tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sakari Leskinen

Siilas Sakari Leskinen (2. kesäkuuta 1923 Harlu – 27. joulukuuta 2010 Iitti) oli suomalainen metsänhoitaja ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Henkilöhistoria.
Leskisen vanhemmat olivat lääninrovasti Siilas Leskinen ja Ester Emilia Qvintus ja puoliso vuodesta 1949 Ulla Inkeri Sofia Swahne. Leskinen tuli ylioppilaaksi Joensuun lyseosta 1942 ja valmistui Helsingin yliopistosta maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi 1949 ja metsänhoitajaksi 1950. Hän oli Suomen Puunjalostusteollisuuden Keskusliiton metsätyöntutkimusosaston palveluksessa 1948–1951 ja Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Oy:n, vuodesta 1960 Oy Tampella Ab, toimistometsänhoitaja vuodesta 1951, piirimetsänhoitaja vuodesta 1954, ylimetsänhoitaja vuodesta 1963 ja metsäpäällikkö 1964–1986, ensin Sippolassa ja vuodesta 1975 Anjalankoskella. Leskinen oli myös Sippolan kunnanvaltuuston jäsen 1965–1974 ja Anjalankosken kauppalanvaltuuston, vuodesta 1977 kaupunginvaltuusto, jäsen 1975–1980. Hänellä oli lisäksi useita muita luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Metsäneuvoksen arvonimen Leskinen sai 1980.
Eva-Britt Svensson

Eva-Britt Svensson (s. 5. joulukuuta 1946 Värnamo) on ruotsalainen vasemmistopuolueen poliitikko, joka toimi europarlamentaarikkona vuosina 2004–2011. Tätä ennen hän oli vasemmistopuolueen puoluesihteeri. Svensson kuului alun perin sosiaalidemokraatteihin, mutta erosi EU-kansanäänestyksen jälkeen ja liittyi vasemmistopuolueeseen 1995.
Kruunun ritarikunta

Kruunun ritarikunta viittaa moniin ritarikuntiin, esimerkiksi:
Salonia Matidia

Salonia Matidia (68-119) oli roomalainen aatelisnainen. Hän oli Gaius Salonius Matidius Patruinuksen ja Ulpia Marcianan tytär, joka puolestaan oli Rooman keisari Trajanuksen sisar. Hän avioitui Lucius Vibius Sabinuksen kanssa ja pari sai kaksi lasta: Vibia Sabinan ja Matidia II:n. 
Keisari Trajanus piti Matidiaa suuressa arvossa. Matidia sai vuonna 112 arvonimen "augusta" ja hänen kuvaansa käytettiin monissa roomalaisissa kolikoissa.
Kun Matidia kuoli vuonna 119, hänen tyttärensä Sabinan puoliso, keisari Hadrianus, järjesti hänelle hautajaiset, joissa luki tälle puheen sekä nimitti roomalaisen temppelin hänen muistolleen.
Kiviset puutarhat

Kiviset puutarhat ("Gardens of Stone") on Francis Ford Coppolan ohjaama draamaelokuva vuodelta 1987. Nicholas Proffittin romaaniin perustuva tarina sijoittuu 1960-luvun lopulle, Arlingtonin sotilashautausmaalla Washington D.C.:n lähellä palvelevaan sotilasosastoon, joka toimii kunniavartiona Vietnamin sodassa kaatuneiden hautausseremonioissa. Elokuvan pääosaa esittää päihdeongelmiensa jälkeen näyttelijäksi palannut James Caan, ja muissa keskeisissä rooleissa nähdään Anjelica Huston, James Earl Jones, D. B. Sweeney, Dean Stockwell ja Mary Stuart Masterson.
Juoni.
Nuori Jackie Willow (Sweeney), Korean sodassa kaatuneen sotilaan poika, astuu suorittamaan sotapalvelusta D-komppaniaan, joka huolehtii Vietnamin sodassa kaatuneiden hautauksesta Arlingtonin hautausmaalla. Hän toivoo pääsevänsä sieltä pian Vietnamiin etulinjaan, mutta isällinen, Vietnamissa itsekin palvellut kersantti Hazard (Caan) yrittää hillitä Willow’n intoa. Willow pääsee upseerikouluun ja ehtii avioituakin juuri ennen kuin lähtee Vietnamiin. Sieltä hän kirjoittaa kersantti Hazardille pettymyksestään sodan tarkoituksettomuuteen, ja pian tulee viesti hänen kaatumisestaan. Kersantti Hazard päättää anoa siirtoa takaisin Vietnamiin voidakseen vielä yrittää auttaa nuoria maanmiehiään selviytymään siellä. Elokuvan loppukohtauksessa Willow haudataan Arlingtoniin ja muistosanat lausuu kersantti Hazard.
Vastaanotto.
Coppolan erikoinen, Yhdysvaltojen sotilashautausmaalle sijoittuva Vietnam-elokuva sai aikalaiskriitikoilta etenkin Yhdysvalloissa hämmentyneitä, vaivaantuneita ja vaihtelevia arvioita – kuten saivat useimmat muutkin Coppolan 1980-luvun ohjaustyöt. Suomessa elokuvatutkija Matti Salo puolusti elokuvaa todeten, että Coppola jatkaa siinä John Fordin ”suurta tehtävãä kertoa Yhdysvaltain historian kriiseistä empaattisten yksilöiden ratkaisujen kautta, unelmien ja todellisuuden yhteentörmäysten välityksellä, perinteisten rituaalien lävitse, herkästi ja tunteikkaasti”. Helena Ylänen oli samaa mieltä: ”Tässä filmissä on samaa halua ymmärtää ainakin sydämen jos ei järjen kautta niitä ihmisiä, jotka joutuvat toteuttamaan kansakunnan tahtoa ja siihen pystyäkseen ovat pakotettuja ottamaan yhteisen asian omakseen.” Hänestä "Kiviset puutarhat" on syvästi traaginen ja maskuliininen elokuva, tunnelmaltaan groteski ja omalaatuisen jännittynyt kun näyttelijät on ohjattu toteuttamaan hahmonsa pingottuneesti. Asko Alanen kiteytti elokuvan "Video-oppaassa" eheäksi mutta ontoksi kääntöpuoleksi viidakon kauhua kuvaaville Vietnam-elokuville. Hän antoi sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arvosanaa ”hyvä”.
Pikkumangrovekana

