tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Takakiduskotilot

Takakiduskotilot (Opisthobranchia) on aiemmin käytössä ollut meressä elävien kotiloiden osaluokka. Niiden yhteinen anatominen piirre on kidusten sijaitseminen sydämen takana, tyypillisesti keskiviivan oikealla puolella. 
Useimmat takakiduskotilot ovat kuorettomia, ja niitä kutsutaan "merietanoiksi". Jos kalkkikuori on, se on yleensä surkastunut ja osittain tai kokonaan pehmytkudoksen sisällä. Monilta lajeilta puuttuu ruumiinontelo, ja joiltakin myös kidukset - tällaiset lajit hengittävät suoraan ihonsa läpi.
Suomessa Itämeren rantavesissä elää kolme takakiduskotiloihin kuuluvaa merietanalajia, ruskomerietana ("Alderia modesta"), liuskamerietana ("Tenellia adspersa") ja sukkulamerietana ("Limapontia capitata").
Jill Biden

Jill Tracy Jacobs Biden (s. 3. kesäkuuta 1951 Hammonton, New Jersey) on yhdysvaltalainen opettaja, joka toimi Yhdysvaltain ensimmäisenä naisena vuosina 2021–2025. Hän on Yhdysvaltain 46. presidentin, Joe Bidenin puoliso.
Opinnot.
Jacobs vietti nuoruutensa Willow Grovessa Pennsylvaniassa. Isä työskenteli rahoitusalalla. Valmistuttuaan lukiosta vuonna 1969 Jacobs opiskeli hetkellisesti community collegessa muotialan yrittäjyyttä. Hän vaihtoi kuitenkin alaa ja päätyi opiskelemaan englannin kieltä Delawaren yliopistoon, josta hän valmistui kandidaatiksi vuonna 1975. Vuotta myöhemmin hän alkoi opettaa wilmingtonilaisessa lukiossa, ja jatkoi samaan aikaan opintojaan kasvatustieteiden maisteriksi West Chesterin yliopistossa. Lisäksi hänellä on maisterintutkinto englannin kielestä Villanovan yliopistosta.
Biden on väitellyt tohtoriksi kasvatustieteistä vuonna 2007 Delawaren yliopistossa. Väitöskirja on julkaistu nimellä Jill Jacobs-Biden.
Avioliitto ja lapset.
Vuonna 1970 Jacobs meni naimisiin Bill Stevensonin kanssa. Pari erosi viisi vuotta myöhemmin.
Jacobs tapasi vuonna 1975 Joe Bidenin, joka toimi tuolloin Delawaren toisena senaattorina. Pari meni naimisiin 17. heinäkuuta 1977 New Yorkissa Yhdistyneiden kansakuntien rakennuksen kappelissa. Parin yhteinen tytär, Ashley, syntyi vuonna 1981.
Uskonto.
Bidenin uskonnollinen vakaumus on epäselvä. Hän kasvoi presbyteerisessä kodissa. Hänen poikapuolensa Beau Bidenin kuoltua vuonna 2015 Jill kertoi "hyvästelleensä Jumalan". Hän kuitenkin osallistuu miehensä kanssa katolilaisiin messuihin. Joe ja Jill Biden menivät myös naimisiin katolilaisin menoin.
Valkoisessa talossa.
Miehensä Joen toimiessa varapresidenttinä Jill toimi sekä Yhdysvaltain toisena naisena, mutta opetti edelleen englantia virginialaisessa community collegessa.
Bidenista tuli vuonna 2021 ensimmäinen Yhdysvaltain presidentin vaimo, joka jatkaa omaa työtään Valkoisen talon ulkopuolella. Biden työskentelee yliopiston opettajana ja on myös ensimmäinen tohtoriksi väitellyt presidentin puoliso Yhdysvalloissa.
Kunnianosoituksia.
Bidenille on myönnetty kunniatohtorin arvo seuraavissa yliopistoissa:
St. Johnstone FC

St. Johnstone Football Club on jalkapalloseura Perthistä Skotlannista. Sen edustusjoukkue pelaa kaudella 2021–2022 Skotlannin korkeimmalla sarjatasolla Skotlannin Valioliigassa.
St. Johnstonen nimi tulee Perthin vanhahtavasta arkikielisestä nimestä St. John’s Toun. Seura sai alkunsa syksyllä 1884 samannimisen krikettiseuran hakiessa jalkapallosta ajanvietettä krikettikauden päätyttyä, joskin sen virallinen perustamiskokous pidettiin vasta helmikuussa 1885.
St. Johnstone palasi Valioliigaan seitsemän kauden tauon jälkeen kaudeksi 2009–2010. Seura on läpi historiansa pelannut vaihdellen korkeimman ja toiseksi korkeimman sarjatason välillä. Sen paras sijoitus korkeimmalla sarjatasolla on kolmas kausina 1970–1971 ja 1998–1999, minkä myötä se pääsi myös seuraavien kausien UEFA Cupiin. St. Johnstonen perinteisiä kilpailijoita ovat läheisestä Dundeesta tulevat Dundee ja Dundee United, joita vastaan pelattuja otteluita kutsutaan Taysiden derbyksi.
Cup-kilpailuissa St. Johnstone on yltänyt kahdesti Skotlannin liigacupin loppuotteluun. Skotlannin cupissa seura on pelannut useita kertoja välierissä ja vuonna 2021 se pelasi itsensä vihdoin finaaliin. Finaalissa se kohtasi Hibernian FC:n. 32 peliminuutilla Shaun Rooney vei Saintsit johtoon ja lopulta cup-voittajiksi. Vuonna 2007 St. Johnstone voitti Challenge Cupin, joka on tarkoitettu Skotlannin jalkapalloliigan eli toiseksi, kolmanneksi ja neljänneksi korkeimman sarjatason joukkueille. Loppuottelussa se kukisti Dunfermline Athleticin maalein 3–2.
St. Johnstonen kotistadion on runsaan 10 000 katsojapaikan McDiarmid Park, jonne seura muutti vuonna 1989. Seuran aikaisempia stadioneja ovat Recreation Ground ja Muirton Park.
Lutsit

Lutsit ovat Latviassa sijaitsevassa Ljutsynin maakunnassa Latgalen alueella asuvia virolaisia, jotka ovat nykyisin lähes täysin sulautuneet alueen muihin etnisiin ryhmiin. Lutsien nimi tulee alueen maakuntakeskuksesta Ludzasta. Itseään lutsit nimittivät nimellä "Lutsi maarahvas". He ovat yhdessä leivujen kanssa toinen Latvian historiallisista virolaisryhmistä. Lutsit monesti tietävät että heillä on lutsalainen tausta lutsalaisissa kylissä ja monilla on yhä virolaisia nimiä. Varsinkin Lutsan kaupungin eteläpuolella lähellä Nirzaa monet ovat tietoisia lutsalaisesta taustastaan. Ruotsissa syntynyt ja Yhdysvalloissa varttunut latvialainen kielitieteilijä Uldis Ivars Jānis Balodis julkaisi vuonna 2020 lutsin kielen aapisen. Hänellä itsellään on myös lutsijuuria. 
Historia.
Lutsien esi-isät tulivat luultavasti Viron eteläosista. Heikki Ojansuun teorian mukaan he olivat Boris Šeremetevin Latviaan suuren Pohjan sodan aikana tuomien 500–600 virolaisen vangin jälkeläisiä. Lutsit olivat alun perin luterilaisia, mutta he kääntyivät ajan myötä katolilaisuuteen katolilaisvaltaisessa Latgalessa. Ensimmäinen lutseja tutkinut oli Oskar Kallas, jonka mukaan lutseja oli vuonna 1893 arviolta 4 387. Näistä 800 puhui viroa, muut puhuivat latgallia tai venäjää. Kallaksen mukaan lutsit eivät kuitenkaan mieltäneet itseään virolaisiksi vaan liiviläisiksi.
Murre.
Lutsit puhuivat omaa murrettaan ("mākīļ" 
'maakieli'), joka oli lähellä setojen puhumaa murretta ja itäistä võron murretta. Lutsien murteessa oli noin 180 lainasanaa latgallista ja muutamia venäjästä. Kieli oli ollut luultavasti lähinnä kotikäytössä, ja esimerkiksi kirkonmenot pidettiin latviaksi tai puolaksi. Latviasta lainattujen kieliopillisten piirteiden takia lutseilla oli vaikeuksia ymmärtää viron kirjakieltä. Murteella oli vielä 1970- ja 1980-luvuilla parikymmentä ymmärtäjää, mutta se on luultavasti nykyisin jo kuollut. Tiettävästi viimeinen murteen puhuja kuoli vuonna 2006. Lutsit käyttävät murretta enää hyvin vähän, esimerkiksi tervehtiessä tai muissa lyhyissä lauseissa. Heidän kielitaitonsa on parempi lähellä Nirzaa etelässä ja huonompi Lutsan kaupungin pohjoisessa. Balodisin vuoden 2020 aapisessa lutsin kieltä kirjoitetaan 51:llä eri kirjoitusmerkillä. Määrä on suuri, sillä esimerkiksi pitkiä vokaaleita merkitään kuten latvian kielessä, eli viivalla kirjaimen päällä, kuten "ā" 'aa'.
Kielinäytteitä.
"Tereq" ['Terve'] "ydagust" 'Hyvää iltaa'
"Mis um suq nimi?" 'Mikä on sinun nimesi?'
"Kādzaq ummaq pikäq" 'Housut ovat pitkät'
"Kātsu pain um tümbe" 'Housujen väri on tumma'
"Miheq kandvaq kātsu" '[Miehet kantavat housuja/]Miehillä on yllään housut'
"Kost tulliq lutsilaseq"? '[Kusta/]Mistä tulivat lutsilaiset?'
Électricité de France

