tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jamie Macoun

Jamie Neil Macoun (s. 17. elokuuta 1961 Hamilton, Ontario) on kanadalainen entinen jääkiekkoilija. Hän oli pelipaikaltaan puolustaja. Macoun pelasi 18 kauden aikana 1128 NHL-ottelua, joissa hän teki 76 maalia ja 282 syöttöä. Hän voitti Stanley Cupin kahdesti: vuonna 1989 Calgary Flamesissä ja vuonna 1998 Detroit Red Wingsissä. Macoun päätti uransa vuonna 1999.
Macoun pelasi Kanadan joukkueessa kolmissa jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa, vuosina 1985, 1990 ja 1991. Hänet valittiin vuoden 1991 kisojen parhaaksi puolustajaksi.
Joseph M. Forshaw

Joseph Michael Forshaw (s. 13. joulukuuta 1939 Newcastle, Uusi Etelä-Wales Australia) on australialainen, papukaijoihin erikoistunut lintutieteilijä.
Joseph Forshaw kiinnostui linnuista jo poikasena. 1950-luvulla Forshaw opiskeli lääkeaineoppia. Hänen intohimonsa papukaijoihin syttyi liekkeihin sen jälkeen kun hän pääsi tutkimaan New Yorkissa sijaitsevan American Museum of Natural Historyn Mathews-kokoelman australialaisia papukaijoja vuonna 1964. Tästä seurasi kirja Australian papukaijoista, "Australian Parrots" (1969). Forshaw ei kyennyt lopettamaan kirjoitustyötä, ja niinpä teosta seurasi vielä täydellisempi "Parrots of the World" (1973). Näitä kirjoja seurasi sarja tropiikin lintujen kuvauksia: "Birds of Paradise and Bowerbirds", "Kingfishers and Related Birds", "Turacos", "Cockatoos"... 
Forshaw toimi Australian kansallispuistojen ja luontopalvelujen (Australian National Parks and Wildlife Service) johtajana. Nykyisin hän toimii tutkijana Sydneyn Australian Museumin ornitologian osastolla. Hän on American Ornithologists' Unionin (AOU) kirjeenvaihtajajäsen. 
Useiden Forshawn kirjojen kuvittajana on toiminut William T. Cooper. Kaikkiaan Forshaw on kirjoittanut 16 teosta.
Streisandin ilmiö

Streisandin ilmiöllä () tarkoitetaan tapauksia, joissa yritykset vaientaa tai poistaa internetissä julkaistua informaatiota – esimerkiksi valokuvia, videoita tai tekstiä – johtavatkin informaation saaman julkisuuden räjähdysmäiseen kasvuun. Ilmiön on nimennyt "Techdirt"-blogin ylläpitäjä Mike Masnick laulaja-näyttelijä Barbra Streisandin mukaan.
Vuonna 2003 Streisand haastoi oikeuteen valokuvaaja Kenneth Adelmanin, joka osana Kalifornian rannikon eroosiota kartoittavaa valokuvaushankettaan oli julkaissut verkkosivullaan ilmakuvan Streisandin rantatalosta Malibussa. Oikeus hylkäsi Streisandin vaatimukset. Tapauksen saama runsas julkisuus keräsi Adelmanin sivuille hänen oman arvionsa mukaan yli miljoona uutta kävijää ja ilmakuvaa julkaistiin sanomalehdissä ympäri maailman. Ennen oikeusjuttua vain harvat olivat havainneet talon ilmakuvista.
Jo vuonna 1993 John Gilmore kuvasi vastaavaa ilmiötä seuraavasti: ”Verkko tulkitsee sensuurin vaurioksi ja reitittää sen ohi.”
Esimerkkejä.
Huhtikuussa 2013 Ranskan tiedustelupalvelu DCRI yritti poistattaa ranskankielisestä Wikipediasta Pierre-sur-Hauten sotilasradioasemasta kertovan artikkelin, minkä jälkeen kyseinen artikkeli nousi nopeasti ranskankielisen Wikipedian luetuimmaksi.
KISS 4K

KISS 4K: Legends Never Die oli yhdysvaltalainen sarjakuvalehti. Lehti perustettiin 2007 ja siinä seikkailevat Kiss-yhtyeen jäsenet. Sarjakuvasta julkaistiin kuusi painettua numeroa, jonka jälkeen sitä julkaistiin jonkin aikaa verkkosarjakuvana. Lehden ensimmäisestä numerosta julkaistu erikoispainos "KISS 4K Destroyer Edition" pääsi Guinnessin ennätysten kirjaan kooltaan suurimpana sarjakuvalehtenä kun lehden sivukoko on 50.48 cm x 77.63 cm.
Hahmot.
Vain Stanleyn ja Simmonsin hahmot ovat samoja kuin yhtyeen alkuperäisen kokoonpanon lavahahmot.
Ammunta kesäolympialaisissa 1988 – miesten 50 metrin liikkuva maali

Miesten 50 m villikarju ammuttiin Soulin kesäolympialaisissa 23. syyskuuta. Kilpailun voitti Norjan Tor Heiestad tuloksella 689 (591+98). Suomella ei ollut asettaa edustajaa lajiin.
Peruskilpailun jälkeen Heiestad oli kärjessä yhdessä Neuvostoliiton Gennadi Avramenkon kanssa tuloksella 591. Avramenko putosi kuitenkin finaalin toisen laukauksen jälkeen kolmanneksi ammuttuaan vain 7. Heisstadilla oli varaa yhdeksännellä laukauksella ampua 8, sillä hänen sarjansa oli muuten puhtaita kymppejä. Kiinan Huan Shiping otti hopeaa ennen Avramenkoa.
Hannu Kiukkonen

Hannu Kiukkonen (s. 3. elokuuta 1984) on suomalainen pesäpalloilija. Vuonna 2006 hänet valittiin Ykköspesiksen parhaaksi pelaajaksi. Kiukkonen on saavuttanut pesäpallossa kaksi pronssimitalia Koskenkorvan Urheilijoiden riveissä ja yhden pronssimitalin Joensuun Mailassa kaudella 2013 sekä viisi Itä–Länsi-ottelua vuosina 2008, 2010, 2012, 2013 ja 2015.
Demidov (kaupunki)

Demidov () on kaupunki Smolenskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Kasplja- ja Gobza-jokien yhtymäpaikassa 120 kilometriä Smolenskista pohjoiseen. Kaupunki on Demidovin piirin keskus. Kaupungissa asui vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 7 333 henkeä ja koko Demidovin piirissä 14 039. 
Paikkakunta mainitaan ensimmäisen kerran 1400-luvulla nimellä Poretšje. 1600-luvulla siellä sijaitsi rajatulli. Vuonna 1723 Pietari I:n määräyksestä perustettiin laivalaituri, kylän kautta kulki Pietarista Smolenskiin ja edelleen Ukrainaan johtava maantie. 1700-luvulla Poretšjessa toimi rahapaja. Vuonna 1776 siitä tuli Smolenskin lääniin kuulunut kihlakuntakaupunki. 1700–1800-luvun vaihteessa se oli huomattava kaupan ja jokiliikenteen keskus. 1800-luvun puolivälissä kaupungin merkitys väheni Kasplja-joen madaltumisen ja rautateiden rakentamisen takia. Poretšjen kihlakunnan asukkaat olivat lähes kaikki valkovenäläisiä.
Vuonna 1918 kaupunki nimettiin uudelleen bolševikkipuolueen kihlakuntakomitean puheenjohtajan Jakov Je. Demidovin (1889–1918) mukaan. Toisen maailmansodan aikana se oli saksalaisten miehittämä.
Nähtävyyksiä ovat Kaspljan sillan lähellä sijaitsevat kaksi 1700-luvun lopun barokkityylistä asuintaloa, Neitsyt Marian taivaaseen astumisen kirkko (1851–1862), Pokrovan kirkko ym. Kaupungissa on syntynyt sirkustaiteilija ja elokuvanäyttelijä Juri Nikulin.
Dorogobuž

