tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Herman Oskar Mäkelä

Herman Oskar Mäkelä (16. joulukuuta 1869 Tyrvää – 26. lokakuuta 1954 Asikkala) oli suomalainen kirkkoherra ja suomentaja.
Tyrvään Hakahuhdanmaan Mäkelän torpassa syntyneen Oskari Mäkelän vanhemmat olivat torppari Herman Mäkelä ja Hilma Karolina Lähdekorpi. Hän pääsi ylioppilaaksi Porin lyseosta 1894 ja suoritti Helsingin yliopistossa teologisen erotutkinnon 1898 ja pastoraalitutkinnon vuonna 1900. Mäkelä vihittiin papiksi 1898. Opiskeluaikanaan hän oli vt. kansakoulunopettajana kevätlukukaudella 1896 ja Pöytyällä 1899–1900. Hän teki 1912 opintomatkan Jenaan Saksaan.
Mäkelä oli vt. kappalaisena, vt. kirkkoherrana, papiston apulaisena ja kirkkoherran ja kappalaisen apulaisena Tyrväällä, Pöytyällä ja Kokemäellä 1898–1901. Hän oli Inkoon kappalaisena 1901–1902, Brändössä vt. kirkkoherrana 1902–1903 ja kirkkoherrana 1904, Kumlingen kirkkoherrana 1904–1907, Hinnerjoen kirkkoherrana 1907–1913, oman virkansa ohessa Honkilahden vt. kappalaisena 1911–1913, Kestilän kirkkoherrana 1913–1925, Raahen rovastikunnan vt. lääninrovastina 1921–1925 sekä viimeksi Asikkalan kirkkoherrana 1925–1951. Hän jäi eläkkeelle 1951. Hollolan rovastikunnan lääninrovastina Mäkelä oli 1933. Mäkelä sai rovastin arvon 1947.
Mäkelä oli Hinnerjoen kuntakokouksen esimiehenä ja kansakoulun johtokunnan puheenjohtajana Hinnerjoella ja Kestilässä. Mäkelä harrasti raittiusasiaa, oli mukana nuorisoseuratyössä ja toimi kirjastojen perustamiseksi maaseudulle. Nuorempana hän harrasti kotiseutututkimusta. Hän kirjoitti hartaus- ja raittiusaiheisia kirjoituksia lehtiin.
Mäkelä oli naimisissa 1898–1908 Hilma Aleksandra Vanhakylän (1872–1908) kanssa, toisen kerran 1908–1925 Anna Sofia Matilda Danielsonin (1868–1925) kanssa ja vuodesta 1926 Astrid Maria Clayhillsin kanssa.
Aiheesta muualla.
H. O. Mäkelän lehtiartikkeleita:
Izalco

Izalco on aktiivinen kerrostulivuori läntisessä El Salvadorissa, Ilamatepecin eteläpuolella. Se on nuori tulivuori, joka purkautui ensi kerran vuonna 1770. Purkaukset jatkuivat vuoteen 1957, minkä vuoksi Izalco sai lempinimen "El Faro del Pacifico" eli "Tyynenmeren majakka". Vajaan vuosikymmenen tauon jälkeen vuoren kylkeen repesi uusi purkausaukko 1966. Nykyinen rauhallinen jakso, joka on jatkunut vuodesta 1966, on pisin Izalcon historiassa.
Geologia.
Vuoren kartio on n. 650 m korkea, ja huipulla oleva kraatteri on n. 250 m leveä.
Izalcon laava on enimmäkseen oliviinibasalttia. Izalcon ensimmäistä purkausta vuonna 1770 edelsi yltyvä fumarolitoiminta. Nykyään fumarolit ovat tyyntyneet, ja höyrypurkauksia tapahtuu vain kun sadevesi valuu kuumiin halkeamiin. Vuoren rinteiltä on löydetty lukuisia mineraaleja, ja useita kupari-vanadiini-mineraaleja on tavattu ensi kerran täältä.
Muuta.
Cerro Verden kansallispuistossa vierailevat turistit nousevat usein Izalcolle. Tulivuori on kansallinen ikoni, ja sen kuva on ollut mm. El Salvadorin ensimmäisissä postimerkeissä vuodelta 1867 sekä entisessä 10 colónin setelissä.
Kolmiloukkonen

Kolmiloukkonen on saareton, tuntureiden reunustama järvi Kemijärvellä Lapin maakunnassa. Sen pinta-ala on 77 hehtaaria. Etäisyys Kemijärven keskustasta on 40 kilometriä etelään.
Maantiede.
Etäisyys Kolmiloukkosen luoteiskolkasta kaakkoiskolkkaan on noin 1,8 kilometriä. Pohjoisrannan Kolmiloukkosniemi jakaa järven länsi- ja itäosaan, joista itäosa on syvempi ja leveämpi. Noin 40 prosenttia Kolmiloukkosesta on vähintään kymmenen metriä syvä. Syvin piste, noin 26 metriä, sijaitsee järven eteläosassa.
Kolmiloukkosen koillispuolella sijaitsee Kolmiloukkostunturi (noin 280 metriä merenpinnan yläpuolella) ja eteläpuolella Pieni Kaitatunturi. Kolmiloukkonen laskee vetensä nimetöntä lasku-uomaa etelään Kolmiloukkoslampeen (184,3 metriä mpy), joka laskee Juujokea luoteeseen Siikajokeen.
Kolmiloukkosen vesitilavuus on 6 883 000 kuutiometriä.
Kolmiloukkonen (65.252.1.002) kuuluu Juujoen valuma-alueeseen (65.252), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kemijoen vesistössä (65). Toinen jakovaihe on Siikajoen valuma-alue (65.25) ja ensimmäinen on Keski-Kemijoen alue (65.2). Juujoen valuma-alueeseen kuuluu 26 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista vain Kalliojärvi on yli neliökilometrin laajuinen. Sitä seuraa Kolmiloukkonen, Ala-Outojärvi ja Kaitajärvi.
Moitajärvi

Moitajärvi on syvyyssuhteiltaan epäyhtenäinen metsäjärvi Kemijärven länsiosassa Lapin maakunnassa. Sen pinta-ala on 1,5 neliökilometriä. Etäisyys Kemijärven keskustasta on 17 kilometriä länteen.
Maantiede.
Runsaan kilometrin pituinen kaakkois–luoteissuuntainen niemi jakaa Moitajärven läntiseen pääaltaaseen ja itäiseen, pitkänkapeaan Syväselkään. Järven niemillä ei ole karttanimiä, saarilla sitä vastoin on (Ammesaari, Hautasaari, Isosaari, Pöhnäsaari, Varessaari). Rannoilla on jonkin verran pientaloja ja järven länsipuolitse kulkee paikallistie 9445.
Moitajärven itäpuolella sijaitsee pienten saarten täplittämä Moitalampi (65.342.1.041). Moitajärvi ja -lampi laskevat Moitaojaa etelään Jokilampeen (223,1 metriä mpy).
Moitajärven vesitilavuutta ei ole ilmoitettu. Keskisyvyyden ja pinta-alan perusteella se on runsaat viisi mijoonaa kuutiometriä.
Moitajärvi (65.342.1.034) kuuluu Palojärven valuma-alueeseen (65.342), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kemijoen vesistössä (65). Toinen jakovaihe on Kiviperän–Ala-Kivijärven valuma-alue (65.34) ja ensimmäinen on Kemijärven–Pelkosenniemen alue (65.3). Palojärven valuma-alueeseen kuuluu 40 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista vain Lautajärvi ja Moitajärvi ovat yli neliökilometrin laajuisia. Kolmanneksi laajin on Palojärvi.
Viron divisioona

Viron divisioona on Viron maavoimien pääasiallinen taisteluyksikkö.
Yhtymä perustettiin joulukuussa 2022 NATO:n kesäkuun 2022 Madridin kokouksen sovittujen suuntaviivojen pohjalta. Divisioona on luonteeltaan sodanajan taisteluyksikkö, ei koulutusorganisaatio.
Organisaatio.
Komentajaksi nimitettiin kenraalimajuri Veiko-Vello Palm.
Kako (prinsessa)