Électricité de France (EDF) on Ranskan valtion omistama energiayhtiö, joka on Ranskan suurin ja maailman suurimpia sähkön tuottajia. EDF omistaa kaikki Ranskan 56 ydinreaktoria ja tuottaa noin 80 prosenttia Ranskan sähköstä. Monopoliaseman takia EDF on määrätty myymään osa tuottamastaan sähköstä pienemmille sähköyhtiöille hallituksen määräämällä alhaisella hinnalla. EDF:n tytäryhtiö Enedis omistaa suurimman osan Ranskan sähkönjakeluverkosta.
EDF:n sähköntuotannosta 76 prosenttia on ydinvoimaa, 9 prosenttia tuotetaan maakaasulla ja 8 prosenttia vesivoimalla (vuonna 2022). Ranskan lisäksi EDF tuottaa paljon sähköä Isossa-Britanniassa, jossa sillä on yhdeksän ydinreaktoria. Italiassa EDF:n tytäryhtiö Edison tuottaa seitsemän prosenttia maan sähköstä (vuonna 2022), pääasiassa maakaasulla.
EDF omistaa 75,5 prosenttia Framatomesta, joka toimittaa EPR-tyyppisiä ydinvoimaloita, ydinvoimaloiden komponentteja sekä niiden polttoainesauvoja.
Historia.
Ranskan valtio perusti EDF:n vuonna 1946 yhdistämällä ja kansallistamalla kymmeniä sähköyhtiöitä. EDF sai monopoliaseman sähkön tuotannossa ja siirrossa. Yhtiön ensimmäinen tehtävä oli rakentaa uudelleen Ranskan sähkönsiirtoverkko, joka oli osittain tuhoutunut toisessa maailmansodassa. Sähkönkulutuksen kasvaessa 1950-luvulla EDF rakensi useita suuria vesi-, hiili- ja öljyvoimalaitoksia. Vuonna 1963 EDF käynnisti Ranskan ensimmäisen ydinvoimalan Chinonissa.
Vuoden 1973 öljykriisin jälkeen Ranska päätti pääministeri Pierre Messmerin johdolla panostaa ydinvoimaan varmistaakseen energiansaannin. EDF aloitti 13 ydinvoimalan rakentamisen. 1980-luvulla EDF alkoi laajentua ulkomaille. Se rakensi Daya Bayn ydinvoimalan Kiinaan ja alkoi myydä sähköä Englantiin meren ali rakentamansa sähkölinjan kautta.
Vuonna 2005 Ranskan valtio myi 16 prosenttia EDF:stä yksityisille sijoittajille ja listasi yhtiön pörssiin. Joulukuussa 2007 EDF alkoi rakentaa uutta EPR-tyyppistä ydinreaktoria Flamanvilleen.
EDF osti British Energy -yhtiön vuonna 2008 12,4 miljardilla punnalla. British Energy tuotti 15 prosenttia Ison-Britannian sähköstä ydinvoimalla ja hiilivoimalla. Brittiyhtiö jatkoi toimintaansa nimellä EDF Energy. Vuonna 2018 EDF alkoi rakentaa kahta EPR-reaktoria Hinkley Pointin ydinvoimalaan Isoon-Britanniaan.
Joulukuussa 2017 EDF osti 75,5 prosenttia Arevan ydinreaktoriliiketoiminnasta, jonka nimi vaihdettiin Framatomeksi. EDF:n omistuksessa Framatome jatkoi EPR-reaktorien valmistamista.
2020-luvun alussa EDF joutui talousvaikeuksiin. Vanhenevissa ydinvoimaloissa ilmeni vikoja, jotka aiheuttivat tuotantokatkoksia. Ranskan hallitus määräsi EDF:n myymään sähköä alhaisella hinnalla hidastaakseen sähkönhinnan nousua. Heinäkuussa 2022 Ranskan hallitus päätti ostaa EDF:n kokonaan itselleen. Kesäkuussa 2023 kansallistaminen saatiin valmiiksi. Valtio osti yksityisessä omistuksessa olleet 16 prosenttia EDF:n osakkeista 9,7 miljardilla eurolla, ja EDF poistui Pariisin pörssistä.
Gaius Julius Priscus

Gaius Julius Priscus (k. noin 248 tai 249 jälkeen?) oli roomalainen sotilas ja poliitikko sekä keisari Philippus Arabsin veli.
Priscus oli kotoisin Arabian tai Syyrian provinssista ja hänen isänsä oli Julius Marinus. Keväällä 242 hänet nimitettiin pretoriaanikaartin prefektiksi ja tätä ennen hän oli toiminut Mesopotamian prefektinä. Jos Roomasta löytynyt katkonainen piirtokirjoitus voidaan yhdistää Priscukseen, niin hänen uransa sai Gordianus III:n aikana nopean sysäyksen eteenpäin ja Priscus toimi muun muassa Macedonian provinssin prokuraattorina, Aegyptuksen eli Egyptin provinssin varaprefektinä sekä tuomarina Aleksandriassa. Vuonna 243 Gordianuksen ja Pricuksen kollegan Timesitheuksen johtama Rooman armeija hyökkäsi Persian sassanideja vastaan Mesopotamiassa. Sotaretki sujui hyvin mutta yllättäen Timesitheus sairastui ja kuoli, jonka jälkeen Pricuksen veli Philippus nimitettiin Timesitheuksen tilalle. Pian myös Gordianus sai surmansa, ja Philippus huudettiin uudeksi keisariksi. Hän solmi rauhansopimuksen Persian kuningas Sapor I:n kanssa ja palasi armeijansa kanssa takaisin Eurooppaan.
On epäselvää miksei Philippuksen paljon kokeneempaa veljeä Priscusta nimitetty keisariksi mutta tämä sai ainakin suunnattomasti valtaa idässä. Yhdessä piirtokirjoituksessa Priscusta kutsutaan Rooman itäisten provinssien hallitsijaksi ("rector Orientis"). Sotien ja Rooman 1000-vuotisjuhlallisuuksien järjestämiseksi jouduttiin kuitenkin nostamaan verotusta mikä aiheutti levottomuutta. Vuonna 248 Syyriassa kapinoitiin erään Jotapianuksen johdolla. Kapina kukistettiin helposti mutta Priscuksesta ei enää tämän jälkeen tiedetä mitään. Luultavasti hän kuoli kapinassa tai luonnollisesti.
Matala (kunta)

Matala on kunta Huílan maakunnassa Angolassa. Asukkaita kunnassa oli vuoden 2019 arvion mukaan 305 826.
Matalassa sijaitsee pato, joka nostaa Cunene-joen pintaa kahdeksalla metrillä sekä tuottaa vesivoimaa. Pato valmistui vuonna 1958 ja se tunnettiin alkujaan Salazar-patona.
Moçâmedes-rautatie kulkee Matalan kautta maakunnan pääkaupungin Lubangon kautta Atlantin rannalle Moçâmedesiin. Kunnassa sijaitsee myös lentoasema.
Elävänä!