Pikkumangrovekana ("Amaurolimnas concolor") on rantakanoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Keski- ja Etelä-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö.
Pikkumangrovekana voi kasvaa 20–22 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Laji on ruumiinrakenteeltaan tukevahko ja väriltään ruskea. Alalajeista "A. c. castaneus" on punaruskea varsinkin vatsastaan ja "A. c. guatemalensis" on tummempi ja harmaampi. Kummankin alalajin kurkku on valkoinen ja vatsa muuta ruumista vaaleampi. Pikkumangrovekanan nokka on vihertävä ja silmät punaiset. 
Levinneisyys ja elintavat.
Pikkumangrovekanan alalajia "A. c. guatemalensis" tavataan Meksikosta Ecuadoriin ja alalajia "A. c. castaneus" paikoitellen Venezuelassa, Surinamessa, Brasiliassa, Perussa sekä Boliviassa. Nimialalaji "A. c. concolor" eli Jamaikalla mutta on kuollut sukupuuttoon. Linnun elinympäristöä ovat kosteat soiset metsät ja tiheiköt. Pikkumangrovekana liikkuu yksittäin, ja sen ravintoa ovat siemenet, marjat ja selkärangattomat eläimet. Pikkumangrovekana rakentaa pesän kannolle, ja naaras munii neljä ruskehtavaa munaa.
Johann Weikhard von Valvasor

Johann Weikhard von Valvasor (; 27. toukokuuta 1641 Laibach, Krainin herttuakunta – 19. syyskuuta 1693 Gurkfeld, Krain) oli Habsburgien valtakuntaan kuuluneesta Krainin herttuakunnasta kotoisin ollut vapaaherra ja yleisnero. Valvasorin historiallis-maantieteellisillä kirjoituksilla oli on perustavanlaatuinen merkitys slovenialaisten historian, kielen ja tapojen tutkimuksen kannalta.
Elämä ja ura.
Valvasor polveutui bergamonilaisesta aatelissuvusta, joka oli muuttanut Krainiin 1500-luvulla. Hän kävi Ljubljanan jesuiittakoulua ja lähti sitten matkoille Saksaan, Italiaan, Pohjois-Afrikkaan, Ranskaan ja Sveitsiin ja jotka keskeytyivät vain vuosina 1663-1664, kun hän osallistui Itävallan-Turkin sotaan. Hän vieraili matkoillaan tärkeimmissä nähtävyyksissä ja hankki samalla monenlaista tavaraa matemaattisista laitteista kolikoihin ja kirjoihin, jotka myöhemmin muodostivat hänen merkittävän kokoelmansa perustan.
Palattuaan ulkomailta vuonna 1672 Valvasor asettui Bogenšperkin linnaan ja omistautui kotimaansa tutkimiselle. Vuonna 1678 hän perusti kirjapainon ja kaiverruspajan, jossa häntä avusti Pavao Ritter-Vitezovic. Hänen ensimmäinen vuonna 1679 julkaistu teoksensa oli "Topographia Ducatus Carniolae modernae", jossa on 316 kuparikaiverrusta ja lyhyt tekstiosuus. Vuonna 1681 julkaistussa "Topographia Archiducatus Carinthiae modernae" -teoksessa on 223 kuparikaiverrusta, mutta ei tekstiä. Nürnbergissä vuonna 1688 julkaistu "Topographia Archiducatus Carinthiae antiquae et modernae" sisältää 233 kuparikaiverrusta sekä selityksiä Kärntenin topografiasta. Valvasorin merkittävin teos "Die Ehre des Hertzogthums Crain" ("Krainin herttuakunnan kunnia") julkaistiin Nürnbergissä vuonna 1689 neljänä niteenä, jossa on 533 kuparikaiverrusta. Se sisältää kuvauksen Krainin ja sen lähialueista historiallisesta, arkeologisesta, kansatieteellisestä, topografisesta, maantieteellisestä, kirjallisesta, tunnustuksellisesta, oikeushistoriallisesta ja luonnontieteellisestä näkökulmasta. Valvasor käytti teoksessa myöhemmin kadonnutta arkistomateriaalia, mikä tekee siitä erityisen arvokkaan Slovenian historiantutkimuksen kannalta. Valvasor käsitteli myös luonnontieteellisiä ongelmia, keksi uuden valutekniikan ja tutki Postojnanluolaa ja Cerknica-karstijärveä. Valvasor nimitettiin Lontoon Royal Societyn jäseneksi vuonna 1687.
Valvasor joutui itse vastaamaan suurimmasta osasta teostensa julkaisemisesta aiheutuneista kustannuksista, joutui myymään omaisuutensa ja kokoelmansa ja vietti elämänsä viimeiset vuodet köyhyydessä. Hänen maanmiehensä arvostivat häntä suuresti isänmaallisuudesta ja ulkomaisten opintomatkojen kautta saamastaan oppineisuudesta.
Sophia Jaffé

Sophia Jaffé (s. 1980 Berliini) on saksalainen viulisti.
Jaffé syntyi musikaaliseen perheeseen. Hän sai varhaisimman opetuksen vanhemmiltaan Nora ja Abraham Jaffélta. Myöhemmin hän sai opetusta Herman Krebbersiltä Amsterdamissa, ja vuosina 1998–2006 hän oli Stephan Picardin oppilaana Hochschule für Musik Hanns Eisler Berlinissä. Jaffé aloitti julkisen esiintymisen 7-vuotiaana. Hän on saanut monia palkintoja kansallisissa ja kansainvälisissä viulukilpailuissa, kuten Augsburgin Leopold Mozart -kilpailussa (2003) ja Geneven kansainvälisessä musiikkikilpailussa (2004). Vuonna 2005 Jaffé voitti Deutscher Musikwettbewerbin Berliinissä ja sai kolmannen sijan Kuningatar Elisabetin musiikkikilpailun viulistien kategoriassa. Hän aloitti vuonna 2006 viulunsoiton opettamisen Hochschule für Musik Hanns Eisler Berlinissä. 
Jaffé on esiintynyt eri puolilla maailmaa resitalistina, kamarimuusikkona ja orkesterien solistina. Hän on soittanut sellaisten kapellimestarien kuin Marek Janowskin, Dennis Russell Daviesin, Rory Macdonaldin, Gilbert Vargan, Lothar Zagrosekin, Vladimír Válekin, Leoš Svárovskýn ja Claudio Scimonen kanssa.
Karmeljukoven Podolian kansallispuisto

