Riihimäen Puhelin

Riihimäen Puhelin oli suomalainen puhelinlaitos, joka toimi Riihimäen alueella alkaen vuodesta 1891 ja vuosina 1924–2004 osakeyhtiönä.
Taustaa.
Riihimäestä oli tullut rautateiden risteyspaikkakunta, kun vuonna 1870 valmistui rautatie Pietariin Riihimäen kautta. Aiemmin Helsinki - Hämeenlinna rautatie oli jo kulkenut Riihimäen kautta. Rautateillä oli käytössä sähkölennätin ja vuodesta 1874 lähtien alettiin välittää Riihimäen asemalta myös yksityisiä sähkösanomia tiettyinä aikoina vuorokaudesta. Vuonna 1875 lähetettiin 422 ja vastaanotettiin 148 yksityistä sähkösanomaa. Riihimäellä aloitti rautateiden lennätinkonepaja v.1881..
Vuonna 1886 vedettiin Riihimäen ensimmäinen puhelinllnja asemalta ratainsinöörin Karl Thunebergin asunnolle.. 
Riihimäki oli jäänyt puhelinmottiin koska halukkaita liittyjiä oli ollut liian vähän, kun keskukset rakennettiin 1880-luvun lopulla Hyvinkäälle ja Leppäkoskelle sekä pienempi Hausjärvelle..
Historiaa.
Alku.
Urjalasta muutti v.1886 telegrafireviisori Knut Schybergson Riihimäelle ja hän sai 21. toukokuuta 1891 luvan vetää puhelinlinjan Hyvinkäälle ja perustaa puhelinkeskuksen. Näin Riihimäki (tarkemmin asemakylä) liitetttiin muuhun puhelinverkkoon, kun puhelinlinja Hyvinkäälle kulki radan varressa.. Vuotta aiemmin Schybergson oli ostanut käytetyn 8-numeroisen keskuksen Helsingistä Daniel Wadénilta rautateiden Riihimäen telegrafikonepajan päällikön Nikolai Bergmanin luvalla.. 
Vaikka Riihimäen puhelinkeskus oli pieni vain muutaman muutaman numeron käsittävä sen hoitaminen kävi liian työlääksi yksistään sen perustajalle Schybergsonille. Schybergson myi Hyvinkään johdon Etelä-Suomen kaupunkien väliselle telefoniosakeyhtiölle ja Riihimäelle perustettiin v.1896 puhelinyhdistys nimeltään 'Riihimäki Telefonförening' paikallista puhelinliikennettä varten.. Puhelinyhdistyksen perustajat olivat: telegrafireviisori Knut Schybergson, telegrafi-insinööri Nikolai Bergman, telegrafireviisori Viktor Sahlberg, leipuri Anders Gustafsson, kauppias Fredrik Henriksson, ratainsinööri Karl Thuneberg, kunnanlääkäri Karl Enckel, rouva Olivia Axeen, pastori Hjalmar Brander, kauppias Ludving Groth, asianajaja S. Piminoff ja kievarinpitäjä A. Theodor Olander.. Yhdistys hankki v.1896 25-numeroisen keskuksen aiemman 8-numeroisen tilalle. Liittymismaksuna oli 40 markkaa, joiden tuottona saatiin uusi keskus maksettua. Lopen keskus liitettiin Riihimäen keskukseen, joten Lopeltakin saatiin puhelinyhteys muualle.. 
Varsinkin pastori Branderin (sukunimi vuodesta 1906 alkaen Paloheimo) kasvava liiketoiminta tarvitsi paljon kaukopuheluja, toinen suurpuhuja oli Karan kartanonherra Torsten Nordensvan. Näiltä kahdelta kaukopuhelujen suurpuhujalta veloitettiin vuosimaksuna 40 markkaa, kun muille se oli 25 markkaa, tämä siksi kun kaukopuhelut maksettiin yhdistyksen kassasta.. 
Varuskunnan perustaminen vaati lisää puhelimia ja 1910 ostettiin rautateiltä käytetty 180-numeron keskus, johon liittyivät myös mm. Lopen turvepehkutehdas, Riihimäen lasitehdas ja kolerasairaala sekä insinööri Florinsky.. 1910-luvun alussa keskukseen liitettiin yli 80 uutta tilaajaa. Lisäksi rautatieasemalla oli hyvin tuottava yleisöpuhelin.. 