Kako, prinsessa Akishino (s. 29. joulukuuta 1994) on Japanin prinssi Akishinon ja tämän vaimon Kikon toinen lapsi.
Kako on opiskellut viittomakieltä, käyttää sitä julkisesti ja pyrkii edistämään kuulovammaisten asemaa Japanissa ja koko maailmassa.
Hän on opiskellut Japanin kristillisessä yliopistossa ja ollut vaihto-oppilaana Leedsin yliopistossa.
Lautajärvi (Kemijärvi)

Lautajärvi on syvyyssuhteiltaan epäyhtenäinen järvi Kemijärven länsiosassa Lapin maakunnassa. Sen pinta-ala on 1,9 neliökilometriä. Etäisyys Kemijärven keskustasta on 15 kilometriä lounaaseen.
Maantiede.
Lautajärven ulottuvuus etelästä pohjoiseen on noin 3,2 kilometriä. Järven eteläpuoliskon leveys on noin kilometrin. Pohjoispuolisko on kapeampi. Pohjoisimman osan muodostaa Sattaperä, jota erottaa pääaltaasta Iso Sattaniemi. Eteläosan niemiä ovat Kuusiniemi ja Kallioniemi. Lahdet (Tiaslahti, Ulkulahti, Kuusilahti, Leväperä) ovat suiltaan avoimia. Lautajärvessä on useita vähintään kymmenen metriä syviä alueita. Niiden yhteenlaskettu pinta-ala on noin 13 hehtaaria. Syvin piste, noin 14,5 metriä, sijaitsee Kuusiniemen ja Kallioniemen välissä.
Lautajärven kaakkoispuolella sijaitsee Palojärvi (174,5 metriä mpy), jonne Lautajärven vedet virtaavat Lautajokea pitkin. Lautajärven länsipuolitse kulkee paikallistie 19778. Lautajärven ja Palojärven välisellä kannaksella on Palojärvi-niminen asutus. Lautajärven länsipuolella kohoaa Lautatunturi, jonka laki on runsaat 280 metriä merenpintaa korkeammalla eli yli sata metriä järvenpintaa ylempänä.
Lautajärven vesitilavuus on 7 341 000 kuutiometriä.
Lautajärvi (65.342.1.007) kuuluu Palojärven valuma-alueeseen (65.342), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kemijoen vesistössä (65). Toinen jakovaihe on Kiviperän–Ala-Kivijärven valuma-alue (65.34) ja ensimmäinen on Kemijärven–Pelkosenniemen alue (65.3). Palojärven valuma-alueeseen kuuluu 40 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista vain Lautajärvi ja sen luoteispuolella sijaitseva Moitajärvi ovat yli neliökilometrin laajuisia. Kolmanneksi laajin on Palojärvi.
Ihmisoikeusvaltuutettu

Ihmisoikeusvaltuutettu on Euroopan neuvoston yhteydessä toimiva itsenäinen toimija, jonka päätehtävä on edistää tietoisuutta ihmisoikeuksista sekä ihmisoikeuksien kunnioittamista. Valtuutettu tekee vierailuja Euroopan neuvoston jäsenvaltioihin ja raportoi niiden ihmisoikeustilanteesta. Yksittäiset henkilöt eivät voi tehdä valitusta valtuutetulle.
Ihmisoikeusvaltuutettu valitaan kaksivaiheisella vaalilla, jossa Euroopan neuvoston ministerikomitea ensin äänestää jatkoon kolme ehdokasta ja sitten neuvoston parlamentaarinen yleiskokous valitsee valtuutetun. Ihmisoikeusvaltuutetun toimikausi kestää kuusi vuotta, jonka aikana valtuutettua ei voida erottaa ja jonka jälkeen samaa henkilöä ei voida valita uudelleen.
Ihmisoikeusvaltuutetun virka perustettiin Suomen aloitteesta vuonna 1999.
Ihmisoikeusvaltuutetut.
Ihmisoikeusvaltuutettuna ovat toimineet:
Veiko-Vello Palm

Veiko-Vello Palm (s. 29. toukokuuta 1971) on entinen Viron puolustusvoimien kenraalimajuri.
Yksityiselämä ja koulutus.
Palm on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta. Viron lisäksi hän puhuu englantia, venäjää ja suomea.
Hän kävi Tallinnan 21. koulua, josta hän valmistui vuonna 1989.
Sotilasura.
Hän komensi 1. jalkaväkiprikaatia 30. heinäkuuta 2015 elokuuhun 2018 asti. Sen jälkeen hän toimi puolustusvoimien esikuntapäällikön, kenraalimajuri Martin Heremin sijaisena. Joulukuun 5. päivänä 2018 hänestä tuli puolustusvoimien esikuntapäällikkö Heremin siirryttyä puolustusvoimien ylipäälliköksi.
Palm palveli Afganistanissa 2007-2008 ja toimi 2018-2021 Viron pääesikunnan päällikkönä.
Palm toimi Viron asevoimien varakomentajana kesäkuusta 2021 ja tammikuussa 2023 hänet nimitettiin Viron divisioonan komentajaksi.
Palm ilmoitti maaliskuussa 2024 eroavansa asevoimista. Taustalla uskotaan olleen puolustusvoimien komentajan Martin Heremin ero kesken komentajakautensa ja hänen seuraajansa valinta. Puolustusvoimien komentajaksi valittiin virkaiältään nuorempi eversti Andrus Merilo, joka ohitti valinnassa yhdeksän kenraalia. Puolustusvoimien kakkosmies Palm haukuttiin ja nolattiin iltapäivälehti Õhtulehdessä nimettömiksi jääneiden asevoimien edustajien haastattelussa. Haastattelussa korkea-arvoinen virolaisupseeri sanoi, etteivät hänen joukkonsa seuraisi sotatilanteessa Palmin johtoa.
Lefèvre

Lefèvre, LeFevre, Lefevre viittaa seuraaviin henkilöihin:
Salmijärvi (Hyrynsalmi)

Salmijärvi on järvi Hyrynsalmen keskustan itäpuolella Kainuun maakunnassa. Sen pinta-ala on 2,8 neliökilometriä Ranta10-menetelmällä tai 3,5 neliökilometriä Ranta20-menetelmällä. Etäisyys Kajaanista on 63 kilometriä pohjoiskoilliseen.
Maantiede.
Salmijärven pääallas on itärannan lähellä sijaitsevia vähäisiä luotoja lukuun ottamatta saareton. Lahdet (Simunanlahti, Syvälahti, Kurjalanlahti, Hietalahti) ovat suiltaan avoimia. Noin puolet järvestä on Ranta20-menetelmällä mitaten vähintään kolme metriä ja enintään kuusi metriä syvä. Vähintään kymmenen metriä syvien alueiden yhteenlaskettu pinta-ala on noin kaksitoista hehtaaria. Syvin piste, noin 17,5 metriä, sijaitsee järven länsipuoliskolla.
Hyrynsalmen keskustan itäisimmät osat ulottuvat Salmijärven länsirantaan. Muilla rannoilla on hajanaisesti pientaloja. Suurin tulouoma on kaakosta Nuottijärveltä (159,8 metriä mpy) virtaava Nuottijoki. Kurjalanlahdesta työntyy itään pieni ja kapea vesialue, jonka pohjukkaan virtaa Myllyoja järven itäpuolisilta soilta. Salmijärvi laskee noin kolmanneskilometrin pituista Siltasalmea länteen Emäjokeen. Valtatie 5 kulkee Siltasalmen yli.
Salmijärven vesitilavuus on 15 178 000 kuutiometriä.
Salmijärvi (59.431.1.007) kuuluu Seitenjärven-Hyrynjärven lähialueeseen (59.431), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Oulujoen vesistössä (59). Toinen jakovaihe on Hyrynjärven alue (59.43) ja ensimmäinen on Hyrynsalmen reitin alaosan alue (59.4). Seitenjärven-Hyrynjärven lähialueeseen kuuluu neljätoista vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Salmijärvi on Hyrynjärven jälkeen laajin. Ranta10-mittaustavalla toiseksi laajin on Seitenjärvi.
Benedetto Junck