Dorogobuž () on kaupunki Smolenskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Dneprin yläjuoksulla 125 kilometriä Smolenskista itään. Siellä on Smolenskin ja Vjazman väliseltä rautatieltä Safonovossa haarautuvan sivuradan pääteasema. Kaupunki on Dorogobužin piirin keskus ja piirin toiseksi suurin taajama (Verhnedneprovskin jälkeen). Kaupungissa asui 10 720 henkeä (vuonna 2010).
Dorogobuž mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1150. Batu-kaanin joukot polttivat sen vuonna 1238. 1200–1300-luvuilla se oli lääniruhtinaskunnan keskus. 1400–1600-luvuilla kaupunki joutui useasti Liettuan ja Puolan hyökkäysten kohteeksi ja se kuului pitkään Puolan yhteyteen. Vuonna 1667 se liitettiin lopullisesti Venäjään. Vuoden 1812 sodassa kaupunki poltettiin ja se rakennettiin uudelleen 1800-luvun aikana. Toisen maailmansodan aikana Dorogobuž oli saksalaisten miehittämä ja tuhoutui pahoin. Vuonna 1942 kaupunki oli partisaanitaistelujen keskus.
Nykyään kaupungissa on mm. pellavanjalostuslaitos, tiilitehdas, lannoitetehdas ja elintarviketeollisuutta. Nähtävyyksiä ovat Dorogobužin linnoituksesta säilyneet maavallit ja vuonna 1885 rakennettu Pietarin ja Paavalin kirkko.
Duhovštšina

Duhovštšina () on kaupunki Smolenskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Smolenskin ja Moskovan ylängöllä 86 kilometriä Smolenskista koilliseen. Kaupunki on Duhovštšinan piirin keskus. Kaupungissa asui vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 4 370 henkeä ja koko piirissä 16 640.
Duhovštšinan kylä mainitaan ensimmäisen kerran 1600-luvulla. Vuosisadan loppupuolella se liitettiin Venäjään. Vuonna 1775 siitä tuli kaupunki ja Smolenskin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 28.–29.10.1812 seudulla käytiin taistelu venäläisten ja vetäytyvän Napoleonin armeijan välillä. Toisen maailmansodan aikana Duhovštšina oli saksalaisten miehittämä ja tuhoutui pahoin.
Nykyään Duhovštšina on maatalousalueen keskus. Kaupungissa on elintarviketeollisuutta ja saha.
Jelnja

Jelnja () on kaupunki Smolenskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Dneprin sivujoen Desnan yläjuoksulla 82 kilometriä Smolenskista kaakkoon. Sen kautta kulkee Smolenskin ja Mitšurinskin välinen rautatie (Jelnjan asema). Kaupunki on Jelnjan piirin keskus. Kaupungissa asui 10 095 henkeä vuonna 2010.
Historiaa ja nähtävyyksiä.
Jelnja mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1150 tai toisten tietojen mukaan vuosina 1211–1218. 1400-luvulla se kuului Liettuaan ja vuodesta 1522 lähtien Moskovan Venäjään. Vuosina 1612–1654 Jelnja kuului Puolaan, ja vuonna 1667 se liitettiin lopullisesti Venäjään. Vuonna 1776 siitä tuli kaupunki ja Smolenskin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Toisen maailmansodan aikana se oli saksalaisten miehittämä ja tuhoutui pahoin.
Nykyään kaupungissa on mm. pellavanjalostuslaitos, trikootehdas, tiilitehdas ja elintarviketeollisuutta. Nähtävyyksiä ovat 1100-luvun linnoituksen jäänteet ja 21 kilometrin päässä Novospasskojen kylässä sijaitseva säveltäjä Mihail Glinkan kartanomuseo.
Ade Järvi

Joakim (Ade) Järvi (28. elokuuta 1888 Impilahti – 28. maaliskuuta 1919) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat koneenkäyttäjä Juho Järvi (Efim Jeusejev) ja Liisa (Glikeria) Feudorov.
Jääkärikausi.
Järvi kävi kansakoulun ja työskenteli kauppamatkustajana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 10. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Schmardenissa ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen hän osallistui vuonna 1917 Libaussa järjestetyille moottorivenekursseille. 
Suomen sisällissota.
Järvi saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) varavääpeliksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin aluksi vääpeliksi ja myöhemmin adjutantiksi 2. Jääkärirykmentin 12. jääkäripataljoonaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella, Kauksamossa, Kivennavalla ja Raivolassa, missä hän haavoittui 23. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Haavoista parannuttuaan Järvi palveli sisällissodan jälkeen 12. heinäkuuta 1918 alkaen joukkueenjohtajana Pioneerikoulutuspataljoonan 1. komppaniassa.
Sytšovka

Sytšovka () on kaupunki Smolenskin alueen koillisosissa Venäjällä. Kaupunki sijaitsee Vazuza- ja Losminajokien varrella 251 kilometriä Smolenskista koilliseen. Sytšovkan kautta kulkee Rževin ja Vjazman välinen rautatie. Kaupunki on Sytšovkan piirin keskus. Asukkaita on 8 100 henkeä (vuonna 2010).
Sytšovka mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1488. Vuonna 1776 siitä tuli kaupunki ja Smolenskin kuvernementtiin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuonna 1897 kaupungissa oli 4 773 ja koko kihlakunnassa 100 737 asukasta. Toisen maailmansodan aikana se oli saksalaisten miehittämä. Nykyään Sytšovka on maatalousalueen keskus, jossa on lähinnä elintarviketeollisuutta.
Spas-Klepiki

Spas-Klepiki () on kaupunki Rjazanin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Meštšoran alangolla Okaan laskevan Pra-joen rannalla 67 kilometriä Rjazanista koilliseen. Kaupunki on Klepikin piirin keskus. Sen kautta kulkee Rjazanin ja Gus-Hrustalnyin välinen rautatie (Spas-Klepikin asema). Asukkaita on 6 700 henkeä (vuonna 2005).
Paikkakunta tunnetaan 1500-luvulta lähtien "Klepikin" kylänä. Nimen "Spas-Klepiki" se on saanut ilmeisesti kylässä sijainneen Kristuksen kirkastumisen kirkon mukaan. 1600-luvun lopulla kylä oli huomattava Kasimovin maantien varrella sijainnut kauppapaikka ja myöhemmin pumpuliteollisuuden keskus. Vuonna 1899 sen kautta rakennettiin Rjazanin ja Tuman välinen kapearaiteinen rautatie. Vuonna 1920 Spas-Klepikistä tuli kaupunki. Nykyään siellä on lähinnä tekstiiliteollisuutta.
Vuosina 1909–1912 Spas-Klepikissä opiskeli runoilija Sergei Jesenin. Kaupungissa toimii hänelle omistettu museo.
Dorothy Elias-Fahn

Dorothy Elias-Fahn (s. 1970) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, joka tunnetaan muun muassa animesarjojen "Trigunin" ja "Love Hinan" myötä. Hän on tehnyt urallaan yli 130 dubbausroolia englanniksi animeen.
Hän on naimisissa ääninäyttelijä Tom Fahnin kanssa.
Spassk-Rjazanski