Vuonna 1915 ostettiin käytetty keskus Helsingin Puhelinyhdistykseltä, keskuksessa oli kolmessa keskuspöydässä yhteensä 420 paikkaa tilaajille. Keskus sijoitettiin nyt rouva Salme Blomstedtin asuntoon silloiselle Kyläkujalle, joka on nykyisin (v.2024) Maisterinkatu. Aiemmat keskukset olivat olleet neiti Janssonin talossa ja Schybergsonin talossa.. Juho Emil Fagerlundista tuli ensimmäinen vakituinen puhelinlaitoksen asentaja. Monttööri Fagerlund sai apulaisen Tuomas Tammisesta juuri ennen sisällissotaa. T. Tamminen olikin sitten töissä Riihimäen puhelinlaitoksella 42 vuotta.. 
Osakeyhtiöksi.
Tilaajamäärä kasvoi, mutta puhelinyhdistys ei kyennyt vastaamaan kysyntään ja siitä johtuvaan verkon ja keskuksen lisärakentamiseen. Tästä johtuen ensin yritettiin perustaa osuuskunta hoitamaan puhelinasiaa, mutta nopeasti päädyttiin osakeyhtiö-muotoon. Riihimäen Puhelinosakeyhtiö perustettiin 22. toukokuuta 1924. Tuolloin oli 283 tilaajaa, joista vain 160 merkitsi osakkeen.
Puhelinosakeyhtiö palkkasi isännöitsijäksi maisteri Lauri Gröndahlin, lisäksi johtajattarena toimi S. Blomstedt ja viisi puhelunvälittäjää ja yksi oppilas sekä yksi asentaja (monttööri).. 
Automaattikeskus 1930.
Vuonna 1929 17. lokakuuta valmistui yhtiön omana työnä. uusi keskusrakennus, jolle oli hankittu tontti v.1926. Kolmikerroksinen kivirakennus on yhä paikallaan, nykyisen Maisterinkadun varressa. Täysautomaattinen puhelinkeskus otettiin käyttöön 12.huhtikuuta 1930.. Keskuksen toimittajaksi oli valittu Siemens (tarkemmin Siemens-Schuckert), kisa käytiin Siemensin ja Ericssonin välillä, yksi syy valintaan oli että Helsingissä oli käytössä Siemensin keskus ja liitäntä olisi helpompi saman toimittajan tekniikkaan ja myös ongelmatilanteissa olisi apua saatavissa Helsingistä. Savonlinnan automaattikeskus oli valmistunut vain hieman ennen Riihimäen keskusta, myös Ensossa on ollut automaattikeskus ennen Riihimäkeä.. Joten Riihimäen puhelinolot olivat maan huippuluokkaa 1930-luvun alussa. Automatisoinnin avulla henkilökunnan määrää pystyttiin vähentämään ja kun tekniikka oli kunnossa, niin lainoja pystyttiin lyhentämään nopeasti ja johtokunta pystyi toteamaan 21. toukukuuta 1932, että vekselit Siemensille on maksettu ja puhelinyhtiöllä on täysi omistusoikeus laitteisiin.. 
Valtion puhelinkeskus oli rakennettu Riihimäelle 1920-luvun lopulla ja tämä mahdollisti kaukopuheluille kaksi reittiä, joko valtion keskuksen kautta tai Etelä-Suomen Kaukopuhelin Oy:n kautta. Vuonna 1934 Etelä-Suomen Kaukopuhelin Oy:n linjat siirtyivät valtiolle ja kaukoliikenteestä tuli valtion monopoli.. 
Pulavuosina 1931 ja 1932 tilaajamäärät vähenivät ensin 16 ja sitten 15 tilaajalla.. Tilaajamäärä lähti uudelleen nousuun v.1936, kun johtokunta oli päättänyt alentaa vuosimaksuja.. Vuonna 1933 Riihimäellä oli otettu käyttöön hyvin tuottava automaattinen puhelinkioski Lopentiellä kauppatoria vastapäätä ja seuraavaksi Hämeenkadulle. Kokouspuhelintoiminnolla pystyi puhumaan useampi henkilö samalla linjalla ja sellainen otettiin Riihimäellä käyttöön v.1933, mutta sen käyttö jäi vähäiseksi.. 