Elävänä! on suomalaisen Vandaalit -yhtyeen ensimmäinen livealbumi, ja järjestyksessään viides albumi. Se julkaistiin 11. marraskuuta 2009.
Elysia crispata

Elysia crispata on pussikielikotiloihin kuuluva Karibianmeren merietanalaji. Tämä nilviäinen kasvaa 5–7 cm pitkäksi ja 3 cm leveäksi. Sen vaipassa on kyljissä voimakkaasti poimuttuneet liehukkeet, jotka antavat eläimelle hiukan lehtisalaattia muistuttavan ulkonäön. Eläimiä on monen värisiä sinisestä vihreään ja keltaiseen, eikä ole ihan varmaa, onko kyseessä yksi laji, joukko alalajeja voi jopa lajiryhmä.
"Elysia crispata"-kotilo syö makroleviä. Levien kloroplasteja siirtyy kotilon elimistöön, ja ne jatkavat siellä yhteyttämistään, toimien nilviäisen ravinnonlähteinä. Lajia pidetään joskus meriakvaarioissa. Se tarvitsee runsaasti kiviä, joiden pinnalla elävää levää se voi laiduntaa.
Brian Ferneyhough

Brian Ferneyhough (s. 16. tammikuuta 1943 Coventry, Englanti) on brittiläinen klassisen nykymusiikin säveltäjä. Hänen tuotantoonsa kuuluu monenlaisia teoksia kamarimusiikista orkesterisävellyksiin.
Ferneyhough'n musiikin opiskelupaikkoina olivat 1960-luvulla Birmingham School of Music ja Royal Academy of Music. Vuonna 1968 hän sai Mendelssohn-apurahan ja lähti opiskelemaan Amsterdamiin Ton de Leeuwin oppilaana ja myöhemmin Baseliin, missä hän opiskeli Klaus Huberin johdolla. Vuosina 1973–1986 hän opetti säveltämistä Freiburgin Staatliche Musikhochschule -korkeakoulussa, jolloin hänen oppilaanaan oli muun muassa Kaija Saariaho.
Ferneyhough tuli säveltäjänä tunnetuksi 1970-luvun puolivälissä, jolloin hänen ensimmäiset soolohuiluteoksensa saivat kantaesityksensä. Vuonna 1975 esitettiin myös hänen oopperansa "Transit" ja kuoroteoksensa "Time and Motion Study III", joista edellinen sai "Koussevitzky"-palkinnon ja jälkimmäinen esitettiin arvostetuilla "Donaueschingen"-festivaaleilla.
Vuosina 1987–1999 Ferneyhough oli musiikin professorina Kalifornian yliopistossa San Diegossa. Vuodesta 1999 lähtien hän on ollut musiikin William H. Bonsall -professori Stanfordin yliopistossa. Hän on ollut myös vierailevana professorina Harvardin yliopistossa vuosina 2007–2008.
Ferneyhough'n tuotannon on katsottu liittyvän läheisesti nykymusiikin niin sanottuun uuskompleksisuus-koulukuntaan (), ja häntä on pidetty jopa sen isähahmona. Ferneyhough'n lähestymistapa hylkää muun muassa sarjallisuuden ja muut "generatiiviset" sävellysmenetelmät ja käyttää muodollisia järjestelmiä vain sävellysten materiaalin ja reunaehtojen tuottamiseen. Järjestelmien realisoituminen itse sävellyksissä jää impulsiiviseksi..
Vuonna 2007 Ferneyhough sai elämantyöstään Ernst von Siemens -palkinnon.
Madame

Madame oli suomalainen juorulehti, jota julkaistiin vuosina 1962–1965.
Lehti.
Tabe Slioor perusti Madame-lehden "puolustamaan lakia ja oikeutta sekä esiintuomaan yhteiskunnassamme vallitsevaa mädännäisyyttä". Lehdelle jouduttiin rakentamaan oma jakeluverkosto, koska Rautakirja kieltäytyi sen levittämisestä suurkustantajien yrittäessä estää sen myynnin.
Madame sisälsi juttuja suomalaisista ja kansainvälisistä julkisuuden henkilöistä, reportaaseja ajankohtaisista aiheista, reseptejä, horoskooppeja ja ristikoita. Slioorin johtaman Helsingin Mannakiinikoulun syys- ja kevätlukukausien aikoihin lehteen toimitettiin myös kirjallista oppikurssia. Lisäksi lehti mainosti näyttävästi Slioorin Ranskassa tuottamaa parfyymisarjaa Tabe. Timo Sarpanevan suunnittelema pakkaus käsitti neljä eri pulloa: yö-, päivä-, ilta- ja erikoiskäyttöön, ja sitä myytiin vuosina 1963–1965.
Madamen suosituimpiin osastoihin lukeutui "Ah société" -juorupalsta, joka keskittyi suomalaisiin julkisuuden henkilöihin kertoen avoimesti myös korkea-arvoisten vaikuttajien tekemisistä. Lehdessä oli myös erillinen autojuorupalsta, jossa kerrottiin autoilijoiden liikennerikkomuksista ja julkaistiin heidän autojensa rekisterinumeroita.
Slioorin alun perin Jallu-miestenlehdessä vuonna 1961 julkaisema "Miehet ja minä" -muistelmasarja sai jatkoa hänen omassa lehdessään vuosina 1964–1965, kun Madamessa julkaistiin sarjan osat 11–18. Slioorin muutettua Yhdysvaltoihin hänen tyttärensä Aulikki toimitti Madamen viimeiset numerot. Aulikki oli jo aiemmin kirjoittanut juttuja lehteen muun muassa kansainvälisistä seurapiireistä matkustaessaan eri puolilla Eurooppaa ja Pohjois-Afrikassa.
Merkitys.
Madame-lehtensä johdosta Sliooria on pidetty skandaalijournalismin uranuurtajana Suomessa. Tampereen yliopiston tutkijan Laura Saarenmaan mukaan "näin jälkikäteen katsoen hän oli hyvinkin merkittävä. Hän oli ensimmäinen henkilö, joka julkaisi kuuluisuuksien, erityisesti eliitin yksityiselämään liittyviä asioita -- seuraajia tuli vasta 60-luvun lopussa ja 70-luvulla."
Alice Lyly

Alice Lyly (o.s. Jacobsson; 11. syyskuuta 1899 Riika – 22. lokakuuta 1976) oli suomalainen näyttelijä. Hän teki pitkän uran Oulun Näyttämöllä näyttelijänä, ohjaajana ja teatterinjohtajana. Lisäksi hän näytteli sivuosia useissa suomalaisissa elokuvissa vuosina 1946–1962.
Elämä ja ura.
Alice Lylyn vanhemmat olivat liikkeenharjoittaja Georg Jacobsson ja Dorothea Sarin. Oppikoulun jälkeen Lyly opiskeli teatteritaidetta Kaarola Avellanin, Olga Salon ja Annikki Uimosen opastuksella. Vuosina 1925–1931 hän teki useita opintomatkoja Ruotsiin. Alice Lyly avioitui lehtori Erkki Lylyn kanssa 1923, liitto päättyi puolison kuolemaan 1944.
Uransa alussa Alice Lyly näytteli useissa teattereissa: Jyväskylän Teatteri 1918–1919, Oulun Teatteri 1919–1922 ja Joensuun Teatteri 1922–1923. Vuonna 1931 hän siirtyi Oulun Näyttämölle, jossa hän näytteli vuoteen 1947. Vuosina 1947–1949 Lyly toimi samaisessa teatterissa johtajana ja vuodesta 1949 näyttelijä-ohjaajana.
Alice Lylyn näyttämötehtäviä olivat muun muassa Kristiina (kappaleessa "Kunnian vuoksi"), Kirsti ("Elinan surma"), Katri ("Daniel Hjort"), Theresa ("Onni alkaa huomenna") ja Lihava Sohvi ("Nuori mylläri"). Artturi Järviluoman menestysnäytelmässä "Pohjalaisia" hän tulkitsi Liisan, Maijan ja Kaisan roolit. Lylyn teatteriohjauksiin kuuluivat muun muassa Serpin epookkikomedia "Katupeilin takana", Hella Wuolijoen talonpoikaisdraama "Niskavuoren nuori emäntä" sekä "Maan jumala", "Conwayn perhe", "Älkää surko" ja "Nuori mylläri".
Teatteriuransa ohella Lyly näytteli useissa elokuvissa, yleensä sivuosia täti- ja rouvarooleissa. Vuonna 1946 hänellä oli sivuosa vallensmanskana Valentin Vaalan elokuvassa "Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä". Vuosina 1955–1962 hänellä oli yksitoista elokuvatehtävää, kuten kotiapulainen Tekla Matti Kassilan komediassa "Isän vanha ja uusi" (1955) ja Martan osa Vaalan värillisessä Aleksis Kivi -filmatisoinnissa "Nummisuutarit" (1957). Lylyn elokuvaura päättyi tarkemmin nimeämättömään sivuosaan Ossi Skurnikin elokuvassa "Tie pimeään" (1962).
Maija Savutie

