tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
George Newbern

George Young Newbern (s. 10. joulukuuta 1964 Little Rock, Arkansas) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Ura.
Hän tuli tunnetuksi elokuvasta "Vauhdikas vaihtokauppa" vuonna 1987, jonka jälkeen Newbern on tehnyt enimmäkseen useita vierailevia rooleja televisiosarjoissa, kuten "Scandal", "Courthouse", "Enkelin kosketus", "Chicagon lääkärit", "Frendit", "Vain yksi elämä", "CSI", "Boston Legal", "Las Vegas" ja "Num3rot". Vuonna 2009 Newbernilla oli päärooli Disneyn elokuvassa "Sisäinen sankari".
Ääninäyttelijänä.
Ääninäyttelemiseen Newbern saapui 1990-luvulla, jolloin hän oli mukana Hanna-Barberan tuottamassa animaatiosarjassa "The Pirates of Dark Water". Newbernin merkittävin äänirooli oli Teräsmies "Justice League"- ja "Justice League Unlimited" -animaatiosarjoissa. Samalla se oli Newbernin näyttelijän uran pisin rooli, joka kesti yhteensä viisi vuotta. Alun perin hän tuli Tim Dalyn tilalle, koska Daly oli näyttelemässä toisessa televisiosarjassa. Aluksi Newbern sai "Justice League" -sarjan ensimmäisen tuotantokauden jälkeen paljon kritiikkiä, koska hänellä ei ollut yhtä auktoriteettinen ja matala ääni kuin Dalyllä. Myöhemmin Newbern kuitenkin kykeni parantamaan ääntään tuleville tuotantokausille. Hän uusi Teräsmiehen roolinsa vuonna 2007 "Batman" -animaatiosarjan 5. tuotantokaudella.
Newbernin toimi myös Sephirothin äänenä "" anime-elokuvassa ja "Kingdom Hearts II" -videopelissä.
Tummaneidonvaippa

Tummaneidonvaippa ("Epipactis atrorubens", syn. "Helleborine atropurpurea") on Euroopassa laajalle levinnyt kämmekkälaji. Suomessa lajia tavataan hyvin harvinaisena ja se on luonnonsuojelulailla rauhoitettu.
Ulkonäkö ja koko.
Tummaneidonvaippa kasvaa usein usean verson tuppaissa, jotka muodostuvat maavarren jakautuessa. Soikeat tai suikeat lehdet ovat lähes vuorottain, 4–7 cm pitkiä, yleensä tumman punavihreitä, harvemmin vaaleamman vihreitä. Kukkavarren korkeus on noin 20–50 cm, ja se on voimakkaan karvainen. Kukinnon terttu on 10–25 cm pitkä, ja kukkia voi toispuolisessa kukinnossa olla jopa kolmekymmentä. Tumman purppuranpunaiset tai punaruskeat kukat ovat alle 1 cm läpimitaltaan, siis pienempiä kuin lehtoneidonvaipalla ("E. helleborine"). Kukat ovat kannuksettomia ja niiden sikiäin on tiheäkarvainen. Kukat tuoksuvat vaniljalta. Tummaneidonvaippa kukkii heinä-elokuussa.
Muiden kämmeköiden tapaan tummaneidonvaippa elää yhteistoiminnassa sienijuuren kanssa, mutta ei ilmeisesti kuitenkaan ole siitä kovin riippuvainen. Tummaneidonvaippa tuottaa runsaasti siemeniä, jotka leviävät ilmavirtausten mukana hyvinkin kauas. Laji voi risteytyä joidenkin muiden saman suvun neidonvaippojen kanssa, kuten esimerkiksi suoneidonvaipan ("E. palustris") kanssa.
Kukan huulen kupissa on mettä, ja laji onkin hyönteispölytteinen. Pölyttäjinä toimivat erityisesti pikkuampiaiset, joihin lajin kukka on erikoistunut.
Levinneisyys.
Tummaneidonvaippaa tavataan lähes koko Euroopassa, mutta levinneisyysalue on varsin laikuttainen. Lisäksi sitä tavataan myös jonkin verran Aasian puolelta. Suomen lähialueilla laji on paikoitellen melko tavallinen Norjassa, Ruotsissa ja Virossa. Suomessa tummaneidonvaippaa esiintyy lähinnä Itä-Suomessa. Voimakkaimmat esiintymät ovat Kuusamossa ja Sallassa Oulangan kansallispuistossa. Savossa ja Pohjois-Karjalassa sitä kasvaa muun muassa Juankoskella ja Juualla. Lajista on löydetty uusia kasvupaikkoja 1990- ja 2000-luvuilla myös Lappeenrannasta, Hangosta ja Lohjalta.
Elinympäristö.
Tummaneidonvaippaa esiintyy erityisesti kallioisessa maastossa rinteillä ja soraikoilla, aina kalkkialueilla. Joskus sitä tavataan myös tienpenkoilla. Kasvi vaatii kasvaakseen paljon valoa. Lajin kasvupaikkoja uhkaavat Suomessa kaivostoiminta sekä retkeilyn aiheuttama kuluminen. Myös keräily on uhkana kauniskukkaiselle kasville.
Tosiasia

Tosiasia (tosiseikka, fakta) on yksilöllisestä käsityksestä tai tulkinnasta riippumaton asia. Se on todellisuudessa olemassa oleva vastine todelle väittämälle, ja sen olemassaolo tekee väittämästä toden. Tosiasia on näin asioiden todellinen tila, asiaintila joka vallitsee.
Myyttinen tosiasia.
Ranskalainen antiikintutkija Marcel Detienne käyttää käsitettä myyttinen tosiasia, jolla hän viittaa siihen, miten selitämme maailmaa ja ympäröivää todellisuutta kulloinkin vallitsevan parhaan tieteellisen tiedon perusteella. Uudet tutkimustulokset voivat kumota ennen rikkomattomina pidetyt tosiasiat. Myyttinen tosiasia ei ole siis niinkään väärä uskomus kuin tieto, joka voi osoittautua vääräksi tai riittämättömäksi.
Lehtoneidonvaippa

Lehtoneidonvaippa ("Epipactis helleborine") on monimuotoinen, pääasiassa Euraasiassa tavattava kämmekkäkasvi. Suomessa laji on rauhoitettu Ahvenanmaata lukuun ottamatta.
Ulkonäkö ja koko.
Lehtoneidonvaipan juurakko koostuu pitkistä, paksuista ja haarattomista juurista. Juurakosta nousee tanakka, 30–80 senttimetriä pitkä varsi. 5–10 cm pitkät lehdet kiertävät yleensä koko vartta ja ovat muodoltaan soikeita. Ylemmät lehdet ovat alempia lehtiä kapeampia. Varren latvan kukkaterttu voi olla jopa 30 cm pitkä ja siinä saattaa olla jopa yli 50 kukkaa. Kukka on päältä vihreä ja sisältä vaihtelevasti punertavanruskea. Kukkien tukilehdet ovat pitkiä ja lehtimäisiä. Huulen mesipitoinen kuppi on sisäpinnaltaan tummanruskea. Lehtoneidonvaippa kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Kasvin kehittyminen siemenestä kukkivaksi yksilöksi kestää yli kymmenen vuotta.
Lehtoneidonvaipan kukkien mesi on ilmeisesti ampiaisille humaltavaa nestettä, sillä pölyttävien ampiaisten on havaittu usein olevan humaltuneen oloisia. Meden on myös havaittu aiheuttavan ampiaisille riippuvuutta. Myös muut hyönteiset kuten loiskimalaiset, mesipistiäiset ja kukkakärpäset voivat suorittaa pölytyksen.
Lehtoneidonvaippojen ulkonäkö, kasvupaikkavaatimukset, pölytystavat ja riippuvaisuus sienijuuresta vaihtelevat huomattavan paljon. Tämä on merkki siitä, että lehtoneidonvaippa ei ole yksi, yhtenäinen laji vaan monimuotoinen, vielä eri lajeiksi kehittyvä ryhmälaji. Yksi silmäänpistävimmistä lajin muodoista on lehtivihreätön ja itsepölyttävä "aavekämmekkä", joiden lehdet ovat valkeita ja kukat punertavia. Nämä yksilöt ovat ravinnonhankinnassaan täysin juurisienensä tarjoaman energian varassa. Suomessa näitä lehtivihreättömiä yksilöitä on tavattu erityisen runsaasti Lappeenrannassa yhdellä kasvupaikalla, jossa parhaimmillaan on tavattu toistasataa yksilöä. Esiintymän laajuus on poikkeuksellisen suuri jopa kansainvälisesti.
Levinneisyys.
Lehtoneidonvaipan levinneisyysalue on laaja. Sitä tavataan lähes koko Euroopassa Fennoskandian ja Venäjän pohjoisosia lukuun ottamatta, Pohjois-Afrikassa sekä suuressa osassa Aasian lauhkeita osia ja paikoitellen Pohjois-Amerikassa. Pohjois-Amerikassa laji ei ole alkuperäinen ja sen uskotaan siirtyneen sinne puutarhakasveiksi tarkoitetuista yksilöistä. Villinä laji löydettiin mantereelta ensimmäisen kerran vasta vuonna 1879.
Suomessa lehtoneidonvaipan esiintymisalue painottuu maan etelä-, kaakkois- ja itäosaan. Pohjoisimmat havainnot ovat Kainuusta ja Kuusamosta.
Elinympäristö.
Nimensä mukaisesti lehtoneidonvaippa on lähinnä lehtojen ja lehtomaisten metsien kasvi. Sitä tavataan myös lettokorvissa, ravinteisissa harju- sekä kalliometsissä ja hakamailla. Laji on selvä kalkinsuosija.
Peter Ramage