Spassk-Rjazanski () on kaupunki Rjazanin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Meštšoran alangon eteläosassa Okan varrella 55 kilometriä Rjazanista kaakkoon. Kaupunki on Spasskin piirin keskus. Asukkaita on 9 400 henkeä (vuonna 2007).
Staraja Rjazania vastapäätä sijainnut "Spasskojen" kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1629. Vuonna 1778 siitä tuli "Spasskin" kaupunki ja Rjazanin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuonna 1929 se sai nimen "Spassk-Rjazanski". 
Nykyään kaupunki on maatalousalueen keskus, jossa on mm. nahkatehdas, huonekalutehdas, ompelimo ja metallitehdas. Nähtävyyksiä ovat vuonna 1918 perustettu historiallis-arkeologinen museo, 1800–1900-luvun vaihteen kauppiastalot ja 1800-luvun alussa rakennettu puinen Kristuksen taivaaseen astumisen kirkko. Kolmen kilometrin päässä kaupungista sijaitsevat Rjazanin ruhtinaskunnan muinaisen pääkaupungin rauniot.
McLaren MP4-18

McLaren MP4-18 oli Formula 1 -sarjan McLaren-tallin suunnittelema F1-auto, jota oli määrä käyttää Formula 1 -kaudella 2003. Autosta ei kuitenkaan missään vaiheessa saatu tarpeeksi luotettavaa, ja talli käytti koko vuoden ajan McLaren MP4-17D -autoa.
MP4-18-autoa olisivat kuljettaneet David Coulthard ja Kimi Räikkönen.
Šatsk

Šatsk () on kaupunki Rjazanin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Tsnaan laskevan Šatša-joen rannalla 195 kilometriä Rjazanista kaakkoon. Kaupunki on Šatskin piirin keskus. Sen kautta kulkee Moskovan jaSamaran välinen M5-valtatie. Asukkaita on 8 700 henkeä (vuonna 2008).
Vuonna 1552 paikkakunnalle rakennettiin Moskovan Venäjän eteläinen rajalinnoitus. Vuonna 1774 asukkaat osallistuivat Jemeljan Pugatšovin talonpoikaiskapinaan. Vuonna 1779 Šatskista tuli kaupunki ja Tambovin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1700–1800-luvuilla se oli kaupan ja käsityöläisammattien keskus. Nykyään kaupungissa on elintarviketeollisuutta ja ompelimo.
Kologriv

Kologriv () on kaupunki Kostroman alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgaan laskevan Unžajoen rannalla 339 kilometriä Kostromasta koilliseen. Kaupunki on Kologrivin piirin keskus. Asukkaita on 3 400 henkeä (vuonna 2010).
Kaupunki on saanut alkunsa "Kitšinin" kylästä, joka vuonna 1778 sai kaupunginoikeudet ja nimen "Kologriv". Nykyään siellä toimii meijeri, puunjalostuslaitos ja teräsbetonitehdas. Kaupungissa on kotiseutumuseo.
Rory Byrne

Rory Byrne (s. 10. tammikuuta 1944 Pretoria, Etelä-Afrikka) on Scuderia Ferrari -tallin Formula 1 -autonsuunnittelija.
Byrne on suunnitellut autoja muun muassa Benetton-tallille 1990-luvulla ja vuodesta 1996 Ferrarille. Byrnen autot ovat ajattaneet Michael Schumacherin seitsemänkertaiseksi F1-maailmanmestariksi.
Bryne jäi eläkkeelle vuonna 2006, mutta Ferrari houkutteli hänet eläkkeeltä suunnittelemaan vuoden 2014 Ferraria.
Makarjev

Makarjev () on kaupunki Kostroman alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgaan laskevan Unžajoen varrella 184 kilometriä Kostromasta itään. Kaupunki on Makarjevin piirin keskus. Asukkaita on 7 300 henkeä (vuonna 2010).
Vuonna 1439 pyhittäjäisä Makari perusti paikalle Unžan luostarin, jonka ympärille syntyi 1500-luvulla esikaupunki ja Kovrovon kylä. Vuonna 1779 niistä muodostettiin Kostroman lääniin kuulunut Makarjevin kihlakuntakaupunki. 
Nykyään kaupungissa on lähinnä puunjalostusteollisuutta. Nähtävyyksiä ovat 1600–1700-luvuilla rakennettu luostarikokonaisuus ja Aleksanteri Nevalaisen katedraali vuodelta 1905.
Sudislavl

Sudislavl () on kaupunkimainen taajama Kostroman alueella Venäjällä. Se sijaitsee Korba-joen rannalla 51 kilometriä Kostromasta koilliseen. Taajama on Sudislavlin piirin keskus. Viiden kilometrin päässä on Galitšin ja Jaroslavlin välisen rautatien Sudislavlin asema. Asukkaita on 5 000 henkeä (vuonna 2006).
Vuonna 1360 ensimmäisen kerran mainittu Sudislavl toimi kaupunkilinnoituksena 1500-luvulle saakka. 1700-luvulla se oli kauppakaupunki, josta vuonna 1719 tuli Kostroman provinssiin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuonna 1778 kihlakunnan hallinto siirrettiin Buihin. Vuonna 1925 Sudislav alennettiin kyläksi ja vuonna 1963 se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen.
Nykyään Sudislavlissa on mm. puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta. Nähtävyyksiä ovat vuonna 1758 rakennettu Kristuksen kirkastumisen katedraali, Vladimirin jumalanäidin kirkko, 1800-luvun kauppahalli ja kauppiastalot. Taajamassa toimii kotiseutumuseo.
Nolinsk

Nolinsk () on kaupunki Kirovin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Vjatkaan laskevan Vojajoen rannalla 143 kilometriä Kirovista etelään. Kaupunki on Nolinskin piirin keskus. Asukkaita on 10 700 henkeä (vuonna 2005).
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1668 perustetusta "Nolin" pogostasta, josta vuonna 1780 tuli "Nolinskin" kaupunki ja Vjatkan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1900-luvun alussa se tunnettiin poliittisesti epäluotettavien henkilöiden karkotuspaikkana. Vuosina 1940–1957 kaupungin nimenä oli Vjatšeslav Molotovin mukaan "Molotovsk". Nykyään siellä toimii muun muassa elintarviketeollisuutta, konepaja ja ompelimo.
Malmyž

Malmyž () on kaupunki Kirovin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Vjatkan sivujoen Šošman rannalla 294 kilometriä Kirovista kaakkoon. Kaupunki on Malmyžin piirin keskus. Asukkaita on 9 100 henkeä (vuonna 2005).
Ensimmäiset maininnat marien asuttamasta Malmyžin kylästä ovat 1400-luvulta. 1500-luvun alussa se kuului marien ruhtinaalle Boltušille. Vuonna 1584 paikalle rakennettiin venäläinen linnoitus. Vuonna 1780 Malmyžista tuli kaupunki ja Vjatkan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1800-luvun puolivälistä lähtien se oli huomattava kauppakaupunki. 1900-luvun alussa se tunnettiin poliittisesti epäluotettavien henkilöiden karkotuspaikkana. Vuonna 1895 Malmyžin kihlakunnan asukkaista oli 50 % venäläisiä, 24 % udmurtteja, 22 % tataareja ja 4 % mareja. Nykyään kaupungissa toimii konepaja, alkoholitehdas ja meijeri. Asukkaista noin 40 % on venäläisiä ja 40 % tataareja.
Lalsk

Lalsk () on kaupunkimainen taajama Kirovin alueen Luzan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Luzan sivujoen Lalan suussa 528 kilometriä Kirovista luoteeseen. Asukkaita on 4 600 henkeä (vuonna 2002).
Novgorodilaiset siirtolaiset perustivat Lalskin vuonna 1570. Kauppareittien risteyksessä sijainnut kylä kasvoi nopeasti. Vuonna 1780 siitä tuli kaupunki ja Vologdan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuonna 1796 se menetti hallinnolliset tehtävänsä. Rautateiden rakentamisen takia kaupungin taloudellinen merkitys pysähtyi. Vuonna 1927 Lalsk menetti kaupungin statuksen ja siitä tuli kaupunkimainen taajama.
Kotelnitš