Karmeljukoven Podolian kansallispuisto () on kansallispuisto Ukrainan Vinnytsjan alueella, historiallisen Podolian kaakkoisosassa. Kansallispuisto sijaitsee Tšetšelnykin kaupunkityyppisen taajaman lähistöllä Haisynin piirissä. Vuonna 2019 perustetun kansallispuiston pinta-ala on 202,0340 neliökilometriä.
Ali Qadir

Ali Qadir (s. 1973 Rawalpindi, Pakistan) on pakistanilainen sosiologi, joka on toiminut sosiologian professorina Tampereen yliopistossa 1. maaliskuuta 2022 lähtien. Hän on myös etnisten suhteiden dosentti Helsingin yliopistossa. Hän tutkii globaalia sosiologiaa, uskonnonsosiologiaa ja tiedonsosiologiaa.
Qadir valmistui kandidaatiksi ("Bachelor of Science") fysiikan oppiaineessa brittiläisessä Imperial College London -yliopistossa vuonna 1995 ja lisensiaatiksi ("Master of Philosophy") kulttuurintutkimuksen oppiaineessa pakistanilaisessa National College of Arts -yliopistossa vuonna 2007. Hän väitteli yhteiskuntatieteiden tohtoriksi sosiaaliantropologiasta Tampereen yliopistossa vuonna 2012.
Manlia Scantilla

Manlia Scantilla (aktiivinen 193) oli Rooman lyhytaikaisen keisarin Didius Julianuksen vaimo. Hän synnytti keisarille tyttären, Didia Claran.
Manlia Scantilla sai augustan arvonimen samaan aikaan, kun hänen miehestään Didius Julianuksesta tuli Rooman keisari vuonna 193. Keisari surmattiin Septimius Severuksen sotilaiden toimesta vain muutaman kuukauden kuluttua ja keisarilliset arvonimet otettiin pois sekä Manlia Scantillalta että tämän tyttäreltä.
Manlia Scantillan kuoleman olosuhteet ja aika ovat epäselvät. Myöskään hänen tyttärensä Didia Claran kohtalosta ei ole tietoa.
Manlia Scantillan kolikot ovat erittäin harvinaisia ja yhden kolikon arvo voi olla jopa yli 1 200 euroa .
Paccia Marciana

Paccia Marciana oli Septimius Severuksen, josta myöhemmin tuli Rooman keisari, ensimmäinen vaimo. 
Paccia Marcianasta on saatavilla tietoa varsin vähän, mutta hänen tiedetään olleen puunilainen nainen, joka syntyi Lepcis Magnassa, nykyisen Libyan alueella. Myös hänen puolisonsa Septimius Severus oli kotoisin samasta kaupungista. He menivät naimisiin vuonna 175 ja Patricia Marciana kuoli noin vuonna 186 luonnollisiin syihin. Avioliitosta ei syntynyt lapsia.
MolyBros

MolyBros on vuonna 2015 perustettu YouTube-kanava, jonka ovat perustaneet kaksi kaverusta, Ibrahim Manza ja Abdirahman Keinaan. Alun perin kanavalla julkaistiin tanssivideoita vuonna 2015, mutta vuonna 2016 sisällön tuottaminen kanavalle loppui. Vuonna 2018 MolyBros aloitti uudelleen, mutta tällä kertaa he keskittyivät katugallupien julkaisemiseen kanavalleen. MolyBrosin YouTube-kanavalla on yli 100 000 tilaajaa ja yli 13 miljoonaa katselukertaa.
Ura.
MolyBros tuli tunnetuksi vuonna 2019 ”Paljon SUN OUTFIT maksaa?” -videosarjastaan, jossa he kysyivät ohikulkijoilta, paljonko näiden vaatteet maksavat. Videosarja keräsi valtavan suosion, ja MolyBrosin kanava kasvoi nopeasti. MolyBros oli ehdolla Tubeconissa vuonna 2022 kahdessa eri kategoriassa vuoden muotivaikuttaja sekä vuoden video, joista he voittivat vuoden video palkinnon. MolyBros oli jakamassa palkintoa Emma Gaalassa vuoden rap/r&amp;b vuonna 2022. He ovat myös olleet mukana "Good Luck Guys" -nimisessä tosi-tv-ohjelmassa, joka kuvattiin Thaimaassa ja esitettiin Amazon Prime Video -palvelussa tammikuussa 2023. MolyBros on esiintynyt myös Melkein Mensa -televisio-ohjelmassa sekä "Ota rahat ja juokse" -ohjelmassa. 
MolyBrosin videoilla on vahva fanikunta. He ovat onnistuneet luomaan itselleen vahvan brändin YouTube-alustalla ja ovat laajentaneet toimintaansa myös muille sosiaalisen median alustoille.
Nicholas Proffitt

Nicholas Proffitt (23. helmikuuta 1943 Sault Ste. Marie, Michigan, Yhdysvallat – 10. marraskuuta 2006 Naples, Florida, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja kirjeenvaihtaja. Hän oli "Newsweekin" kirjeenvaihtajana vuodesta 1971 Vietnamissa ja lyhyen aikaa Beirutissa sekä sen jälkeen toimituspäällikkönä "Newsweekin" Lontoon, Houstonin ja Nairobin toimituksissa. Hän jäi eläkkeelle 1981 ja ryhtyi kirjoittamaan romaaneja. Hänen poikansa on taidemaalari Paine Proffitt.
Proffitt kirjoitti romaanin ja käsikirjoituksen kokemuksistaan palveluksessa kunniavartiossa Arlingtonin sotilashautausmaalla. Hänen muita romaanejaan ovat "Embassy House" CIA:n operaatioista Vietnamissa ja "Edge of Eden" salametsästyksestä Afrikassa. 
Proffittin isä oli armeijan palveluksessa, ja siksi perhe asui sotilastukikohdissa eri puolilla Yhdysvaltoja. Hän itsekin liittyi armeijaan valmistuttuaan high schoolista, ja sen jälkeen hän meni West Pointiin, josta hän kuitenkin yhden lukukauden jälkeen joutui pois. Koska kolmivuotisesta palvelusajasta oli vielä osa jäljellä, hänet komennettiin Arlingtonin kunniavartioon. Näistä vaiheista tulleista kokemuksista on peräisin hänen romaaninsa "Gardens of Stone" (1983) aihe. Teokseen perustuu Francis Ford Coppolan saman niminen elokuva (1987).
Proffittin kuolinsyy oli hänen vaimonsa mukaan munuaissyöpä.
Andreas Sigismund Marggraf

