli 0,061 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 7,2 metriä ja suurin syvyys on 22,9 metriä. Syvin kohta sijaitsee todennäköisesti pohjoispään yli 20 metrisessä laajassa syvänteessä Aukirovan edustalla.
Järven rantaviivan pituus on 27,3 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Joissakin kohdissa rantaan ulottuu suomaatakin. Haja-asutuksen äärellä sijaitsee muutama pieni peltopalsta ja talouksia on alle 20. Yli puolet niistä muodostavat Pakisjärven kulmakunnan. Rannoille on rakennettu yli 100 vapaa-ajan asuntoa. Niille johtaa tiet yhdysteiltä 19640, 19641 ja Viitavaaralle johtavalta tieltä. Niille pääsee seututieltä 932, joka alkaa Aavasakalta.
Luontoarvoja.
Alaiseen Alposjärveen on istutettu kuhaa, taimenta ja pohjasiikaa.
Vesistösuhteet.
Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Miekojärven alueella (67.93), jonka Alposjoen valuma-alueeseen (67.932) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 86,9 metriä mpy.
Alposjoen valuma-alue on Tengeliönjoen valuma-alueella sen latvavesiä. Järvi saa kaiken vetensä Alposjoen valuma-alueesta kahta pääreittiä myöten. Järveen laskee pohjoisesta Ylisen Alposjärven (428 ha) lasku-uoma Välijoki ja sen eteläpäähän laskee Pakisjärveltä (76 ha) alkava lyhyt Kaivosoja. Pakisjärveen laskee pieni Pakisoja, joka tuo hieman vesitäydennystä Kypäsjärvestä, joka on bifurkaatiojärvi. Järven omaan lähialueeseen kuuluu Aukirovan takaa laskeva Aukiriipi (7 ha) ja Sirkkajänkä, joka laskee Aukiriipiin.
Järven laskujoki on Alposjoki, joka laskee 1,4 kilometrin päässä Miekojärven Alposlahteen.Joella on pudotusta 10,0 metriä. Miekojärvestä alkaa Tengeliönjoki, joka on myös koko valuma-alueensa pääuoma.
Nuottiöljyy

Nuottiöljyy on vuonna 2009 julkaistu Ruasteen albumi. Se on yhtyeen toinen albumi, mutta ensimmäinen levy-yhtiön julkaisema.
Levyllä vierailevat Jarkko Ahola (Teräsbetoni), Jussi Aaltonen (Mustat Enkelit), Elias Viljanen (Sonata Arctica) ja Vesku Jokinen (Klamydia).
Särkyneiden haaveiden kaupunki

Särkyneiden haaveiden kaupunki ("The Bad and the Beautiful") on Vincente Minnellin ohjaama draamaelokuva vuodelta 1952. Tarina sijoittuu Hollywoodiin ja kertoo elokuvatuottajasta, jota kaikki vihaavat. Elokuvassa palataan takaumien kautta vihan syihin. Elokuva sai useita Oscar-palkintoja: parhaan naissivuosan Oscar-palkinto Gloria Grahamelle sekä parhaan käsikirjoituksen, parhaan mustavalkokuvauksen, puvustuksen ja parhaan lavastuksen Oscar-palkinto.
Juoni.
Kehystarinassa filmitähti Georgia Lorrison (Lana Turner), käsikirjoittaja James Lee Bartlow (Dick Powell) ja ohjaaja Fred Amiel (Barry Sullivan) saapuvat elokuvastudioille tapaamaan johtaja Harry Pebbeliä (Walter Pidgeon). Tämä pyrkii suostuttelemaan kolmikon tekemään jälleen elokuvan heitä jokaista loukanneen ja hankalana pidetyn tuottajan Jonathan Shieldsin (Kirk Douglas) kanssa. Jonathan on alalta ulos joutuneen elokuvamogulin poika, joka on perinyt isänsä ikävät luonteenpiirteet.
Takaumien kautta esitellään kolmikon aiempia konflikteja Jonathan Shieldsin kanssa. Ohjaaja Amiel on tehnyt tämän kanssa sarjan menestyksekkäitä B-elokuvia, kunnes Shields varastaa Amielin idean vakavasta draamasta, mutta ottaakin ohjaajaksi arvostetun Von Ellsteinin (Ivan Triesault). Elokuvasta tulee menestys Amielin saamatta ideastaan sen enempää rahaa kuin kunniaakaan.
Seuraava takauma kertoo Georgia Lorrisonin muistoista. Hän on toisen polven filmitähti ja myös toisen polven alkoholisti isänsä tavoin: hän raitistuu Shieldsin avulla ja menestyy tämän filmien ansiosta, mutta heidän välisensä suhde päättyy pian.
Kolmannessa takaumassa Pulitzer-palkittu käsikirjoittaja James Lee Bartlow houkutellaan Hollywoodiin, jossa hän menestyy mutta menettää vaimonsa Rosemaryn (Gloria Grahame) sen jälkeen, kun Shields on järjestänyt tämän yhteen latinohurmuri Gauchon (Gilbert Roland) kanssa. Rosemary ja Gaucho kuolevat lento-onnettomuudessa, ja myös Bartlow katkeroituu Shieldsin toimintatavoista. 
Elokuvan lopussa Shields soittaa Pariisista Harry Pebbelin puhelimeen, mutta kolmikko kieltäytyy yhä ehdotuksesta ja poistuu neuvottelusta. Toimiston ulkopuolella Georgia Lorrison nostaa kuitenkin toisen pöytäpuhelimen luurin kuullakseen Shieldsin tarjousta tarkemmin. Myös Bartlow ja Amiel jäävät kuuntelemaan puhelua, ja loppuratkaisu jää avoimeksi.
Arvioita.
Antti Alanen kirjoitti talven 1986 Suomen Elokuva-arkiston käsiohjelmassa elokuvan päähenkilön olevan satiirinen kuva David O. Selznickistä - monta suurta elokuvaa tehneestä mutta lopulta tylystä ja epähuomaavaisesta tuottajasta. Virolaisen Ivan Triesaultin esittämän, taiteestaan tinkimättömän ohjaaja Von Ellsteinin esikuvana voidaan taas nähdä Erich von Stroheim.
"Särkyneiden haaveiden kaupunki" valittiin vuonna 2002 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. "The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Särkyneiden haaveiden kaupungin" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Flammenwerfer 35

Flammenwerfer 35 (tunnetaan myös lyhyemmällä nimellä FmW 35) oli Wehrmachtin käyttämä liekinheitin toisessa maailmansodassa. Yksi sotilas riitti käyttämään liekinheitintä ja sitä käytettiin erityisesti rakennusten ja juoksuhautojen tyhjentämiseen vihollisista. Käytännössä ase paljastui erittäin tehokkaaksi lähitaisteluaseeksi.
Flammenwerfer 35 painoi noin 35,8 kiloa ja siinä oli 11,8 litran tankki polttoainetta, joka riitti noin 10 sekunnin yhtämittaiseen tulisuihkuun. Polttoaineena käytettiin bensiinin ja tervan sekoitusta, joka oli pelkkää bensiiniä painavampaa ja näin lensi kauemmaksi. Polttoaine sytytettiin aseessa olevalla vetysoihdulla.
Asetta käyttävällä sotilaalla oli yksiosainen tulenkestävä suojapuku ja suuret asbestikäsineet.
Asetta valmistettiin vuoteen 1941 asti, jolloin parannettu versio Flammenwerfer 41 korvasi sen valmistusohjelmassa. Suurista valmistusmääristä johtuen Flammenwerfer 35 oli kuitenkin uudemman mallin rinnalla saksalaisten joukkojen käytössä vuoteen 1945 ja toisen maailmansodan loppuun asti.
Ullavan kirkko