Maija Inkeri Savutie-Myrsky (27. helmikuuta 1910 Lahti – 31. joulukuuta 1988) oli suomalainen kirjallisuus- ja teatterikriitikko sekä kustannustoimittaja. Hän kirjoitti teatteriarvosteluja eri vasemmistojulkaisuihin.
Elämä ja ura.
Maija Savutien vanhemmat olivat työnjohtaja Väinö Edvard Savutie (alkuaan Savander) ja Laina Alfiina Viitanen. Väinö Savutie kuului lahtelaisten sosiaalidemokraattien voimahahmoihin. Maija Savutie kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1931, jonka jälkeen hän opiskeli Helsingin yliopistossa estetiikkaa ja nykyiskansain kirjallisuutta ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1935. Opiskeluaikanaan Savutie imi vaikutteita vasemmistoradikaali Mauri Ryömältä ja etääntyi sosiaalidemokraattisesta aatteesta. Toisen maailmansodan jälkeen Savutie liittyi kansandemokraatteihin. Ensimmäiset teatteriarvostelunsa hän kirjoitti tamperelaiseen Kansan Lehteen vuosina 1937–1941. Sen jälkeen hän työskenteli Suomen Sosialidemokraatille 1943–1944. Vuosina 1945–1947 Savutie oli kustannusvirkailijana Kansankulttuuri-kustantamossa. Sieltä hän siirtyi Vapaan Sanan kulttuuritoimittajaksi 1948–1956. Savutie palasi Kansankulttuuriin vuonna 1960 ja työskenteli yhtiön kirjallisena johtajana vuoteen 1974. Hän toimi 1950-luvun loppupuolelta kuolemaansa asti Kansan Uutisten teatterikriitikkona.
Kriitikkona Savutie saavutti luotettavan ja asiantuntevan maineen. Hän asetti arvostelemansa näytelmät laajempaan yhteiskunnalliseen viitekehykseen, mutta vältti poliittista julistuksellisuutta kirjoituksissaan.
Maija Savutien aviopuoliso oli vuodesta 1936 lähtien diplomi-insinööri Ahti Myrsky, joka lukeutui sosialidemokraattien vasemmistolaiseen siipeen. Liitto päättyi Myrskyn kuolemaan Neuvostoliiton sotavankina vuonna 1942.
Savutielle myönnettiin Ida Aalberg -mitali vuonna 1983.
Savutie on haudattu Levon hautausmaalle Lahteen.
Kanadan koripallomaajoukkue

Kanadan koripallomaajoukkue edustaa Kanadaa koripallon miesten maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi Kanadan koripalloliitto.
Kanada on maailmanmestaruuskilpailuissa saavuttanut parhaimmillaan pronssia vuonna 2023. Se saavutti olympiahopeaa Berliinissä 1936, kun koripallo oli ensimmäisen kerran mukana olympiaohjelmassa. Montrealissa 1976 ja Los Angelesissa 1984 Kanada sijoittui olympialaisissa neljänneksi.
Kanada on saavuttanut Amerikan-mestaruuskilpailuissa kaksi hopeaa ja neljä pronssia. Pan-Amerikan kisoissa se saavutti hopeaa vuonna 2015.
Menestys arvokilpailuissa.
Olympialaiset
Maailmanmestaruuskilpailut
Amerikan-mestaruuskilpailut
Koripallo Pan-Amerikan kisoissa
Pyramidi (romaani)

Pyramidi on ruotsalaisen kirjailijan Henning Mankellin novellikokoelma, joka sisältää viisi kertomusta rikospoliisi Kurt Wallanderista.
Kirja ilmestyi sen jälkeen, kun Mankell oli julkaissut kahdeksan suuren suosion saanutta rikosromaania, joiden pääosassa oli Wallander. Hän päätti lopettaa rikosromaanisarjan ja kirjoitti sen sijaan kokoelman tarinoita, jotka sijoittuvat ajallisesti ennen romaanien tapahtumia. Kirjasta löytyy esimerkiksi kertomus nuoren Wallanderin poliisiuran alkuajoilta.
Kirjan novellit:
"Pyramidi" on myös elokuva, jossa Wallanderia esittää Rolf Lassgård.
Nevaimarre

Nevaimarre ("Thelypteris palustris", syn. "T. thelypteroides", "Dryopteris thelypteris", "Lastrea thelypteris") on suurehko, Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa laajalle levinnyt saniainen. Suomessa laji on tavanomainen vain eteläisimmissä osissa maata. Pohjois-Pohjanmaan, Kainuun ja Lapin maakunnissa kasvi on rauhoitettu.
Ulkonäkö ja koko.
Nevaimarteen pitkä maavarsi on vaakasuora ja nysty- tai karvasuomuinen. Lehdet ovat pystyjä ja kasvavat yksittäin. Lehtien ruoti kasvaa 15–50 senttimetriä pitkäksi ja lapa 15–40 cm pitkäksi. Ruodin pituus suhteessa lehden lapaan vaihtelee lapaa paljon lyhyemmästä hieman pidempään. Lapa on kapeansoikea, lähes kalju ja parilehdykkäinen. Lehdykät ovat kapeanpuikeita, parijakoisia tai -osaisia, lehdyköiden liuskat ehytlaitaisia ja kolmiomaisia. Lehtilavan alapuolella olevat itiöpesäkeryhmät ovat nuorina katesuomuisia, myöhemmin suomut katoavat. Suomessa nevaimarteen itiöt kypsyvät heinä-elokuussa.
Levinneisyys.
Nevaimarre kasvaa lähes koko Euroopassa pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Levinneisyysalue jatkuu Venäjän läpi Keski-Aasiaan ja Himalajalle. Nevaimarteen muunnoksia tavataan lisäksi Kaukoidässä Kiinassa, Japanissa ja Korean niemimaalla (var. "pubescens"), ja toisaalta Pohjois-Amerikan keski- ja itäosissa (var. "pubescens" ja var. "haleana"). Suomessa lajia tavataan satunnaisesti koko maassa Rovaniemen korkeudelle saakka. Yleinen laji on kuitenkin ainoastaan Lounais-Suomen ja Suomenlahden rannikkoseuduilla.
Elinympäristö.
Nevaimarre kasvaa luhtaisilla, rehevillä rannoilla, erityisesti lampien nevareunuksissa, tervaleppä- ja lettokorvissa sekä rehevissä pajuviitakorvissa. Laji kasvaa yleensä kosteammissa paikoissa kuin muut Suomessa tavattavat saniaislajit. Nevaimarre on taantunut muun muassa ojitusten, purojen perkausten ja lampien vedenpinnan laskujen takia.
Kanadan Gutenberg-projekti