Benedetto Junck (21. elokuuta 1852 Torino – 3. lokakuuta 1903 San Vigilio) oli italialainen säveltäjä.
Junck opiskeli harmoniaa ja kontrapunktia Alberto Mazzucaton ja Antonio Bazzinin johdolla Milanon konservatoriossa. Hän tuli parhaiten tunnetuksi lauluistaan, joihin kuuluvat sarjat "La Simona" (1878) ja "8 romanze" (1880). Junckin muuhun tuotantoon kuuluu muun muassa kamarimusiikkia, kuten jousikvartetto (1886) ja kaksi viulusonaattia (1884, 1885).
Sirpa Rautio (juristi)

Sirpa Rautio (s. 1962) on suomalainen juristi, joka toimii Euroopan unionin perusoikeusviraston johtajana. Hän on aiemmin toiminut Suomen Ihmisoikeuskeskuksen johtajana vuosina 2012–2024.
Rautio valmistui oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1990 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1992. Hän on toiminut asiantuntija- ja johtotehtävissä Pakolaisneuvonta ry:ssä 1990–1993 ja 1995–1996, YK:n pakolaisjärjestössä 1993–1995, YK:n entisen Jugoslavian kenttäoperaatiossa 1996–2001, ETYJin ihmisoikeus- ja demokratiatoimistossa 2001–2004, Euroopan neuvoston ihmisoikeusvaltuutetun toimistossa 2005–2008, EULEX Kosovossa 2008–2010 sekä Maailmanpankin ihmisoikeusrahastossa 2010–2012. 
Rautio valittiin vuonna 2012 perustetun Ihmisoikeuskeskuksen ensimmäiseksi johtajaksi. Ihmisoikeuskeskuksen johtajana hän toimi myös kansallisten ihmisoikeusinstituutioiden Euroopan verkoston (ENNHRI) hallituksen puheenjohtajana ja kansallisten ihmisoikeusinstituutioiden globaalin verkoston (GANHRI) hallituksen jäsenenä.
Rautio toimi EU:n perusoikeusviraston hallintoneuvoston puheenjohtajana vuosina 2017–2020. Joulukuussa 2023 hänet valittiin perusoikeusviraston johtajaksi.
Kate Marvel

Kate Marvel on Yhdysvalloissa työskentelevä ilmastotutkija. Hän vietti seitsemän vuotta tutkijana NASA Goddard Institute for Space Studiesissa ja Columbian yliopistossa. Sitä ennen hän työskenteli Lawrence Livermore National Laboratoryssa ja Stanfordin yliopistossa. 
Marvel aloitti opintonsa kosmologiassa, mutta valmistui teoreettisen fysiikan tohtoriksi Cambridgen yliopistosta, jossa hän oli Gates-stipendiaatti. Marvelin kirjan "Human Nature" julkaisi Ecco Press vuonna 2023. Ennen Columbian yliopistoa Marvel työskenteli Stanfordin yliopistossa, Carnegie Institutionissa ja Lawrence Livermore National Laboratoryssa. Hänen työnsä on tunnistanut ihmisen vaikutuksen nykyisin havaittaviin pilvisyyteen, sateen rakenteisiin ja kuivuusriskiin. Marvelin tutkimus keskittyy ilmaston mallintamiseen ja sen ennustamiseen, kuinka paljon maapallon lämpötila nousee tulevaisuudessa.
Marvel on kirjoittanut "Scientific American" -lehteen kolumnia nimeltä "Hot planet".
Oshkosh L-ATV

Oshkosh L-ATV (Light Combat Tactical All Terrain Vehicle) on kevyehkö monikäyttöinen panssariajoneuvo, joka voitti Yhdysvaltain asevoimien Joint Light Tactical Vehicle -ohjelman.
Historia.
Joint Light Tactical Vehicle -ohjelma (JLTV) käynnistettiin 2000-vuosikymmenen lopulla, koska Yhdysvaltain armeijan pääasiallinen taktinen ajoneuvo oli hyvin heikosti panssaroitu Humvee. Irakin sodassa etenkin tuhoisista tienvarsipommeista muodostui suuri ongelma, jota vastaan käynnistettiin MRAP-ohjelma. MRAPit olivat hyvin suojattuja, mutta raskaita ja kömpelömpiä liikkumaan. JLTV-ohjelma käynnistettiin kehittämään Humveet korvaava yleiskäyttöinen ajoneuvo, joka olisi hyvin suojattu, mutta kevyt. Myöhemmin kaikkien Humveiden korvaamisesta luovuttiin ja tyydyttiin korvaamaan vain osa.
JLTV-ohjelmassa kilpailivat useiden valmistajien ajoneuvot. Elokuussa 2015 Oshkoshin ajoneuvo valittiin voittajaksi. Ajoneuvoja on tilattu useissa erissä ja niitä on tarkoitus ostaa kymmeniä tuhansia. Maavoimat ja merijalkaväki ovat tilanneet eniten ajoneuvoja, mutta muutkin puolustushaarat saavat niitä pienemmissä määrissä. Ajoneuvoja on myyty paljon myös ulkomaille.
Suunnittelu.
L-ATV on paremmin suojattu kuin lisäpanssareilla varustetut Humveet ja yhtä hyvin suojattu kuin alkuperäiset MRAPit, mutta on MRAPeja huomattavasti kevyempi ja pienempi. Ajoneuvoon voi asentaa modulaarisesti lisäpanssarointipaketteja. Ajoneuvo on vakiona aseistamaton, mutta se voidaan aseistaa esimerkiksi kevyellä tai raskaalla konekiväärillä, automaattisella kranaatinheittimellä tai panssarintorjuntaohjuksilla. Nämä aseet voivat olla joko manuaalisesti käytettyjä tai kauko-ohjattuun asetorniin sijoitettuja.
JLTV-perheen ajoneuvoilla on kolme perusrakennetta: Utility/JLTV-UTL (hyötykäyttö), Close Combat Weapons Carrier/JLTV-CCWC (lähitaisteluasealusta) ja General Purpose/JLTV-GP (yleiskäyttö). Utility on kaksiovinen ja muut neliovisia. L-ATV:stä on myös ambulanssiversio, mutta sitä ei luokitella osaksi JLTV:tä.
Yhdysvaltain asevoimien käytössä L-ATV:stä on seuraavat mallit:
Käyttäjät.
Useat maat ovat tehneet tilauksia 2010-luvun lopulla ja 2020-luvun alussa. Ajoneuvoja on toimitettu Euroopan maihin pääosin 2020-luvun alkuvuosista lähtien.
Antonio Cagnoni

Antonio Cagnoni (8. helmikuuta 1828 Godiasco Salice Terme – 30. huhtikuuta 1896 Bergamo) oli italialainen säveltäjä.
Cagnoni opiskeli vuodesta 1842 Milanon konservatoriossa. Aluksi hän sai viulunsoiton opetusta, sitten Pietro Raylta ja Felice Frasilta sävellysopetusta. Cagnonin teoksista ensimmäisenä esitettiin operetti "Rosalia di San Miniato" Milanossa 28. helmikuuta 1845. Ooppera "I due savoiardi" esitettiin 13. kesäkuuta 1846. Suurempaa menestystä Cagnoni sai vuonna 1847 oopperallaan "Don Bucefalo", joka esitettiin ensin kesällä Milanossa ja jo saman vuoden syksyllä Napolin Teatro San Carlossa. Sittemmin "Don Bucefalo" esitettiin kaikissa Italian suurissa teattereissa ja vuonna 1865 Pariisin Théâtre-Italienissa. Sitä pidetäänkin Cagnonin menestyneimpänä teoksena. Muista oopperoista hyvän vastaanoton saivat erityisesti "Michele Perrin" (1864) ja "Papa Martin" (1871). "Michele Perrin" esitettiin myöhemmin Montevideon Solís-teatterissa (1873) ja kaudella 1886–1887 Maltalla. Säveltäjä sai sen ansiosta Pyhien Mauritiuksen ja Lasaruksen ritarikunnan ristin. "Papa Martin" esitettiin sittemmin Lontoossa nimellä "The Porter of Havre" vuonna 1875 ja Berliinin Volksoperissa vuonna 1910.
Cagnoni sävelsi myös hengellisiä teoksia, kuten messuja ja motetteja. Hän toimi vuoteen 1863 asti maestro di cappellan asemassa Vigevanon tuomiokirkossa. Vuonna 1873 Cagnoni seurasi Carlo Cocciaa Novaran tuomiokirkon maestro di cappellana ja pääsi samalla musiikkioppilaitoksen johtajaksi. Vuonna 1887 hän pääsi Amilcare Ponchiellin kuoltua täyttämättä jääneeseen virkaan Bergamon Santa Maria Maggioreen. Cagnonin oppilaiden joukossa oli Cipriano Pontoglio.
Gioacchino Rossinin kuoltua Cagnoni osallistui "Messa per Rossinin" säveltämiseen yhtenä kolmestatoista tekijästä laatimalla siihen Quid sum miser -osan.
Ladaniva