Ullavan kirkko sijaitsee Kokkolassa, entisen Ullavan kunnan keskustaajamassa. Ullava sai kappeliseurakunnan oikeudet 1797 ja itsenäistyi kokonaan emäseurakunta Kälviästä 1904. Vuodesta 2006 alkaen se on ollut kappeliseurakunta, joka kuuluu Kaustisen ja Ullavan seurakuntaan. Päädyistään viistetty, kahdeksankulmainen tukipilarikirkko on rakennettu 1783. Ullavan kirkko ja kellotapuli muodostavat pienen keskipohjalaisen kappeliseurakunnan 1700-luvun loppupuolella muodostuneen, hyvin säilyneen kirkollisen ympäristön.
Muutos- ja korjaustyöt.
Myöhemmissä muutoksissa Ullavan kirkon alkuperäinen rakenteellisuus on peittynyt koristeiden ja lisäyksien alle. Kirkko korjattiin Lauri Heikki Kuorikosken johdolla 1900. Tuolloin kirkon runkoon lisättiin kolme satulakattoista eteishuonetta sekä ristikeskukseen lyhtytorni. Vanhan pitkälle seinälle rakennetun sakariston korvasi alttarirakennelman taakse rakennettu uusi sakaristo. Kirkko sai aikakaudelle tyypillisen vuorauksen, ja räystäisiin lisättiin nikkarityylisiä koristeita. 1957–1958 peruskorjauksen yhteydessä kirkkoa pyrittiin palauttamaan vuoden 1900 korjausta edeltävään asuun, muun muassa saarnastuoli entistettiin, sisäseiniin palautettiin vanhinta kerrosta vastaava vaaleanpunainen sävy, ja ulkoseinien keltainen väri vaihtui punaiseksi. Kirkon ikkunat ovat pyörökaariset.
Esineistö.
Alkuperäisintä sisustusta edustavat koristeellinen saarnastuoli sekä virsitaulu. Monikulmaisen saarnastuolin sivuihin on maalattu evankelistat sekä Kristus ravitsemassa syntisiä. Sisäkatto on uusittu ilmeisesti vuoden 1900-korjauksessa. Alkuperäinen laipiomuoto lienee tynnyriholvi. Alttaritaulun on maalannut vuonna 1928 ullavalainen 18-vuotias Veikko Vionoja, silloiselta sukunimeltään Laine, jonka synnyinkoti on kirkon lounaispuolella. Taulun aiheena on ristiinnaulittu. 1950-luvun lopun korjauksen yhteydessä kirkkoon hankittiin myös 13-äänikertaiset Jehmlich-Fazer-urut, joiden julkisivun suunnitteli arkkitehti Krister Korpela.
Muistomerkit ja hautausmaa.
Kiviaidalla pääosin rajatussa kirkkopihassa on sankarivainajien sekä nälkävuosina kuolleiden muistomerkit. Varsinainen hautausmaa sijaitsee kauempana, ja sinne johtaa kirkkopihasta koivukuja. 
Kellotapuli.
Kirkon lounaispuolella seisoo erillinen, korkea kolminivelinen kellotapuli. Kirkon ja tapulin rakentamista johti lääninrakennusmestari Johan Blomström. Tapulissa on ollut Veikko Vionojan maalaamiksi tai ainakin ideoimiksi oletetut koristemaalaukset, jotka peitettiin korjaustyössä 1990-luvulla. Niiden esille saaminen on koettu vaivalloiseksi, ja työn onnistumistakin epäiltiin. Siksi maalaukset tehtiin entisenlaisiksi maalaamalla ne uudestaan peittomaalin päälle kesän 2017 aikana. Kuviot kuulsivat maalin alta, ja lisäksi ne maalannut maalarimestari käytti hyväksi vanhoja valokuvia.
Seurakuntatalo.
Tapulin ja Ullavantien väliin rakennettiin seurakuntatalo 1978. Sen salin alttaritauluna on kirkon alttaritaulun luonnos.
Karaman

Karaman (ennen Larende) on kaupunki Turkissa. Se on Karamanin maakunnan hallinnollinen keskus. Vuonna 2022 kaupungissa oli noin 175 000 asukasta.
Kaupungin nykyinen nimi tulee alueella sijainneesta Karamanoğlun emiraatista. Entinen nimi "Larende" tulee kreikan sanasta "Laranda", joka puolestaan on peräisin luuvin kielen sanasta "Larawanda", joka tarkoittaa hiekkaista paikkaa.
Historia.
Kaupungin paikalla oli muinoin heettiläisten kaupunki nimeltään Laranda. Perdikkas tuhosi kaupungin vuonna 322 eaa. ja myöhemmin uudelleen rakennetusta kaupungista tuli merkittävä merirosvojen keskus. Rooman ja Bysantin jälkeen kaupunkia hallinnoivat seldžukit. Fredrik I Barbarossa valloitti kaupungin kolmannella ristiretkellä vuonna 1190 ja siitä tuli Kilikian armenialaiskuningaskunnan osa, kunnes turkkilainen sotapäällikkö Karamanoğlu Mehmet Bey valtasi kaupungin 1256 ja nimesi sen itsensä mukaan Karamaniksi. Vuonna 1275 kaupungista tuli Karamanoğlun emiraatin pääkaupunki. Osmanit valloittivat Karamanin ja koko Karamanoğlun vuonna 1468.
Herttaikikukka

Herttaikikukka ("Rhodanthe manglesii") on heinä-syyskuussa kukkiva, yksivuotinen asterikasvi. Se kasvaa 30-50 cm korkeaksi. Terälehtien väri vaihtelee punaisesta valkoiseen ja keskusta on tumma. Alapinta on hopeanhohtoinen. 
Herttaikikukkaa tavataan Lounais-Australiassa luonnonmukaisena.
Apollo Guidance Computer