Peter Iain Ramage (s. 22. marraskuuta 1983 Whitley Bay, Englanti) on englantilainen jalkapalloilija, joka edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Newcastlea. Hän on pelipaikaltaan toppari.
Newcastlen oma kasvatti ja entinen reservijoukkueen kapteeni teki debyyttinsä ykkösjoukkueessa UEFA Cupin ottelussa Olympiakosia vastaan 16. maaliskuuta 2005. Liigadebyyttinsä hän teki noin kuukautta myöhemmin Old Traffordilla 2-1 tappiossa Manchester Unitedia vastaan. Kaudella 2005/06, Ramage pelasi 29 ottelua ja Stephen Carr'n loukkaannuttua hän sai enemmän vastuuta puolustuksessa, tehden hyvillä otteillaan hyvän vaikutuksen Graeme Sounessiin ja Glenn Roederiin.
Nella

Nella on naisen etunimi.
Suomessa nimi Nella on ollut harvinaisena käytössä jo 1800-luvulla, mutta se on yleistynyt 2000-luvulla. Nimi on annettu vuoden 2019 loppuun mennessä noin 3 820 suomalaiselle naiselle. Vuodesta 2010 lähtien Nellan nimipäivä on suomalaisessa almanakassa 20. huhtikuuta.
Merkitys.
Nimen alkuperästä on useita näkemyksiä, mutta todennäköistä on, että se on lyhentymä pidemmästä nimestä. Nella-päätteisiä nimiä on ollut Välimeren alueella kautta aikojen paljon, ja on mahdollista, että lempinimen yleistyttyä sitä on alettu käyttää useista erinimisistä naisista, kunnes se on vakiintunut itsenäiseksi nimeksi. Nella on siis alun perin välimerellinen lempinimi.
Mahdollisia nimilähteitä ovat muun muassa:
Veripunakämmekkä

Veripunakämmekkä eli verikämmekkä ("Dactylorhiza incarnata" subsp. "cruenta") on liuskakämmeköihin kuuluva, lähinnä Pohjois-Euroopassa tavattava punakämmekän alalaji. Suomessa alalajia tavataan harvinaisena ja se on rauhoitettu luonnonsuojelulailla Ahvenanmaata lukuun ottamatta.
Ulkonäkö ja koko.
Veripunakämmekkä kasvaa noin 15–30 senttimetriä korkeaksi. Sen juurimukulat ovat muiden liuskakämmeköiden tapaan syvään liuskaisia. Varsi on tanakka ja paksu, ja sen yläosa on purppuranpunainen. Varren ylin lehti ulottuu kukinnon tasalle. Lehdet ovat sirottavia, enintään viisi kertaa leveytensä pituisia ja molemmilta puolilta punaruskeatäpläisiä. Joillakin kasvupaikoilla tavataan yksilöitä, joiden lehdet ovat kauttaaltaan ruskean värin peitossa. Kukinto on tiheähkö, runsaskukkainen tähkä. Kukat ovat voimakkaasti kirjaillut tummemman purppuraisella värillä vaaleanpunaisen pohjan päällä. Usein kirjailua on huulen lisäksi myös muissa kehälehdissä. Huuli on kapea ja lähes ehyt. Veripunakämmekkä kukkii kesä-heinäkuussa.
Veripunakämmekkä muistuttaa läheisesti toista Suomessa tavattavaa punakämmekän alalajia suopunakämmekkää (subsp. "incarnata"). Lajin tunnistamista vaikeuttaa sen monimuotoisuus ja että sen ulkomuoto vaihtelee huomattavasti alueittain. Laji myös risteytyy muiden liuskakämmeköiden kanssa. Punakämmeköiden monimuotoisuus on merkki siitä, että laji on ilmeisen nuori ja kehittyvä, ja se muodostaa nopeasti eriytyviä erilaisia ekotyyppejä.
Varsinkin Suomessa ongelmia tuottaa kasvin sekoittaminen suopunakämmekän muunnokseen ("D. incarnata" subsp. "incarnata" var. "hyphaematodes").
Levinneisyys.
Veripunakämmekkä on selvästi suopunakämmekkää harvinaisempi kasvi Euroopassa. Sen levinneisyys on keskittynyt Alpeille, Irlantiin, Fennoskandiaan ja Baltian maihin, minkä lisäksi sitä kasvaa ilmeisen laajalla alueella Venäjällä Keski-Siperiaan saakka. Suomessa veripunakämmekkä on suhteellisen harvinainen kasvi. Yleisimmillään se on Ahvenanmaalla, Pohjois-Pohjanmaalla, Kainuussa sekä Etelä- ja Keski-Lapissa. Muualta Suomesta tunnetaan vain satunnaisia löytöjä.
Elinympäristö.
Veripunakämmekkä kasvaa lettosoilla ja lyhytheinäisillä rantaniityillä. Sitä pidetään kalkinsuosijana. Kasvi on merkittävästi harvinaistunut kasvupaikkojen kuivatuksen johdosta. Myös rantaniittyjen umpeenkasvu laidunnuksen loputtua on johtanut kasvupaikkojen tuhoutumiseen.
Qusai Hussein

Qusai Saddam Hussein al-Tikriti (, s 17. toukokuuta 1966 Bagdad – 22. heinäkuuta 2003 Mosul) oli Saddam Husseinin toiseksi vanhin poika. Hän johti erikoistasavaltalaiskaartia, erikoisturvallisuusorganisaatiota ja tasavaltalaiskaartia. Hänen väitetään antaneen määräyksen lukuisten šiiamuslimien surmaamiseen 1990-luvun kapinassa. Häntä pidettiin todennäköisimpänä Irakin seuraavana johtajana.
Qusai oli naimisissa, ja hänellä on neljä lasta. Hän oli Yhdysvaltain julkaisemalla etsityimpien irakilaisten listalla sijalla 2. Yhdysvaltain 101. laskuvarjodivisioonan joukot ampuivat hänet ja veljensä Udayn Mosulissa kuusituntisessa tulitaistelussa. Myös Qusain 14-vuotias poika sekä kolmikon mukana ollut henkivartija kuolivat taistelussa. Veljeksistä maksettiin 30 miljoonan dollarin palkkio.
Lapinkämmekkä