Kanadan Gutenberg-projekti on vastaavanlainen kuin alkuperäinen Gutenberg ja Australian Gutenberg-projektit. Sen aloitus oli Kanadan kansallispäivänä 1.kesäkuuta 2007. Kanadan kansalaiset saavat luoda ja ladata monia sellaisia e-kirjoja teoksista, joiden teksti ei ole vielä vapaa tekijänoikeudesta monissa muissa maissa. 
Kanadassa tekijänoikeus kestää 50 vuotta tekijän kuolemasta. . Jos kirja julkaistiin tekijän eläessä ja hänen kuolemastaan on 51 vuotta tai enemmän, se on vapaassa levityksessä Kanadassa. Joissain tapauksissa "Kanadan Gutenberg-projekti" on saanut levitysluvan myös teoksiin, jotka ovat yhä tekijänoikeuden alaisia.
Pitkäjärvi (Paatsjoki)

Pitkäjärvi (, tai Лангватн, "Langvatn"; ) on suvantojärvi Paatsjoen juoksulla Venäjän ja Norjan rajalla. Venäjän puoleinen osa kuuluu Petsamon piirin Nikelin kuntaan ja Norjan puoleinen osa Finnmarkin läänin Etelä-Varangin kuntaan. Venäjälle kuuluva itäosa oli osa Suomelle kuulunutta Petsamon kuntaa vuosina 1920–1944.
Paatsjoki virtaa Vetokoskea myöten järven eteläpäähän ja jatkaa matkaansa järven pohjoispäästä, jossa sijaitsee vuonna 1964 rakennettu Skogfossin voimalaitos. Järven eteläosassa on Aittasaari. Järven eteläpuolella kohoaa 351 metriä korkea Kaskamatunturi. Pitkäjärveen laskee etelästä Kaskamajärvi ja kaakosta Laukkajokea myöten Laukkajärvet.
Ivalosta Petsamoon johtava entinen Jäämerentie (nykyinen tie P-10) kulkee järven itäpuolitse, järven länsirantaa Norjan Paatsjokilaakson tie 885. Järven eteläpäässä Norjan puolella sijaitsee Kobbfossin kylä. Järven itärannalla sijaitsi Suomen aikana Pitkäjärven kylä, mutta se on nykyisin autio.
Luis Alberto Lacalle

Luis Alberto Lacalle de Herrera (s. 13. heinäkuuta 1941 Montevideo) on uruguaylainen poliitikko, maan presidentti vuosina 1990–1995 sekä Kansallispuolueen (Partido Nacional) johtaja 1999–2004 sekä vuodesta 2009 eteenpäin.
Luis Alberto Lacalle sai toiseksi eniten ääniä lokakuun 2009 presidentinvaalien ensimmäisellä kierroksella. Sen jälkeen hänen vastaehdokkaakseen toiselle kierrokselle tuli José Mujica.
Lacallen suvussa on ollut merkittäviä kansallispuolueen poliitikkoja: hän on äitinsä puolelta Luis Alberto de Herreran sisarenpoika. Poliittisen uransa Luis Alberto Lacalle aloitti Kansallispuolueessa vuonna 1958 "herreristojen" siiven kannattajana.
Lacalle meni vuonna 1961 töihin Clarín-lehteen ja suoritti 1974 Universidad de la Repúblicasta oikeustieteen tutkinnon.
Lacalle valittiin vuonna 1971 kansanedustajaksi, ja hän peri sedältään puolueen "herrerista"-siiven johdon. Vuoden 1973 vallankaappauksen jälkeen Lacalle pidätettiin muutamaksi viikoksi. Lacalle osallistui myös salaisen sotilasjunttaa vastustavan liikkeen toimintaan, ja hänet yritettiin murhata hänelle lähetetyllä myrkytetyllä viinipullolla vuonna 1978.
1980-luvulla Lacalle oli Correo de los Viernes y Opinar -lehden kolumnistina ja juonsi Patria y Partido -radio-ohjelmaa. Hän nousi myös puolueen johtoon ja asettui ehdolle vuoden 1989 presidentinvaaleihin, jotka hän voitti.
Lacallen presidenttikautena harjoitettiin taloudessa sokkiuudistuksia: valtion budjettialijäämää leikattiin veroja korottamalla ja leikkauksin, monopoleja hajotettiin, pankit yksityistettiin, maan valuutta kellutettiin, lakko-oikeutta rajoitettiin ja kauppaa vapautettiin. Toimet olivat samankaltaisia kuin naapurimaissa ja Itä-Euroopassa kylmän sodan lopulla.
Uruguayn presidenttinä maaliskuusta 2020 lähtien toiminut Luis Lacalle Pou on hänen poikansa.
Samuel Goldwyn

Samuel Goldwyn synt. Szmul Gelbfisz (heinäkuussa 1879 Varsova, Kongressi-Puola – 21. tammikuuta 1974 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen elokuvatuottaja.
Szmul Gelbfisz syntyi Varsovassa Abraham ja Hanna (o.s. Jarecka) Gelbfiszin esikoisena. Hänellä oli viisi sisarusta. Köyhän hasidijuutalaisperheen isä oli huonekalukauppias, mutta eniten häntä kiinnosti Tooran tutkiminen. 
Hän lähti Varsovasta rahattomasti isänsä kuoleman jälkeen ja matkusti Hampuriin. Jossa hän asui perhetuttavien luona, missä hänet kouluttautui käsineiden valmistajaksi. 26. marraskuuta 1898 Gelbfisz lähti Hampurista Birminghamiin Englantiin, missä hän asui sukulaistensa luona kuusi viikkoa nimellä "Samuel Goldfish". 4. tammikuuta 1899 hän lähti laivalla Liverpoolista ja saapui Philadelphiaan 19. tammikuuta ja matkusti New Yorkiin.
Hän työskenteli New Yorkin osavaltiossa sijainneessa hansikastehtaassa muun muassa myyntimiehenä. Yhdessä lankonsa Jesse L. Laskyn kanssa hän perusti elokuvatuotantoyhtiö Jesse Lasky Feature Play Companyn, jonka ensimmäinen elokuva oli vuonna 1914 julkaistu Cecil B. DeMillen "The Squaw Man", joka oli ensimmäisiä täyspitkiä Hollywood-elokuvia. Yritys fuusioitui 1917 Adolph Zukorin Famous Players Film Companyn kanssa, ja Goldwynistä tuli syntyneen Famous Players-Lasky Companyn hallituksen puheenjohtaja. Samana vuonna hän perusti Goldwyn Pictures Corporationin, joka vuonna 1924 liitettiin osaksi Metro-Goldwyn-Mayeria. Tämän jälkeen Goldwyn toimi itsenäisenä tuottajana.
Goldwynin tuottamia elokuvia olivat muun muassa "Varjojen kadut" (1937), "Humiseva harju" (1939), "Nainen ei armoa antanut" (1941), "Parhaat vuodet" (1946) ja "Enkeleitä Broadwaylla" (1955).
Goldwynillä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Eila

Eila on naisen etunimi. Nimi yleistyi Suomessa 1900-luvun alkupuolella ja esiintyy harvinaisena myös Saksassa. Nimen alkuperästä ei ole varmuutta. Sitä on arveltu Elisabet-nimen lyhentymäksi tai muunnokseksi alkujaan irlantilaisesta nimestä Eileen, joka pohjautuu kelttiläiseen "miellyttävää" tarkoittavaan sanaan, mutta nimen yleistymiseen ovat todennäköisesti vaikuttaneet myös muut sitä äänteellisesti muistuttavat nimet, kuten Aila.
Suomessa nimi Eila on lokakuuhun 2025 mennessä annettu noin 39 470 henkilölle. Melkein puolet heistä on syntynyt 1920- tai 1930-luvulla. Viime aikoina Eila on ollut harvinainen nimivalinta, vaikka ennustettiinkin, että 2020-luvulla se tulisi olemaan taas suosittu nimi. Eilan nimipäivä on 30. lokakuuta.
HMAS Adelaide (1918)