Apollo Guidance Computer (AGC) oli tietokone, jota käytettiin Apollo-ohjelman avaruusaluksissa. Tietokone hoiti aluksen ohjaukseen ja navigointiin liittyviä tehtäviä. AGC oli ensimmäinen moderni sulautettu tietokonejärjestelmä. AGC:n suunnitteli Massachusetts Institute of Technology vuonna 1962 ja laitteet valmisti Raytheon. AGC oli varhainen merkittävä käyttökohde integroidulle piirille.
Kaikilla Kuussa käyneillä Apollo-lennoilla (paitsi Apollo 8:ssa, jossa ei ollut kuumodulia) avaruusaluksen komento- ja kuumoduulissa oli omat AGC-tietokoneet.
AGC käytti integroituja piirejä. RAM-muisti oli ferriittirengastyyppinen ja ROM-muisti rope-core-tyyppinen. RAM-muistia oli 2 kilosanaa, ja ROM-muistia 36 kilosanaa; sanan pituus oli 16 bittiä. Kellokide värähteli 2,048 MHz:n taajuudella, joka jaettiin tai skaalattiin tarpeen mukaan eri käyttötarkoituksiin; pääasiallinen sisäinen kellotaajuus oli 1,024 MHz.
AGC:n käyttöliittymänä toimi DSKY ("display and keyboard", näyttö ja näppäimistö), jossa oli numero- ja merkkivalonäyttö, sekä komento- ja numeronäppäimistö. AGC:lle annettiin komentoja "verbin" (V) ja "substantiivin" (N) yhdistelminä, jotka ilmaistiin kahden numeron yhdistelminä. Verbi ilmaisi komennon, ja substantiivi komennon lisämääreen.
ROM-muistiin tallennettu yksinkertainen käyttöjärjestelmä kykeni ajamaan kahdeksaa prosessia yhtä aikaa. Ajettavat ohjelmat pystyttiin priorisoimaan.
Ohjelmisto.
Ohjelmiston kehittämisestä oli vastuussa Margaret Hamilton.
Ohjelmisto oli edelläjäkävijä huippuluotettavien ohjelmistojen suunnittelulle. Ohjelmistossa käytettyjä konsepteja olivat muun muassa asynkroninen ohjelmointi () ja tärkeysjärjestyksessä ajoittaminen ().
Hamilton on saanut muun muassa NASAn Exceptional Space Act Award -palkinnon tunnustuksena työstään.
Ohjelmisto kykeni toipumaan itsestään tunnetussa tilanteessa, jossa tietokone sai laskeutumisen lähestyessä ylimääräistä sitä kuormittavaa dataa.
Astronauttien tarkistuslistassa oli virhe, jonka vuoksi tutkalaitteiston kytkin oli väärässä tilassa.
Valmiera

Valmiera (historiallisesti saksaksi "Wolmar") on 27 569 (2008) asukkaan kaupunki Latvian pohjoisosassa. Valmiera sijaitsee noin sadan kilometrin päässä maan pääkaupungista Riiasta ja 50 kilometrin päässä Viron rajasta. Kaupungin läpi virtaa Gauja-joki. Valmiera on vuodesta 2009 alkaen yksi Latvian yhdeksästä tasavallan tason kaupungista.
Historia.
Valmiera on Latvian vanhimpia kaupunkeja. Paikallisen Liivinmaan ritarikunnan rakentaman linnan tarkkaa rakentamisajankohtaa ei tiedetä, mutta rakentaminen saattaa ajoittua 1200-luvulle. Valmieran kaupunki mainittiin ensimmäisen kerran aikakirjoissa vuonna 1323, jolloin sillä oli jo oma maistraatti.
Keskiajalla Valmiera oli pieni käsityö- ja kauppakaupunki. Vuonna 1365 se liittyi Hansaliittoon. Kaupungin keskeisen sijainnin vuoksi siellä pidettiin vuosina 1385–1500 yli 30 tapaamista, joissa päätettiin Hansaliiton taloudellisista asioista. Tuolloin siellä pidettiin myös useita Liivinmaan säätyvaltiopäiviä.
1400–1600-luvuilla rutto riepotteli Valmieraa useaan otteeseen. 1500–1600-luvuilla Puola, Ruotsi ja Venäjä taistelivat Valmierassa. Vuonna 1583 Liivinmaan sodassa vahingoittunut kaupunki kuului Cesisin hiippakunnalle, joka taas kuului Puolalle. Vuonna 1622 ruotsalaiset miehittivät Valmieran, ja vuonna 1702 venäläiset hyökkäsivät kaupunkiin ja tuhosivat sen.
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Valmieraan perustettiin monia pieniä yrityksiä, muun muassa saha, kangasvärjäämö ja -kutomo. 1900-luvun taitteessa kaupunkiin perustettiin opetuksellisia yksiköitä, mikä edisti Valmieran asemaa Vidzemen koulutuskeskuksena. Myöhemmin kaupungista tuli myös Pohjois-Vidzemen taloudellinen, kulttuurillinen ja urheilun keskus.
Toisen maailmansodan yhteydessä Saksan ja Neuvostoliiton armeijoiden taistellessa Valmierassa noin kolmasosa kaupungin rakennuksista tuhoutui. Lähes kaikki keskustan historialliset rakennukset menetettiin. Neuvostoliiton saatua Latvian haltuunsa sodan jälkeen Valmieran tehtaita laajennettiin niin paljon, että kaupunkiin piti tuoda lisää työläisiä muualta Neuvostoliiton alueelta.
Nykypäivä.
Valmiera toimii erilaisten kulttuuri- ja urheilutapahtumien paikkana. Siellä pidetään erilaisia musiikkitapahtumia ja esimerkiksi moottoripyöräilytapahtuma Gauja Cup.
MP 3008

MP 3008 (tunnetaan myös nimillä Maschinenpistole 3008 ja Volksmaschinenpistole) oli saksalainen toisen maailmansodan aikainen sarjatulta ampuva ja 9×19 mm Parabellum -kaliiperinen konepistooli. Aseen rakenne perustui isobritannialaiseen Sten-konepistooliin. 
Syy MP 3008:n kehittämiseen oli paheneva materiaalipula ja lähestyvä Saksan teollisuuden romahtaminen liittoutuneiden sotatoimien johdosta. Heikosta tilanteesta johtuen natsi-Saksa tarvitsi MP 40:sta merkittävästi halvemman konepistoolin joukoille jaettavaksi. Erityisesti MP 3008:n käyttäjiksi kaavailtiin siviileistä koostuvia Volkssturm-joukkoja. Aseen yksinkertainen rakenne mahdollisti sen valmistamisen pienissä metalliverstaissa ja konepajoissa. MP 3008:sta valmistettiinkin erilaisina versioina noin 10 000 kappaletta vuonna 1945 ennen sodan loppua ja Saksan antautumista.
Felix Steiner

Felix Martin Julius Steiner (23. toukokuuta 1896 Stallupönen – 12. toukokuuta 1966 München) oli saksalainen Waffen-SS-kenraali (SS-Obergruppenführer). Steiner palveli molemmissa maailmansodissa.
Ensimmäisessä maailmansodassa Steiner saavutti luutnantin arvon ja sai 1. ja 2. luokan rautaristit. Toisessa maailmansodassa hän toimi muun muassa "SS-rykmentti Deutschlandin", 5. SS-divisioona "Wikingin" ja III SS-panssariarmeijakunnan komentajana. Hänet palkittiin rautaristin ritariristillä tammenlehvin ja miekoin. Steinerille myönnettiin myös Suomen 1. luokan Vapaudenristi miekkoineen ja rintatähtineen heinäkuussa 1943.
Keväällä 1945 Steiner osallistui Berliinin puolustukseen 11. SS-Panssariarmeijan ja III "(germaanisen)" SS-panssariarmeijakunnan komentajana.
Luonnehdinta Felix Steinerista.
Steineria pidetään yhtenä taitavimmista SS-kenraaleista. Henkilönä hän oli helposti lähestyttävä ja pidetty alaistensa keskuudessa. Steinerin ja suomalaisten SS-divisioona Wikingin miesten välillä vallitsi vankka molemminpuolinen kunnioitus. Kenraali Steiner osallistui myös saapumiskatselmukseen 2. kesäkuuta 1943 Hangossa ja saapumisjuhlaan seuraavana päivänä Tampereella. Steiner piti yhteyttä divisioonansa miesten kanssa sodan jälkeen ja vieraili myös Suomessa.
Steiner oli myös yksi harvoista SS-kenraaleista, joita ei sodan jälkeen asetettu syytteeseen sotarikoksista. Steiner ei esimerkiksi sallinut komentamiensa joukkojen toteuttaa Adolf Hitlerin 9. kesäkuuta 1941 antamaa Komissaarikäskyä.
Sodan jälkeen Steiner asettui Saksan Müncheniin ja kirjoitti äärioikeistolaiselle Plesse-kustantamolle useita teoksia joissa hän yritti propagoida kuvaa Waffen-SS:ta liittoutuneiden voittajaoikeuden uhriksi joutuneena kunniallisena vapaaehtoisjoukkona. Steiner oli naimaton.
Dzjaržynskin mäki