Lapinkämmekkä ("Dactylorhiza lapponica") on Lapissa ja Alpeilla kasvava liuskakämmekkä. Suomessa laji on rauhoitettu.
Ulkonäkö ja koko.
Lapinkämmekkä kasvaa 10–25 cm korkeaksi. Varsi on ohut, ontto ja yläosastaan tummanpunaruskea. Juurimukulat ovat syvään liuskaisia. Lehdet ovat kapeansoikeita, suikeita tai vastapuikeita. Väriltään ne ovat päältä tummanvihreitä, tumma- ja isotäpläisiä, alta harmaanvihreitä. Kukinto on harsu, tummanpunainen tähkä. Kukkia on 5–15 kappaletta. Kukkien tukilehtien laidat ovat hienosahaisia. Kehälehdet ovat tummanpunaisia, huuli on täplikäs ja tyvestä vaaleampi. Lapinkämmekkä kukkii Suomessa heinäkuussa.
Muista kämmeköistä lapinkämmekkä muistuttaa lähinnä kaitakämmekkää ("D. traunsteineri"), mutta on sitä pienempikokoisempi, harvalehtisempi ja väriltään enemmän punaruskeiden ja punaisten värisävyjen hallitsema. 
Lapinkämmekkä kuuluu liuskakämmeköiden sukuun, jonka lajit ovat muuntelevia ja muodostavat helposti paikallisrotuja, mikä hankaloittaa suuresti lajin tunnistamista. Määrittelyä vaikeuttaa myös se, että liuskakämmekät risteytyvät helposti. Lajin taksonominen asema on kiistelty. 
Levinneisyys.
Lapinkämmekän pääesiintymisalue on Norjan, Ruotsin ja Suomen Lapissa. Lisäksi lajia esiintyy ainakin Alpeilla. Suomessa lapinkämmekkä on harvinainen laji. Esiintymät keskittyvät Keski-Lapin runsaskalkkisiin alueisiin muun muassa Kittilässä.
Elinympäristö.
Lapinkämmekän tyypillistä elinympäristöä ovat letot, lähdesuot ja tunturisoistumat. Laji on kalkinsuosija.
Mesikämmekkä

Mesikämmekkä eli mesikukka ("Herminium monorchis") on Euraasiassa kasvava vaatimattoman näköinen kämmekkälaji. Suomesta laji on hävinnyt sukupuuttoon.
Ulkonäkö ja koko.
Pienikokoinen mesikämmekkä kasvaa 7–20 senttimetriä korkeaksi. Varren tyvellä on yksi pallomainen versojuurimukula. Loppukesällä kasvi kasvattaa lisäksi kaksi tai kolme uutta mukulaa lyhyiden maansisäisten rönsyjen päähän. Varren tyvellä on kaksi tai kolme vihreää lehteä, jotka ovat 2–5 cm pitkiä ja soikeita tai tasasoukkia. Lisäksi varren yläosassa on korkeintaan kaksi suomumaista ylälehteä. Kukinto on tiheä, 2–4 cm pitkä tähkä, joka nousee lehtien välistä. Pieniä, kellomaisia vihertävänkeltaisia kukkia on kukinnossa 10–20. Kukat osoittavat alaviistoon. Mitätön huuli on kolmiliuskainen ja kannukseton. Kukissa on voimakas, hunajaa muistuttava makea tuoksu. Suomessa mesikämmekän kukinta-aika on kesäkuussa. 
Mesikämmekkä on erikoistunut hyönteispölytykseen. Sen kukissa vierailee runsaasti pieniä hyönteisiä: pistiäisiä, kärpäsiä ja kovakuoriaisia. Pölytystulos on yleensä erittäin hyvä. Erityisen tärkeitä pölytyksen kannalta ovat tietyt, hyvin pienet loispistiäiset, joiden pölytettäviksi mesikämmekän kukka on täysin sopeutunut. Mesikämmekkä leviää paitsi siementen avulla, myös uusista versojuurimukuloista. Niiden avulla kasvi kykenee leviämään hitaasti kasvupaikallaan. Uusi mukula kasvaa pienen varren päähän, ei heti edellisen viereen kuten useimmilla Euroopan versojuurimukulallisilla kämmeköillä. 
Levinneisyys.
Mesikämmekkä kasvaa Euroopassa Keski-Euroopasta itään kapealla vyöhykkeellä läpi Venäjän ja Siperian Aasian lauhkeisiin osiin Etelä-Kiinaan saakka. Levinneisyysalue on kuitenkin hyvin laikuttainen. Skandinaviassa lajia tavataan hajanaisella alueella Tanskassa, Etelä-Norjassa sekä Etelä- ja Keski-Ruotsissa. Lajia kasvaa myös Baltian maissa. Suomessa mesikämmekkää on tavattu liki kymmenellä kasvupaikalla Ahvenanmaalla erityisesti Eckeröstä, sekä Hämeen Tuuloksessa, josta laji hävisi jo 1930-luvulla pellonraivauksen yhteydessä. Laji on mahdollisesti kasvanut myös Hattulassa. Ahvenanmaan ja Suomen viimeinen mesikämmekän tunnettu kasvupaikka Eckerössä jäi tiensuoristuksen alle 1975, minkä jälkeen lajia ei ole Suomessa tavattu. Mesikämmen on uhanalainen Ruotsissa, Tanskassa, Norjassa, Leningradin ja Vologdan alueilla, Liettuassa, Saksassa sekä Puolassa. Virossa laji on silmilläpidettävä.
Elinympäristö.
Mesikämmekkä on kalkinvaatija ja on kasvupaikkansa suhteen vaatelias. Se kasvaa kosteilla niityillä ja letoilla, joilla muu kasvillisuus on matalaa. Yleensä lajia onkin Suomessa löytynyt laidunnan lyhyenä pitämiltä kosteilta merenrantaniityiltä. Suomessa mesikämmekän häviämisen syitä ovat pellonraivaus, perinteisen niittylaidunnuksen väheneminen ja ehkä myös herbaarionäytteiden liiallinen kerääminen.
Punaisen lokakuun metsästys

Punaisen lokakuun metsästys ("The Hunt for Red October") on John McTiernanin ohjaama sukellusvene-elokuva vuodelta 1990. Nimensä elokuva saa kuvitteellisesta, länteen loikkausta yrittävästä ballistisin ohjuksin ja uudella magnetohydrodynaamisella propulsiojärjestelmällä varustetusta neuvostosukellusveneestä, jota jahtaavat Atlantin alla ja päällä sekä Yhdysvallat että Neuvostoliitto. Tapahtumat johtavat laajaan diplomaattiseen keinotteluun näiden suurvaltojen välillä.
Elokuva pohjautuu samannimiseen Tom Clancyn kirjoittamaan samannimiseen romaaniin vuodelta 1984. Kirja taas perustuu liettualaisen kapteenin Jonas Pleškysin kertomukseen. Pleškys pakeni Ruotsiin Yhdysvallat ja Neuvostoliitto perässään. Clancy haastatteli Pleškysiä kirjaa varten parin vuoden ajan.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Asko Alanen kehuu elokuvan näyttelijöitä ja kuvausta ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Luke Perry

Luke Perry (oikealta nimeltään Coy Luther Perry III, ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka muistetaan Dylan McKayn roolista televisiosarjassa "Beverly Hills 90210".
Ura.
Beverly Hillsin jälkeen Perry näytteli muutamassa televisiosarjassa. Vuonna 2004 hän näytteli Lontoon West Endissä näytelmän "Kun Harry tapasi Sallyn" vastanäyttelijänään Alyson Hannigan. Perry näytteli myös CW:n sarjassa "Riverdale", joka perustuu Archie Comics -sarjakuviin. Hän näytteli sarjassa Fred Andrewsia. Tämän lisäksi Luke Perry näytteli lukuisissa elokuvissa.
Yksityiselämä.
Perry erosi kymmenen vuotta kestäneestä avioliitostaan Minnie Sharpin kanssa vuonna 2003. Heillä oli kaksi yhteistä lasta.
Hän kuoli sairaalassa 4. maaliskuuta 2019 saatuaan muutamaa päivää aiemmin aivoinfarktin.
Vaaleakiitäjä