1930-luvulla Riihimäen Puhelinosakeyhtiöllä oli pieniä sisäisiä kiistoja investoinneista, joita johtaja Gröndahl ei halunnut tehdä, mutta joita asentaja Tamminen vaati. Asentaja Tamminen maksoikin kaapelihankinnan ensin itse ja peri vähitellen summan yhtiöltä. . Toisenlaisia kiistoja oli valtion puhelintoimen kanssa, joka vaati nopeasti lisäjohtoja puhelinyhtiön keskuksesta valtionkeskukseen ja kiistaa oli myös ministeriön kanssa toimiluvan jatkumisesta. Näistä kiistoista kuitenkin selvittiin.. 
Sotavuodet.
Pommitukset vahingoittivat ilmajohtoja, joita oli sekä kaapeleina että avojohtoina. Puhelinkeskus säilyi pommituksissa, vaikka pommeja pudotettiin yhtenä vuoden 1940 helmikuun päivänä noin 600-700 kappaletta.. Sotavuosina uusia tilaajia oli tullut viitisenkymmentä vuosittain, joten puhelinkeskusta jouduttiin laajentamaan. Elokuussa v.1943 saatiin 100 lisänumeroa käyttöön, laajennusosat oli valmistettu Berliinissä. Lisää tarvittiin ja tilattiin kahdensadan tilaajan laajennus, sodan tilanteesta johtuen tilaus myöhästyi ja lopulta laajennusosat tehtiin Siemensin Suomen tehtaalla ja laajennus saatiin käyttöön vasta keväällä 1948. Laajennuksen hinnasta tuli sekava asia, kun hinnan oli sovittu perustuvan Suomen ja Saksan markan keskinäiseen suhteeseen, mutta sodan jälkeen tätä suhdetta oli vaikea määrittää. Johtokunta kuitenkin hyväksyi toimituksen mukana tuleen laskun, kun se katsoi että yhteistyötä Siemensin kanssa ei kannata vahingoittaa.. Puhelinkioskeja käytettiin ahkerasti ja vuonna 1943 niistä puhuttiin yli 21000 puhelua, kuitenkin ne jouduttiin sulkemaan ilkivallan takia vuoden 1943 lopulla ja avattiin uudelleen vasta v.1954.. 
Riihimäen Puhelimen ensimmäinen maaseutukeskus otettiin käyttöön alkuvuodesta 1944 Vantaan kylässä 13 numerolla.. Paalijärveläiset maksoivat puolet 13 numeron käsikeskuksesta ja lupasivat hoitaa sekä välityksen että puhelumaksut ja niin he liittyivät puhelinverkkoon 1946, kun he olivat itse vetäneet puhelinlinjat. Sittemmin v.1952 Paalijärvelle Sillanpään tilan vintille asennettiin automaattikeskus 30 tilaajalle. Riihimäen puhelinverkko laajentui, vaikka kirja mainitsee isännöitsijä Gröndahlin nuukaksi mieheksi, muttei ahneeksi, kun hänen palkkansa oli usein pienempi kuin ylimekaanikon.. Gröndahl oli valmistunut filosofian kanditaatiksi Helsingin yliopistosta ja jatkanut opiskelua Saksassa Münchenin yliopistossa.. Riihimäellä puhelujen hinnat olivat alhaisemmat kuin Hämeenlinnassa tai Lahdessa 1950-luvun alkuun saakka.. 
Riihimäen Puhelin Oy.
Valtio oli antanut uudet määräykset puhelinverkon rakenteeseen v.1954, pitkän työrupeaman tehnyt Tuomas Tamminen oli jo eläkeiässä ja yhtiöön palkattiin ensimmäinen linjateknikko A. Salin. Puhelinverkko muuttui ja valtio rakensi kokomaata käsittävän automaattisen kaukovalinnan. Tämä aiheutti Riihimäen Puhelimelle useita isoja ja kalliita teknisiä töitä. Kaukovalinnan aiheuttaman suunnittelun laati tilauksesta Tuomas Tammisen poika, insinööri Reino Tamminen.. 