Dzjaržynskin mäki eli Hara Dzjaržynskaja (, ) 
on Valko-Venäjän korkein kohta, 345 metriä merenpinnasta. Mäki muodostaa paikallisen huipun Valko-Venäjän luoteisten osien Itämereen laskevien vesistöjen ja etelään Mustalle merelle laskevan Dneprin vesistön välisellä vedenjakajalla. 
Dzjaržynskin mäki sijaitsee Minskin alueella Dzjaržynskin piirissä (koordinaatit noin: ). Minskistä on tälle pääkaupungin länsipuolella sijaitsevalle mäelle ja sen loivan huipun merkkikivelle linnuntietä vajaa 35 kilometriä.
Paikan nimi oli ennen vuotta 1958 "Svjataja Hara" (, ), mutta Neuvostoliiton aikana mäki sai nimensä Neuvosto-Venäjän salaisen poliisin johtajan Feliks Dzeržinskin ja hänestä nimensä saaneen Valko-Venäjän sosialistisen neuvostotasavallan paikkakunnan mukaan.
Kiusaus (ruoka)

Kiusaus on ruokalaji, jonka pääraaka-aine on ohuiksi suikaleiksi leikattu peruna ja jonka lisäksi siihen laitetaan joko lihaa, kalaa tai kasviksia. Kyseessä on paistos, tarkemmin ottaen gratiini. 
Klassinen kiusausresepti on ruotsalaisen oopperalaulajan Per Janzonin mukaan nimetty janssoninkiusaus, jossa on perunaa, sipulia, kuohukermaa ja anjovista. Janssoninkiusaus on helppo tehdä, koska siihen ei tarvitse mitata mausteita, vaan tarvittava suola ja mausteet tulevat anjovistölkin liemestä. Eri tarinoiden mukaan kiusauksen kehitti joko Janzon itse 1800-luvulla tai tukholmalainen Elvira Stigmark 1920-luvulla.
Muna (täsmennyssivu)

Muna tarkoittaa seuraavia:
Muna taiteilijanimenä:
Djupvatnet

Djupvatnet on Länsi-Norjassa, Strandan kunnassa, Dalsnibban (1 476 m) eteläpuolella sijaitseva ylänköjärvi. Järven luoteispuolella sijaitsee vedenjakajan kohta, joten järven vesi laskee Langvassjønnan kautta Opplandin läänin puolelle Langvatnetiin, Breiddalsvatnetiin ja sieltä edelleen kaakkoon päin aina Skagerrakin salmeen asti.
Järven pohjoisrannalla kulkee Riksvei 63 -tie. Järvi kuuluu Glomman vesistöön.
John de Lancie

John Sherwood de Lancie, Jr. (s. 20. maaliskuuta 1948 Philadelphia, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän näytteli Q:ta televisiosarjassa "Star Trek – uusi sukupolvi". Lisäksi hän on esiintynyt muun muassa televisiosarjassa "Päivien viemää" (1982–1986 ja 1989) ja elokuvassa "Käsi, joka kehtoa keinuttaa".
De Lancien isä, myös nimeltään John de Lancie, oli oboisti.
Katanpää-luokka

Katanpää-luokka on Suomen merivoimien kolmen miinantorjunta-aluksen muodostama alusluokka. Alkuperäisen suunnitelman mukaan ensimmäinen ja toinen alus oli tarkoitus luovuttaa merivoimille vuonna 2011 ja kolmas 2012. Operatiiviseen käyttöön niiden piti tulla vuoteen 2015 mennessä. Niiden sijoituspaikka on Rannikkolaivastossa ja kotisatama on Turun Pansio. Esimerkiksi tulvat Italiassa telakalla kuitenkin viivästyttivät alusten valmistumista, ja ensimmäinen, "MHC Katanpää", saapui Suomeen kesäkuun alkupuolella 2012 4. Miinalaivueen organisaatioon. Seuraava, "MHC Purunpää", saapui Turun satamaan 21. syyskuuta 2013. Luokan kolmannen aluksen, "MHC Vahterpään", suunniteltu saapuminen Suomeen oli vuoden 2014 aikana. Viivästysten jälkeen se luovutettiin joulukuussa 2016. 
Alusten tehtävänä on suojata valtakunnallisesti tärkeitä meriyhteyksiä miinauhalta. Aluksia voidaan myös hyödyntää muun muassa merenpohjan kartoittamisessa, vedenalaisten räjähteiden vaarattomaksi teossa sekä vedenalaisissa etsintä- ja tunnistustehtävissä. Alukset on hankittu ensisijaisesti kotimaan tehtäviä varten, mutta ne ovat myös EU- ja Nato-yhteensopivia.
Aluksista ensimmäinen kastettiin kesäkuussa 2009 "MHC Katanpääksi". Se sai kummikaupungikseen Turun, ja aluksessa on Turun vaakuna. "Katanpään" kummi on rouva Tiina Laisi-Puheloinen. 26. elokuuta 2010 kastetun "MHC Purunpään" kummi on Merivoimien silloisen komentajan Juha Rannikon vaimo, rouva Mervi Rannikko ja aluksen kummikaupunki on Helsinki. Kolmas alus, "MHC Vahterpää", kastettiin 3. marraskuuta 2011. Sen kummi on silloisen Merivoimien komentajan Veli-Jukka Pennalan puoliso, rouva Anja Pennala. "Vahterpään" kummikaupunki on Kotka.
Laivueelle suunniteltiin hankittavaksi raivaajasukeltajakalustoa ja kauko-ohjattava raivausjärjestelmä vuosina 2010–2012.
Hankkeen tausta.
1990-luvun puolivälissä kävi varsin ilmeiseksi, että Suomen olisi tulevaisuudessa panostettava pelkän raivauksen sijasta miinanetsintään sekä hankittava suorituskykyä toimia myös rannikon ja saariston ulkopuolella.
Asian johdosta aloitettiin laaja arviointiohjelma, jossa seitsemän vuoden aikana testattiin 10 eri valtion merivoimien aluksia Suomen rannikolla. Merivoimilla jo ennestään käytössä olevan raivauskyvyn lisäksi uusin aluksiin haluttiin ominaisuuksia miinanetsintään ja tuhoamiseen.
Suomen merivoimat teki 245 miljoonan euron sopimuksen vuonna 2006 italialaisen Intermarine S.p.A:n kanssa. Sopimukseen sisältyi 100 % vastaostovelvoite. Sopimukseen kuului kolme monikäyttöistä miinantorjunta-alusta, niihin integroitu miinasodankäynnin keskus sekä kattava varaosapaketti.
Aluksia rakennettiin Sarzanan lisäksi myös La Speziassa. Kolmas alus suunniteltiin varusteltavaksi osittain Suomessa STX Europen telakalla.
Heinäkuussa 2015 Merivoimat kertoi, että testiohjelmassa aluksista on paljastunut laivateknisiä ongelmia, jonka vuoksi kaikki alukset korjataan.
Arto Lehkamo