HMAS Adelaide oli Australian kuninkaallisen laivaston Birmingham-luokan kevyt risteilijä.
Valmistus.
Alus tilattiin Australian laivaston telakalla Cockatoo-saarelta Sydneystä, missä köli laskettiin 20. marraskuuta 1915. Alus laskettiin vesille 27. heinäkuuta 1918 kumminaan kenraalikuvernöörin puoliso Lady Helen Munro Ferguson. Aluksen varustaminen ja viimeistely kuitenkin viivästyi, kun kriittiset voimanlähteen osat menetettiin niitä kuljettaneen aluksen upotessa. Viivästysten vuoksi alukselle annettiin lempinimeksi "Long Delayed". Alus luovutettiin Australian laivastolle 31. heinäkuuta 1922 ja otettiin palvelukseen 5. elokuuta päällikkönään J. B. Stevenson.
Palvelus.
Koeajojen ja Jervis Bayssä pidetyn miehistön koulutuksen jälkeen alus liitettiin osaksi Australian asemaa. Alus siirrettiin huollon jälkeen 18. huhtikuuta 1924 Britannian kuninkaallisen laivaston erikoistehtävälaivueeseen (). Alus lähti 20. huhtikuuta Wellingtoniin, jossa se liittyi loppumatkaksi maailmanympäripurjehtiviin taisteluristeilijöihin. Alus saapui 28. syyskuuta Portsmouthiin. Alus aloitti kotimatkansa 10. tammikuuta 1925 ja se saapui Sydneyyn 7. huhtikuuta. Palattuaan kotimaahan alus aloitti normaalin rauhanaikaisen palveluksensa koululaivana. Se siirrettiin kesäkuussa 1928 reserviin.
Alus huollettiin läpikotaisin, minkä jälkeen se palautettiin maaliskuussa 1939 palvelukseen maaliskuusta. Alus palautettiin 17. toukokuuta reserviin ja sen miehistö siirtyi upouudelle risteilijälle, "HMAS Perthille".
Toinen maailmansota.
Toisen maailmansodan alkaessa "Adelaide" palautettiin välittömästi palvelukseen, jolloin sille sijoitettiin reservistä kerätty miehistö. Alus poistettiin palveluksesta 13. toukokuuta 1946 ja myytiin 24. tammikuuta 1949 Australian Iron Steel Pty Limitedille. Aluksen runko hinattiin 2. huhtikuuta Port Kemblaan, missä se lopulta romutettiin.
Aluksen päämasto on Sphynxin sotamuistomerkin osana Sydneyssä.
Werner Wejp-Olsen

Werner Wejp-Olsen (7. tammikuuta 1938 Brønshøj, Tanska – 15. marraskuuta 2018), nimimerkiltään WOW, oli tanskalainen sarjakuvapiirtäjä.
Wejp-Olsen valmistui journalistiksi 1959. Ensimmäiset sarjakuvansa hän piirsi 1955. 1970-luvulta lähtien hän käsikirjoitti Disneyn tarinoita ja asui vuodesta 1989 Massachusettsissa.
Wejp-Olsenin omia sarjakuvia ovat "Peter og Perle", joka ilmestyi Jyllands-Postenissa vuodesta 1966, "Felix" vuodesta 1972, päivittäinen "Fridolin" vuodesta 1974 Berlingske Tidendessa, "Krimi-quiz" (Tarkastaja Vaaran rikospähkinä) eli myöhemmin "Dick Danger" päähenkilönsä mukaan. Myöhempiä sarjakuvia "Granny and Slowpoke", "Momsemor", "The Tales of Hans Christian Andersen" ja "Trendz" on julkaistu Tanskassa ja Yhdysvalloissa.
Ditionihappo

Ditionihappo (H2S2O6) on yksi rikin happi­hapoista. Yhdiste tunnetaan ainoastaan vesiliuoksina, eikä ole erityisen pysyvä. Sen suolat, jotka ovat nimeltään ditionaatteja ovat sen sijaan pysyviä.
Ominaisuuksia.
Ditionihappo on vahva happo ja sen vesiliuokset ovat hyvin voimakkaasti syövyttäviä. Ditionihapon molemmat protonit protolysoituvat helposti, eikä hapolta tunneta happamia suoloja eli vetyditionaatteja.
Ditionihapon laimeat vesiliuokset eivät hajoa huomattavasti vielä huoneenlämpötilassa. Sen sijaan väkevät ditionihappoliuokset hajoavat suhteellisen helposti rikkidioksidiksi ja rikkihapoksi, mikä estää hyvin väkevien happoliuosten valmistamisen. 
H2S2O6 → H2SO4 + SO2
Laimeat ditioni­happo­liuokset, joihin on lisätty jotain muuta happoa, hajoavat kuumennettaessa yli 50 °C:n lämpötilaan. Hajoamistuotteena syntyy rikkihappoa. Tämä voi johtua siitä, että muodostuu hyvin reaktiivinen vetyditionaati-ioni, joka reagoi helposti veden kanssa.
H+ + S2O62− → HS2O6−
Ditionihappo on pelkistin ja reagoi lähes kaikkien hapettimien kanssa. Reaktio on kuitenkin hyvin hidas huoneenlämpötilassa ja edes hyvin voimakkaat hapettimet, kuten kaliumpermanganaatti, hypokloorihapoke tai kloori ole hapettaneet sitä huomattavissa määrin rikkihapoksi. Hapon lisääminen ja lämmittäminen nopeuttavat hapettumista.
Valmistus.
Ditionihappoa valmistetaan ditionaattisuoloista, erityisesti bariumditionaatista. Bariumditionaattiliuokseen lisätään rikkihappoa, jolloin saostuu bariumsulfaattia ja ditionihappoliuos jää jäljelle.
BaS2O6(aq) + H2SO4(aq) → H2S2O6(aq) + BaSO4(s)↓
HMAS Encounter

HMAS Encounter oli Britannian kuninkaallisessa laivastossa ja ensimmäisessä maailmansodassa Australian laivastossa palvellut Challenger-luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus.
Alus tilattiin Devonportin telakalta, missä köli laskettiin 28. tammikuuta 1901. Alus laskettiin vesille 18. kesäkuuta 1902 kumminaan Devonportin telakan johtaja Sturges-Jacksonin puoliso ja valmistui 26. kesäkuuta 1905. Alus otettiin laivaston palvelukseen 21. marraskuuta ensimmäisenä päällikkönään komentaja C. F. Thursby.
Palvelus.
Uudenvuoden aattona 1905 alus liitettiin Britannian kuninkaallisen laivaston Australiaan sijoitettuun laivueeseen. Seuraavien kuuden vuoden aikana alus vieraili useaan otteeseen Australian, Uuden-Seelannin ja Tyynenmeren saarten satamissa, vaikka pääosa toiminnoista olikin normaalia rauhanajan rutiinipalvelusta.
Britannian amiraliteetti määräsi aluksen lainattavaksi Australialle merikelpoiseksi koululaivaksi, koska Australian tilaaman risteilijä "HMAS Brisbanen" valmistus oli viivästynyt. Alus siirrettiin vuonna 1912 nimettynä "HMAS Encounteriksi", ja aluksen miehistöstä kysyttiin vapaaehtoisia siirtymään aluksen mukana kolmeksi vuodeksi Australian maksamilla palkoilla. Alus otettiin palveluskäyttöön 1. heinäkuuta Australian laivaston ensimmäisenä risteilijänä.
Alus liitettiin ensimmäisen maailmansodan alkaessa Tyynenmeren laivueeseen, jonka mukana se otti osaa Saksan Uuden-Guinean valtaamiseen. Se valtasi 12. elokuuta saksalaisen "Zambezin" ja tulitti 14. syyskuuta Toma Ridgeä tukiessaan maajoukkoja. Alus tuki 24. joulukuuta maihinnousua Madangiin. Se valtasi 25. huhtikuuta 1915 saksalaisen purjealus "Elfrieden".
"Encounter" poistettiin palveluksesta 30. syyskuuta 1920 ja se sijoitettiin reserviin. Alus nimettiin 1. tammikuuta 1923 "HMAS Penguiniksi", minkä jälkeen se palveli majoitusaluksena. Alus poistettiin lopullisesti palveluksesta 15. elokuuta 1929. Se upotettiin 14. syyskuuta 1932 Sydneyn edustalle.
Katapleksia