Kotelnitš (, ) on kaupunki Kirovin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Vjatkajoen rannalla 124 kilometriä Kirovista lounaaseen. Kaupunki on Kotelnitšin piirin keskus. Siellä risteytyvät Kiroviin, Nižni Novgorodiin ja Buihin johtavat rautatiet. Asukkaita on 25 800 henkeä (vuonna 2010).
Paikalla sijainnut marien linnoitettu asutus "Kokšary" mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1143. Vuonna 1381 novgorodilaiset perustivat paikalle "Kotelnitšin" kaupungin. Vuonna 1780 siitä tuli Vjatkan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Maanteiden risteyksessä sijainneesta kaupungista kehittyi huomattava kauppapaikka. Vjatkan höyrylaivaliikenteen kehitys 1800-luvun lopulla vähensi sen kaupallista merkitystä. Vuoden 1926 tulipalo tuhosi kaupungin keskustan.
Nykyään kaupungissa on lähinnä puunjalostus-, kevyttä- ja elintarviketeollisuutta. Nähtävyyksiä ovat vuonna 1713 rakennettu Kolminaisuuden katedraali, Pyhän Nikolaoksen kirkko vuodelta 1903 ja 1800-luvun puolivälin kauppahalli.
Medyn

Medyn () on kaupunki Kalugan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Okan vesistöön kuuluvan Medynka-joen rannalla 60 kilometriä Kalugasta luoteeseen. Kaupunki on Medynin piirin keskus. Asukkaita on 7 700 henkeä (vuonna 2008).
Medyn mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1386, jolloin se siirtyi Smolenskin ruhtinaskunnalta Moskovan ruhtinaskunnalle. Vuonna 1389 Dmitri Donskoi lahjoitti sen osana Možaiskin läänitystä pojalleen Andreille. Vuonna 1454 Možaiskin läänitys liitettiin Moskovaan. Vuonna 1776 Medynistä tuli kaupunki ja Kalugan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuoden 1812 sodan aikana Aleksei Ilovaiskin kasakkajoukko löi 13.10. kaupungin lähellä ranskalaisten etujoukot, minkä jälkeen Napoleon päätti vetäytyä Moskovasta vanhaa Smolenskin tietä pitkin. Toisen maailmansodan aikana Medyn oli saksalaisten miehittämä ja tuhoutui pahoin.
Medynin kihlakunnassa on asunut pieni karjalaisryhmä, joka oli siirretty sinne Gžatskin seudulta. Vuonna 1859 heitä oli 1 396 henkeä. Vuoden 1897 väestönlaskennassa ei karjalaisia Kalugan läänissa enää mainittu.
Walter Norman Koelz

Walter Norman Koelz (11. syyskuuta 1895 Waterloo, Michigan Yhdysvallat – 24. syyskuuta 1989 Waterloo) oli yhdysvaltalainen luonnontieteilijä, erikoisalanaan lintutiede.
Koelzin vanhemmat olivat Saksan Schwartzwaldin alueelta lähtöisin olleita siirtolaisia. Hänen isänsä oli ammatiltaan kyläseppä. Koelz väitteli filosofian tohtoriksi Michiganin yliopistossa 1920. Hän osallistui Donald B. MacMillanin johtamalle Pohjois-Amerikan arktisille seuduille tehdylle tutkimusretkelle 1925. Hän suoritti siikatutkimuksia työskennellessään Yhdysvaltain kalastustoimiston (United States Bureau of Fisheries), Michiganin yliopiston ja valtiollisen Kalastajien tutkimuslaitoksen palveluksessa (Institute for Fisheries Research). Hänelle tarjottiin Himalajan tutkimuslaitoksen virkaa Roerich Museumissa ja hän saapui Naggariin, Kuluun toukokuussa 1930, aloittaen kasvistotutkimuksilla. Vuonna 1932 Koelz palasi Michiganiin.
Tiibetin kulttuuri oli tehnyt Koelziin suuren vaikutuksen ja 1933 hän palasi Aasiaan, Intian Tiibetiin keräämään aineistoa Michiganin yliopiston antropologian museolle. Hän osti ja keräsi satoja taide-esineitä. Koelz palasi Intiaan jälleen 1936. Tällä kertaa hän keräsi kasveja Yhdysvaltain maatalousministeriölle. Vuonna 1939 Koelz teki seitsenvuotisen tutkimusmatkan Persiaan, Intiaan, Nepaliin ja Assamiin. Antropologian museo on julkaissut hänen Persia-päiväkirjansa.
Vuonna 1956 tohtori Koelz palkittiin "Meyer Memorial Award"illa merkittävästä työstä maatalouden hyväksi. Hänen suhteensa Michiganin yliopistoon kesti 74 vuotta. Vuosien ulkomaanmatkojen jälkeen Koelz vetäytyi syntymäkotiinsa, jossa hän sittemmin kuoli.
Matkoillaan Koelz keräsi lähes 30 000 näytteen lintukokoelman Michiganin yliopiston eläinmuseolle, ja noin 30 000 kasvin kokoelman maatalousministeriölle. Koelz nimesi joitakin lintujen alalajeja, muun muassa alppikiitäjän ("Tachymarptis melba") alalajin "nubifugus".
Murskaaja

Murskaaja () on James Fargon ohjaama elokuva, joka on kolmas osa "Likainen Harry" -elokuvasarjassa. Pääosassa nähdään aiemmistakin elokuvista tuttu Clint Eastwood. Muissa rooleissa nähdään Tyne Daly tarkastaja Kate Moorena ja DeVeren Bookwalter Bobby Maxwellina.
Juoni.
Elokuva kertoo vallankumouksellisesta ryhmästä entisiä tyytymättömiä Vietnam-veteraaneja, jonka johtajana toimii Bobby Maxwell. He onnistuvat varastamaan aseita ja "Likainen" Harry Callahan joutuu jahtaamaan heitä. Avukseen hän saa parikseen määrätyn Kate Mooren.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano sanoo "Murskaajan" kaikkien kliseiden olevan oikeilla paikoillaan ja antaa elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Men in Black II – miehet mustissa II

Men in Black II – miehet mustissa II (tunnetaan myös nimellä MIIB) on vuonna 2002 ensi-iltansa saanut tieteistoimintakomedia elokuva. Se on jatkoa vuonna 1997 ilmestyneelle menestyselokuvalle "Men in Black – miehet mustissa" ja sen pääosissa nähdään aiemmasta osasta tutut Tommy Lee Jones ja Will Smith. Elokuva oli edeltäjänsä tavoin kaupallinen menestys ja se tuotti maailmanlaajuisesti noin 442 miljoonaa dollaria. 
Elokuvan jatko-osa "Men in Black III", sai ensi-iltansa toukokuussa 2012.
Kaarlo Könönen

Kaarlo Könönen (12. joulukuuta 1892 Hamina – 2. elokuuta 1965 Lahti) oli suomalainen arkkitehti. Hän valmistui arkkitehdiksi Helsingin teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1919. 
Könönen toimi vuosina 1922–1923 Kotkan kaupunginarkkitehtina. Hän suunnitteli Kotkansaarelle useita 1920-luvun klassisismia edustavia kerrostaloja, joista tunnetuin on 1927 valmistunut Vuorelankulma. Puolustusministeriön toimistoarkkitehtina hän oli vuoden 1924. Vuodet 1925–1929 Könönen työskenteli yksityisissä arkkitehtitoimistoissa, muun muassa Eliel Saarisen toimistossa Hvitträskissä. 
Könönen toimi vuosina 1929–1955 Lahden kaupunginarkkitehtina, jolloin hänen tyylisuuntansa muuttui lähemmäksi funktionalismia.
Erkki Leminen