Arto Kalervo Petteri Lehkamo (s. 1. elokuuta 1962 Helsinki) on suomalainen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -tuottaja.
Lehkamo on koulutukseltaan elokuvataiteen maisteri, joksi hän valmistui Taideteollisesta korkeakoulusta. Lehkamon ensimmäinen televisioelokuva oli Outi Nyytäjän kanssa yhdessä kirjoitettu "Lampi" (1991), jännityselokuva jossa selvitellään tytön murhaa rippikoululeirillä. Kriitikoita miellyttivät etenkin sen käsikirjoitus ja twinpeaksmainen tunnelma.
Lehkamo on ohjannut ja käsikirjoittanut kolme pitkää teatterielokuvaa, trillerit "Ristilukki" (1993) ja "Yöjuna" (1996) sekä nuorisoelokuvan "Young Love" (2001). Lehkamo on tuotantoyhtiö AL-Filmi Oy:n toimitusjohtaja.
Lehkamo oli vuonna 2008 kristillisdemokraattien kunnallisvaaliehdokkaana Ruotsinpyhtäällä ja vuonna 2009 Loviisassa, muttei tullut valituksi. Eduskuntavaaleissa 2011 hän oli kristillisdemokraattien kansanedustajaehdokkaana Uudenmaan vaalipiirissä ja sai 146 ääntä.
Lehkamo on naimisissa ja hänellä on kuusi lasta.
Will Geer

Will Geer (9. maaliskuuta 1902 Frankfort, Indiana – 22. huhtikuuta 1978) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Televisiosarjassa "Waltonin perhe" hän esitti perheen isoisää Zebulon Waltonia. Lisäksi hän vieraili muun muassa televisiosarjoissa "Lemmenlaiva", "Vaimoni on noita", "Gunsmoke" ja "Vaarallinen tehtävä".
Vuonna 1951 Geer joutui HUACin, eli epäamerikkalaista toimintaa tutkineen senaatin komitean kuultavaksi, kehuttuaan Neuvostoliiton elokuvaa ja näyttämötaidetta kommunistisen puolueen lehdessä. Sen seurauksena hän joutui Hollywoodin mustalle listalle, eikä saanut näyttelijäntöitä ennen vuotta 1962, jolloin hän esiintyi Otto Premingerin elokuvassa "Myrskyä Washingtonissa". Sitä ennen hän perusti "Will Geer Theatricum Botanicum" -näyttelijäryhmän muiden mustalla listalla olleiden näyttelijöiden kanssa.
Chevrolet Matiz

Chevrolet Matiz on Chevroletin automalli. Se on viisiovinen mini-MPV viidelle henkilölle. Sen tuonti on lopetettu 2007. Se on tunnettu myös monina muina merkkeinä, joista Daewoo Matiz on Suomessa tuttu vanhemmalla korilla. Voimanlähteenä on joko 3-sylinterinen 0.8l 38kW tai 4-sylinterinen 1.0l 48kW bensiinimoottori laajemmalla lisävarustelulla.
Vuoden 2005 Euro NCAP -kolaritestistä Matiz sai tulokseksi kaksi ja puoli tähteä viidestä. Kolmas tähti on halkaistu, sillä kuljettaja altistui sivutörmäystestissä hengenvaarallisille rintakehävammoille.
Tolfenaamihappo

Tolfenaamihappo on fenamaatteihin, kuten mefenaamihappokin, kuuluva, tulehdusta ja kipua lievittävä tulehduskipulääke. Tolfenaamihappoa käytetään migreenin ja muiden päänsärkyjen hoitoon, hammassärkyyn, kuukautiskipuihin, nivelrikkoon, reumaattisiin ja muihin sidekudossairauksiin liittyvien kiputilojen hoitoon, luusto- ja lihasperäisiin kipuihin ja pinnalliseen laskimontukkotulehdukseen. Hyvä teho on todettu eritoten kuukautiskipujen ja migreeninkivun lievityksessä. Tolfenaamihappo tunnetaan kauppanimellä Clotam®.
Tolfenaamihapon vaikutus perustuu prostaglandiini- ja leukotrieenisynteesin estoon, joka vaikuttaa edelleen kipua ja tulehdusta vähentävästi.
Tolfenaamihapon tehoa on tutkittu myös krapulaoireisiin. Sen havaittiin vähentävän merkittävästi päänsärkyä, pahoinvointia, oksentelua, ärsytystä, vapinaa, janoa ja suun kuivuutta. Myös tolfenaamihapon tehottomuudesta krapulan hoidossa on näyttöä.
HMS Inconstant (1914)

HMS Inconstant oli Britannian kuninkaallisen laivaston Arethusa-luokan risteilijä, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin William Beardmore and Companyltä, missä köli laskettiin 3. huhtikuuta 1913. Alus laskettiin vesille 6. heinäkuuta 1914 ja otettiin palvelukseen tammikuussa 1915.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Suuren laivaston Rosythiin sijoitettuun 1. risteilijäviirikköön, missä alus oli ensimmäisen maailmansodan päättymiseen saakka. Alus osallistui saksalaisen kaapparin "Meteorin" etsimiseen sekä laivaston mukana Skagerrakin taisteluun 31. toukokuuta - 1. kesäkuuta 1916. Alukselle asennettiin syyskuussa 1917 kiskot, joilla se kykeni kuljettamaan 74 miinaa. Alus suoritti viisi miinoitusmatkaa, joiden aikana se laski kaikkiaan 370 miinaa.
Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä alus lähetettiin vuoden 1919 alussa Itämerelle vanhemman lippu-upseerin aluksena. Alus palasi huhtikuussa Britteinsaarille, jolloin se liitettiin 2. risteilijäviirikköön Harwichiin.
"Inconstant" poistettiin palveluksesta lokakuussa 1919, jolloin siitä tehtiin 1. sukellusvenelaivueen emäalukseksi. Alus oli tehtävässä helmikuuhun 1922 lukuun ottamatta lyhyttä määräystä Atlantin laivaston lippulaivana. Se poistettiin lopullisesti palveluksesta 16. helmikuuta Chathamissa ja myytiin romutettavaksi 9. kesäkuuta 1922 Cashmorelle Newportiin.
Sotalaki