Katapleksia tarkoittaa lihasjänteyden äkillistä katoamista, jonka usein laukaisee tunnereaktio. Katapleksiaa esiintyy yleisesti narkolepsian yhteydessä. On arvioitu, että klassisen narkolepsia-katapleksian esiintyvyys on narkoleptikoilla noin 80 % ja narkolepsian ilman katapleksiaa vain 10 %. 
Lihasjänteyden katoaminen on lyhytkestoista, mutta voi aiheuttaa esimerkiksi kaatumisen.
Jokaisen oma ympäristö -kulttuuriympäristökampanja 2010

JOY Jokaisen Oma Ympäristö - Kulttuuriympäristökampanja 2010 on kansalaisjärjestöjen yhteinen kampanja kulttuuriympäristön, maiseman, arkeologisen ja muun kulttuuriperinnön arvostuksen ja hoidon parantamiseksi. JOY-kampanjan suojelijana toimii Jorma Ollila. JOY-kampanjaa koordinoi Suomen Kotiseutuliitto.
Kampanjan tavoitteet.
Kampanjan tavoitteena on nostaa kulttuuriympäristön arvostusta, parantaa kulttuuriympäristöä vaalivien järjestöjen, viranomaisten, yritysten ja muiden tahojen yhteistyötä sekä muodostaa toimijoiden välille toiminta- ja yhteistyöverkosto, jossa on mukana satojatuhansia ihmisiä. 
Kampanjassa on mukana satoja paikallisia ja valtakunnallisia järjestöjä ja muita toimijoita. 
Kampanjan sisältö.
Kampanjaan mukaan ilmoittautuneet yhteisöt järjestävät tapahtumia, toimintoja ja hankkeita, tuottavat aineistoa ja artikkeleita lehdistölle sekä julkaisuja, jotta tieto kulttuuriympäristön tilasta ja mahdollisuuksista leviäisi mahdollisimman laajalle.
Kunnissa, missä suurin osa mm. kaavoituspäätöksistä tehdään, ei aina ole tarpeeksi tietoa ympäristöarvoista tai niiden merkitystä välttämättä tunnusteta. Puutteet tiedoissa ja taidoissa luovat helposti noidankehän, joka johtaa kulttuuriympäristöarvojen vähättelyyn, vähenemiseen ja lopulta tuhoutumiseen.
Vuosisatojen kuluessa syntynyt kulttuuriperintö on liian helppo tuhota tehokkuuden tai taloudellisuuden nimissä. Kansalaisten, päätöksentekijöiden ja viranomaisten havahduttaminen JOY-kampanjalla on keino saada kulttuuriympäristöjen vaaliminen kaikkien yhteiseksi päämääräksi.
The Squaw Man (vuoden 1914 elokuva)

The Squaw Man on Cecil B. DeMillen ja Oscar Apfelin ohjaama yhdysvaltalainen lännenelokuva vuodelta 1914. Elokuva pohjautuu Edwin Milton Roylen samannimiseen näytelmään, ja se kertoo englantilaisesta miehestä, joka rikoksesta syytettynä pakenee villiin länteen, jossa hän avioituu intiaaninaisen kanssa. Elokuvan pääroolissa näytteli Dustin Farnum.
"The Squaw Man" oli Hollywoodin ensimmäinen pitkä lännenelokuva ja se tuotti voittoa 244 700 dollaria. Hyvän taloudellisen tuloksen seurauksena Cecil B. DeMille teki elokuvan uudelleen vuosina 1918 ja 1931. Elokuva sai myös vuonna 1917 jatko-osan "The Squaw Man's Son".
Aiheesta muualla.
&lt;br&gt;
Daniel Örlund

Daniel Kjell Valter Erik Örlund (s. 23. kesäkuuta 1980 Tukholma) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän edustaa IF Brommapojkarnaa.
Seurajoukkueura.
Juniorina Örlund edusti Enskede IK:ta ja Spårvägens IF:ää. Jälkimmäisessä seurassa hän pelasi ensimmäiset miesten sarjaottelunsa 1. divisioonassa kaudella 2000.
Kaudeksi 2002 Örlund siirtyi Ruotsin pääsarjan AIK:hon, jossa hän ei kuitenkaan kahtena ensimmäisenä kautena pelannut ainuttakaan sarjaottelua. Ensiesiintymisenä pääsarjatasolla Örlund teki kaudella 2004. Ottelu jäi kuitenkin hänen kauden ainoakseen AIK:ssa, ja suurimman osan kaudesta hän pelasi lainalla Superettanin Café Operassa.
AIK:n pudottua Superettaniin Örlund nousi seuran ykkösmaalivahdiksi. Joukkue nousi saman tien takaisin pääsarjaan, ja kaudet 2006–2007 Örlund oli AIK:n ykkösmaalivahti myös Allsvenskanissa. Kaudella 2008 hän pelasi osan kaudesta lainalla Norjan pääsarjan Fredrikstadissa, mutta palasi AIK:n ykkösmaalivahdiksi kaudeksi 2009. Yhteensä hän pelasi AIK:ssa 123 ottelua, joista 94 pääsarjatasolla.
Kaudeksi 2010 Örlund siirtyi Norjan pääsarjassa pelaavaan Rosenborgiin. Kaudet 2010–2012 hän oli seuran ykkösmaalivahti pelaten yhteensä 86 sarjaottelua. Kausina 2013–2014 hän vuorotteli maalilla Alexander Lund Hansenin kanssa ja pelasi 32 sarjaottelua. Maaliskuussa 2015 Örlund teki vuoden 2015 kattavan sopimuksen Veikkausliigassa pelaavan HJK:n kanssa.
Maajoukkueura.
Örlund on pelannut yhden ottelun Ruotsin maajoukkueessa. Hän pelasi koko ottelun, kun Ruotsi voitti Omanin 1–0 vieraskentällä pelatussa ystävyysottelussa 20. tammikuuta 2010.
Grigor Dimitrov

Grigor Dimitrov (, s. 16. toukokuuta 1991 Haskovo) on bulgarialainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on sijoittunut ATP-maailmanlistalla kaksinpelissä kolmanneksi marraskuussa 2017.
Juniorivuodet.
Yhdysvaltain avoimissa 2007 Dimitrov selviytyi finaaliin poikien nelinpelissä yhdessä parinsa Vasek Pospisilin kanssa. Turnauksen finaalissa he hävisivät Jonathan Eyssericille ja Jérôme Inzerillolle. Kesäkuussa 2008 hän sai villin kortin Ordina Openiin. Uransa ensimmäisen ATP-turnauksen ensimmäisellä kierroksella hän hävisi Igor Andrejeville. Wimbledonissa 2008 hän voitti poikien kaksinpelin voitettuaan finaalissa Henri Kontisen lukemin 7–5, 6–3. Hän voitti myös Yhdysvaltain avoimissa 2008 poikien kaksinpelin. Turnauksen finaalissa hän voitti Devin Brittonin erin 6–4, 6–3. Voittonsa jälkeen hän saavutti junioreiden maailmanlistan ykkössijan.
2009.
Helmikuussa Dimitrov sai villin kortin Rotterdamin ATP-turnaukseen. Turnauksen ensimmäisellä kierroksella hän voitti Tomáš Berdychin lukemin 4–6, 6–3, 6–4, mutta hävisi toisella kierroksella Rafael Nadalille lukemin 5–7, 6–3, 2–6. Kesäkuussa Queen's Club Championships -turnauksen ensimmäisellä kierroksella hän voitti Ivan Navarron, mutta hävisi toisella kierroksella Gilles Simonille. Wimbledonin ensimmäisellä kierroksella hän hävisi Igor Kunitsynille.
Lapin yliopiston taiteiden tiedekunta