Vaaleakiitäjä ("Apus pallidus") on kiitäjälintujen lahkoon kuuluva tervapääskyn lähisukulainen.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 16–18 cm, siipien kärkiväli 40–45 cm ja paino 36–50 g. Kooltaan tervapääskyn luokkaa. Ruumiinrakenne tukevampi ja siivenisku hieman hitaampi kuin tervapääskyn. Väriltään vaaleamman ruskea ja valkea kurkkulaikku on selkeämpi kuin tervapääskyllä. Äänetkin muistuttavat tervapääskyn ääniä. Sosiaalinen laji, joka esiintyy parvina ja myös muiden kiitäjien seurassa.
Levinneisyys.
Elää Välimeren rantamilla ja Lähi–Idässä, talvehtii Afrikassa. Euroopan populaation koko on 77 000–320 000 yksilöä, joista pesiviä on 21 000–32 000 paria. Suomessa laji on tavattu vain kahdesti samana syksynä: 24.10.2004 Hangossa ja 28.10.–1.11.2004 Helsingin Pihlajasaaressa. Uusin ja ilmeisesti näin ollen vasta kolmas havainto Suomessa on tehty 1.11.2018 Helsingin Viikissä. Kyseinen yksilö vietiin hoitoon Korkeasaaren Villieläinsairaalaan ja vapautettiin sieltä 9.11.2018.
Elinympäristö.
Pesimäaikana elää kalliojyrkänteiden ja rotkojen rikkomassa maastossa, sekä kaupungeissa. Talvehtimisalueilla ruokailee myös alavilla mailla.
Lisääntyminen.
Asuu yhdyskunnittain. Pesä on kallion tai rakennuksen kolossa, puun kolossa tai kattotiilen alla. Munia on 2 tai 3, haudonta-aika noin 3 viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä lentokykyisinä vasta 5–6 viikon ikäisinä.
Ravinto.
Syö ilmameren hyönteisiä ja hämähäkkejä.
Piikkipyrstökiitäjä

Piikkipyrstökiitäjä, aiemmalta nimeltään piikkipyrstöpääsky ("Hirundapus caudacutus") on kiitäjälintujen lahkoon kuuluva aasialainen lintulaji.
Koko ja ulkonäkö.
Piikkipyrstökiitäjän pituus on 19–21 cm, siipien kärkiväli 50–54 cm ja paino noin 80–90 g. Se on tervapääskyä suurempi ja rotevampi kiitäjä, jolla on lyhyt pyrstö ja kaula, minkä johdosta se näyttää pullealta. Pyrstön kärki kapenee piikiksi, mistä tulee lajin nimi. Piikkipyrstökiitäjän lento on erittäin nopeaa, nopeampaa kuin tervapääskyn. Sen sanotaan olevan maailman nopein lintu, ja lentonopeudeksi on mitattu 170 km/h. Yleisväritys on hyvin tumma, vain alaperässä ja kurkussa on valkoinen alue ja selässä muuta pukua hieman vaaleampi laaja laikku.
Pitkään arveltiin, että laji elää vain ilmassa, pesimäaikaa lukuun ottamatta. Australialaiset ovat kuitenkin osoittaneet radioseurannan avulla, että se käy lepäilemässä puiden latvustossa.
Esiintyminen.
Piikkipyrstökiitäjä pesii Keski-Aasiassa ja Etelä-Siperiassa ja talvehtii Itä- ja Pohjois-Australiassa, jonne linnut saapuvat lokakuussa. Lajia on tavattu Suomessa viidesti 21.5.1933 Nummi-Pusulassa, 21.4.1990 Kristiinankaupungissa, 10.5.1991 Hangossa ja 8.5.2005 Savitaipaleella sekä Rääkkylässä 20.5.2016.
Lajin elinympäristöä ovat vuoristoseudut, mutta linnut ruokailevat myös alavilla seuduilla.
Lisääntyminen.
Pesä on tavallisesti puun kolossa. Munia on 2–7, ja haudonta alkaa jo ensimmäisen munan jälkeen. Piikkipyrstökiitäjä pesii touko–kesäkuussa.
Ravinto.
Piikkipyrstökiitäjän ravintoa ovat hyönteiset ja hämähäkit. Australiassa se ruokailee suurissa parvissa etsien lämpimiä ilmavirtauksia ja seuraillen pensaspaloja.
Neittävänjoki

Neittävänjoki on Pohjois-Pohjanmaalla Vaalassa ja Siikalatvalla sijaitseva Siikajoen sivujoki. Sen pituus on noin 21 kilometriä. Neittävänjoki alkaa latvapuroista Vaalan Veneheitossa, virtaa lounaaseen ja laskee Siikajokeen Kestilän kirkonkylän itäpuolella.
Oulujärven ja Siikajoen yhdistävä Siikajoen uittokanava loppuu Neittävänjoen alkupäähän.
Pikkukiitäjä (lintu)

Pikkukiitäjä ("Apus affinis") on kiitäjälintujen lahkon pienimpiä edustajia. Lajin nimesi John Edward Gray 1832.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 10–13 cm, siipien kärkiväli 32–34 cm ja paino noin 25 g. Tummanruskea, räystäspääskyn kokoinen kiitäjä, jolla on valkoinen kurkku ja yläperä. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Lentelee parvina hyönteisjahdissa, lento on tavallisesti hitaampaa kuin isompien kiitäjien. Ääni on vaihtelevan voimakasta viserrystä. Lajista tunnetaan 6 alalajia.
Levinneisyys.
Afrikka ja Aasian eteläosat Indonesiaan saakka. Euroopassa, lähinnä Turkissa, mainitaan elävän 1 800–5 000 yksilöä. Lajia ei ole tavattu Suomessa. Osa kannasta on paikkalintuja, osa pohjoisimmista populaatioista muuttaa etelään.
Elinympäristö.
Taajamat ja kaupungit, vuoristoseudut.
Lisääntyminen.
Pesii yhdyskunnittain rakennuksissa ja kalliojyrkänteillä. Pari pesii samassa kolossa vuodesta toiseen. Munia on 1–3, joskus 4, haudonta-aika on noin 3 viikkoa ja molemmat emot osallistuvat haudontaan. Poikaset lähtevät pesästä lentokykyisinä 5–6 viikon ikäisinä.
Ravinto.
Ilmameren hyönteiset ja hämähäkit.
Luke Wilson

Luke Cunningham Wilson (s. 21. syyskuuta 1971 Dallas, Texas) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän aloitti näyttelijänuransa vuonna 1994 elokuvassa "Bottle Rocket" ja on näytellyt sen jälkeen muun muassa elokuvissa "Blondin kosto" ja "Charlien enkelit". Myös Wilsonin veljet Owen ja Andrew Wilson ovat näyttelijöitä.
Tomislav Ivić

Tomislav Ivić (30. kesäkuuta 1933 Split, Jugoslavia – 24. kesäkuuta 2011 Split, Kroatia) oli kroatialainen jalkapallovalmentaja. Hän oli yksi maansa menestyneimmistä jalkapallovalmentajista voitettuaan 26 vuotta kestäneellä urallaan 15 pokaalia. 
Ivić kuoli 24. kesäkuuta 2011 splitiläisessä sairaalassa 77-vuotiaana. Hän oli sairastanut vuosia diabetesta.
Radio 967

Radio 967 eli ”ysikuusseiska” oli Keski-Pohjanmaalla toiminut kaupallinen radiokanava. Radio aloitti toimintansa 1. tammikuuta 2007 kello 00:11 Iskelmän taajuuksilla. Tuolloin muutaman vuoden alun perin Radio Kokkolan, Radio Botnian ja Avain aseman taajuuksilla soinut Iskelmä lopetti toimintansa Keski-Pohjanmaalla. Radion 967:n primetimen kohderyhmänä olivat 25–50-vuotiaat kuuntelijat. Radion toimitus sijaitsi Kokkolassa Kallentorin kauppakeskuksessa.
Radio 967:n ohjelma oli vahvasti paikallista. Paikallisuutiset tulivat yleensä puolelta ja STT:n pääuutislähetys aina seitsemän minuuttia vaille tasatunnin. Radio 967:n tunnuslause oli ”aamusta aamuun”. Toimintansa viimeisinä vuosina kanavalta ei enää kuultu paikallis- tai STT:n uutisia. Kanavan musiikkitarjonta oli monipuolista ja muistutti Radio Suomen, Radio Novan ja YleX:n tarjontaa.
Historiaa.
Radio 967:n taustayhtiö Nomatron Oy sai toimiluvan paikallisradiotoimintaan Kokkolassa, Kaustisella, Kannuksessa ja Pietarsaaressa vuonna 2006. Nomatron ei hakenut uutta toimilupaa määräaikaan mennessä, ja vuoden 2012 tammikuussa voimaan astuva toimilupa meni puhelinosuuskunta PPO-konserniin kuuluvalle Riofori Oy:lle. Yhtiön on tarkoitus käynnistää Radio Botnia -niminen 25–50-vuotiaille suunnattu paikallisradio. Radio 967 lopetti toimintansa 11. toukokuuta 2011 ennen varsinaisen radiotoimiluvan loppumista. Kesän 2011 ajan taajuuksia käytti Alajärveltä lähettävä Järviradio.
Ohjelmarunko.
Pyhäpäivinä ei juonnettua lähetystä, jos ei toisin ole mainittu. Muuna aikana musiikkia.
Criollo (hevonen)