Vuonna 1955 monen kylän asukkaat, mm.Siirtolassa, Punkassa ja Apilistossa, vaativat tomerasti puhelinta ja keskukseen hankittiin sadan numeron laajennus, joka valmistui kesällä 1956.. Puhelinyhtiössä pelättiin 1950-luvun loppupuolella valtion kaappausta, puhuttiin puhelinlaitosten sosialisoinnista. Riihimäen puhelinyhtiössä ehdotettiin liittymistä Helsingin puhelinlaitokseen, mutta asia ei edennyt pidemmälle.. Yhtiöllä oli myös vain väliaikainen toimitusjohtaja 1958-1959, varsinaiseksi toimitusjohtajaksi saatiin teknikko Jukka Koskinen Someron Puhelinosuuskunnasta 1.helmikuuta 1959. J. Koskinen teki suorapuheisen analyysin Riihimäen puhelinosakeyhtiön tilanteesta ja yhtiön hallitus hyväksyi suunnitelman tilanteen parantamiseksi 18. maaliskuuta 1959. Tj. Koskinen oli jo hankkinut Volkswagen pakettiauton ja suunnitelmaan kuuluivat mm.seuraavat työt; siirtyminen suljettuun viisinumeroiseen tilaajanumerointiin, liittyminen automaattiseen kaukopuhelinjärjestelmään, avojohto- ja ilmakaapeliverkon laajennukset, Riihiviidan ja Punkan keskukset sekä Launosten (joka tosin piti muuttaa automaattiseksi) ja Tervakosken keskusten lunastaminen ja Hausjärven Puhelinosuuskunnan laitteiden ostaminen. Tämä kaikki edellytti rahan saamista ja yhtiöjärjestyksen muuttamista osakepohjan laajennuksella, muutokset hyväksyttiin hallituksessa vuoden 1959 huhtikuussa ja toukokuussa. Yhtiön uudeksi nimeksi tuli Riihimäen Puhelin Oy.. 
Nyt jokainen tilaaja oli myös Riihimäen Puhelin Oy:n osakas, kuten lähes kaikissa muissakin yksityisissa puhelinlaitoksissa. Yhtiömuodon muutos onnistui ja yhtiöön liittyi uusia osakkeenomistajia ja näin yhtiö sai pääomaa, jota tarvittiin teknisiin muutoksiin.. 
Hieman erikoinen ratkaisu nähtiin Apiliston kylän (Karan) alueella, kun valtio rakensi sinne automaattikeskuksen v.1957. Aiemmin Riihimäen puhelinyhtiö ei ollut suostunut kyläläisten vaatimuksiin ja näin valtio tuli peliin mukaan, joka tosin aiheutti pientä närää. Yhtiössä ymmärrettiin tilanne, että näin tuli kuitenkin hyvä kokonaisuus. Myöhemmin valtio myi Karan keskuksen Riihimäen Puhelimelle v.1978, valtio edellytti keskuksen tilaajien suostumusta, joka saatiin kokouksessa 14. kesäkuuta 1978. Myynti oli sikäli historiallinen, että valtio ei ollut myynyt yhtään puhelinkeskusta aiemmin yksityiselle puhelinlaitoksella.. 
Puhelinlaitoksia oli suuri määrä, kun tekninen kehitys vaati mm.teknistä kykyä liittymään automaattiseen kaukoverkkoon, niin 575 puhelinlaitoksta fuusioitiin vuosina 1950 - 1962. Fuusioissa puolet meni yksityisiin laitoksiin ja toinen puoli valtion posti- ja lennätinlaitokseen.. Riihimäen alueella käytiin jonkunlainen kisa Hausjärven liittymisestä joko Riihimäen puhelimeen tai valtion verkkoon. Lopullisesti Hausjärven Puhelinosuuskunta päätti 9.syyskuuta 1959 myynnistä Riihimäen Puhelin Oy:lle, jonka voitto oli täpärä äänin 95 -93.. Riihimäen Puhelimen apuna oli Puhelinlaitosten liitto, joka oli perustettu v.1921.. 
Riihimäen keskus uusittiin v.1961 ja puhelinnumeroista tuli viisinumeroisia ja kaikki tilaajat olivat automaattisen valinnan piirissä joulukuun 17. päivästä alkaen v.1961. Riihimäen Puhelin Oy:llä oli keskuksia vuoden 1961 joulukuussa seuraavasti: Riihimäellä Riihimäen, Paalijärven ja Arolammin keskukset, Janakkalassa Tervakosken ja Punkan keskukset, Lopella Launosten keskus, Lammilla Hietoisten keskus ja Hausjärvellä Hausjärven, Ryttylän, Turkhaudan, Vantaan, Puujaan, Kallion, Kurun, Oitin, Rutajärven, Haminankylän, Mommilan ja Maitoisten keskukset. Talous oli tiukalla, kun Riihimäen Puhelin Oy oli sijoittanut puhelinolojen kehittämiseen 150 miljoonaa markkaa viimeisen 2,5 vuoden aikana. Vakuudet olivat hieman ongelmallisia, mutta pahaan tilanteeseen taloudessa ei yhtiö kuitenkaan joutunut. Riihimäen tilaajien määrä kaksinkertaistui vuosina 1958-1962 ja puheluaika kolminkertastui. Puhelinkaukoliikennettä varten valmistui uusi valtion automaattikeskus kalliosuojaan v.1963, näin parani puhelinliikenne Riihimäellä kun myös kaukopuhelut tulivat tilaajavalinteiseksi 18.elokuuta 1963. Automaattisissa kaukopuheluissa esiintyi alussa kuitenkin ruuhkaa, eikä puhelut aina onnistuneet, syyksi paljastui Helsingin kaukokeskuksen puutteellinen kyky vastata Riihimäen lisääntyneeseen kysyntään.. 