Ladaniva on vuonna 2019 Lillessä perustettu ranskalais-armenialainen maailmanmusiikkiyhtye. Sen muodostavat armenialainen laulaja Žaklin Baghdasarjan ja ranskalainen multi-instrumentalisti Louis Thomas. Yhtyeen musiikki on saanut vaikutteita eri maiden ja kulttuurien musiikista, etenkin balkanilaisesta musiikista, Réunionin saarella soitettavasta maloya-musiikista sekä armenialaisesta kansanrunoudesta. Yhtyeen nimi on saanut inspiraationsa venäläisen Ladan malliston nelivetoisesta Lada Niva -maastoautomallista. Ladaniva edusti Armeniaa vuoden 2024 Eurovision laulukilpailussa Malmössä. Sen edustuskappale, nimeltään ”Jako”, sijoittui kilpailun finaalissa kahdeksanneksi.
Historia.
Ladaniva perustettiin vuonna 2019 Ranskan Lillessä, kun laulaja Žaklin Baghdasarjan ja multi-instrumentalisti Louis Thomas alkoivat tekemään yhteistyötä keskenään. Yhtyeen laulaja Baghdasarjan syntyi vuonna 1997 Armenian Jeghegnadzorissa ja varttui Valko-Venäjän Minskissä, kunnes hän muutti äitinsä kanssa Ranskaan vuonna 2014. Baghdasarjan on laulunut jo varhaisesta iästä lähtien. Hän asui Ranskassa Tourcoingin kaupungissa ja opiskeli musiikkia Lillen konservatoriossa. Yhtyeen toinen jäsen Louis Thomas syntyi vuonna 1987 Lillessä musikaaliseen perheeseen. Hän on kokenut jazzmuusikko ja hän on myös opiskellut musiikkia Lillen konservatoriossa. Eräänä iltana vuonna 2018 pari tapasi toisensa sattumalta jammailusessiossa, joka järjestettiin Vieux-Lillen kaupunginosassa sijaitsevassa "l'Intervalle"-musiikkibaarissa.
Vuoden 2020 maaliskuussa ja huhtikuussa, koronaviruspandemian aikaan, Ladaniva julkaisi kaksi musiikkivideota kappaleilleen ”Vai aman” ja ”Zepjuri nman”. Kappaleet menestyivät hyvin varsinkin armenialaisen yhteisön keskuudessa. Myöhemmin yhtye julkaisi seuraavan musiikkivideon kappaleelleen ”Kef tšilini”, joka saavutti 18 miljoonaa katselukertaa muutamassa kuukaudessa. Vuonna 2023 Ladaniva julkaisi oman nimisen debyyttialbuminsa "Ladaniva" [PIAS] Recordings -levy-yhtiön kautta.
9. maaliskuuta 2024 Armenian yleisradioyhtiö AMPTV ilmoitti Ladanivan edustavan Armeniaa vuoden 2024 Euroviisuissa Ruotsin Malmössä. Heidän kilpailukappaleensa ”Jako” ("Žako") julkaistiin 13. maaliskuuta 2024, ja sen ovat kirjoittaneet Žaklin Baghdasarjan ja Louis Thomas yhdessä Audrey Leclercqin kanssa. Kappale pääsi kilpailun finaaliin ja sijoittui kahdeksanneksi.
Musiikkityyli.
Ladanivan musiikkityyli on osaltaan saanut inspiraatiota Armenian, Venäjän ja Balkanin musiikista, mutta toisaalta myös Etelä-Amerikan, Afrikan ja Réunionin saaren musiikkikulttuurista.
Palkinnot.
Ladaniva on voittanut European Border Breakers Awards -palkinnonjakotilaisuudessa jaettavan yleisöpalkinnon.
Médéan maakunta

Médéan maakunta () eli wilaya on hallintoalue Algerian pohjoisosassa. Sen keskus on Médéan kaupunki. Maakunnan pinta-ala on 8 700 neliökilometriä. Asukkaita on 1 002 300 henkeä (vuonna 2020, arvio).
Médéan maakunta rajoittuu pohjoisessa Blidan, idässä Bouiran ja M’Silan, etelässä Djelfan ja lännessä Tissemsiltin ja Aïn Deflan maakuntiin. Maisemaa leimavat Tell Atlaksen vuoret, kukkulat ja tasangot. Ilmasto on välimerellinen. Kesät ovat kuumia ja kuivia ja talvet leutoja ja kosteita. Keskilämpötila on talvella 10 ja kesällä 35 astetta. Vuotuinen sademäärä on 800 millimetriä.
Maakunta jakautuu hallinnollisesti 19 piirikuntaan eli daïraan, joihin kuuluu 64 kuntaa. Piirikuntien keskukset ovat Aïn Boucif, Aziz, Beni Slimane, Berrouaghia, Chahbounia, Chellalet El Adhaoura, El Azizia, El Guelb El Kebir, El Omaria, Ksar Boukhari, Médéa, Ouamri, Ouled Antar, Ouzera, Seghouane, Sidi Naamane, Si Mahdjoub, Souagui ja Tablat.
Médéan kautta kulkee Algerista etelään johtava valtatie RN1. Maakunnan pääelinkeinot ovat maatalous ja teollisuus. Médéassa toimii Yahia Faresin yliopisto.
Giuseppe Persiani

Giuseppe Persiani (11. syyskuuta 1799 Recanati – 13. elokuuta 1869 Pariisi) oli italialainen säveltäjä.
Persiani soitti nuorena viulua Rooman ja Napolin teatteriorkestereissa. Hänen opettajiaan olivat Niccolò Antonio Zingarelli ja Giacomo Tritto. Persiani oli vuodesta 1830 naimisissa oopperalaulaja Fanny Tacchinardi-Persianin kanssa. Hän saavutti suurta menestystä oopperallaan "Ines de Castro", joka kantaesitettiin Napolissa vuonna 1835 ja josta järjestettiin sittemmin esityksiä eri puolilla Eurooppaa. Maria Malibran tulkitsi nimiroolin (Inês de Castro) ja Carl Czerny sävelsi pianoteoksen oopperan teemoihin.
Vuonna 1847 Persiani perusti Lontooseen italialaisen teatterin, jonka suosio jäi vaatimattomaksi.
Unforgettable (Marcus &amp; Martinuksen kappale)

Unforgettable on norjalaisen duon Marcus &amp; Martinuksen kappale, joka julkaistiin 2. maaliskuuta 2024. Duo voitti kappaleella Ruotsin euroviisukarsintana toimineen Melodifestivalen 2024 -kilpailun, ja edustivat sillä Ruotsia vuoden 2024 Eurovision laulukilpailussa Malmössä. He tulivat kilpailussa yhdeksänneksi saaden yhteensä 174 pistettä, joista 49 yleisöltä ja 125 raadeilta.
Kappaleen ovat kirjoittaneet Jimmy Joker, Joy ja Linnea Deb sekä laulajat itse.
Paul Lhérie