Criollo () on eteläamerikkalainen pienikokoinen Argentiinassa, Brasiliassa, Paraguayssa ja Uruguayssa tavattava karjahevosrotu. Criollo on Argentiinan kansallishevonen.
Ominaisuudet.
Criollot ovat pienikokoisia ja niiden säkäkorkeus on keskimäärin 145 cm eli kolmisen senttimetriä alle ponirajan. Rotua on kuitenkin pyritty jalostamaan hieman kookkaammaksi. Criollo on erittäin kestävä ja ketterä, ja sitä käytetään paljon karjahevosena mutta myös harraste- ja maastoratsuna sekä rodeoissa ja matkaratsastuksessa. Criollo tunnetaan erittäin kestävänä hevosena. Väritys on useimmiten hallakko, päistärikkö, ruunikko tai musta. Luonteeltaan criollo on yleensä aulis, älykäs ja järkevä.
Historia.
Criollon sanotaan saaneen alkunsa 1500-luvulla, jolloin Etelä-Amerikkaan saapuneiden eurooppalaisten tuomia hevosia pääsi vapaaksi. Hevoset elivät villeinä noin kolmesataa vuotta, ja niitä alettiin jalostaa roduksi 1800-luvulla.
Criollo melkein hävisi 1800-luvun loppupuolella, kun sitä alettiin risteyttää innokkaasti muiden rotujen kanssa. Rotua ei ole enää 1900-luvulla juurikaan risteytetty.
1920-luvulla sveitsiläinen professori Aime Tschiffely ratsasti kahdella criollolla, Manchalla ja Gatolla, Argentiinan Buenos Airesista Yhdysvaltojen pääkaupunkiin Washingtoniin. Matkaa kertyi 16 000 kilometriä ja siihen kului noin kolme vuotta. 
Käyttö.
Criolloa ja englannintäysiveristä risteyttämällä saadaan erinomaisia pooloponeja, ja criolloja käytetäänkin paljon argentiinalaisessa pooloponijalostuksessa.
Erick Mombaerts

Erick Mombaerts (s. 21. huhtikuuta 1955) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. 
Ura.
Hän sai lokakuun puolivälissä 2012 potkut Ranskan alle 21-vuotiaiden jalkapallomaajoukkueen päävalmentajan tehtävästä. Tammikuussa 2013 Mombaerts palasi seuravalmentajaksi Le Havren peräsimessä. Mombaertsin johdolla seura sijoittui kauden 2012/13 päätteeksi Ligue 2:ssa kuudenneksi. Kausi 2013/14 sujui odotuksiin nähden heikkomin ja Le Havre jäi kauas nousuun oikeuttavista sijoista ollen 12:ta. 
Joulukuussa 2014 Mombaerts jätti Le Havren ja siirtyi Japanin J. Leaguessa pelaavan Yokohama F. Marinosin peräsimeen. Mombaertsin johdolla Marinos sijoittui parhaimmillaan J. Leaguessa viidenneksi kaudella 2017. Samaisella kaudella joukkue eteni Emperor's Cupin finaaliin, jossa kuitenkin hävisi Cerezo Osakalle. Kauden jälkeen Mombaerts jätti tehtävänsä seuran päävalmentajana.
Kesäkuussa 2019 Mombaerts allekirjoitti kolmivuotisen sopimuksen Australian A-Leaguen Melbourne Cityn kanssa. Syksyllä 2019 Mombaertsin suojatit kärsivät 4–0 tappion Adelaide Unitedille FFA Cupin finaalissa. Kaudella 2019/20 Mombaerts luotsasi Melbournen A-Leaguen runkosarjassa toiseksi. Mestaruuspudotuspeleissä Melbourne eteni loppuotteluun, jossa se kuitenkin hävisi Sydney FC:lle 1–0. Ranskalaisvalmentaja jätti seuran syyskuussa 2020.
Clive Owen

Clive Owen (s. 3. lokakuuta 1964 Keresley, Coventry, Warwickshire) on englantilainen näyttelijä. Hän opiskeli Royal Academy of Dramatic Art -koulussa vuodesta 1984 lähtien.
Owen sai vuonna 2005 Oscar-ehdokkuuden ja voitti Golden Globen ja BAFTA:n palkinnon roolistaan elokuvassa "Iholla". Owenin sanotaan saaneen roolitarjouksen James Bondista elokuvasta "Casino Royale" (2006), mutta myöhemmin rooliin valittiin Daniel Craig.
Owen on näytellyt muun muassa elokuvissa "Medusan verkko" (2002), "Kuningas Arthur" (2004), "Sin City" (2005) ja "Ihmisen pojat" (2006).
Owen avioitui Sarah-Jane Fentonin kanssa vuonna 1995 ja heillä on kaksi lasta. Perhe asui aikaisemmin Lontoossa ennen muuttoaan Essexiin.
Kintarō

Kintarō () on japanilaisessa kansanperinteessä esiintyvä sankarihahmo. Tarinan mukaan Kintarō-poika syntyi Ashigaravuorella Yamauba-noidalle. Lapsesta saakka Kintarōlla oli valtaisat ruumiinvoimat. 
Alun perin Kintarō-legenda perustuu yhteen Minamoto no Yorimitsun neljästä seuraajasta, Sakata no Kintokiin (坂田金時), jonka lapsuudenaikainen nimi Kintarō oli. Tarina on peräisin jo Muromachi-kaudelta, mutta erityisen suosituksi se nousi Edo-kauden puolivälissä, jolloin yleistyivät hahmosta kertovat "jōruri"-näytelmät ja "ukiyoe"-puupiirrokset. Myös nimeä Kintarō alettiin käyttää tähän aikaan.
Prototyyppisenä poikahahmona Kintarōsta tuli suosittu poikien päivän ("tango no sekku") nukkejen aihe. Vastaavantyyppinen tarina sankaripojasta on Momotarō-legenda.
Nafisa Joseph

Nafisa Joseph (28. maaliskuuta 1978 – 29. heinäkuuta 2004) oli intialainen malli ja MTV:n videojockey. Hän oli vuoden 1997 Miss Intia ja semifinalisti Miss Universumissa. 
Nafisa Joseph kasvoi Bangaloressa. Hän oli vanhempiensa kahdesta tyttärestä nuorempi. Joseph aloitti mallintyönsä 12-vuotiaana. Hän oli nuorin osallistuja Miss Intia -kilpailussa 1997, jonka hän voitti. Hänellä oli myös ura televisiossa: Joseph muun muassa toimi MTV:n videojockeynä ja näytteli intialaisessa "C.A.T.S"-sarjassa. Vuonna 2004 hän juonsi "Style"-show'n Star Worldilla. Hän oli lisäksi toimittamassa "Gurlz"-lehteä. Joseph oli eläinsuojeluaktivisti ja kirjoitti "The Times of Indialle" viikoittaista kolumnia "Nafisa for Animals".
Nafisa Joseph teki itsemurhan asunnossaan Mumbaissa heinäkuussa 2004. Vanhempien mukaan syy oli se, että suunniteltu avioliitto liikemies Gautam Khandujan kanssa peruuntui.
Julian Skrjabin