Lapin yliopiston taiteiden tiedekunta (lyh. TTK) on elokuussa 1990 perustettu taideteollisen alan tiedekunta. Samalla se on alan ainoa yliopistollinen tiedekunta Suomessa. 
Taustaa.
Oulun kanssa käyty kilpailu taideopetuksen sijoituspaikasta päättyi loppuvuodesta 1989, jolloin eduskunta hyväksyi Lapin korkeakoululle oman taideosaston. Taiteiden tiedekunnan täyttäessä vuonna 2020 kolmekymmentä vuotta, sen todettiin kasvaneen kiinteäksi osaksi Lapin yliopiston koulutustarjontaa ja brändiä. Kolmessakymmenessä vuodessa tiedekunnan toiminta on vakiintunut ja painopiste muuttunut entistä kansainvälisemmäksi".
Opiskelijat, henkilökunta ja toimitilat.
Tiedekunnassa on opiskelijoita noin 1 100 ja henkilökuntaa noin 100. Se vastaa taideteollisen alan yliopistokoulutuksesta Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun kanssa. Tiedekunnan vanhin linja on kuvataidekasvatuksen koulutusohjelma. Tiedekunnan dekaanina toimi vuosina 2009–2017 kuvataidekasvatuksen professori Timo Jokela. Vuodesta 2018 dekaanina on toiminut professori Satu Miettinen.
Taiteiden tiedekunta toimi aiemmin pienteollisuustalossa linja-autoaseman lähellä. Vuonna 2006 valmistui arkkitehtitoimisto Juhani Kataisen suunnittelema uudisrakennus yliopiston päärakennuksen yhteyteen. 
Tiedekuntaan yhdistettiin aikoinaan Rovaniemen taide- ja käsiteollisuusoppilaitos. 
Taiteiden tiedekunnan koulutusohjelmien yhteisenä ainejärjestönä toimii Lapin yliopiston taideaineiden opiskelijat TAO ry.
Tutkinnot ja koulutusohjelmat.
Tiedekunnassa voi suorittaa taiteen kandidaatin (180 op), taiteen maisterin (120 op) ja taiteen tohtorin tutkinnot seuraavissa koulutusohjelmissa:
Tiedekunnassa on myös kolme erillisinä toimivaa maisteriohjelmaa, eli Arctic Art and Design, Soveltavan kuvataiteen ja luontokuvauksen sekä palvelumuotoilun maisteriohjelmat.
Linja 11 (Pariisin metro)

Paris Métro Ligne 11 (Linja 11) on yksi Pariisin metron kuudestatoista linjasta. Se liittää Rosny Bois Perrierin Les Lilasin ja Républiquen kautta Pariisin ytimeen, Châtelet'hen. Se rakennettiin muista linjoista poiketen 1930-luvulla korvaamaan ruuhkautunut kaapelivaunu Républiquelta Bellevilleen.
Linja 11 on Pariisin metron lyhyin itsenäinen linja (ei siis 3bis ja 7bis, linjojen 3 ja 7 haaralinjat) vain 11,7 kilometrin pituudellaan. Asemia linjalla on 19. Keskimääräinen kahden aseman välimatka on 525 m. Linja 11 on metron kolmanneksitoista käytetyin linja noin 46,8 miljoonalla vuotuisella käyttäjällään. Linjan kalustona on 32 kappaletta 4-vaunuisia MP 14-vaunuja.
Tulevaisuus.
2030-luvulla linjaa on mahdollista jatkaa Rosny Bois Perrieristä Noisy Champsiin jossa se kohtaisi RER A:n ja tulevat linjat 15 ja 16, tämän laajennuksen toteuttamiseen varauduttiin jo Rosnyn jatkeen rakennusvaiheessa ja sillä olisi 4 uutta asemaa. Jos laajennus toteutetaan, koko linja 11 automatisoidaan.
Kartta ja asemat.
&lt;br clear=left&gt;
Turismi.
Linja 11 kulkee seuraavien nähtävyyksien kautta:
Alavuden rautatieasema

Alavuden rautatieasema () on rautatieliikennepaikka Alavuden kaupungissa noin neljä kilometriä keskustasta pohjoiseen Haapamäki–Seinäjoki-radan varrella. Asema avattiin 29. syyskuuta 1883, ja se on suunniteltu Pohjanmaan radan IV-luokan asemarakennuksen piirustusten mukaan. Rakennus rakennettiin vuosina 1881–1883. Sen ulkoasu on säilynyt lähes alkuperäisenä, mutta sisätilat on uusittu. Alavuden asemalla on ollut aiemmin myös vesitorni sekä veturitalli, joka purettiin vuonna 1991. Alavuden asemarakennus on samanlainen kuin Vilppulan asemalla.
Aseman miehitys ja lipunmyynti lopetettiin 31. joulukuuta 1999.
Alavuden liikennepaikka toimii vielä nykyäänkin puutavarajunien lastauspaikkana. Junia lähtee asemalta Seinäjoelle noin kerran viikossa, mutta joskus niitä ajetaan useamminkin.
Museovirasto on luokitellut poikkeuksellisen hyvin säilyneen Alavuden rautatieaseman Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
HMS Aberdeen

HMS Aberdeen (viirinumero L97) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Grimsby-luokan sluuppi toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin 1. maaliskuuta 1935 vuoden 1935 laivasto-ohjelmassa Devonportin telakalta, missä köli laskettiin 12. kesäkuuta 1935. Alus laskettiin vesille 22. tammikuuta 1936 kumminaan rouva E. Watt ja otettiin palvelukseen 17. syyskuuta. Alus valittiin yhteysalukseksi, joka kykenisi tarvittaessa toimimaan Välimeren aseman lippulaivana. Esikuntahenkilöstön tarpeisiin alukselle rakennettiin lisää majoitustiloja poistamalla miinanraivauskalustot sekä takakannen aseistus.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus sijoitettiin koulutettavaksi Portlandiin, jonka aikana se vieraili Aberdeenissa. Alus siirrettiin koulutuksen päätyttyä Välimeren laivastoon Maltalle, jonne se saapui 5. marraskuuta. Alus purjehti laajasti Välimerellä, kunnes se toukokuussa 1937 palasi Portsmouthiin kruunajaisten yhteydessä pidettävään laivastokatselmukseen. Lyhyehkön Devonportissa vietetyn miehistön loman jälkeen alus palasi Välimerelle lippulaivaksi, kunnes se siirrettiin helmikuussa 1938 huollettavaksi kuudeksi viikoksi Maltalle.
Alus joutui kuukaudeksi huoltoon seuraavan kerran jo elokuussa, mikä keskeytyi Münchenin kriisin vuoksi. Alus määrättiin Suezille, jossa se sijoitettiin vartioalukseksi. Kriisin päätyttyä se palasi lokakuun puolessavälissä Maltalle normaalipalvelukseensa. Alusken vieraillessa maaliskuussa 1939 St. Tropezissa sen peräsin juuttui ja se ajautui maihin. Onneksi alueella oli mutapohja ja alus ei kärsinyt merkittäviä vaurioita, mutta se oli kuitenkin telakalla huhtikuun lopun. Telakalla olon aikana aluksen uudelleen varustamisesta päätettiin, minkä vuoksi aluksen ilmatorjuntaa lisättiin asentamalla X-tornin paikalle yksiputkinen neljän tuuman ilmatorjuntatykki.
Toisen maailmansodan alkaessa alus määrättiin 3. syyskuuta 1939 palaamaan Britteinsaarille, jossa se sijoitettiin Kanaalin saattuepalvelukseen. Alus liitettiin Ranskan antauduttua lokakuussa 1. saattajaviirikön mukana Läntisen reitin alaisuuteen. Yksi aluksen nelituumaisista korvattiin Hedgehog-sukellusveneentorjuntaheittimellä 1943.
Sodan päätyttyä alus oli Freetownissa partiointi ja lentopelastustehtävissä. Se määrättiin heinäkuussa reserviin Gibraltarille, jonne se saapui elokuussa. Alus sijoitettiin ankkuripaikalle reserviin.
Vuoden 1946 lopulla alus sijoitettiin poistolistalle. Alus hinattiin Devonportiin, jossa se myytiin 16. joulukuuta 1948 BISCOlle. Alus saapui 19. tammikuuta 1949 romutettavaksi T. W. Wardille Hayleen.
Päälliköt.
Aluksen päälliköinä olivat:
DJ Falk

DJ Falk (oikealta nimeltään Jarle Falk Reiss, s. 16. huhtikuuta 1967 Lørenskog, Norja) on norjalainen DJ, musiikkituottaja.
Hän on yksi Norjan tunnetuimmista trance-DJ:stä. Hän on tunnettu musiikkinsa lisäksi laseresityksistään. DJ Falkista tuli ammattilais-DJ vuonna 1987, jolloin hän esiintyi yökerhoissa eri puolilla Eurooppaa, muun muassa Longyearbyenissä ja Varsovassa.