Sotalaki eli sotatilalainsäädäntö on sotatilaa varten ennalta säädetty laki tai sotatilan aikana säädetty poikkeuksellisista oloista johtuva laki. Omalta osaltaan sotalakeja ovat myös ne sota-ajan rikoksia koskevat oikeussäännökset, joilla muutetaan sotaa edeltäviä säännöksiä ankarammiksi tai laajennetaan niiden vaikutuspiiriä. Nimitys on tavallisesti monikollisessa muodossa sotalait. Käsitettä ei pidä sekoittaa sotilaslakiin, jolla järjestetään puolustusvoimien henkilöstön oikeudellinen asema ja kansalaisten maanpuolustukseen liittyvät velvollisuudet.
Sotatilalainsäädäntö Suomessa.
Suomen aiempi sotatilalaki korvattiin 1991 puolustustilalailla, jonka nojalla maassa voidaan saattaa voimaan puolustustila turvaamaan valtiollista itsenäisyyttä ja ylläpitämään oikeusjärjestystä sodan tai kapinan aikana. Suomen vuoden 1919 hallitusmuodon (94/1919)   16 pykälän mukaan voitiin tavallisessa lainsäädäntöjärjestyksessä sodan tai kapinan aikana säätää välttämättömiä poikkeuksia kansalaisten oikeuksiin ja oikeusturvaan. Hallitusmuodon korvasi vuonna 2000 Suomen perustuslaki (731/1999). Hallitusmuodon nojalla säädettiin 1930 laki sotatilasta (303/1930). Sotatilalakia edelsi laki eräänlaisen omaisuuden käytöstä sodan aiheuttamissa poikkeuksellisissa oloissa (31/1917). Vuoden 1930 sotatilalaki oli voimassa 30.11.1939–27.9.1947.
David Schneider (suunnistaja)

David Schneider (s. 27. huhtikuuta 1981) on sveitsiläinen suunnistaja. Hän edustaa Vehkalahden Veikkoja.
Rapperswil-Jonan MM-kilpailuissa 2003 Schneider sijoittui neljänneksi viestissä ja kuudenneksi sprintissä. Viestissä hän suunnisti avausosuuden Thomas Bührerin ja Marc Lauensteinin suunnistaessa kaksi viimeistä osuutta. Aichin MM-kilpailuissa 2005 hän sijoittui pitkällä matkalla neljänneksi. Vuonna 2006 Århusin MM-kilpailuiden pitkällä matkalla hän sijoittui yhdeksänneksi.
Suunnistuksen maailmancupin osakilpailussa Zürichissä 2009 Schneider voitti hopeaa sprintissä.
Pesäpallon B-sarja 1933

Pesäpallon B-sarja 1933 pelattiin pudotuspelisysteemillä yhdeksän aluemestarin kesken. Entinen Etelä-Suomen alue oli jaettu Uudenmaan ja Hämeen alueisiin. B-mestaruuden voitti Salo-Uskelan suojeluskunta.
Pudotuspelit.
' uusintaottelu. 1.ottelu Sortavalassa päättyi 1-1.
Salo-Uskela ja Sortavala nousivat Suursarjaan 1934. Muut aluemestarit pääsivät sarjalaajennuksen myötä yrittämään nousua keväällä 1934 järjestetyissä karsinnoissa.
Arto Juusela

Arto Taneli Juusela (s. 6. heinäkuuta 1939 Helsinki) on suomalainen kitara- ja luuttutaiteilija. Hän on eläkkeellä silmätautien erikoislääkärin tehtävästä.
Hän kirjoitti ylioppilaaksi Munkkiniemen yhteiskoulusta 1957, valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1966 ja erikoistui silmätautien erikoislääkäriksi 1971. Hän toimi pääasiallisesti yksityislääkärinä pitäen vastaanottoa muun muassa Vantaan Silmäasemalla ja pääkaupunkiseudun optikkoliikkeissä.
Hän aloitti kitaransoiton opiskelun 12-vuotiaana Ivan Putilinin oppilaana ja jatkoi opintojaan myöhemmin ulkomailla, muun muassa Andres Segovian johdolla. Hän perehtyi myöhemmin myös luutun ja vihuelan soittoon. Pidettyään ensikonserttinsa Kotkassa 1963 hän on esiintynyt konsertoivana kitaristina ja luutun soittajana useissa vanhan musiikin yhtyeissä, muun muassa Sonores Antiqui -yhtyeessä sekä solistina orkesterikonserteissa.
Gabriel Wilhelm Sohlberg

Gabriel Wilhelm Sohlberg (30. lokakuuta 1851 Kisko – 2. toukokuuta 1913 Helsinki) oli suomalainen läkkiseppä ja tehtailija jonka 1876 perustamasta peltisepänverstaasta sai alkunsa monialayritys Oy G. W. Sohlberg Ab.
Kiskon pitäjän Sorttilan kylässä Sortin talossa syntyneen Sohlbergin vanhemmat olivat Gabriel Eliasson Paavola ja Maria Helena Salonius. Gabriel Wilhelm oli kuusihenkisen perheen neljäs lapsi. Vuonna 1857 isä Gabriel lunasti Suomusjärven Taipalen kylässä sijaineen Paavola-nimisen kotitalonsa sisaruksiltaan ja perhe muutti sinne.
Sohlberg joutui muuttamaan Suomusjärveltä Helsinkiin työnhakuun vuonna 1868 kun perhe menetti Paavolan tilan. Hän oli oppipoikana A. F Bergmanin läkkisepänliikkeessä 1868–1873, sai kisällikirjan 1873 ja pääsi levyseppämestariksi 1876. Samana vuonna Sohlberg perusti oman peltisepänliikkeen Helsinkiin. Liikkeen tehdas sijaitsi Ullanlinnan kaupunginosassa Jääkärikatu 4:ssä ja oma myymälä Aleksanterinkatu 50:ssä. Liike teki aluksi erityisesti rakennusten peltikattoja mutta talvisin liikkeessä alettiin myös valmistaa erilaisia peltisepän tuotteita kuten paloruiskuja, sankoja, maitopystöjä, ammeita ym.
Sohlbergin yritys muutettiin osakeyhtiöksi 1908. Yhtiön toimitusjohtajaksi tuli G. W. Sohlbergin poika Wilhelm Aleksanteri Sohlberg (1876–1938) ja teknilliseksi johtajaksi toinen poika Toivo Sohlberg. Sohlberg itse jatkoi yhtiön hallituksen puheenjohtajana kuolemaansa saakka. Yritys on vielä nykyäänkin G. W. Sohlbergin jälkeläisten omistuksessa.
Sohlberg oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1898–1903. Hän kuului "Käsityö- ja tehdasyhdistyksen valtuuskuntaan" 1884–1898 ja toimi valtuuskunnan varapuheenjohtajana 1897–1907 ja puheenjohtajana 1907–1908.
Sohlberg oli naimisissa kaksi kertaa:
Sirkku Talja

Sirkku Talja Tamagnini (aik Talja-Larrivoire, o.s. Talja; 16. toukokuuta 1936 Vuoksenranta – 17. toukokuuta 2019 Pariisi, Ranska) oli Suomen Neito 1955, mannekiini ja myöhemmin kirjailija. 
Sirkku Talja oli varttunut lastenkodissa ja hän oli Suomen Neito -kilpailun aikaan töissä Helsingissä konttoristina ja mannekiinina. Kilpailu käytiin 7. kesäkuuta 1955. Valinnan aikaan Talja oli 177 senttimetriä pitkä ja painoi 66 kilogrammaa.
Talja toimi mannekiinina ja valokuvamallina 1956–1960. Hän avioitui 1960-luvulla ranskalaisen toimittaja Jean-Claude Larrivoiren kanssa ja muutti pysyvästi Ranskaan. Pariskunta sai kolme lasta. Avioliitto päättyi eroon. Myöhemmin hän meni naimisiin italialaisen Giulio Tamagninin kanssa.
Sirkku Talja julkaisi 1970-luvulla ja 1980-luvun alussa kolme elämänvaiheistaan kertovaa kirjaa. Hän asui Ranskassa ja teki muun muassa vapaaehtoistyötä vammaisten ja syrjäytyneiden hyväksi.
Teoksia.
Nimellä "Sirkku Talja-Larrivoire":
Bismarckin tornit