Julian Skrjabin (12. helmikuuta 1908 – 22. kesäkuuta 1919) oli venäläisen säveltäjä Aleksandr Skrjabinin poika, joka itsekin sävelsi ja soitti pianoa.
Julian syntyi Aleksandr Skrjabinin ja hänen toisen vaimonsa Tatjana Fjodorovna de Schloezerin toiseksi lapseksi vuonna 1908. Hän oli isänsä kuollessa seitsemänvuotias. Tämän jälkeen hän asui äitinsä kanssa ensin Moskovassa ja sitten Irpenissä lähellä Kiovaa. Pianonsoiton alkeet Julian oli oppinut isältään. 
Säveltäjänalku hukkui yksitoistavuotiaana kesällä 1919 Dnepriin. Klassisen musiikin levymerkki Naxos on julkaissut eräällä Skrjabin-kokoelmallaan neljä Julian Skrjabinin säveltämää preludia.
Adam Baldwin

Adam Baldwin (s. 27. helmikuuta 1962 Chicago, Illinois) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan muun muassa rooleistaan elokuvassa "Full Metal Jacket" ja televisiosarjassa "Firefly".
Elokuvien lisäksi Baldwin on esiintynyt 1980-luvulta lähtien lukuisissa televisiosarjoissa, kuten "Bones" ja "Salaiset kansiot". Hän on toiminut myös ääninäyttelijänä sarjoissa kuten "Jackie Chan seikkailee", "The Zeta Project" ja "Justice League Unlimited". Baldwin oli myös vuonna 2007 julkaistussa elokuvassa "" Teräsmiehen ääniroolissa. Hän esiintyy myös vuonna 2007 alkaneessa amerikkalaisessa sarjassa "Chuck". 
Baldwin on naimisissa Ami Juliusin kanssa ja parilla on kolme lasta, joista yksi on Devlin Shepard Baldwin (s. 17. lokakuuta 1996). 
Adam Baldwin ja veljessarja Alec, Daniel, Stephen ja William Baldwin eivät ole ainakaan läheistä sukua keskenään. Adam Baldwin on kotoisin Chicagosta, veljekset puolestaan New Yorkista.
Kannas-sarja

Kannas-sarja (kutsutaan joissakin yhteyksissä myös "Kannakselaissarjaksi") on Laila Hirvisaaren (silloisen Hietamiehen) kirjoittama romaanisarja, joka käsittää viisi vuosina 1980–1984 ilmestynyttä romaania. Sarjan on kustantanut Otava. Kannas-sarja kuuluu Lehmusten kaupunki -sarjan ohella Hirvisaaren (Hietamiehen) pääteoksiin.
Sarja sijoittuu pieneen Valkjärven pitäjässä Karjalankannaksella sijaitsevaan Suontaan kylään kuvaten siellä asuvien ihmisten elämää ihmisläheisesti ja hieman humoristisestikin. Sarja kuvaa ihmiskohtaloiden lisäksi Suomen historiaa vuodesta 1925 talvi- ja jatkosotien läpi vuoteen 1945.
Martti Lautala

Martti Matias Lautala (11. marraskuuta 1928 Lappee – 5. marraskuuta 2016) oli suomalainen maastohiihtäjä, joka kilpaili 1950-luvulla.
Lautalan uran ehdoton huippuhetki oli MM-pronssimitalin voittaminen 30 kilometrin hiihdossa Falunissa 1954. Hän hävisi Neuvostoliiton Vladimir Kuzinille 27 sekuntia ja maanmiehelleen Veikko Hakuliselle vain yhden sekunnin. Samojen kisojen 50 kilometrin hiihdossa hän sijoittui seitsemänneksi.
Lautala voitti poikien Suomen mestaruuden vuonna 1946 ja nuorten Suomen mestaruuden vuonna 1948. Aikuisten sarjassa hän saavutti SM-pronssia 50 kilometrillä vuonna 1956. Holmenkollenin kisoissa hän oli 50 kilometrillä Veikko Hakulisen jälkeen toinen vuonna 1953. Salpausselän Kisoissa hän sijoittui tällä maratonmatkalla toiseksi vuosina 1952 (kisan voitti Hakulinen) ja 1955 (voittajana Arvo Viitanen) sekä neljänneksi vuosina 1953 ja 1956.
Seuratasolla Martti Lautala edusti Lappeen Rientoa. Ammatiltaan hän oli maanviljelijä. Hänen kaksi poikaansa ovat myös menestyneet lähinnä kestävyysjuoksussa ja hiihdossa.
Lautala asui nykyisen Lappeenrannan kaupungin alueella Suomen ja Venäjän rajavyöhykkeellä. Suomen ja Neuvostoliiton raja vedettiin vuonna 1944 Lautalan suvun omistamien maiden halki.
Adiel Paananen

Adiel Arthur Paananen (3. tammikuuta 1897 Saarijärvi – 25. heinäkuuta 1968 Saarijärvi) oli suomalainen maastohiihtäjä, joka kilpaili 1920- ja 1930-luvulla.
Paananen voitti pronssimitalin 50 kilometrin hiihdossa Oslon MM-kilpailuissa 1930. Hän hävisi Ruotsin Sven Utterströmille noin 4,5 minuuttia ja Norjan Arne Rustadstuenille yli 3,5 minuuttia. Samojen kisojen 18 kilometrin matkalla hän sijoittui 13:nneksi. Sankt Moritzin 1928 talviolympialaisissa Paananen keskeytti 50 kilometrillä.
Suomen mestaruuden Saarijärven Pullistusta edustanut Paananen voitti 60 kilometrillä vuonna 1927 ja 50 kilometrillä 1929. Viidelläkympillä hän sai SM-hopeaa vuosina 1930 ja 1933. Ounasvaaran kisoissa hän voitti 30 kilometriä vuonna 1928, 10 kilometriä vuonna 1929 sekä 50 kilometriä vuosina 1929 ja 1931. Salpausselän Kisoissa hän sijoittui 50 kilometrillä toiseksi vuonna 1927.
Ammatiltaan Adiel Paananen oli maanviljelijä.
Andrew Cunanan

Andrew Phillip Cunanan (31. elokuuta 1969 – 23. heinäkuuta 1997) oli yhdysvaltalainen sarjamurhaaja, joka surmasi viisi ihmistä kolmen kuukauden aikana vuonna 1997. Hänet otettiin 12. kesäkuuta FBI:n kymmenen etsityimmän karkurin listalle.
Tapaus sai huomiota myös siksi, että uhrien joukossa oli kuuluisa muotisuunnittelija Gianni Versace. Murhakierre päättyi Cunananin itsemurhaan 23. heinäkuuta.
Cunanan oli syntyjään kalifornialainen ja valmistui vuonna 1987 The Bishop's Schoolista La Jollasta.
Murhat.
Cunananin ensimmäinen uhri oli Jeffrey Trail 27. huhtikuuta Minneapolisissa. Hän oli murhaajalle entuudestaan tuttu.
29. huhtikuuta arkkitehti David Madson löydettiin kuolleena ampumahaavoja päässään. Poliisi havaitsi yhteyden näiden kahden murhan välillä ja alkoi jäljittää murhaajaa.
Cunanan ajoi Chicagoon, jossa hän tappoi 72-vuotiaan Lee Miglinin 4. toukokuuta. Cunanan pakeni poliisivoimia varastamallaan Miglinin autolla ja kidutti ja sitten murhasi 9. toukokuuta William Reesen New Jerseyn Pennsvillessä. Cunanan otti Reesen lava-auton ja kätkeytyi pariksi kuukaudeksi Miami Beachille Floridaan. Siellä hän ampui 15. heinäkuuta Gianni Versacen. Poliisin ajojahti päättyi Cunananin itsemurhaan 23. heinäkuuta.
Cunananin motiiveista ei ole tietoa. Lehdistössä syyksi arveltiin muun muassa miehen äskettäin todettua HIV-tartuntaa. Hänen tiedetään myös myyneen huumeita, kuten kokaiinia ja metamfetamiinia. Murhat tulivat yllätyksenä Cunananin tuttaville, joille hän oli väittänyt muuttavansa San Franciscoon. Jotkut ystävät uskoivat Cunananin romahtaneen hänen rakkaansa hylättyä hänet. Cunanan oli homoseksuaali.
Tiedetyt uhrit.
1997:
Lähteet.
https://web.archive.org/web/20150209235818/http://www.crimelibrary.com/notorious_murders/mass/cunanan/index_1.html
Pentti Pesonen