Paul Lhérie (oikeasti "Lévy"; 8. lokakuuta 1844 Pariisi – 17. lokakuuta 1937 Pariisi) oli ranskalainen oopperalaulaja. Hän lauloi varhaisella urallaan tenorina ja siirtyi baritonirooleihin vuonna 1882.
Lhérie oli Louis-Henri Obinin oppilas Pariisissa. Hän teki oopperadebyyttinsä vuonna 1866 Étienne Méhulin oopperan "Joseph" esityksessä Opéra-Comiquessa. Hän lauloi Opéra-Comiquessa vuoteen 1868 saakka ja jälleen vuodesta 1872. Lhérie loi Don Josén roolin "Carmenissa" vuonna 1875. Vuonna 1884 hän loi Rodrigon roolin Giuseppe Verdin "Don Carloksen" revisoidussa versiossa La Scalassa. Lhérie esiintyi Covent Gardenissa vuonna 1887 oopperassa "Rigoletto" ja palasi sinne "La traviatan" ja "Trubaduurin" esityksiin.
Lhérie vetäytyi näyttämöltä vuonna 1894. Sen jälkeen hän työskenteli lauluopettajana Pariisissa.
Läntinen sotilaspiiri

Läntinen sotilaspiiri () oli Venäjän asevoimien maantieteelliseen jakoon perustuvat sotilaspiiri vuosina 2010-2024. Se muodostettiin yhdistämällä Moskovan sotilaspiiri ja Leningradin sotilaspiiri. Vuosina 2021-2024 (joidenkin tulkintojen mukaan 2016-2024) läntinen sotilaspiiri oli pienempi kuin tätä ennen, koska luoteisista federaatiosubjekteista muodostettiin Pohjoisen laivaston sotilaspiiri. 
Maaliskuun 2024 alussa tuli voimaan uusi sotilaspiirijako, jossa Läntisen ja Pohjoisen laivaston sotilaspiirit lakkautettiin. Näiden kattamat Venäjän federaatiosubjektit ryhmiteltiin jälleen Moskovan ja Leningradin sotilaspiireiksi. 
Sotilaspiirin päämaja oli Pietarissa sijaitsevassa pääesikunnan rakennuksessa Palatsiaukion reunalla vastapäätä Talvipalatsia.
Organisaatio.
Vuonna 2023 sotilaspiirin joukkoihin kuuluivat:
Eteläinen sotilaspiiri

Eteläinen sotilaspiiri () on Venäjän asevoimien maantieteelliseen jakoon perustuva sotilaspiiri.
Eteläinen sotilaspiiri muodostettiin 2008 yhdistämällä Pohjois-Kaukasian sotilaspiiri, Mustanmeren laivasto ja Kaspian laivasto-osasto saman päämajan alaisuuteen. Vuonna 2014 miehitetty kiistanalainen Krimin niemimaa liitettiin mukaan ja 2024 neljä osittain miehitettyä Ukrainan aluetta.
Sen päämaja on Donin Rostovissa.
Organisaatio.
Vuonna 2023 sotilaspiirin joukkoihin kuuluivat:
Marie Delna

Marie Delna (oikeasti "Ledan"; 3. huhtikuuta 1875 Meudon – 23. heinäkuuta 1932 Pariisi) oli ranskalainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan kontra-altto.
Delna opiskeli Pariisissa muun muassa Rosine Laborden johdolla. Hän debytoi Opéra-Comiquessa vuonna 1892 Didon roolissa Hector Berlioz'n oopperassa "Troijalaiset". Hän pysyi Opéra-Comiquen laulajana kuuden vuoden ajan. Vuonna 1894 Delna esiintyi myös Covent Gardenissa. Vuosina 1898–1901 hän lauloi Pariisin oopperassa ja Milanon Teatro Liricossa. Vuonna 1903 Delna meni naimisiin belgialaisen A. H. de Saonen kanssa ja luopui tilapäisesti esiintymisestä. Hän teki paluun Opéra-Comiqueen vuonna 1908.
Delna teki Metropolitan-debyyttinsä vuonna 1910 Christoph Willibald Gluckin oopperassa "Orfeus ja Eurydike". Palattuaan Pariisiin hän lauloi Opéra-Comiquessa, kunnes vetäytyi näyttämöltä vuonna 1922. Delna osallistui Alfred Bruneaun oopperan "L'attaque du moulin" ja Benjamin Godardin oopperan "La vivandière" kantaesityksiin. Hän oli mukana myös Jules Massenet'n oopperan "Werther" ensimmäisessä Pariisissa järjestetyssä esityksessä.
Keskinen sotilaspiiri

Keskinen sotilaspiiri () on Venäjän asevoimien maantieteelliseen jakoon perustuva sotilaspiiri.
Sotilaspiiri muodostettiin 2008 yhdistämällä Volgan–Uralin sotilaspiiri ja osa Siperian sotilaspiiriä. Maantieteellisesti se on suurin Venäjän sotilaspiireistä. 
Sen päämaja on Jekaterinburgissa.
Organisaatio.
Vuonna 2023 sotilaspiirin joukkoihin kuuluivat:
Itäinen sotilaspiiri

Itäinen sotilaspiiri () on Venäjän asevoimien maantieteelliseen jakoon perustuva sotilaspiiri Venäjän Kaukoidässä. Sotilaspiiri muodostettiin 2008 yhdistämällä Kaukoidän sotilaspiiri ja baikalintakainen osa Siperian sotilaspiiriä. Sen päämaja on Habarovskissa.
Organisaatio.
Vuonna 2023 sotilaspiirin joukkoihin kuuluivat:
Gianni Vernetti

Gianni Vernetti (Torino, 27. marraskuuta 1960) on italialainen toimittaja ja poliitikko. Hänet valittiin varajäseneksi 2001 ja 2008 ja senaattoriksi2006.
Vuosina 2006-2008 hän oli osa Romano Prodin toista hallitusta varaulkoministerinä.
Hän on naimisissa toimittaja Laura De Donaton kanssa. Heillä on neljä lasta.
Jeanne Marié de l'Isle

Jeanne Marié de l'Isle (alun perin "Jeanne Louise Beugnion"; 23. marraskuuta 1872 Pariisi – 5. helmikuuta 1928 Pariisi) oli ranskalainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan mezzosopraano.
Marié de l'Isle opiskeli laulua H. Maurice Jacquetin johdolla. Hän sai opetusta myös tädiltään Célestine Galli-Mariélta. Marié de l'Isle debytoi vuonna 1896 Versaillesissa Aimé Maillart'n oopperan "Les dragons de Villars" esityksessä. Samana vuonna hän teki ensimmäisen esiintymisensä Opéra-Comiquessa "Lakmén" tuotannossa, jossa hän lauloi Marie van Zandtin kanssa. Marié de l'Isle kuului Opéra-Comiquen esiintyjistöön vuosina 1896–1917. Hän saavutti menestystä "Carmenin" nimiroolissa ja Léon Beylen vastaesiintyjänä Charlotten roolissa "Wertherissä".
Marié de l'Isle osallistui monien oopperoiden kantaesityksiin. Näitä olivat "Cendrillon" (Massenet, 1899), "Louise" (Charpentier, 1900), "La Marseillaise" (Lambert, 1900), "L'intermezzo" (Lemaire, 1901) ja "La Carmélite" (Hahn, 1902). Marié de l'Isle aloitti laulun opettamisen École normale de musique de Parisissa vuonna 1922 ja antoi myös yksityisopetusta. Hän oli naimaton.
Albert Saléza

Albert Saléza (18. lokakuuta 1867 Brugge – 26. marraskuuta 1916 Pariisi) oli ranskalainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan tenori.
Saléza opiskeli Saint-Yves Baxin ja Louis-Henri Obinin johdolla Pariisin konservatoriossa. Hän debytoi Édouard Lalon oopperassa "Le roi d'Ys" Opéra-Comiquessa 19. heinäkuuta 1888. Tämän jälkeen hän teki esiintymisiä Rouenissa, Bordeaux'ssa ja Nizzassa. 16. toukokuuta 1892 Saléza teki ensimmäisen esiintymisensä Pariisin oopperassa Ernest Reyerin teoksessa "Salammbô". Vuonna 1894 hän oli kantaesittämässä César Franckin oopperaa "Hulda" ja Charles-Édouard Lefebvren oopperaa "Djelma". Ensimmäiset esiintymisensä Covent Gardenissa ja Metropolitan-oopperassa Saléza teki vuonna 1898. Molemmissa oopperataloissa hän esiintyi tuolloin Charles Gounod'n Romeona.
Saléza jatkoi säännöllistä esiintymistä Pariisissa, kunnes liittyi Pariisin konservatorion henkilökuntaan vuonna 1911.
Janne Aer