Erkki Leminen () oli suomalainen kirjailija ja evankelista.
Lapsuus, herätys ja evankelistana toimiminen.
Leminen syntyi Uukuniemen Sikopohjan kylässä maanviljelijäperheeseen. Hän koki herätyksen sotien jälkeen ja jätti maatalouden. Leminen julisti sanaa aluksi itsenäisesti kunnes 1948 muutamaa vuotta aiemmin perustettu Kansan Raamattuseura kutsui hänet kiertäväksi evankelistaksi. Huippuvuosina Lemisellä oli 60 000 - 70 000 kuulijaa, eniten vuonna 1958; keskimääräinen yleisömäärä oli parhaimmillaan noin 200 henkeä ja tätä yleisömäärää 70-luvun notkahdusta lukuun ottamatta hän sai kokea vielä 80-luvulle tultaessakin. Evankelistana Leminen toimi aina 1982 eläkkeelle jäämiseensä asti, ja vapaaehtoispohjalta vielä senkin jälkeen. 
Evankelistana Leminen koki aluksi, että: "Piti puhua kovanlaisia sanoja". Hannu Nyman (2020) kuvaa, että alkuun Leminen uskoi, että kelvatakseen Jumalalle ihmisen täytyy tulla paremmaksi ja että oikean uskon edellytyksenä on parannuksen tekeminen. Kuitenkin vähitellen monien sielunhoitokeskustelujen ja omien koettelemusten kautta hän joutui taisteluihin ja prosessiin jossa pääsi ymmärtämään evankeliumin syvän sisällön. Kansan Raamattuseuran julistukselle keskeistä on sielunhoidollinen julistus evankelioimisessa. Kun evankelista kohtaa tarpeeksi ihmisiä sielunhoidossa, hän voi ymmärtää kuulijoita eikä puhu ihmisten ohi. 
Kirjailijana.
Leminen oli myös tuottelias kirjailija, joka julkaisi elämäkertoja, hengellisiä kirjoja ja runoja. Hänen kirjallinen taipumuksensa tuli tietoisuuteen 1950-luvun alussa hänen monien lehtikirjoitustensa johdosta. Lemisen ensimmäinen kirja oli 1952 julkaistu "Hoitakaa sydäntänne", ja sittemmin Leminen julkaisi yli 30 teosta.
Mattias Koskinen

Mattias Immanuel Koskinen () oli suomalainen reservin luutnantti. Koskinen oli Saksasta jääkärioppinsa hakenut sotilas, joka kuoli talvisodan aikana Tilkan sotilassairaalassa.
Perhetausta.
Hänen vanhempansa olivat nahkuri Johan Willehard Koskinen ja Emma Maria Taipalin. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1925 Helga Maria Raappanan kanssa, josta hän erosi vuonna 1931 ja avioitui uudelleen vielä samana vuonna Helmi Aino Virekosken kanssa.
Opinnot.
Koskinen kävi kolme luokkaa Viipurin suomalaisesta reaalilyseota vuosina 1909–1912 ja suoritti viidennen luokan oppimäärän Helsingin suomalaisesta lyseossa vuonna 1922 sekä kahdeksannen luokan oppimäärän Joensuun suomalaisessa lyseossa vuonna 1925. Reserviupseerikoulun hän kävi vuosina 1922–1923.
Jääkärikausi.
Koskinen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 31. tammikuuta 1916. Hän kuului myös pataljoonan soittokuntaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota.
Koskinen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi koulutusaliupseeriksi 8. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 4. maaliskuuta 1918 alkaen joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa. 
Sisällissodan jälkeinen aika.
Koskinen siirrettiin sisällissodan jälkeen 6. heinäkuuta 1918 vääpeliksi Kaartin jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin edelleen koulutusaliupseeriksi 17. tammikuuta 1919 Porin jalkaväkirykmentti 2:n 9. komppaniaan. Koskinen erosi armeijasta 12. helmikuuta 1919 ja liittyi sen jälkeen Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, missä hän toimi lentävän osaston päällikkönä. Retkikunnalla hän otti osaa taisteluihin Rajakonnussa, Vitelessä, Tuuloksessa ,Aunuksenkaupungissa, Mäkriällä ja Aleksanteri Syväriläisen (Svirskin) luostarilla. Hän haavoittui lievästi Syvärin pohjoispuolella. Retkikunnasta hän erosi kesäkuun puolivälissä ja työskenteli sen jälkeen maanviljelijänä. Koskinen astui uudelleen armeijan palvelukseen 1. huhtikuuta 1921 ja hänet 1. Erilliseen konekiväärikomppaniaan, missä hän toimi komppanianvääpelinä ja myöhemmin joukkueenjohtajana. Armeijasta hän erosi toistamiseen 31. maaliskuuta 1923 ja siirtyi 14. huhtikuuta 1923 Joensuun rajavartioston palvelukseen ja määrättiin asevelvollisten komppaniaan joukkueenjohtajaksi. Rajavartiostossa hän toimi vuosina 1924–1925 viestikurssien johtajana. Koskinen erosi armeijasta viimeisen kerran 31. toukokuuta 1925 ja siirtyi 27. heinäkuuta 1925 Oulun läänin maanmittausharjoittelijaksi, missä hän toimi myöhemmin kartoittajana aina talvisotaan saakka. 
Talvisota.
Koskinen osallistui talvisotaan ylimääräisten harjoitusten aikana (YH) Topografikunnan Teknillisessä toimistossa sotilastopografina. Hän kuoli Tilkan sotilassairaalassa 24. tammikuuta 1940. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
NS-Volkswohlfahrt

Nationalsozialistische Volkswohlfahrt (lyhyemmin "NS-Volkswohlfart" tai "NSV", suoraan suomennettuna Kansallissosialistinen kansan hyvinvointi) oli natsi-Saksassa toiminut sosiaalinen ja humanitäärinen järjestö. Se oli muodollisesti rekisteröity yhdistys ja organisatorisesti osa Saksan kansallissosialistista työväenpuoluetta. Järjestön päämaja oli Berliinissä. 
NS-Volkswohlfart perustettiin 3. toukokuuta 1933, siis vain muutamia kuukausia kansallissosialistisen puolueen valtaannousun jälkeen. Järjestön tarkoituksena oli tukea tuolloin vielä laman ja talousahdingon kurjistamaa saksalaista väestöä. Samalla järjestöllä oli myös ideologinen tavoite. Sen tuli osoittaa, että kansallissosialistinen liike välitti kansalaisten hyvinvoinnista ja tuki heitä vaikeina aikoina. NS-Volkswohlfartin tarkoituksena oli myös korvata työväenliikkeen lakkautetut solidaarisuusjärjestöt ja syrjäyttää kirkolliset hyväntekeväisyysjärjestöt. Organisatorisesti järjestö oli järjestetty kansallissosialistisen puolueen mallin mukaan alueisiin, piireihin ja ryhmiin,
NS-Volkswohlfart ei täysin onnistunut syrjäyttämään muita hyväntekeväisyysjärjestöjä, vaan niitä toimi natsi-Saksassa vielä seitsemän. Suurimmat muista humanitäärisistä järjestöistä olivat Saksan Punainen Risti, evankelisten kirkkojen Diakonie ja katolisen kirkon Caritas. Toisaalta maanlaajuinen ja valtiollisesti tuettu NS-Volkswohlfart onnistui kylläkin marginalisoimaan muut vastaavat järjestöt.
1930-luvun laman aikana NS-Volkswohlfart jakoi suoria raha-avustuksia, mutta taloudellisen nousukauden aikana järjestö siirtyi yksinomaan sosiaalisten ja humanitääristen palveluiden tarjoajaksi. Se perusti esimerkiksi lastentarhoja, joissa lapsille opetettiin kristillisten lastentarhojen uskonnollisen opetuksen sijaan poliittista ideologiaa. Lasten ja lapsiperheiden tukeminen oli järjestössä muutenkin keskeisellä sijalla, tukihan tämä myös kansallissosialismin ideaa voimakkaasta Saksan kansasta. Äideille järjestettiin neuvoloita ja ensikoteja, lapsille kesäsiirtoloita ja päivähoitoa. Järjestö järjesti myös terveysneuvontaa ja -tarkastuksia.
Toisen maailmansodan alettua NS-Volkswohlfart otti hoitaakseen yhä enemmän oikeastaan valtiolle kuuluvia tehtäviä. Se järjesti apua sodan siviiliuhreille, kuten pommituksissa haavoittuneille ja kotinsa menettäneille. Ehkä merkittävin järjestön voimanponnistuksista oli lasten laajamittainen evakuointi pommitusten uhkaamista kaupungeista turvaan maaseudulle, nk. "Kinderlandverschickung" eli "KLV".
Varallisuutensa järjestö sai jäsenmaksuista ja vapaaehtoisista lahjoituksista. Tärkein NS-Volkswohlfartin järjestämistä rahankeräyksistä oli Talviapukeräys. Järjestöllä oli toisen maailmansodan alkaessa noin 11 miljoonaa jäsentä ja noin miljoona vapaaehtoistyöntekijää.
Norddeutscher Rundfunk