Andreas Sigismund Marggraf (3. maaliskuuta 1709 Berliini – 7. elokuuta 1782 Berliini) oli saksalainen kemisti. Hän uutti ensimmäisenä sokeria juurikkaista ja oli näin sokeriteollisuuden uranuurtajia. Marggraf myös saosti alumiinioksidia alunasta ja eristi ensimmäisten joukossa sinkin.
Elämä ja ura.
Opiskeltuaan kemiaa Berliinissä ja Strasbourgissa, lääketiedettä Hallessa sekä mineralogiaa ja metallurgiaa Freibergissä Marggraf palasi kotikaupunkiinsa vuonna 1735 isänsä, hovin pääapteekkari Henning Christian Marggrafin avustajaksi. Kolme vuotta myöhemmin hänet valittiin Berliinin tiedeakatemian jäseneksi, joka vuonna 1754 nimitti hänet kemian laboratorion johtajaksi ja vuonna 1760 fysiikan osaston johtajaksi. Hän kuoli Berliinissä 7. elokuuta 1782.
Marggraf muistetaan sokerin löytämisestä juurikkaista. Vuonna 1747 hän julkaisi selostuksen kokeista, joiden tarkoituksena oli saada aitoa sokeria paikallisista kasveista, ja totesi, että juurikkaat ja porkkana ovat tähän tarkoitukseen sopivia, että näissä kasveissa on sokeria, kuten sokeriruo'on sokeria, ja että sitä voidaan uuttaa keittämällä kuivatut juuret alkoholissa, josta se jäähtyessään irtoaa. Tämä tutkimus on muistettava myös siksi, että Marggraf havaitsi juurikkaassa olevat sokerikiteet mikroskoopin avulla, joka otettiin näin käyttöön ehkä ensimmäistä kertaa kemiallisen tutkimuksen apuvälineenä.
Vuonna 1746 Marggraf erotti metallista sinkkiä hemimorfiitin ja hiilen seoksesta. Hän onnistui 1750-luvulla muodostamaan alumiinioksidia alunasta ja kehitti menetelmiä hopean, tinan ja muiden metallien puhdistukseen. Hänen enimmäkseen ranskaksi kirjoitetut artikkelinsa esiteltiin Berliinin akatemialle, ja muutamaa viimeisintä lukuun ottamatta ne koottiin kahteen niteeseen "Chymische Schriften" vuosina 1761–1767.
Pohjois-Podolian kansallispuisto

Pohjois-Podolian kansallispuisto () on kansallispuisto Ukrainan Lvivin alueella. Vuonna 2010 perustetun kansallispuiston pinta-ala on 155,8792 neliökilometriä. Kansallispuiston suojelualue ei ole yhtenäinen, vaan koostuu lukuisista, toisistaan erillisiä sirpaleisista osista.
Noriko Ogawa

Noriko Ogawa (; s. 28. tammikuuta 1962 Kawasaki) on japanilainen pianisti. Hän on erikoistunut ranskalaiseen ja venäläiseen musiikkiin sekä aikansa musiikkiin. 
Ogawa opiskeli Tokion musiikkikorkeakoulussa vuosina 1977–1980 ja sitten New Yorkin Juilliard Schoolissa vuosina 1981–1985. Hän sai Yhdysvalloissa opetusta Benjamin Kaplanilta. Ogawa esiintyi aluksi enimmäkseen Japanissa, mutta saatuaan kolmannen palkinnon Leedsin kansainvälisessä pianokilpailussa vuonna 1987 hän alkoi jakaa aikansa Japanin ja Euroopan välillä. Ogawa on esiintynyt sooloresitalistina, kamarimuusikkona sekä keskeisten eurooppalaisten, japanilaisten ja yhdysvaltalaisten orkesterien solistina. Ogawa perusti vuonna 2001 pianoduon Kathryn Stottin kanssa. Hänen yhteistyökumppaneihinsa kamarimusiikissa ovat kuuluneet myös Dong-suk Kang, Steven Isserlis, Isabelle van Keulen, Martin Roscoe ja Michael Collins. Ogawa teki Proms-debyyttinsä vuonna 2013.
Vuonna 1999 Ogawalle myönnettiin Japanin opetusministeriön taidepalkinto. Hän on saanut myös Okura-palkinnon työstään Japanin musiikkielämän hyväksi. Ogawa sai "Gramophone"-lehden Editor's Choice -maininnat Claude Debussyn kokonaispianotuotannon levytyksillään maaliskuussa 2003 ja tammikuussa 2006. Vuonna 2004 hänet nimitettiin yhdeksi uuden Muza Kawasaki -sinfoniasalin neuvonantajista. Ogawa on toiminut professorina Guildhall School of Music and Dramassa ja Tokion musiikkikorkeakoulussa. Lisäksi hän on toiminut vierailevana professorina Royal College of Musicissa ja Hamamatsun kansainvälisen pianoakatemian musiikillisena johtajana. Ogawa on vieraillut muun muassa Leedsin kansainvälisen pianokilpailun, Kansainvälisen ARD-musiikkikilpailun ja Clevelandin kansainvälisen pianokilpailun tuomaristojen jäsenenä. Vuonna 2018 Ogawa oli Hamamatsun kansainvälisen pianokilpailun tuomariston puheenjohtaja. Samana vuonna hänet valittiin World Federation of International Music Competitionsin hallitukseen. Hän on ollut säännöllisesti myös mukana tuomaroimassa BBC Young Musician -kilpailua.
Ogawa solmi vuonna 1997 eksklusiivisen levytyssopimuksen BIS Recordsin kanssa. Hän on levyttänyt muun muassa Claude Debussyn ja Erik Satien kokonaispianotuotannot sekä Aleksandr Tšerepninin pianokonsertot. Ogawan levyttämiin teoksiin kuuluu myös muun muassa Tōru Takemitsun, Sergei Rahmaninovin, Modest Musorgskin, Camille Saint-Saënsin, Frederick Deliuksen, Edvard Griegin, Harald Sæverudin, Vagn Holmboen, Yoshihiro Kannon ja Xiaogang Yen musiikkia. Ogawa on usein tilannut uusia teoksia muiden muassa Yoshihiro Kannolta ja Dai Fujikuralta. Hän on National Autistic Societyn kulttuurilähettiläs. Ogawa perusti autistisille lapsille ja näiden vanhemmille suunnatun Jamie's Concerts -sarjan. Hän on myös kerännyt varoja Ison-Britannian Punaisen ristin Japan Tsunami Fundille Tōhokun maanjäristyksen ja tsunamin (2011) jälkeen.
Westminsterin metroasema