Pentti Pesonen (7. huhtikuuta 1938 Kangaslampi – 22. helmikuuta 2024) oli suomalainen maastohiihtäjä, joka kilpaili 1960-luvulla.
Pesonen voitti hopeamitalin 4 × 10 kilometrin viestissä hiihdon maailmanmestaruuskilpailuista 1962 Zakopanessa. Hän hiihti viestin kolmannen osuuden.
Kangaslammin Kisailijoita edustanut Pesonen voitti poikien (alle 18-vuotiaat) Suomen mestaruuden vuonna 1956 ja nuorten (19–20-vuotiaat) Suomen mestaruuden vuonna 1958. Ensimmäiset huippuhetkensä aikuisten sarjassa hän koki alkuvuonna 1961, kun hän voitti 30 kilometrin kilpailun Harrachovissa ja 15 kilometrin kilpailun Klingenthalissa sekä sijoittui Falunissa 30 kilometrillä Eero Mäntyrannan jälkeen toiseksi ja Puijon kisojen 15 kilometrillä myös toiseksi. Vuonna 1962 hän voitti Kokkolan kisojen 15 kilometrin hiihdon.
Vuonna 1964 metsäteknikko Pesonen sijoittui SM-hopealle 30 kilometrillä Lauri Bergqvistin ja 50 kilometrillä Kalevi Hämäläisen jälkeen. Salpausselän Kisoissa hän hiihti 50 kilometrillä neljänneksi. Uransa ainoan Suomen mestaruuden hän voitti 50 kilometrillä vuonna 1965. Samana talvena hän voitti Ounasvaaran kisojen 15 kilometriä ja sijoittui Holmenkollenin 50 kilometrillä neljänneksi.
Ed Speleers

Edward John ”Ed” Speleers (s. 7. huhtikuuta 1988 Chichester, West Sussex, Iso-Britannia) on englantilainen näyttelijä.
Speelers esiintyi ensimmäisen kerran valkokankaalla vuonna 2006 ilmestyneen "Eragon"-fantasiaseikkailun pääosassa. Elokuva perustuu Christopher Paolinin samannimiseen romaaniin. Ennen "Eragonia" Speelersilla oli aikeisempaa alan kokemusta vain amatööriteatterinäytelmistä. Hän oli kuitenkin ehtinyt hakea jo muun muassa Peter Pevensien rooliin elokuvaan "" (2005).
Speelers oli kiinnitettynä myös "Eragonin" jatko-osien filmatisointeihin, mikäli ensimmäinen elokuva olisi menestynyt riittävän hyvin. Jatko-osia ei kuitenkaan tuotettu. "Eragonin" jälkeen Speleers on esiintynyt muun muassa lyhytikäiseksi jääneessä brittiläisessä saippuasarjassa "Echo Beach" (2008) sekä elokuvissa "A Lonely Place to Die" (2011) ja "Love Bite" (2012). Hän myös näyttelee Jimmy Kentiä "Downton Abbeyn" kolmannella tuotantokaudella.
Satu Salonen

Satu Salonen (s. 27. helmikuuta 1973) on entinen suomalainen maastohiihtäjä. Hän voitti pronssimitalin 4 x 5 km viestissä hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa 1997 Trondheimissa ja samoissa kisoissa hän sijoittui sijalle 12. viiden kilometrin hiihdossa.
Salosen paras sijoitus henkilökohtaisessa kilpailussa talviolympialaisissa oli seitsemäs sija 10 km hiihdossa talviolympialaisissa 2002 Salt Lake Cityssä. Hänen sijoituksensa oli alun perin yhdeksäs, mutta sijoitus nousi parilla pykälällä Venäjän Larisa Lazutinan ja Olga Danilovan doping-tapausten johdosta.
Hiihdon maailmancupissa Salonen on sijoittunut kuudesti kymmenen joukkoon parhaan sijoituksen ollessa viides 15 kilometrin perinteisen tyylin yhteislähtökilpailusta tammikuussa 2002 Val di Fiemmessä. Lisäksi Salonen oli mukana viestijoukkueessa, joka sijoittui kolmanneksi Uumajan maailmancupissa helmikuussa 2004.
Salosen seura kansallisissa kilpailuissa oli Vahdon Tuisku.
Hermokrates (dialogi)

Hermokrates on hypoteettinen Platonin dialogi, jota Platonin on oletettu suunnitelleen kolmanneksi osaksi myöhäiskautensa dialogitrilogiaan "Timaioksen" ja "Kritiaan" ohelle. Koska "Kritias" jää kesken meille tuntemattomasta syystä, on melko varmaa, ettei Platon koskaan aloittanut "Hermokratesta". Joka tapauksessa dialogissa olisivat todennäköisesti esiintyneet samat henkilöt kuin kahdessa aiemmassa dialogissa, eli Sokrates, Timaios Lokroilainen, Hermokrates ja Kritias.
Dialogi on nimetty Syrakusan armeijan kenraalina toimineen Hermokrateen mukaan. Hänellä on kahdessa aiemmassa dialogissa vain hyvin pieni rooli. Koska Kritias kertoo niissä kertomuksen siitä, kuinka muinainen yhdeksäntuhannen vuoden takainen Ateena kykeni voittamaan imperialistisen merivallan Atlantiksen, Hermokrateen tehtävänä olisi saattanut olla kertoa, kuinka Platonin oman ajan imperialistinen merivalta Ateena tuli kokemaan katkeran tappion Sisilian sotaretkellä Syrakusaa vastaan ja lopulta peloponnesolaissodassa Spartaa vastaan.
LucasArtsin vuonna 1992 julkaisemassa videopelissä "Indiana Jones and the Fate of Atlantis" pelaajan tehtävänä on löytää "Hermokrates" saadakseen lisätietoa Atlantiksesta.
Ritchie Jones

Richard Glynn ”Ritchie” Jones (s. 26. syyskuuta 1986 Manchester, Englanti) on englantilainen jalkapalloilija, joka edustaa Englannin kakkosliigassa pelaavaa Bradford Cityä. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Jones on Manchester Unitedin kasvatti ja teki debyyttinsä seuran edustusjoukkueessa 26. lokakuuta 2006 liigacupin ottelussa Barnetia vastaan. Käytyään lainalla useissa seuroissa Jones siirtyi kesällä 2008 Hartlepool Unitediin. Kesällä 2010 hän siirtyi Oldham Athleticiin, jossa pelasi yhden kauden. Seuraavana kesänä hän vaihtoi Bradford Cityyn.
Lee Boyd Malvo

Lee Boyd Malvo (s. 18. helmikuuta 1985) on mies, joka yhdessä John Allen Muhammadin kanssa pidätettiin 24. lokakuuta 2002 Beltwayn ampumistapauksista epäiltynä. Hänet todettiin syylliseksi 16 murhaan ja 7 murhan yritykseen, joista suurin osa liittyi Beltwayn tapahtumiin. Malvo tuomittiin elinkautiseen. 
Ennen murhia.
Lee Malvo syntyi Kingstonissa, Jamaikalla. Hänen vanhempansa eivät olleet naimisissa, ja isä näki poikansa viimeistä kertaa 1998. Tämän jälkeen Malvo muutti äitinsä kanssa Antiguan saarelle.
Malvo tutustui John Muhammadiin Antigualla noin vuonna 1999. Pian kaksikko lähti yhdessä Yhdysvaltoihin, jossa Malvo kävi high schoolia, Muhammad valheellisesti hänen isäkseen ilmoitettuna. Malvon luokkatoverit sanoivat hänen olleen lahjakas kouluaineissa, kohtelias, siististi pukeutunut ja kantaa ottava, mutta että hänellä ei ollut paljoa ystäviä.
John Muhammadin kanssa ystävystynyt Malvo kääntyi islaminuskoon.
Myöhemmät vaiheet.
John Muhammad ja Lee Malvo aloittivat Beltwayn ampumistapauksina tunnetun sarjamurhansa syksyllä 2002. Kaksikko tappoi kymmenen ihmistä ennen kuin poliisi löysi heidät nukkumassa autossaan 24. lokakuuta. 
10. maaliskuuta 2004 Malvo tuomittiin elinkautiseen vankeusrangaistukseen ilman mahdollisuutta ehdonalaiseen. Myöhemmin selvisi, että Muhammad ja Malvo olivat jo ennen Beltwayn tapahtumia syyllistyneet murhiin. Malvon tuomio kuitenkin pysyi elinkautisena, koska hän oli ollut alle 18-vuotias rikosten tekohetkellä. Muhammad sen sijaan tuomittiin kuolemaan. Malvo kärsii tuomiotaan Virginian osavaltion Red Onion vankilassa Wise Countyssä, joka on toinen ( Wallens Ridge ) osavaltion supermax luokitelluista vankiloista. Muhammad teloitettiin myrkkyruiskeella 10. marraskuuta 2009 Greensvillen rangaistuslaitoksessa Jarrattissa Virginiassa.
Tōru Iwatani