Janne Erkki Ilmari Aer (s. 24. joulukuuta 1961 Tampere) on suomalainen juristi, joka toimii korkeimman hallinto-oikeuden oikeusneuvoksena.
Elämä ja ura.
Aer valmistui oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1987, oikeustieteen lisensiaatiksi vuonna 1991 ja oikeustieteen tohtoriksi vuonna 2000. Lisäksi hän sai varatuomarin arvon vuonna 1994.
Aer työskenteli Turun yliopiston viransijaisena assistenttina vuosina 1987–1990, Keski-Suomen lääninoikeuden viransijaisena lääninoikeudensihteerinä vuosina 1991–1994, Uudenmaan lääninoikeuden lääninoikeudensihteerinä vuosina 1994–2000, Helsingin hallinto-oikeuden hallinto-oikeussihteerinä vuosina 2000–2001 ja hallinto-oikeustuomarina vuosina 2002–2012 sekä oikeusministeriön erityisasiantuntijana vuonna 2004. Aer nimitettiin korkeimman hallinto-oikeuden määräaikaiseksi jäseneksi vuonna 2013 ja vakinaiseksi jäseneksi vuonna 2015.
Aer toimi Suomen Lakimiesliiton oikeuspoliittisen valiokunnan jäsenenä vuosina 1999–2003. Hän toimi Suomen Tuomariliiton hallituksen varajäsenenä vuosina 2003–2006 ja jäsenenä vuosina 2003–2006 ja 2010–2013.
Adèle Isaac

Adèle Isaac (8. tammikuuta 1854 Calais – 22. lokakuuta 1915 Pariisi) oli ranskalainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan sopraano. Hän tuli tunnetuksi ranskalaisten oopperoiden rooleista.
Isaac sai Pariisissa opetusta Gilbert Duprez'lta. Hän teki debyyttinsä vuonna 1870 Pariisin Montmartre-teatterissa Victor Massén oopperassa "Les noces de Jeannette". Isaac lauloi Opéra-Comiquessa vuosina 1873 ja 1878–1888 sekä Pariisin oopperassa vuosina 1883–1885. Hän vetäytyi näyttämöltä vuonna 1894.
Prosper Dérivis

Prosper Dérivis (28. lokakuuta 1808 Pariisi – 11. helmikuuta 1880 Pariisi) oli ranskalainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan basso.
Dérivis oli oopperalaulaja Henri-Étienne Dérivisin poika. Hän opiskeli Pariisissa Felice Pellegrinin ja Auguste Nourrit'n johdolla. Hän debytoi Pariisin oopperassa vuonna 1831. Dérivis oli Pariisin oopperassa mukana kantaesittämässä Hector Berlioz'n oopperaa "Benvenuto Cellini", Giacomo Meyerbeerin oopperaa "Hugenotit" ja Gaetano Donizettin oopperaa "Les martyrs". Vuosina 1842–1843 Dérivis esiintyi La Scalassa Milanossa. Hän osallistui Giuseppe Verdin "Nabuccon" ja "I Lombardin" kantaesityksiin. Lisäksi hän oli mukana kantaesittämässä Gaetano Donizettin "Linda di Chamounixia" Wienissä vuonna 1842.
Dérivis vetäytyi näyttämöltä vuonna 1857 ja opetti sitten laulua Pariisissa.
Venäjän 6. armeija

6. punalippuinen armeija () Venäjän maavoimiin kuuluva yhtymä –1998 ja 2010–. Sen esikunta on Agalatovossa Leningradin alueella.
Historia.
6. armeijan edeltäjä oli Puna-armeijan 6. armeija Venäjän sisällissodasta 1918–1920. 6. armeija luotiin toisen maailmansodan aikana neljä kertaa ja vielä uudelleen vuonna 1952.
6. armeijan perustana oli 31. jalkaväkiarmeijakunta (toinen perustaminen), joka luotiin alun perin 2. toukokuuta 1943. Siitä muodostettiin huhtikuussa 1952 Murmanskissa 6. armeija. Siihen kuuluivat 45. divisioona Petsamossa, 67. divisioona Murmanskissa, 341. divisioona Alakurtissa ja 367. divisioona Sortavalassa. Jalkaväkidivisioonista tuli motorisoituja divisioonia 1957, jolloin niiden numerointi muutettiin. Armeija lakkautettiin alkuvuodesta 1960, mutta muodostettiin uudelleen kesällä päämajanaan Petroskoi.
Armeijaan kuuluivat 1970-luvun alusta 1980-luvun lopulle:
Se sai Punalipun kunniamerkin 15. tammikuuta 1974. Armeija lakkautettiin 1998.
Venäjän 6. armeija.
6. armeija muodostettiin uudelleen elokuussa 2010 Pietarissa.
Vuonna 2023 armeijan joukot ovat:
Edmond Membrée

Edmond Membrée (14. marraskuuta 1820 Valenciennes – 10. syyskuuta 1882 Domont) oli ranskalainen säveltäjä.
Membrée opiskeli Pariisin konservatoriossa pianonsoittoa Charles-Valentin Alkanin ja Pierre-Joseph-Guillaume Zimmermanin sekä sävellystä Michele Carafan johdolla. Hänen teostensa joukossa ovat oopperat "François Villon" (1857), "L'Esclave" (1874), "Les Parias" (1876) ja "La Courte Échelle" (1879). Hän sävelsi myös muun muassa kantaatin "Fingal" (1861) ja lauluja.
Neuvostoliiton 6. armeija

6. armeija oli Neuvostoliiton asevoimien yhtymä.
Historia.
Venäjän sisällissodassa toimi syyskuusta 1918 vuoteen 1920 Puna-armeijan 6. armeija. Se muodostettiin koillisen suojajoukkojen osastoista Arkangelissa, Kotlasissa ja Vjatkassa. Armeija lakkautettiin huhtikuussa 1920 ja sen joukot siirrettiin Vienanmeren sotilaspiirille ja 7. armeijalle.
6. armeija muodostettiin 17. syyskuuta 1939 nimeämällä Itäinen armeijaryhmä (aik. Vinnitsan armeijaryhmä) Ukrainan rintaman 6. armeijaksi. Sen komentajaksi tuli Filipp Golikov. Kiovan erikoissotilaspiirin joukot osallistuivat länsi-Ukrainan ja länsi-Valko-Venäjän valtaamiseen eli hyökkäykseen Puolaan 1939.
Kesällä 1941 armeija kuului Lounaan rintamaan ja oli sijoitettu Lviviin.
Armeijan pääesikunta lakkautettiin Saksan hyökkäyksen alettua Umanin taistelun jälkeen, jossa armeija tuhoutui.
6. armeija muodostettiin toisen kerran Etelän rintamalle perustanaan 48. armeijakunnan joukot. Se puolusti Dneprin rantaa Dnipropetrovskin luoteispuolella.
Se siirrettiin Lounaan rintamalle ja se puolusti Donbassia ja osallistui Barvenkovon–Lozovan offensiiviin ja toiseen Harkovan taisteluun. Armeija joutui Izjumin mottiin 57. armeijan kanssa, jossa neuvostoarmeija kärsi 200 000 miehen menetykset ja armeijat tuhoutuivat.
6. armeija muodostettiin uudelleen kolmannen kerran 6. reserviarmeijasta 7. kesäkuuta 1942. Se kuului Voronežin rintamaan, Lounaan rintamaan ja 3. Ukrainan rintamaan. Armeija murtautui läpi Italian 8. armeijan alppijääkärien linjoista Operaatio Saturnuksen aikana tammikuussa 1943. Armeija osallistui 1944 Nikopol–Kryvyi Rihin, Bereznehuvate-Snihurivkan ja Odessan offensiiviin. Se lakkautettiin jälleen kesäkuussa 1944.
Neljäs perustaminen.
6. armeija muodostettiin uudelleen joulukuussa 1944 siirtämällä siihen 3. kaartinarmeijan ja 13. armeijan joukkoja.
1. tammikuuta 1945 se kuului 1. Ukrainan rintamaan.
Vuoden 1945 aikana armeija osallistui Sandomierz–Sleesian ja Ala-Sleesian offensiiveihin.
Helmikuussa armeija piiritti marsalkka Ivan Konevin johdolla Festung Breslaun, jonne jäi mottiin kymmeniätuhansia Wehrmachtin joukkoja. 
Sodan jälkeen 6. armeija vedettiin Orjolin sotilaspiiriin ja hajotettiin Voronežin sotilaspiirissä 1945 lopulla.
Viides perustaminen.
6. armeijan perustana oli 31. jalkaväkiarmeijakunta (toinen perustaminen), joka luotiin 2. toukokuuta 1943.
6. armeija muodostettiin uudelleen huhtikuussa 1952 Murmanskissa 31. armeijakunnan joukoista. Siihen kuuluivat 45. divisioona Petsamossa, 67. divisioona Murmanskissa, 341. divisioona Alakurtissa ja 367. divisioona Sortavalassa. Jalkaväkidivisioonista tuli motorisoituja divisioonia 1957, jolloin niiden numerointi muutettiin. Armeija lakkautettiin alkuvuodesta 1960, mutta muodostettiin uudelleen kesällä päämajanaan Petroskoi. 
Se sai Punalipun kunniamerkin 15. tammikuuta 1974. Armeija lakkautettiin 1998.
Henry Février