Westminster on Lontoon metron Circle-, District- ja Jubilee-linjojen asema Westminsterissä, lähellä Westminsterin palatsia, Big Beniä, Westminster Abbeytä, Parliament Squareä ja Whitehallia. Circle- ja District-linjoilla se sijaitsee St. James’s Parkin ja Embankmentin asemien välissä ja Jubilee-linjalla Green Parkin ja Waterloon asemien välissä. Aseman yläpuolella kohoaa vuonna 2001 käyttöön otettu Portcullis House, jossa on Britannian parlamentin jäsenten ja heidän avustajiensa työtiloja.
Alkuperäinen Westminsterin asema avattiin jouluaattona 1868 osana District Railwayn uutta linjaa, joka ulottui Westminsteristä South Kensingtoniin. Vuoteen 1884 mennessä District-linjaa oli jatkettu Tower Hilliin saakka, jolloin se muodosti Metropolitan Railwayn linjan kanssa kehäradan (nykyinen Circle-linja).
Vuosina 1993–1999 Jubilee-linjaa laajennettiin Green Parkista Westminsterin kautta Stratfordiin. Jotta Jubilee-linjan asemalaiturit saatiin rakennettua Circle- ja District-linjojen alapuolelle, asema jouduttiin uusimaan täysin. Uuden aseman sekä sen yläpuolelle yhtä aikaa rakennetun Portcullis Housen suunnitteli arkkitehti Michael Hopkinsin toimisto. Asemaa laajennettaessa kiinnitettiin erityistä huomiota siihen, etteivät Big Benin perustukset vaarannu aseman takia.
Anjoun Maria

Marie d'Anjou (14. lokakuuta 1404 Angers – 29. marraskuuta 1463 Abbaye de Chateliers-en-Poitou, Nouvelle Aquitaine, Ranskan kuningaskunta) oli Ranskan kuningatar ja kuningas Kaarle VII:n puoliso.
Suku.
Marien vanhemmat olivat Anjoun herttua Ludvig II ja Aragonian prinsessa Jolanda (1381–1442). Hänellä oli viisi sisarusta, joista veljet Louis III ja René I olivat molemmat vuorollaan Napolin kuninkaita. 
Avioliitto.
Yhdeksänvuotias Marie kihlattiin Kaarlen kanssa vuonna 1413, ja ajan tavan mukaisesti hän muutti äitinsä ja suuren seurueen kanssa Pariisiin. 14-vuotias Kaarle ihaili tulevaa anoppiaan Jolandaa suuresti. Lokakuussa 1422 Kaarlen isä Kaarle VI kuoli ja hän peri valtaistuimen, vaikka kruunajaisia lykättiin käynnissä olevan satavuotisen sodan takia. Marie ja Kaarle vihittiin joulukuussa 1422 Marien ollessa 18-vuotias. 
Kuningatar.
Kaarle kruunattiin kuninkaaksi vihdoin vuonna 1429 Reimsissä. Marie ei päässyt kruunajaisiin, koska paikkaa pidettiin liian vaarallisena naisille. Marie kruunattiin pienessä seremoniassa pari kuukautta myöhemmin Pariisissa. Joittenkin tietojen mukaan häntä ei koskaan kruunattu Ranskan kuningattareksi.
24 vuotta kestäneen avioliiton aikana syntyi 14 lasta, joista kuusi eli aikuisikään asti. Toisin kuin monet sen ajan kuningattaret, Marie otti henkilökohtaista vastuuta heidän koulutuksestaan. Hän teki myös hyväntekeväisyystyötä. Kaarle vietti suuren osan ajastaan rintamalla. Jolandan kuoltua vuonna 1442 Kaarle etääntyi vaimostaan entisestään. 
Kaarle otti vuonna 1444 viralliseksi rakastajattarekseen vaimonsa hovinaisen Agnès Sorelin, ja tunnusti kolme tämän kanssa saamaansa aviotonta lasta. Sorelin kuoltua lavantautiin vuonna 1450 Kaarle otti uusia rakastajattaria. 
Kaarlen kuoleman jälkeen kuninkaaksi tuli Marien ja Kaarlen poika Ludvig XI. Marie d'Anjou vetäytyi loppuiäkseen tiluksilleen Amboisen linnaan. Hän kuoli sisteriläisluostarissa paluumatkallaan pyhiinvaellukselta 1462-1463 Santiago de Compostelaan. Hänet haudattiin Saint-Denisin basilikaan aviopuolisonsa rinnalle.
Kaare Fostervoll

Kaare Fostervoll (3. joulukuuta 1891 Kristiansund – 6. heinäkuuta 1981 Oslo) oli norjalainen opettaja, rehtori ja työväenpuolueen poliitikko. Hän istui suurkäräjillä 1945–1949 sekä toimi Norjan kirkko- ja opetusministerinä 1945–1948. Vuosina 1948–1962 hän johti Norjan yleisradiota.
Voitonpäivä toisen maailmansodan natsismista