Norddeutscher Rundfunk (NDR) on saksalainen yleisradioyhtiö, joka toimii Saksan pohjoisissa osavaltioissa Hampuri, Mecklenburg-Etu-Pommeri, Ala-Saksi ja Schleswig-Holstein. Se on Saksan paikallisten yleisradioyhtiöiden liiton, ARD:n, jäsen. Yhtiön päätoimipaikka sijaitsee Hampurissa Rotherbaumin kaupunginosassa. NDR työllistää noin 3600 henkilöä.
Historia.
NDR:n historia alkoi 1924, kun Nordische Rundfunk AG (NORAG) perustettiin Hampurissa. NORAG joutui brittiläisen valvonnan alla osaksi vuonna 1945 perustettua radioyhtiötä Nordwestdeutscher Rundfunk (NWDR), joka kattoi brittien hallintoalueen Saksan liittotasavallassa. Myöhemmin yhtiö siirtyi osavaltioiden hallintaan ja vuonna 1955 NWDR päätettiin jakaa. Siitä syntyi kaksi paikallista yleisradioyhtiötä: läntinen Westdeutscher Rundfunk Köln (WDR) ja pohjoinen Norddeutscher Rundfunk (NDR). NDR:n perustivat Hampuri, Ala-Saksi ja Schleswig-Holstein. Mecklenburg-Etu-Pommeri liittyi yhtiöön vuonna 1992 Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen.
Revenio Group

Revenio Group Oyj (aiemmin Done Solutions) on suomalainen terveysteknologiakonserni, jonka liiketoiminnan ytimen muodostavat silmänpainemittarit.
Historia.
Done Solutions syntyi 2001, kun Digital Open Network Environment Oyj Done jakautui kahdeksi yritykseksi: Done Solutions Oyj:ksi ja Mgine Holding Oyj:ksi, joka sulautui Reach-U Holding Oyj:hin. Done Solutions muutti nimensä Revenio Groupiksi huhtikuussa 2009.
Timo Hildén aloitti Revenio Groupin toimitusjohtajana 1. tammikuuta 2017 edeltäjänsä Olli-Pekka Salovaaran siirryttyä Revenion omistaman Icaren Yhdysvaltain hallituksen päätoimiseksi puheenjohtajaksi.
Revenio Group osti italialaisen oftalmologisten laitteiden valmistajan "CenterVuen" vuonna 2019 noin 59 miljoonan euron kauppahinnalla. CenterVuen liikevaihto oli 18,6 miljoonaa euroa vuonna 2018. Revenio katsoi yrityskaupan laajentavan merkittävästi sen tuoteportfoliota ja parantavan yhtiön asemaa glaukooman diagnostiikassa. Yrityskaupan myötä Timo Hildén siirtyi Revenio Groupin toimitusjohtajan paikalta "senior advisor" -tehtävään edistämään CenterVue-integraatiota.
Mikko Moilanen aloitti Hildénin seuraajana Revenio Groupin toimitusjohtajana elokuussa 2019. Hän tuli tehtävään Granon toimitusjohtajan paikalta. Moilanen jätti Revenion kuitenkin jo saman vuoden marraskuussa, minkä jälkeen Timo Hildén nimitettiin väliaikaiseksi toimitusjohtajaksi. Eron syynä kerrottiin olleen näkemyserot yhtiön kehittämisestä.
Liiketoiminta.
Revenio-konsernin "Terveysteknologia"-segmentin muodostavat Icare Finland Oy:n, osteoporoosin seulontaan ja seurantaan keskittyvän Oscare Medical Oy:n ja Revenio Research Oy:n liiketoiminta. Revenio Groupin tavoitteena on kehittää entistä tehokkaampia ja helposti käyttöönotettavia menetelmiä tunnistaa kansanterveydellisesti merkittäviä sairauksia jo niiden alkuvaiheessa. Yhtiön seulontateknologiat ovat keskittyneet glaukooman, osteoporoosin, ihosyövän ja astman tunnistamiseen ja niiden hoitoprosessin aikaiseen mittaamiseen.
Stenopus hispidus

Stenopus hispidus on trooppisten vesien pieni, puhdistajarapuihin ("Stenopodidea") kuuluva äyriäinen. Sitä tavataan luonnossa koralliriutoilla sekä Indopasifisella merialueella että Atlantin länsiosassa. Se elää tyypillisesti 2–4 metrin syvyydessä. Se on myös suosittu meriakvaarioiden asukas.
Itse rapu kasvaa suurimmillaan noin kuusisenttiseksi, mutta sen tuntosarvet ovat pitemmät kuin varsinainen ruumis. Vartalo on valkopohjainen, harvakseltaan punaraitainen, saksissa raidat ovat suunnilleen tasaleveitä punaisia ja valkeita. Kaksi takimmaista jalkaparia on hentoja, läpikuultavia, mutta etummaiset jalat ovat tukevat ja antavan lisäpontta ravun saksille.
Gemini-palkinto

Gemini-palkinto ("Gemini Awards") oli vuosina 1986–2011 jaettu Kanadan elokuva- ja televisioakatemian palkinto, jota myönnettiin Kanadan englanninkielisille televisiotuotannoilla. Gemini-palkinto korvasi aiemman ACTRA-palkinnon. Gemini- ja Genie-palkinnot puolestaan yhdistettiin vuonna 2013 Canadian Screen Awards -palkinnoiksi.
Gemini-palkintoja annettiin alkujaan 87 kategoriassa, mutta vuonna 2011 kategorioita oli jo 114. Sen yhteydessä jaettiin myös joitakin erikoistunnustuksia, kuten elämäntyöstä annettava Earle Grey -palkinto. Itse Gemini-palkinto oli pronssiset kasvojen ääriviivat. Sen oli suunnitellut muotoilija ja taiteilija Scott Thornley.
Elokuva- ja televisioakatemian vuonna 2012 tehdyn tutkimuksen perusteella se päätti yhdistää Gemini- ja Genie-palkinnot. Ensimmäinen Canadian Screen Awards -gaala pidettiin maaliskuussa 2013. Akatemian toimitusjohtajan Helga Stephensonin mukaan elokuva- ja televisiopalkintojen yhdistämisen taustalla oli saada suurempaa huomiota kummallekin alalle.
Kehräraimikki

Kehräraimikki ("Anacyclus valentinus") on asterikasvilaji, joka kasvaa alkuperäisenä läntisellä Välimeren alueella. Kehräraimikkia esiintyy Luoteis-Afrikassa, Espanjassa ja Ranskassa, lisäksi tulokaslajina Belgiassa, Britteinsaarilla ja Puolassa.
Kehräraimikki on mahdollisesti risteymälaji, joka on kruunuraimikin ("Anacyclus radiatus") ja "Anacyclus homogamos"-raimikin risteymä. Lajiin on sisällytetty Espanjan Isla de Alborán -saarelta kuvattu laji "Anacyclus alboranensis".
OBESSU