Bismarckin tornit ovat muistomerkkejä, joita saksalaiset pystyttivät valtakunnankanslerinsa Otto von Bismarckin (1815–1898) kunniaksi vuosina 1869–1934. Tornit olivat aikansa ilmiö: kaikkiaan torneja ja pylväitä rakennettiin 240 (joitakin valmiita rakennelmia tosin nimettiin Bismarckin kunniaksi). Näistä 240:stä 172 on säilynyt nykypäivään. Torneja pystytettiin neljälle mantereelle, Euroopan lisäksi Chileen, Kameruniin ja Papua-Uuteen-Guineaan. Nykyisin torneja on pystyssä Chilen, Itävallan, Kamerunin, Puolan, Ranskan, Saksan, Tšekin ja Venäjän alueella, minkä selittää Saksan koon pieneneminen.
Erikoislaatuista Bismarckin torneissa on, ettei niistä valtaosaa pystyttänyt valtio, vaan tavalliset kansalaiset (etupäässä porvarit) keräsivät varat rakentamiseen. Tämä johtui osittain siitä, että keisari Vilhelm II pakotti Bismarckin eroamaan virastaan 1890 ja yritti luoda ympärilleen omaa henkilökulttia, johon Bismarckin kunnioittaminen ei sopinut.
Pesäpallon B-sarja 1934

Vuonna 1934 Valtakunnansarjan alueiden määrä oli nostettu jo 11:een. Itä-Karjalan alue erotettiin Pohjois-Karjalasta ja entinen Savon alue jaettiin kahteen osaan. Lisäksi Keski-Pohjanmaan alueelta pääsi Kokkolan Veikot jatko-otteluihin, mutta alemestaruutta ei jaettu, koska muita joukkueita ei alueelta kilpailuun ilmoittautunut. B-sarjan mestariksi pelasi KooPee Keravalta. Sinällään harvinaista, ettei Kerava kuulunut ollenkaan aluemestareiden joukkoon, mutta sai jatkaa sarjassa HPL 2:n tilalla, koska reservijoukkueita ei loppupeleihin päästetty.
Loppusarjat.
Itä.
Itäisen alueen loppusarja 8.-9.9. Viipurissa
Jyväskylän Kiri ja Viipurin Kisaveikot selvisivät Suursarjaan 1935.
Länsi.
Läntisen alueen loppusarja 15.-16.9. Tampereella
Keravan KooPee ja Tampereen Pyrintö Suursarjaan 1935.
Yhdeksän lyyristä runoilijaa

Yhdeksän lyyristä runoilijaa (myös "yhdeksän meelistä runoilijaa") on nimitys, jota käytetään Kreikan arkaaisen kauden merkittävimmistä runoilijoista. Tällainen yhdeksän henkilöä käsittävä kaanon muodostui hellenistisenä aikana aleksandrialaisten tekstikriitikoiden parissa.
Yhdeksän lyyristä runoilijaa olivat:
Antiikin kreikkalaisissa lähteissä näistä runoilijoista käytetään yleensä termiä "melikos" (sanasta "melos", ”laulu”), mutta jotkut lähteet käyttävät termiä "lyrikos", joka tuli myöhemmin yleiseen käyttöön latinan kielessä ("lyricus") ja nykykielissä.
Näiden runoilijoiden runous jaetaan yleensä kuorolyriikkaan ("khorōidia") ja monodiseen lyriikkaan ("monōidia"). Eräät nykytutkijat ovat kuitenkin kyseenalaistaneet tämän jaottelun. Antiikin ajalla oppineet määrittelivät lajityypin runomitan, eivät sisällön perusteella. Näin osa runoudesta, joka nykyään luettaisiin lyyriseksi, on kuitenkin jätetty pois; tällaisia runouden lajeja ovat elegia ja jambirunous.
Vesa Puttonen

Vesa Tapani Puttonen (s. 15. kesäkuuta 1966 Forssa) on suomalainen kauppatieteilijä ja Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulun rahoituksen professori. Hän on yksi Suomen tunnetuimmista sijoittamisen ja rahoitusmarkkinoiden asiantuntijoista.
Elämä.
Puttonen vietti lapsuutensa Luvialla ja kirjoitti ylioppilaaksi Riihikedon lukiosta Porista vuonna 1985. Tohtoriksi Puttonen väitteli Vaasan yliopistossa vuonna 1993. Hän on työskennellyt Vaasan korkeakoulussa, Turun kauppakorkeakoulussa sekä Helsingin kauppakorkeakoulussa. Lisäksi Puttonen on toiminut myös yritysmaailman johtotehtävissä, rahastoyhtiö Conventumissa ja Helsingin pörssissä. 
Hän on toiminut VR-Yhtymän ja Jääkiekon SM-liigan hallitusten puheenjohtajana. Hän on toiminut myös mm. Orionin, Suomi-yhtiön, Taalerin, Roclan, Oras Investin, D.Carnegie &amp; Co Ab:n, Arvo Omaisuudenhoito Oy:n, Pörssisäätiön ja Liberan hallituksissa. Vierailevana tutkijana on on ollut New Yorkin yliopistossa ja ESADE:n kauppakorkeakoulussa. Hän oli Liiketaloudellisen Aikakauskirjan päätoimittaja vuosina 2002-2007.
Hän on toiminut Keskon Eläkekassan, Valtion Eläkerahaston ja Sitran sijoitustoimikunnissa sekä ETLA:n tutkimusneuvostossa ja NASDAQ Nordic Foundationin ja OP:n tutkimussäätiön hallituksissa. 
Näkemyksiä.
Vuonna 2018 Puttonen oli sitä mieltä, että pikavippien markkinointi pitäisi kieltää.
Käärmekotkat (alaheimo)

Käärmekotkat (Circaetinae) on haukkojen heimoon kuuluva päiväpetolintujen alaheimo. Siihen kuuluu viisi sukua, joita tavataan vain Vanhassa maailmassa.
Useimpien käärmekotkalajien kynnet ovat lyhyet ja vahvat, ja soveltuvat hyvin kiinnipitämiseen sekä nopealiikkeisten, myrkyllistenkin käärmeiden tappamiseen. Käärmekotkat eivät ole immuuneja käärmeenmyrkkyä vastaan, joten käärmeen tappamiseen tarvitaan ketteryyttä, ja myös säärien paksut suomut saattavat suojata lintua jonkin verran. Käärmekotkien koko vaihtelee paljon. Filippiinienkotka on yksi maailman suurimmista kotkalajeista, kun taas pienin laji pikkuharjakotka ei kasva suurta varpushaukkaa kookkaammaksi, ja kuuluu kotkista pienimpiin.
Käärmekotkat elävät pääosin Afrikassa ja Aasiassa, mutta käärmekotkaa tavataan myös Euroopassa. Useimmat käärmekotkalajeista suosivat ravinnokseen etenkin käärmeitä ja sammakoita sekä muita matelijoita, sen sijaan nisäkkäitä ja lintuja ne eivät yleensä syö. Poikkeuksena on filippiinienkotka, joka saalistaa muun muassa apinoita ja sarvinokkia.
Aegypiinae