 
Voitonpäivä toisen maailmansodan natsismista (), tai lyhyesti Voitonpäivä () oli kansallinen juhlapäivä Ukrainassa. Juhlapäivää vietettiin tällä nimellä ensimmäisen kerran 9. toukokuuta 2015. Se oli yleinen vapaapäivä (poikkeuksena vuosi 2023). Juhlapäivää vietettiin Ukrainassa 2023 saakka. Voitonpäivä toisen maailmansodan natsismista korvasi aiemmin Suuren isänmaallisen sodan voitonpäivänä juhlitun, Neuvostoliiton perintönä vietetyn juhlapäivän, jonka juhliminen lopetettiin dekommunistisen eli kommunismin edistämisen juhlistamisen kieltävän lainsäädännän vuoksi. Osana uutta lainsäädäntöä esimerkiksi kommunismiin kytkeytynyt nimitys ”Suuri isänmaallinen sota” poistettiin ukrainalaisesta lainsäädännöstä. Vuodesta 2015 lähtien on Voitonpäivän aattona, 8. toukokuuta, vietetty kansallista muisto- ja sovintopäivää. Ukrainassa toisen maailmansodan natsismista saavutetun voitonpäivän symbolina oli punainen unikonkukka. 
9. toukokuuta 2022 Ukrainan presidentti Volodymyr Zelenskyi muistutti, kuinka maansa ja kotiensa puolesta taistelleet ukrainalaiset vapauttivat toisessa maailmansodassa Ukrainan natseista. Venäjän Ukrainaan kohdistamassa hyökkäyssodassa (2022–) maahantunkeutuja jäljittelee natsien hirvittäviä rikoksia ja natsifilosofiaa. Presidentin mukaan ei ole olemassa miehittäjää, joka voisi juurtua vapaaseen maahan eikä ole hyökkääjää, joka voi hallita Ukrainan vapaita ihmisiä. 
Ukrainan parlamentin päätöksellä yhä jatkuvan sotatilan vuoksi toukokuun 2023 arkipäiviksi osuvat kansalliset juhlapäivät (1., 8. ja 9. toukokuuta) ovat Ukrainassa työpäiviä, eikä silloin ole kansallisia vapaapäiviä.
Muutokset vuodesta 2024 lähtien.
Volodymyr Zelenskyi allekirjoitti 8. toukokuuta 2023 asetuksen, jonka mukaan 9. toukokuuta ei jatkossa olisi enää Ukrainassa Voitonpäivä toisen maailmansodan natsismista. Sen sijaan Ukraina juhlii vastedes Eurooppa-päivää 9. toukokuuta. Verh’ovna Radalle annettiin lakiesitys, jolla yhdistettiin kahden aiemmin 8. ja 9. toukokuuta juhlittujen muistopäivien viettäminen. Vastedes Ukrainassa vietetään 8. toukokuuta kansallista muisto- ja sovintopäivää sekä voitonpäivää toisen maailmansodan natsismista. Samana päivänä länsiliittoutuneissa maissa muistetaan voittoa toisessa maailmansodassa.
Telemarksavisa

Telemarksavisa (lyh. TA) on norjalainen vuonna 1921 perustettu sanomalehti, jonka kotikunta on Skien. Se ilmestyy kuudesti viikossa ja kuuluu Amedia-konserniin.
Päivi Koskela

Päivi Tuulikki Koskela (ent. Honkakoski, s. 1975) on Oulussa asuva kirjailija ja tanssinopettaja. Koskela toimii oululaisen Balettikoulu Sinikellon johtajana.
Koskela on kirjoittanut useita lastenkirjoja. Lisäksi hän on kirjoittanut satuja Satupalvelu.fi-verkkosivustolle sekä televisioon "Nukkumatin iltasatuihin" sata satua. Vuonna 2013 julkaistu satukirja "Prinsessa joka ei halunnut parantua" on alun perin kirjoitettu lasten balettinäytökseksi. Koskela on toiminut haamukirjailijana satutaiteilija Petronella Grahnin Pomenia-satukirjasarjassa. Koskela myös sanoittaa lastenlauluja ja toimii keijukaisena Tahtipeikko ja Keiju -lastenmusiikkiorkesterissa.
Olivera Injac

Olivera Injac (s. 1976) on montenegrolainen professori, joka on huhtikuusta 2023 lähtien toiminut Podgorican pormestarina.
Tausta ja yksityiselämä.
Injac syntyi vuonna 1976 Titogradissa, Jugoslaviassa. Hän opiskeli filosofisessa tiedekunnassa Montenegron yliopistossa, josta hän valmistui vuonna 1999. Hän jäi samaan yliopistoon jatko-opiskelijaksi ja valmistui vuonna 2005 pääaineenaan politiikan tutkimus.
Vuosina 2000–2007 Injac oli Montenegron sisäministeriön neuvonantaja ja analysoija.
Vuodesta 2008 hän on toiminut kansallisen ja kansainvälisen turvallisuuden professorina Donja Gorican yliopistossa, ja vuosina 2011–2016 hän toimi turvallisuusalan opinto-ohjelman johtavana opettajana. Hän on kirjoittanut useampia tieteellisiä artikkeleita ja kirjojen kappaleita aiheesta.
Äidinkielensä lisäksi Injac osaa myös englantia ja venäjää.
Poliittinen ura.
Injac kutsuttiin liittymään Zdravko Krivokapićin johtamaan hallitukseen puolustusministeriksi marraskuussa 2020. Hän toimi virassa aina huhtikuun 2022 loppuun asti, kunnes hallitus erosi.
Elokuussa 2022 Injac oli yhdessä Milojko Spajićin ja Jakov Milatovićin kanssa perustamassa uutta puoluetta nimeltä Eurooppa nyt! Uusi puolue voitti paikallisvaalit keväällä 2023, ja päätti nimetä Injacin pormestariehdokkaakseen 7. huhtikuuta. Injac astui virkaansa 13. huhtikuuta 2023.
Kathryn Stott