 
OBESSU ("Organising Bureau of European School Student Unions") on eurooppalaisten toisen asteen opiskelijajärjestöjen sateenvarjojärjestö, joka on perustettu Irlannin Dublinissa huhtikuussa vuonna 1975. OBESSU:n tehtävänä on luoda mahdollisuus opiskelijajärjestöjen eurooppalaiselle yhteistyölle sekä tehdä euroopanlaajuista toisen asteen opiskelijoiden edunvalvontatyötä.
OBESSU:lla on tällä hetkellä 31 varsinaista järjestöä yli 26 Euroopan valtiossa. Suomesta siihen kuuluvat Suomen Lukiolaisten Liitto, Finlands Svenska Skolungdomsförbund rf, Suomen Ammattiin Opiskelevien Liitto – SAKKI sekä Suomen Opiskelija-Allianssi – OSKU ry. Kaikki OBESSU:n jäsenjärjestöt ovat itsenäisiä, kansallisia, edustuksellisia ja demokraattisia opiskelijajärjestöjä.
OBESSU:n toimisto sijaitsee Brysselissä Belgiassa, ja sillä on kaksitoista työntekijää.
Järjestön ylintä päätösvaltaa käyttää yleiskokoukset, joita järjestetään vuosittain kaksi: General Assembly ("yleisesti käytetty lyhenne GA") ja Council of members (lyhenne CoMem).
Kolkkala

Kolkkala voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Sukunimenä:
Paikannimenä:
Eric Sevareid

Arnold Eric Sevareid (26. marraskuuta 1912 Velva, Pohjois-Dakota – 9. heinäkuuta 1992 Washington, DC) oli yhdysvaltalainen toimittaja. Hän oli yksi niin sanotun Murrow’s Boys -toimittajaryhmän jäsenistä.
Valmistuttuaan Minnesotan yliopistosta vuonna 1935 Sevareid työskenteli toimittajana "Minneapolis Journalissa" 1936–1937 ja "New York Herald Tribunessa" Pariisissa, kunnes Edward R. Murrow palkkasi hänet CBS:n radion ulkomaankirjeenvaihtajaksi raportoimaan toisesta maailmansodasta 1939. Sevareid kertoi ensimmäisenä amerikkalaisena Ranskan antautumisesta Saksalle vuonna 1940.
Pariisista Sevareid pakeni sodan tieltä Lontooseen, missä hän raportoi Britannian taistelusta ("Battle of Britain"). Loppuvuodesta 1940 hän palasi Yhdysvaltoihin ja vuonna 1943 hän lähti komennukselle Itä-Aasiaan, missä hän raportoi Burman-Kiinan sotanäyttämöltä. Myöhemmin Sevareid raportoi Titon partisaaneista ja saapui eteläiseen Ranskaan ensimmäisten yhdysvaltalaisten joukkojen mukana kulkien heidän kanssaan Saksaan saakka.
Sodan jälkeen vuonna 1946 Sevareid raportoi muun muassa YK:n perustamisesta ja julkaisi teoksen "Not So a Wild Dream". Vuosina 1946–1954 hän toimi CBS:n Washingtonin uutistoimituksen päällikkönä ollen senaattori Joseph McCarthyn kommunistivainojen (”mccarthyismin”) ensimmäisiä kriitikkoja.
CBS:n Euroopan kirjeenvaihtajana Sevareid oli 1959–1961 työskennellen Ranskassa, Saksassa ja Britanniassa. Yhdysvalloissa hän tuli tunnetuksi esiintymisestään CBS:n Walter Cronkiten juontamissa iltauutisissa 1964–1977 aina eläkkeelle jäämiseensä saakka. Sevareid myös raportoi kaikista Yhdysvaltain presidentinvaaleista vuosina 1948–1976. Eläkkeelle jäätyään hän jatkoi CBS:n konsulttina ja toimi kertojana useissa dokumenttiohjelmissa.
Sateenkaarikardinaali

Sateenkaarikardinaali, aikaisemmalta nimeltään paavipeippo ("Passerina ciris") on värikäs Keski-Amerikassa ja eteläisessä Yhdysvalloissa elävä kardinaaleihin kuuluva varpuslintu. Sen kannaksi arvioidaan 4,5 miljoonaa yksilöä.
Koko ja ulkonäkö.
Pituudeltaan sateenkaarikardinaali on noin 12–13-senttinen. Lajin koirasta sanotaan usein Pohjois-Amerikan kauneimmaksi linnuksi. Koiraan pää on kirkkaansininen, selkä ja siivet vihreät sekä vatsa kirkkaanpunainen. Naaras ja nuori koiras ovat väritykseltään huomattavasti vaatimattomampia: höyhenpuku on kauttaaltaan vihreä ja yläpuoli on alapuolta tummempi.
Elinympäristö.
Sateenkaarikardinaalilla on kaksi maantieteellisesti erotettavaa esiintymisaluetta. Läntinen alue ulottuu Meksikosta Yhdysvaltoihin pohjoiseen Texasiin asti, itäinen alue käsittää Pohjois-Carolinasta Floridaan ulottuvan alueen. Läntisen populaation elinympäristöä ovat kuivahkot pensaikkomaat, kun itäisen populaation yksilöt elävät rannikon maatalousmailla.
Laji on muuttolintu. Läntisen populaation yksilöt muuttavat Lounais-Meksikoon, ja itäisellä esiintymisalueella elävät yksilöt talvehtivat Etelä-Floridassa ja Karibialla.
Laji tavattiin Suomessa vuonna 1982 Lågskärillä, mutta havaittu lintu oli hyvin todennäköisesti häkkikarkulainen.
Elintavat ja ravinto.
Sateenkaarikardinaalikoiraat ovat tarkkoja reviireistään. Ne ilmoittavat reviiriensä rajat laulamalla korkeassa puussa usein kätkeytyneinä lehvistöön. Koiraiden välillä käydään kiivaita taisteluita reviireistä, ja taistelut voivat päättyä jopa toisen koiraan kuolemaan.
Kuppimaisen pesänsä laji tekee matalan kasvillisuuden joukkoon ruohoista ja kasvinosista. Naaras munii yleensä 3–4 vaaleansinistä harmaa- tai ruskeapilkullista munaa.
Lisääntymisaikanaan sateenkaarikardinaalit syövät hyönteisiä, toukkia ja hämähäkkejä. Talven ja syksyn aikana lajin ravinto koostuu pääasiassa siemenistä. Ruokailu tapahtuu pääasiassa maassa tai matalassa pensaikossa.
Kanta ja uhat.
Sateenkaarikardinaalikannan kooksi arvioidaan 14 000 000 sukukypsää yksilöä. Christmas Bird Countin tilastojen perusteella kanta olisi suurempi kuin vuonna 1966, mutta Breeding Bird Surveyn mukaan 2000-luvulla kanta olisi lievästi vähentynyt. IUCN pitää lajin kantaa vakaana ja luokittelee sen elinvoimaiseksi. Lajin keskeisimpinä uhkina IUCN pitää kaupungistumisen, teiden rakentamisen ja maanviljelyn tehostamisen aiheuttamia elinympäristön tuhoutumisia sekä häkkilintukauppaa. Lehmäturpiaalin pesäloisinta saattaa olla myös mahdollinen uhka.
Brüno (elokuva)