Aegypiinae on haukkojen heimoon kuuluva päiväpetolintujen alaheimo. Alaheimoon kuuluu korppikotkia, jotka ovat raadonsyöjiä. Osa niistä elää Himalajan vuoriston alueella. Kyseisen alaheimon kehityslinjasta on löydetty merkkejä Mioseenin ajalta Arfrikasta ja Kiinasta.
Hans Fagius

Hans Fagius (s. 1951) on ruotsalainen urkuri. Hänet kutsuttiin Ruotsin kuninkaallisen akatemian jäseneksi vuonna 1998. 
Fagius on levyttänyt muun muassa J. S. Bachin ja Felix Mendelssohnin urkutuotannot kokonaisuudessaan. Fagius kutsuttiin 1989 Tanskan kuninkaallisen akatemian urkuprofessoriksi; lisäksi hän on opettanut vuosien ajan Tukholman ja Kölnin musiikkikorkeakouluissa. Fagius pitää myös mestarikursseja ja toimii tuomarina urkukilpailuissa. Vuonna 2013 hän julkaisi albumin "The French Organ Symphony", jolla Fagius soittaa Keski-Porin kirkon urkuja.
Santonit

Santonit () olivat Galliassa asunut kelttiläinen heimo. He asuivat nykyisen Saintongen alueella ja ovat antaneet Saintesin kaupungille nimensä. Roomalaiset valloittivat santonien alueen ensimmäisellä vuosisadalla eaa.
Augustuksen aikana Gallia jaettiin neljään osaan, ja hän laajensi Akvitanian aluetta, jolloin siihen liitettiin 14 Garonnen pohjoispuolella asuneen heimon alueet. Santonit olivat yksi näistä heimoista.
Yrjö Niiniluoto

Yrjö Emil Niiniluoto (9. helmikuuta 1900 Tampere – 4. marraskuuta 1961 Johannesburg, Etelä-Afrikka) oli suomalainen toimittaja, joka työskenteli "Helsingin Sanomien" päätoimittajana vuosina 1938–1961.
Elämäkerta.
Yrjö Niiniluodon vanhemmat olivat matkaposteljooni Kaarlo Emil Niiniluoto ja Aino Lydia Grönlund. Niiniluoto sai koulussa pelkästään kiitettäviä arvosanoja ja kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1919. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa pääaineinaan saksaa ja englantia ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1923. Edessä näytti olevan lupaava akateeminen ura. Varusmiespalveluksen jälkeen Niiniluoto meni kuitenkin töihin "Helsingin Sanomiin", jonka palveluksessa hän työskenteli kuolemaansa saakka. Hän työskenteli lehden ulkomaanosaston toimittajana 1925–1936 ja oli 1926–1928 ulkomaankirjeenvaihtajana Kansainliiton päämajassa Genevessä sekä 1933–1936 Lontoossa. Hän oli ensimmäisiä suomalaisia päätoimisia ulkomaankirjeenvaihtajia. Vuosina 1936–1938 Niiniluoto oli lehden tavallisena artikkelitoimittajana.
Niiniluodosta tuli "Helsingin Sanomien" päätoimittaja 1938, kun hänen edeltäjänsä Eljas Erkko nimitettiin Suomen ulkoministeriksi. Hän oli myös "Ilta-Sanomien" päätoimittajana 1938–1946. Niiniluoto ja Sanoma-yhtiön johtaja Erkko olivat luonteiltaan erilaisia, mutta heidän yhteistyönsä sujui kohtalaisesti. Niiniluodolla oli suomalaiseksi toimittajaksi poikkeuksellisen paljon kansainvälisiä yhteyksiä. Hän toimi 1927–1933 Exchange Telegraph Companyn, 1940–1941 Reutersin, 1946–1950 "Dagens Nyheterin" ja 1945–1957 "The Timesin" Suomen-kirjeenvaihtajana. Niiniluoto kuoli sydänhalvaukseen vuonna 1961 ollessaan ulkomaanmatkalla Johannesburgissa Etelä-Afrikassa.
Niiniluoto oli vuodesta 1942 naimisissa Helsingin Sanomien kulttuuriosaston päällikön Marja Niiniluodon (o.s. Linturi) kanssa. Heillä oli kolme lasta: toimittaja Maarit Niiniluoto, toimittaja Markku Niiniluoto ja filosofian professori, kansleri Ilkka Niiniluoto.
Aiheesta muualla.
 Luettelo Yrjö Niiniluodon lehtiartikkeleista
Pesäpallon B-sarja 1935

Vuonna 1935 Valtakunnansarjan alueiden määrä nousi jo 14:ään. Uusina Satakunnan ja Kainuun alueet, jonka lisäksi Keski-Pohjanmaallakin oli jo riittävästi joukkueita mestaruuden ratkaisemiseksi. B-sarjan mestariksi selvisi Hämeenlinnan Pallokerho.
Loppusarjat.
Itä.
Itäisen alueen loppusarja Kotkassa
Kotkan Into ja Siilinjärven Ponnistus selvisivät Suursarjaan 1936.
Länsi.
Läntisen alueen loppusarja 
Hämeenlinnan Pallokerho ja Seinäjoen Maila-Jussit Suursarjaan 1936.
Hautausmaan poika

Hautausmaan poika () on Neil Gaimanin vuonna 2008 ilmestynyt lasten fantasiaromaani. Teoksen on kuvittanut Dave McKean. Inka Parpolan suomennos ilmestyi vuonna 2009 Otavan kustantamana.
Romaani sai vuonna 2009 Carnegie-mitalin, parhaan romaanin Hugo-palkinnon ja Newbery-mitalin.
Teos kertoo orvoksi jäävästä pikkupojasta, jonka hautausmaalla asuva aavepariskunta ottaa suojiinsa. Pojan varttumista seurataan noin 15-vuotiaaksi saakka. Kirjan teemana onkin pojan kasvutarina.
Vastaanotto.
"Tähtivaeltaja"-lehden arvostelussa Toni Jerrman piti teosta erinomaisena ja sen lähtökohtia nerokkaina, vaikka teos ei hänen mielestään ylläkään Gaimanin "Tähtisumua"- ja "Coraline"-romaanien tasolle. Hän pitää kuitenkin kliseisenä kirjaan ujutettua ennustusta sekä hyvän ja pahan taistelua.
Myöskään "Savon Sanomien" arvostelija Riku Ylösen mukaan kirja ei yllä Gaimanin aiempien teostan tasolle. Hänen mukaansa kirjan alkupuolella on muutama onnistunut luku, mutta kokonaisuus jää ohueksi ja hahmot luonnostelmiksi. Kirja erottuu kuitenkin edukseen kielen avulla. Ylönen suosittelee teosta Gaimanin ihailijoille ja nuortenfantasian suurkuluttajille.