Kathryn Stott (s. 10. joulukuuta 1958 Nelson, Lancashire, Englanti) on brittiläinen pianisti.
Stott opiskeli Yehudi Menuhin Schoolissa ja Royal College of Musicissa. Hänen opettajiensa joukossa olivat Nadia Boulanger, Vlado Perlemuter ja Kendall Taylor. Stott eteni finalistiksi Leedsin kansainvälisessä pianokilpailussa vuonna 1978. Stott on tehnyt vuosikymmenten ajan yhteistyötä Yo-Yo Man kanssa. Kaksikko on levyttänyt yhdessä ja kiertänyt säännöllisesti Eurooppaa, Yhdysvaltoja, Etelä-Amerikkaa ja Kaukoitää. Hänen muita yhteistyökumppaneitaan kamarimusiikissa ovat olleet Noriko Ogawa, Christian Poltéra, Karen Gomyo, Janine Jansen, Yura Lee, Lars Anders Tomter, Henning Kraggerud, Truls Mørk, Tine Thing Helseth, Aleksandr Sitkovetski ja Maksym Rysanov. Stott on esiintynyt kansainvälisesti myös sooloresitalistina ja konserttosolistina.
Stott on levyttänyt laajasti. Hän on tehnyt levytyksiä muun muassa Decca Recordsille, EMI:lle, Philips Recordsille, Hyperion Recordsille ja Sony Musicille. Stottin levytysten joukossa ovat kaikkien Gabriel Faurén soolopianoteosten tulkinnat Hyperionille ja Dmitri Kabalevskin pianokonserttojen tulkinnat BBC Philharmonicin kanssa Chandos Recordsille. Stott teki yhteistyötä eteläamerikkalaisten muusikoiden kanssa Sonyn Grammy-palkitulla levyllä "Soul of the Tango" (1997) ja sen seuraajalla, albumilla "Obrigado Brazil". Stott on korostanut ohjelmistossaan myös brittiläistä musiikkia, kuten teoksia Frank Bridgeltä ja William Waltonilta. BIS Recordsille hän on tehnyt levytyksiä John Fouldsin ja Erwin Schulhoffin sävellyksistä. Stott on myös kantaesittänyt uusia, häntä itseään varten sävellettyjä teoksia muiden muassa Graham Fitkiniltä. Peter Maxwell Davies sävelsi vuodelta 1997 olevan pianokonserttonsa Stottille. Vuonna 2020 Stott ja Yo-Yo Ma tekivät albumin "Songs of Comfort and Hope" musiikillisena reaktiona COVID-19-pandemian vaikutuksiin.
Stott on toiminut taiteellisena johtajana monissa tapahtumissa (esimerkiksi Australian Festival of Chamber Music, 2018–2021) ja kuratoinut konserttisarjoja. Hän on istunut Hallé-orkesterin hallituksen jäsenenä. Stott on toiminut pianonsoiton professorina Royal Northern College of Musicissa (Manchester) ja opettanut lisäksi Norjan valtiollisessa musiikkikorkeakoulussa. Hänellä on Ordre des Arts et des Lettres'n arvo "Chevalier". Hänellä on Lucy-niminen tytär.
AML

AML tai Aml on lyhenne ainakin seuraavista:
Katherine Broderick

Katherine Broderick on brittiläinen ooppera- ja konserttilaulaja, joka on äänialaltaan sopraano.
Broderick opiskeli Guildhall School of Music and Dramassa, National Opera Studiossa, Leipzigin konservatoriossa ja Royal Northern College of Musicissa. Häntä opetti Guildhall School of Music and Dramassa Susan McCulloch, ja hän sai sieltä kultamitalin. Sittemmin hän on saanut opetusta Anthony Rodenilta. Broderick sai vuonna 2005 Susan Chilcott -palkinnon, vuonna 2006 Maggie Teyte -palkinnon ja vuonna 2007 Kathleen Ferrier -palkinnon. Broderick on esiintynyt konserttilaulajana johtavien orkesterien kanssa Isossa-Britanniassa ja ulkomailla. Hän on luonut menestyksekkään resitaaliuran, jolla hänen säännöllisiä yhteistyökumppaneitaan ovat olleet pianistit Simon Lepper, Malcolm Martineau, Eugene Asti, James Bailleau, Joseph Middleton ja Sholto Kynoch.
Broderick teki ensimmäisen esiintymisensä Proms-festivaalissa Woglindena Richard Wagnerin "Nibelungin sormuksessa" Donald Runniclesin johtaman BBC:n sinfoniaorkesterin kanssa vuonna 2007. Seuraavana vuonna hän palasi Proms-festivaalille Giacomo Puccinin "Il tabarron" esitykseen BBC:n filharmonikkojen kanssa. Broderick tuli valituksi English National Operan Harewood Artists -ohjelmaan. Hän on tehnyt levytyksiä monille levymerkeille.
Miriam Licette

Miriam Licette (1892–1969) oli brittiläinen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan sopraano.
Licette opiskeli vuoden Mathilde Marchesin johdolla. Hän sai opetusta myös Jean de Reszkeltä ja Vincenzo Sabatinilta. Licette teki debyyttinsä alle 20-vuotiaana Roomassa. Hän oli British National Opera Companyn ja Thomas Beechamin seurueen jäsen ennen pääsemistään esiintymään suuriin rooleihin Covent Gardenissa. Hänen rooliensa joukossa olivat Cio-Cio San ("Madama Butterfly", Giacomo Puccini), Desdemona ("Otello", Giuseppe Verdi), Donna Elvira ("Don Giovanni", Wolfgang Amadeus Mozart) ja Eurydice ("Orfeus ja Eurydike", Christoph Willibald Gluck). Licette teki monia levytyksiä, joiden joukossa on Thomas Beechamin johtama Charles Gounod'n "Faustin" kokonaislevytys.
Marita Camacho Quirós

Marita Camacho Quirós (10. maaliskuuta 1911 – 20. kesäkuuta 2025) oli costaricalainen entinen ensimmäinen nainen.
Camacho Quirós varttui vanhempiensa maatilalla Alajuelan maakunnassa ja meni vuonna 1932 naimisiin Francisco Orlich Bolmarcichin kanssa. Orlich Bolmarcich toimi Costa Rican 34. presidenttinä vuosina 1962–1966. Ollessaan tuolloin ensimmäisenä naisena Camacho Quirós työskenteli aktiivisesti lasten hyväksi ja tuki vuonna 1964 toimintansa aloittanutta Kansallista lastensairaalaa (Hospital Nacional de Niños). Hän vietti satakymmenvuotispäiväänsä maaliskuussa 2021. Camacho Quirós todettiin ensimmäiseksi valtion ensimmäisenä naisena olleeksi 110-vuotiaaksi eläneeksi henkilöksi. Hänet on myös nimetty vanhimmaksi elossa olevaksi henkilöksi Costa Ricassa.
Colette Maze