Brüno on yhdysvaltalainen komediaelokuva, joka sai ensi-iltansa 10. heinäkuuta 2009. Sen pääosasta, tuottamisesta ja kirjoittamisesta vastasi Sacha Baron Cohen. Homoseksuaalin muotitoimittajan Brünon hahmo on esiintynyt aikaisemmin Cohenin Channel 4- ja HBO-kanavilla esitetyssä "Da Ali G Show’ssa". Elokuva on kolmas, joka perustuu sarjan hahmoihin. Sitä edelsivät "Ali G Indahouse" ja "Borat".
Elokuvan maailmanlaajuinen ensi-ilta oli heti Michael Jacksonin kuoleman jälkeen. Siksi siitä poistettiin aivan viime hetkellä kohtaus, jossa Brüno tapaa La Toya Jacksonin. Poisto tehtiin poikkeuksellisesti leikkaamalla jo esitysvalmiita elokuvakopioita. 
Parin viikon kuluttua ensi-illasta raportoitiin Sacha Baron Cohenin joutuneen parantamaan henkivartiointiaan hänen ja hänen perheensä saatua tappouhkauksia terroristeilta. Elokuvassa Brüno luonnehtii al-Qaida-johtaja Osama bin Ladenia ”törkyiseksi velhoksi” ja ”kodittomaksi joulupukiksi”, yrittää päästä ääri-islamilaisen al-Aksan marttyyriprikaatin sieppaamaksi ja sekoittaa palestiinalaisen Hamas-ryhmittymän hummustahnaan.
Juoni.
Tarina kertoo itävaltalaisesta homoseksuaalista muotitoimittajasta Brünosta (Sacha Baron Cohen), joka mokailtuaan Milanon muotimessuilla saa potkut muotiohjelmansa palveluksesta ja porttikiellon tärkeimpiin alan tapahtumiin. Sosiaalisen romahduksen kokenut Brüno lähtee itävältalaisen aseenkantajansa Lutzin (Gustaf Hammarsten) kanssa Los Angelesiin tavoittelemaan kuuluisuutta ”hinnalla millä hyvänsä”. Tavoitteena hänellä on tulla ”kuuluisimmaksi itävaltalaiseksi sitten Hitlerin”.
Brüno hakeutuu PR-konsulttien pakeille ja käy selvänäkijällä. Hänen yltiöhomoseksuaalinen ohjelmansa tyrmätään koeyleisön katselussa, jonka jälkeen hän päättää hankkia julkisuutta muilla tavoin. Hän käy välittämässä Lähi-idän rauhanpyrkimyksiä, mutta onnistuu suututtamaan muun muassa ortodoksijuutalaiset jäljittelemällä näiden pukeutumista. Yrittäessään ratkaista Israelin ja palestiinalaisten välisen tilanteen hän sekoittaa haastattelutilanteessa Hamasin ja hummuksen. Paluumatkalla Kaliforniaan hän käy adoptoimassa lapsen Afrikasta ja antaa tälle ”perinteisen afroamerikkalaisen nimen” O. J. Esiintyminen lapsen kanssa talk show’ssa paljolti afroamerikkalaisen yleisön edessä aiheuttaa skandaalin, kun Brüno kertoo vaihtaneensa pienokaisen iPodiin ja esittelee kuvia, joissa tämä on mukana homojen poreallasbileissä. 
Lopulta Brüno tajuaa, että menestyäkseen hänen on oltava hetero ”kuten Kevin Spacey ja Tom Cruise”. Hän hakeutuu kristillisen antigay-liikkeen edustajan pakeille ja kokeilee tämän kehotuksesta metsästystä alabamalaisten ”punaniskojen” kanssa sekä palvelusta kansalliskaartissa. Hän osallistuu myös parinvaihtoon heteroparien kanssa, mutta joutuu pakenemaan paikalta suututettuaan naisen, jonka kanssa hän ei halua harrastaa seksiä.
Elokuvan finaalissa Brüno pääsee viimein levyttämään rauhanlaulun "Dove of Peace" Bonon, Stingin, Elton Johnin, Slashin, Chris Martinin ja Snoop Doggin kanssa.
Oskar Blomstedt

Oskar August Frithiof Blomstedt (5. huhtikuuta 1833 Kuru – 18. helmikuuta 1871 Helsinki) oli suomalainen latinan kielen lehtori, myöhemmin dosentti ja toimittaja, oppiarvoltaan tohtori.
Blomstedt piti Ilmajoella valmistavaa koulua ollessaan ylioppilasaikana siellä kotiopettajana, ja häntä pidetään siksi Ilmajoen kansakoulun alkuunpanijana. Myöhemmin hän oli Oulun alkeiskoulun latinan lehtori, Helsingin yliopiston suomen ja unkarin kielen dosentti sekä Helsingin kansakouluntarkastaja. Lisäksi hän oli "Suomettaren" aputoimittaja sekä "Uuden Suomettaren" toimittaja ja suomensi muutamia latinankielisiä teoksia. Blomstedt opiskeli Saksassa ja Unkarissa.
Blomstedtin puoliso oli Johanna Amalia Björkman. Hänen isänsä oli Jalasjärven lukkari, kunnallismies Aron Emanuel Blomstedt.
William Serle

William Serle (29. heinäkuuta 1912 Edinburgh, Skotlanti – 7. lokakuuta 1992 Edinburgh) oli skotlantilainen lintutieteilijä ja presbyteeripappi.
William Serlen isä toimi pappina Duddingston Mansessa Edinburghissa. William kävi George Watson’s Boys’ Collegen vuosina 1918–1930. Sieltä päästyään hän meni opiskelemaan lääketiedettä Edinburghin yliopistoon ja valmistui sieltä 1935. Serle pestautui lääkäriksi siirtomaahallinnon palvelukseen ja purjehti Nigeriaan 1937. Hän asui Nigeriassa ja Kamerunissa seuraavat 20 vuotta. Toisessa maailmansodassa Serle palveli Länsi-Afrikan ambulanssijoukoissa (West African Field Ambulance Corps) ja joutui myös Intiaan ja Burmaan. Vuonna 1956 Serle avioitui Sheila Lawrien kanssa (William Serlen isä oli Sheilan kastepappi).
Lokakuussa 1957 Serle palasi Edinburghin yliopistoon opiskelemaan papiksi. 1959 hänet vihittiin papiksi, ja hän sai viran Drumoakista Aberdeenin läheltä. Siellä hän palveli 28 vuotta. Perheeseen syntyi viisi tyttöä ja yksi poika. 1980-luvun puolimaissa Serlen terveys heikkeni, ja hän muutti Rathoon Edinburghin lähelle, missä hän kuoli lokakuussa 1992.
Jo William Serlen isä oli British Ornithologists Unionin (BOU) jäsen. William Serle julkaisi ensimmäiset tukkakoskeloa koskevat lintuhavaintonsa 18-vuotiaana. Kaikkiaan Serle julkaisi 65 lintutieteellistä artikkelia tai teosta, joista kuutisenkymmentä käsitteli Afrikan lintuja. Hänen tunnetuin teoksensa on 1977 julkaistu "The Collins Field Guide to the Birds of West Africa", jonka hän kirjoitti yhdessä G. J. Morelin kanssa ja jonka kuvitti Wolfgang Hartwig.
Paitsi kirjoittamista, Serle harrasti myös keräämistä. Hänellä oli loistava linnunnahkojen (noin 10 000 näytettä) ja -munien kokoelma, joista munakokoelma on sijoitettu Skotlannin kansallismuseoon, jossa on myös hänen isänsä kokoelma. Siellä on myös yli 2 000 linnunpesän kokoelma yksityiskohtaisine muistiinpanoineen. Nahkakokoelman pääosa on Lontoossa British Museumissa, ja osa, noin 500 näytettä, on Skotlannin kansallismuseossa.
Serle nimesi kamerunintimalin ("Kupeornis gilberti") vuonna 1949. James Paul Chapin nimesi Serlen kunniaksi kultarintabulbulin ("Phyllastrephus xavieri") alalajin "serlei".