Henry Février (2. lokakuuta 1875 Pariisi – 6. heinäkuuta 1957 Pariisi) oli ranskalainen säveltäjä.
Février oli arkkitehti Jules Févrierin poika. Hän opiskeli Pariisin konservatoriossa Gabriel Faurén, Xavier Leroux'n, Raoul Pugnon ja Jules Massenet'n johdolla. Lisäksi hän sai yksityisopetusta André Messagerilta. Février julkaisi vuonna 1948 kirjan Messagerista. Hänen sävellystuotantonsa joukossa on näyttämöteoksia (oopperoita ja operetteja), kamarimusiikkia, pianokappaleita, kuoroteoksia ja lauluja.
Février oli pianisti Jacques Févrierin isä.
Xavier Leroux

Xavier Henry Napoléon Leroux (11. lokakuuta 1863 Velletri – 2. helmikuuta 1919 Pariisi) oli ranskalainen säveltäjä ja musiikkipedagogi.
Leroux opiskeli Pariisin konservatoriossa Théodore Dubois'n ja Jules Massenet'n johdolla. Hän oli vuoden 1885 sävellyksen Prix de Rome -palkinnon voittaja. Hän opetti Pariisin konservatoriossa vuodesta 1896 lähtien. Leroux'n tuotantoon kuuluu lukuisia oopperoita, kuten "Astarté" (1901) ja "Le Chemineau" (1907). Niiden lisäksi hän teki lauluja ja pianokappaleita. Leroux oli naimisissa oopperalaulaja Meyrianne Héglonin kanssa.
Ila Arun

Ila Arun (s. 15. maaliskuuta 1954 Jodhpur, Rajasthan, Intia) on intialainen näyttelijä ja laulaja, joka tunnetaan parhaiten työstään hindinkielisissä elokuvissa. Hän on esiintynyt elokuvissa kuten "Lamhe" (1991) ja "Jodhaa Akbar" (2008). Hän voitti parhaan naislaulajan Filmfare Awards -palkinnon Alka Yagnikin kanssa kappaleesta ”Choli Ke Peeche” elokuvasta "Khalnayak" (1993). Hän lauloi Yagnikin kanssa myös kappaleen ”Ringa Ringa” elokuvaan "Slummien miljonääri" (2008).
Yksityiselämä.
Arun on naimisissa Arun Bajpain kanssa ja heillä on tytär Ishitta Arun, joka työskentelee myös taiteen alalla.
Teini Ahava

Teini Evert Ahava, vuoteen 1906 Winter (8. toukokuuta 1900 Viipuri – 27. helmikuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen juristi ja virkamies, joka toimi oikeusministeriön kansliapäällikkönä.
Ahavan vanhemmat olivat hallintoneuvos Iivar Ahava, aiemmin Winter, ja Natalia Popoff. Hän avioitui 1931 Saara Annikki Siimeksen kanssa. Ahava tuli ylioppilaaksi Joensuun lyseosta 1919 ja suoritti yleisen oikeustutkinnon 1927 ja lakitieteen kandidaatin tutkinnon 1934. Varatuomarin arvon hän sai 1930. Ahava myös väitteli valtiotieteen tohtoriksi 1930. 
Ahava oli Asutushallituksen ylimääräinen esittelijä 1928–1932, maatalousministeriön nuorempi hallintosihteeri 1932–1936 ja vanhempi hallintosihteeri 1938–1941, oikeusministeriön vt. nuorempi hallintosihteeri 1936–1938, kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön vanhempi hallintosihteeri 1941–1943 ja rakennusasiainosaston ylimääräinen toimistopäällikkö 1943–1946 ja apulaisosastopäällikkö 1946. Oikeusministeriön hallintoneuvos ja kansliapäällikkö Ahava oli 1946–1960. Hän työskenteli myös useissa komiteoissa ja toimikunnissa ja oli muun muassa Valtion elokuvalautakunnan jäsen 1955–1960.
Louisa Tyndall

Louisa Charlotte Tyndall (o.s. Hamilton, 3. elokuuta 1845 – 19. elokuuta 1940) oli englantilainen aatelisnainen, joka tunnetaan osuudestaan aviomiehensä John Tyndallin tuotantoon.
Tyndallin vanhemmat olivat Lord Claud Hamilton ja Lady Hamilton, tyttönimeltään Elizabeth Emma Proby. Heidän talossaan Lontoossa vieraili tuon ajan kuuluisia kirjailijoita ja muita älykköjä. Isän diplomaattitehtävien takia perhe matkusteli ja asui jonkun aikaa Irlannissa. Louisasta tuli yksi yläluokan nuorista naisista, jotka kävivät seuraamassa luonnontieteen luentoja Royal Institutionissa. Hän kuunteli siellä vuonna 1860 RI:n yli-intendentin Michael Faradayn johdantoluentoja. John Tyndall oli Faradayn alainen ja vuodesta 1867 tämän seuraaja. 
Louisa Hamilton ja John Tyndall menivät naimisiin vuonna 1876. Tyndall oli 56, Hamilton 31. Avioliitto oli onnellinen. Louisa avusti miestään myös tämän työssä ja kirjeenvaihdossa. Louisan ilmeinen älykkyys ei kuitenkaan saanut Tyndallia muuttamaan viktoriaaniselle ajalle tyypillisiä mielipiteitään naisista alempiarvoisina olentoina.
Tyndallit asuivat virka-asunnossa Royal Institutionin luentosalin yläkerrassa, ja siellä kävi jatkuvasti kylässä tieteen ja taiteen suuria nimiä. Louisa toimi miehensä amanuenssina ja teki muistiinpanot tämän kokeista. Kesät he viettivät Sveitsissä Valaisista ostamassaan lomamökissö.
John Tyndall sairasteli paljon ja jäi eläkkeelle 1887. Pariskunta muutti maalaistaloonsa Surreyhin. John Tyndall kärsi unettomuudesta, johon hän otti lääkkeenä kloraalihydraattia. Louisa annosteli lääkettä vahingossa liikaa, ja mies kuoli kymmenen tuntia myöhemmin kyseisen lääkkeen yliannostukseen vuonna 1893.
Miehensä kuoleman jälkeen Louisa alkoi järjestellä tämän laajaa tuotantoa ja kirjoittaa elämäkertaa. Se ilmestyi kuitenkin vasta vuosikymmeniä myöhemmin, Louisan oman kuoleman jälkeen.
Timnit Gebru