Puhelujen hinnoittelussa Riihimäen Puhelin Oy siirtyi kestoperusteiseen hinnoitteluun entisestä lukumäärään perustavasta, tämä aiheutti keskustelua. Yhtiö selitti että kaikki muutkin puhelinlaitokset käyttivät kestoperusteista, paitsi Helsingin Puhelinyhdistys. Hinnoittelun muutos tehtiin kun kaikki olivat automaattisen valinnan piirissä.. 
Digitaalitekniikkaa kohti.
Uusi toimitalo Maisterinkadulla valmistui vuonna 1970 Riihimäen Puhelin Oy:lle. Yhtiö uusi ja laajensi keskuksiaan uuteen Siemensin EMD-tekniikkaan. Myös keskusten väliset yhteydet parannettiin, tässä työssä auttoi Viestirykmentin sotilaat harjoitustyönään.. 
Ensimmäinen digitaalinen keskus valmistui Riihimäen Puhelin Oy:lle syyskuussa v.1984 se oli tilattu jo vuonna 1978, tekniikkatoimittajana edelleen Siemens, nyt toimitus oli EWSD-tekniikkaa.. 
Ennen digitaalista keskusta yhtiössä oli alettu käyttämään digitaalisia radiolinkkejä, ensimmäisenä Hikiän ja Riihimäen välillä, tämäkin tekniikka hankittiin Siemensiltä.. Yksi tekninen askel oli valokaapelien käyttöönotto. Ensiksi Maisterinkadulta Kirvaston linkkiasemalle v.1982, tässä yhdessä valokuituparissa kulki 480 puhelua yhtäaikaa.. 
Kirjauksen uusi rakennus valmistui 1983, jota alettiin kutsua Kirvastoksi Vilho Miettisen keksimän nimen mukaisesti. Kirvastoon muutti Maisterinkadulta puolet henkilökunnasta. Digitaalitekniikan tulon mukana huomattiin, että keskusten tarvitsema tila on huomattavasti pienempi kuin aiemman tekniikan kanssa ja luovuttiin lisärakennushankkeesta Maisterinkadulla.. 
Riihimäen Puhelin Oy alkoi rakentamaan myös kaapelitv-verkkoa v.1984, koealueena Uhkola. Kaapelitv:ssä oli kilpailua, kun myös Riihimäen Telehuolto rakensi omaa tv-verkkoaan Peltosaareen. Riihimäen Puhelin perusti yhdessä paikallisten yritysten, Riihimäen Sanomien, kaupungin ja kauppakamarin kanssa kaapelitelevisioyhtiön ja Peltosaaren tv-verkko ostettiin tähän yhtiöön. Kaapelitv-yhtiö fuusioitiin Hyvinkään vastaavan yrityksen kanssa v.1986.. 
Riihimäen Puhelin Oy otti ensimmäisenä puhelinlaitoksena koko henkilökunnan tulospalkkauksen 1980-luvun loppupuolella.. 
Vuonna 1990 perustettiin Riihimäen Puhelimen, Lohjan Puhelimen ja Hämeen Puhelimen toimesta Tele-Kolmio Oy, joka alkoi hoitamaan telelaitteiden myynnin, asennukset ja huollot..
Yhtiön lopetus.
Vuonna 2001 Elisa Oyj oli hankkinut osakevaihdolla 90% Riihimäen Puhelin Oy:n omistuksesta, lopullinen fuusiointi Elisa Oyj:hin tapahtui 30.6.2004. 
Toimitusjohtajat.
Lähteenä, ellei toisin mainita.
Hallituksen, johtokunnan puheenjohtajat.
Lähteenä.
Henkilökunnan määrä.
Lähteenä.