Tōru Iwatani (, s. 25. tammikuuta 1955 Tokio) on japanilainen videopelisuunnittelija. Hänet tunnetaan muun muassa "Pac-Man" -pelin (1980) kehittäjänä. 
Iwatani meni töihin Namcolle 1977 ja aloitti näin videopelien kehittämisen. Iwatani sai pian idean "Pac-Manin" kehittämiseen, joka julkaistiin Japanissa 10. toukokuuta vuonna 1980. Peli julkaistiin pian myös muissa maissa.
"Pac-Manin" nimi on lähtöisin syömiseen viittaamisesta äänestä "paku paku". Pelin alkuperäinen kirjoitusmuoto oli "Puck-Man", mutta peli nimettiin uudestaan koska P-kirjain oli helppo muuttaa F-kirjaimeksi raaputtamalla siitä osa pois.
Iwatani on kertonut kehityksen aikaisista haasteista ja muun muassa uuteen ideaan liittyvästä haasteesta, jossa perusajatuksen saa nopeasti hyväksytettyä, mutta "ylimääräiseksi" katsottujen osien tarpeellisuus on vaikeampaa. Iwatanin mukaan nuo osat ovat tarpeettomia vain tarkasteltuna erillään, mutta osana julkaistua peliä pelaajat eivät näe niitä tarpeettomina.
Aiemmin julkaistut videopelit olivat teemaltaan synkempiä kuten ammuntapeleissä: Iwatani suunnitteli pelin laajemmalle yleisölle ja pirteämmäksi.
Muita Iwatanin suunnittelemia pelejä olivat "Pole Position" (1982) ja "Libble Rabble" (1983).
Iwatani jätti työnsä Namcolla maaliskuussa 2007 päästäkseen lehtoriksi Tokion polytekniseen yliopistoon. Hän on myös ollut vierailevana professorina Osakan taideyliopistossa.
Pajalan rautatieasema

Pajalan rautatieasema (, ) oli Ruotsin valtionrautateiden, Statens Järnvägarin, rautatieasema Pajalan kunnassa Pohjois-Ruotsissa. Rautatieasema avattiin 1930-luvulla ja se suljettiin vuonna 1970. Asema-alueen muodostivat asemarakennus nimikyltteineen sekä tavaramakasiini.
Erikoiseksi Pajalan aseman teki rautatien puuttuminen: Ruotsin Ylitornion ja Pajalan välistä rautatietä ei koskaan rakennettu, ja Statens Järnvägar hoiti Ylitornion ja Pajalan välistä liikennettä linja-autoin. Liikenteessä noudatettiin rautateiden rahtitariffeja ja matkalippuhintoja.
Paavo Hukkinen

Paavo Hukkinen (oik. Paul Hukkinen, ) oli suomalainen näyttelijä ja Suomen Filmiteollisuuden järjestäjä.
Hän syntyi Saksassa asuneen toimittaja Eino I. Hukkisen perheeseen, joka muutti Suomeen 1914. Hukkinen näytteli suunnilleen sadassa elokuvassa. Hänet tunnetaan muun muassa monista sivurooleistaan Armand Lohikosken ohjaamissa Pekka ja Pätkä -elokuvissa. Varttuneemmalla iällä hän näytteli myös muutamassa Spede Pasasen elokuvassa. Televisionäytelmäsarjassa "Sodan ja rauhan miehet" (1978) Hukkinen esitti neuvostopoliitikko Andrei Ždanovia. Elokuva-alan näyttelijälakon johdosta Hukkinen siirtyi Vaasan suomalaiseen teatteriin, missä hän toimi näyttelijänä ohjaajavelvollisuudella vuosina 1966–1969.
Simson ja Delila (Saint-Saënsin ooppera)

Simson ja Delila ("Samson et Dalila") on Camille Saint-Saënsin säveltämä kolminäytöksinen ooppera, joka kertoo Raamatun Simsonista.
Saint-Saëns sai idean oopperaansa jo vuonna 1868. Sävellystyön valmistuttua ensimmäinen näytös esitettiin Pariisissa 26. maaliskuuta 1875, mutta se sai vihamieliset arvostelut ja säveltäjä yritti turhaan saada koko työtään Pariisin oopperoiden ohjelmistoon. Vasta 2. joulukuuta 1877 Saint-Saënsin ystävä Franz Liszt esitti sen Weimarin Hoviteatterissa nimellä "Simson und Delila". Paikalla oli Saint-Saënsin lisäksi myös hänen oppilaansa Gabriel Fauré. Teos oli suurmenestys. Pariisissa ooppera esitettiin kuitenkin vasta vuonna 1892.
Oopperan ehkä tunnetuin aaria on Delilan (mezzosopraano) toisessa näytöksessä Simsonille laulama "Mon cœur s’ouvre à ta voix", sanatarkasti ”Sydämeni avautuu äänellesi”, Jussi Jalaksen suomennoksessa ”Kun kuulen äänesi”. Kolmannen näytöksen vauhdikkaasta tanssista "Bacchanale" on tullut suosittu myös itsenäisenä orkesterikappaleena.
Siitintukku

Siitintukku on erityisesti kämmekkäkasveille ominainen suvulliseen lisääntymiseen liittyvä muodostuma. Samanlaisia rakenteita tavataan myös muista kasviheimoista.
Rakenne.
Siitintukku muodostuu ainakin osittain yhteenkasvaneista hedelehdistä ja emilehdistä. Useimmilla kämmekkälajeilla siitintukku on voimakkaasti muuntunut, ja alkuperäisten osien tunnistus on vaikeaa. Vaikka suurimmalla osalla on vain yksi normaaliin tapaan toimiva hede (useimmilla Asparagales-lahkon kasveilla kolme), ovat joutoheteet muodostuneet siitintukun toimintaa edistäviksi osiksi, esimerkiksi siitepölymyhkyjä suojaavaksi kalvoksi. Heikoimmin kehittynyt siitintukku lienee alkeellisina pidetyillä "Neuwiedia"-lajeilla, joilla on kolme selvästi erottuvaa hedettä.
Siitepöly ei ole kämmekkäkasveilla vapaana kuten useimmilla kukkakasveilla, vaan se esiintyy erityisissä siitepölymyhkyissä, joiden rakenteessa on usein pitkälle kehittyneitä erikoistumia, yleisimpänä kanta, joka liittää siitepölyn tiukasti pölyttäjään.
Kämmeköillä siitintukku on joskus kasvanut osittain yhteen huulen tai muiden kehälehtien kanssa.
Siitintukku ja pölytys.
Siitintukun rakenne pyrkii usein ehkäisemään itsepölytystä. Emin luotti on yleensä omassa syvennyksessään toimivan heteen takana. Joillakin lajeilla, esimerkiksi monilla Suomalaisilla kämmekkälajeilla, siitepölymyhkyt kääntyvät eteenpäin parinkymmenen sekunnin kuluttua siitä, kun pölyttäjä on saanut myhkyt ruumiiseensa, useimmiten päähänsä. Tähän mennessä pölyttäjä on yleensä jo siirtynyt seuraavaan kasviin, ja nyt siitepölymyhky on oikeassa asennossa osuakseen luottiin.
Niin siitepölymyhkyn kuin huulenkin rakenne ovat usein erikoistuneet rajoitettua pölyttäjäkuntaa varten, esimerkiksi vain yhteen hyönteislajiin. Orkideoiden pölytys onkin usein hyvin pitkälle erikoistunut tapahtuma.