Timnit Gebru (; ; s. 1982 tai 1983) on etiopialainen tietojenkäsittelytieteilijä, joka on erikoistunut tiedonlouhintaan ja algoritmisiin vääristymiin. Hän on mustien tekoälytutkijoiden verkoston Black in AI:n perustajajäsen ja Distributed Artificial Intelligence Research Institute (DAIR) -instituutin perustaja.
Gebru on ottanut laajasti kantaa sen puolesta, että vääristymien havaitsemiseksi tutkijoiden, kehittäjien ja lähtödatan pitäisi olla monimuotoisia. Hän työskenteli Applella 2004–2013 signaalinkäsittelyn parissa. Applen jälkeen hän jatkoi tutkimustyötä Microsoftilla, jossa hän keskittyi tekoälyn yhteiskunnallisiin vaikutuksiin. Hänen tutkimushavaintojaan vuonna 2017 oli se, että kasvojentunnistusalgoritmit tunnistavat tummaihoisia ihmisiä merkittävästi heikommin kuin vaaleaihoisia. Vuonna 2018 hän liittyi Googlen tekoälyn etiikkatiimin toiseksi johtajaksi. Joulukuussa 2020 hänen työsuhteensa Googlen kanssa päättyi kiistanalaisiin irtisanomisiin, jossa Google irtisanoi kielimallien riskejä käsittelevän tutkimusartikkelin kirjoittajat. Tapahtuman seurauksena alkoi laaja keskustelu etiikasta ja monimuotoisuudesta tekoälyssä. 
Gebrun ja kolmen muun tutkijan yhdessä kirjoittama tutkimusartikkeli teki tunnetuksi termin stokastiset papukaijat (), joka kuvaa kielimallien toimintaa. Termi tarkoittaa sitä, että kielimallit jäljittelevät ihmisten tuottamaa kieltä ilman syvällistä ymmärrystä tai tietoisuutta sanomansa sisällöstä.
Vuonna 2021 Gebru perusti DAIR-instituutin, jonka perusajatus on dokumentoida tekoälyn vaikutuksia vähemmistöihin.
Maria Isabella de Bourbon

María Isabella de Bourbon, esp. María Isabel Antonia Josefa Ana Teresa Filipina de Borbón y Borbón-Parma (6. heinäkuuta 1789 Palacio Real, Madrid, Espanjan kuningaskunta – 13. syyskuuta 1848 Reggia di Porticin palatsi, Portici, Molempain Sisiliain kuningaskunta) oli espanjalainen prinsessa eli "infanta" ja Calabrian herttuatar, joka oli Molempain Sisiliain kuningaskunnan kuningatar vuosina 1825-1830.
Suku.
María Isabella oli Espanjan kuninkaan Kaarle IV:n ja kuningatar Maria Luisan tytär. Hänellä oli 13 sisarusta, joista vanhin sisar Carlota Joaquina oli Portugalin kuningatar, Maria Luisa (1782–1824) oli Etrurian kuningatar Louis I:n puolisona ja Luccan herttuatar omalla oikeudellaan ja veli oli Espanjan kuningas Ferdinand VII. 
Avioliitot.
Hän avioitui serkkunsa, tulevan Molempain Sisiliain kuningas Frans I:n kanssa vuonna 1802 ja heillä oli onnellinen avioliitto. Frans kuoli vuonna 1830. Maria Isabella meni poikansa Ferdinand II:n luvalla vuonna 1839 naimisiin luutnantti, kreivi Francesco dal Balzo (de Baux) dei Duchi di Presenzanon (1805–1882) kanssa, joka oli häntä 16 vuotta nuorempi. Liitto jäi lapsettomaksi. 
Lapset.
Maria Isabellalle ja Frans I:lle syntyi kaksitoista lasta: 
Heidän pojastaan tuli Molempain Sisiliain kuningas Ferdinand II. Kaksi hänen tyttäristään nai oman enonsa eli María Isabellan veljen: Maria Christina nai María Isabellan veljen Ferdinand VII:n ja vanhin tytär Luisa Carlotta nai Maria Isabellan nuorimman veljen Francisco de Paulan. Nuorin hänen pojistaan Francesco, nai oman sisarentyttärensä.
Ananjiv

Ananjiv () on kaupunki Odessan alueen Podilskin piirissä. Kaupunki sijaitsee Mustaanmereen laskevan Tylihuljoen (Тилігул) varrella, 180 kilometriä aluekeskus Odessasta pohjoisluoteeseen. Ananjivista on 15 kilometriä lähimmälle rautatieasemalle. Valtatie M13 (eurooppatie ) sivuuttaa kaupunkia kaakkosta.
Tammikuun keskilämpötila on −5,0 ja heinäkuun +21,0 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 450 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 7 626 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 9 355 asukasta, joista etnisesti ukrainalaisia oli 87,63 prosenttia, venäläisiä 7,32 %, moldovalaisia 3,57 % ja valkovenäläisiä 0,32 %. Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 10 515 asukasta.
Paikkakunta on mainittu kirjallisissa lähteissä alkujaan sloboda Ananina vuonna 1767, kylä oli saanut nimensä kasakka Ananijan mukaan. Joidenkin historijoitsijoiden mukaan kylä olisi ollut olemassa jo 1753. Kaupungiksi Ananjiv tuli vuonna 1834.
Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen Ananjiv on kuulunut Podilskin piiriin; sitä ennen se oli Ananjivin piirin hallintokeskus (1923-2020).
Pohjois-Suomen ortodoksinen seurakunta

Pohjois-Suomen ortodoksinen seurakunta toimii Pohjois-Pohjanmaalla, Lapissa ja Kainuussa ja kuuluu Oulun hiippakuntaan. Seurakunta perustettiin 1.1.2022 entisten Oulun, Lapin ja Kajaanin seurakuntien yhdistyttyä yhdeksi seurakunnaksi. Lapin ja Kajaanin seurakunnat jatkavat toimintaansa Pohjois-Suomen ortodoksisen seurakunnan alaisina Lapin ja Kainuun kappeliseurakuntina. Pohjois-Suomen ortodoksisen seurakunnan jäsenmäärä on noin 4 500. 
Pohjois-Suomen ortodoksista seurakuntaa muodostettaessa Kajaanin seurakunnassa ilmeni vastustusta, joka johti vuonna 2020 yhdistämissopimuksen hylkäämiseen. Kajaanin seurakunnan valtuusto esitti tuolloin, että Kajaanin seurakunta siirrettäisiin Oulun hiippakunnan sijaan Karjalan hiippakuntaan. Tätä perusteltiin lyhyemmällä etäisyydellä Kuopioon kuin Ouluun, samoin kuin seurakunnan jäsenten eroamisilla. Kajaanin seurakunta valitti liitospäätöksestä hallinto-oikeuteen, joka hylkäsi valituksen. Pohjois-Suomen ortodoksisen seurakunnan oli alun perin tarkoitus muodostua vuonna 2021, mutta sitä lykättiin vuodella koronaviruspandemian takia.
Médéa

Médéa () on kaupunki ja Médéan maakunnan hallinnollinen keskus Algerian pohjoisosassa. Se sijaitsee Tell-Atlasvuoristossa 85 kilometriä Algerista lounaaseen. Vuoden 2008 väestönlaskennan mukaan Médéassa oli 138 400 asukasta.
Roomalaisen Lambdian varuskunnan paikalla sijaitseva Médéa mainitaan kaupunkina vuonna 960. Siitä tuli 1500-luvulla Algerian keskiosan käsittäneen Titterin beylikin pääkaupunki, joka vaurastui Saharan karavaanikaupan ansiosta. Ranskalaiset valtasivat Abd al-Qadirin hallitseman Médéan useaan kertaan 1830-luvulla ja lopullisesti vuonna 1840.
Médéan kautta kulkee Algerista etelään johtava valtatie RN1. Se on viinin, hedelmien ja viljan viljelystä tunnetun maatalousalueen kaupallinen keskus, jossa on myös elintarvike- ja metalliteollisuutta. Käsityöläiset tuottavat nahka- ja savitavaraa. Kaupungissa toimii Yahia Faresin yliopisto.
Ranskalaiseen tyyliin rakennetun kaupungin lähiseudun nähtävyyksiä ovat Djebel Nador -vuori (1 108 metriä) ja Notre-Dame de l’Atlas -luostari Tibhirinessä.