Norjan kuninkaalliset ilmavoimat

Norjan kuninkaalliset ilmavoimat () on virallisesti 10. marraskuuta 1944 perustettu Norjan asevoimien ilmapuolustuksesta vastaava puolustushaara, joka muodostettiin yhdistämällä maavoimien lentojoukot ("Hærens Flyvåpen") ja merivoimien lentojoukot ("Marinens Flyvevæsen"). Kumpikin yhdistetyistä lentojoukoista oli perustettu vuonna 1915. Vuonna 1944 neljä perustettua Norjan ilmavoimien laivuetta olivat alkuperältään Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien norjalaisilla ohjaajilla miehitettyjä laivueita, jotka olivat sotineet Saksaa vastaan toisessa maailmansodassa Englannista käsin. 
Alku maa- ja merivoimissa.
Norja osti vuonna 1912 Saksasta Taube-lentokoneen ja Ranskasta Farman-lentokoneen. Norjalainen upseeri lähetettiin tuolloin Ranskaan lentokoulutukseen. 
Norjassa aloitti vuonna 1914 toimintansa laivaston lentokonetehdas, Marinens Flyvebaatfabrikk Horteniin. Se rakensi lisenssillä ranskalaisia, saksalaisia, englantilaisia (Sopwith Baby) ja yhdysvaltalaisia lentokoneita Norjan puolustusvoimille. 
Tehtaan lisenssillä valmistamat konemallit olivat:
Ensimmäisen maailmansodan lopulta lähtien Norjaan ostettiin muutamia lentokoneita, kuten Armeijan ilmavoimille kaksi Avro 504A ja kolme Avro 504K konetta.
Norjan maavoimien kolme lennostoa ja Norjan laivaston ilma-ase organisoitiin uudelleen vuonna 1933. Niiden lentokonevahvuuksia alettiin nostaa ja lentokalustoa uusia.
Toinen maailmansota.
Toisen maailmansodan alkaessa norjalainen sotilaslentokonekalusto oli vanhentunutta. Norjalla ei ollut pommikoneita, vaan pelkästään meritiedustelukoneita ja hävittäjiä. Hävittäjistä tehokkain oli Gloster Gladiator, jonka Suomi totesi jo talvisodassa hävittäjänä täysin vanhentuneeksi. Gladiaattoreista vain seitsemän oli lentokunnossa. Kaluston runko oli Fokker C.V – niitä oli kaikkiaan 73 kappaletta pääosin Norjassa rakennettuina. Laivaston ilmavoimien 32 lentokonetta olivat ainoastaan tiedusteluun kykeneviä vesilentokoneita.
Norjan ilma-ase taisteli maahan hyökänneitä saksalaisia vastaan eri kentiltä käsin ennen maan antautumista. Osa lentäjistä pakeni Englantiin ja liittyi Kuninkaallisiin ilmavoimiin, joiden norjalaiset lentäjät koulutettiin Torontossa, Kanadassa, Catalina- ja Mosquito-kalustolle.
Nato-maa.
Toisen maailmansodan jälkeen Norjan ilmavoimien aseostot kohdistuivat nopeasti vanhenevaan englantilaiseen ja yhdysvaltalaiseen kalustoon kuten Spitfire, Mosquito, Catalina, Airspeed Oxford ja Avro Anson. Lentokoneita Norjan ilmavoimilla oli 1940-luvulla 113 kappaletta. 
Norjan ilmavoimien ensimmäinen suihkuhävittäjä oli 1947 ostettu brittiläisen De Havillandin Vampire. Norja liittyi Natoon vuonna 1949. Lähes pelkästään yhdysvaltalaisvalmisteisten lentokoneiden hankinta Norjan ilmavoimille alkoi 1950-luvun puolessavälissä. Norja osti tuolloin Thunderflash, Sabre- ja Thunderjet-hävittäjiä.
Norjalainen ilma-ase nykyisin.
Norjan ilmavoimein päätukikohdat ovat Gardermoen Oslon lähellä, Sola Stavangerin luona, Vaernes Trondheimin luona, Rygge Kaakkois-Norjassa ja Bodø Pohjois-Norjassa. Tukikohtien painopiste on pohjoisessa. Bodøn on sanottu olleen Yhdysvaltain vakoilulentokoneiden laskupaikka niiden Turkista tai Pakistanista alkaneiden Neuvostoliiton ylitysten jälkeen. 
Nykyään kalusto koostuu F-16-hävittäjistä. Lentäjät koulutetaan myös pommitusrooliin.