Colette Maze (16. kesäkuuta 1914 – 19. marraskuuta 2023 Pariisi) oli ranskalainen pianisti.
Maze aloitti lapsena pianotunneilla käymisen ja pääsi 15-vuotiaana École normale de musique de Parisiin. Häntä opettivat Alfred Cortot ja Nadia Boulanger. Maze muutti 18-vuotiaana Pariisissa sijaitsevaan asuntoonsa, jossa hän asui siitä lähtien. Hän työskenteli musiikinopettajana. Maze julkaisi ensimmäisen albuminsa 84-vuotiaana. 103-vuotiaana hän levytti albumin suosikkisäveltäjänsä Claude Debussyn teoksista. Kertomansa mukaan Maze harjoitteli yli satavuotiaana neljästä viiteen tuntia päivittäin asunnossaan Pariisissa. Hänestä tuli näkyvä henkilö sosiaalisessa mediassa, jossa hän sai sata vuotta täytettyään laajan seurannan. Häntä haastattelivat sellaiset viestimet kuin "Le Figaro", Agence France-Presse ja "France Culture".
Maze ilmoitti vuonna 2023 uuden albumin julkaisusta nimellä "108 ans de piano". Se oli hänen seitsemäs albuminsa. Siihen kuuluu tulkintoja pianoteoksista George Gershwiniltä, Astor Piazzollalta, Robert Schumannilta ja Claude Debussylta. Maze on vanhin levyttänyt pianisti.
Comtessa de Dia

Comtessa de Dia ("Dien kreivitär"; n. 1140 – n. 1212?) oli ranskalainen naispuolinen trubaduuri, "trobairitz". Häneen on traditiossa viitattu nimellä Beatritz. Comtessa de Dia vaikutti 1100-luvun lopulla ja 1200-luvun alkupuolella, mutta hänen elämästään ei ole säilynyt varmoja tietoja.
Dia oli häntä koskevan "vidan" mukaan Guillaume de Poitiers'n vaimo, joka kuitenkin rakastui trubaduuri Raimbaut d'Aurengaan ja teki lauluja tämän kunniaksi. Tähän on suhtauduttu skeptisyydellä, ja Comtessa de Dian on erinäisissä hypoteeseissa oletettu muun muassa olleen todellisuudessa nimeltään Isoarde ja Dien kreivi Isoard'n tytär. "Vidassa" mainittu Raimbaut olisikin tämän käsityksen mukaan Raimbaut d'Aurengan sisaruksen lapsenlapsi. Ei ole voitu todellisuudessa osoittaa, että kukaan Guillaume de Poitiers olisi ollut naimisissa Dien kreivittärenä olleen naisen kanssa. 
"A chantar m'er de so qu'en no volria" on ainoa neljästä tai viidestä Comtessa de Dialle attribuoidusta runosta, johon musiikki on säilynyt. Se on säilynyt 1200-luvulta peräisin olevassa käsikirjoituksessa, jossa on vain ensimmäinen cobla eli säkeistö. Kyse on myös ainoasta säilyneestä melodiasta, joka on identifioidun trobairitzin tekemä. Tekstin kieli on oksitaani.
Aimo Lifländer

Aimo Antti Lifländer (19. lokakuuta 1921 Ruokolahti – 9. heinäkuuta 1988) oli suomalainen metsänhoitaja ja virkamies, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Lifländerin vanhemmat olivat maanviljelijä Antti Lifländer ja emäntä Elli Kousa ja puoliso vuodesta 1951 Irma Aliisa Kyllikki Huoponen. Lifländer tuli ylioppilaaksi Imatran yhteiskoulusta 1946 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta 1950, metsätaloudellisen virkatutkinnon hän suoritti 1951 ja kävi sittemmin myös useita ammatillisia kursseja. Lifländer oli Itä-Hämeen metsähoitolautakunnan harjoittelijametsänhoitaja 1950 ja Metsähallituksen harjoittelijametsänhoitaja Kemin hoitoalueella 1950–1951, ylimääräinen metsänhoitaja vuodesta 1951, Perä-Pohjolan piirikunnan avustava metsänhoitaja Rovaniemellä 1951–1953 ja apulaismetsänhoitaja 1953–1957.
Metsähallituksen Sodankylän hoitoalueen aluemetsänhoitaja Lifländer oli 1957–1975, Perä-Pohjolan piirikunnan ylimetsänhoitaja Rovaniemellä 1975–1979 ja Etelä-Suomen piirikunnan piirikuntapäällikkö Kuopiossa 1979–1985. Hän oli myös Metsähallituksen Kitisen hoitoalueen vt. aluemetsänhoitaja 1967–1969 ja hänellä oli lukuisia luottamus- ja asiantuntijatehtäviä, mukaan lukien kunnanvaltuuston jäsenyys Sodankylässä 1965–1972. Lifländer muistetaan myös Luoston alueen hyväksi tekemästään merkittävästä työstä. Hän oli Luoston kehittämistoimikunnan puheenjohtaja 1968–1972. Luostolla on hänen muistokivensä. Metsäneuvoksen arvonimen Lifländer sai 1982.
Antti Malmberg

Antti Väinö Mikael Malmberg (26. lokakuuta 1921 Keuruu – 25. tammikuuta 2017 Raisio) oli suomalainen metsänhoitaja, metsäasiantuntija ja metsäopetuksen kehittäjä, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Henkilöhistoria.
Malmbergin vanhemmat olivat rautatieläiset Väinö Severus Malmberg ja Hilja Paatelainen ja puoliso vuodesta 1955 Ulla-Brita Östman. Mamlberg tuli ylioppilaaksi Uudenkaupungin yhteislyseosta 1942 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta 1948. Metsätaloudellisen virkatutkinnon hän suoritti 1949 ja antoi opettajanäytteen Kurun normaalimetsäkoulussa 1949. Malmberg oli Metsähallituksen Kurun hoitoalueen harjoittelijametsänhoitaja 1948–1949 ja Lounais-Suomen metsänhoitolautakunnan, vuodesta 1968 Lounais-Suomen piirimetsälautakunta, piirimetsänhoitaja Turussa 1949–1975, koulutuspäällikkö 1960–1975 ja päämetsänhoitaja 1976–1985. 
Malmberg oli myös Tuorlan maanviljelyskoulun metsäopin opettaja 1949–1960, Varsinais-Suomen emäntäkoulun metsäopin ja luonnonsuojelun opettaja 1951–1969, Lounais-Suomen Metsäkurssikeskuksen johtaja 1957–1963, Paimion maatalouskerho-opiston metsäopin opettaja 1960–1970, maaoikeuden uskottu mies 1969–1984 ja Turun ja Porin lääninoikeuden lisäjäsen 1975–1987. Raision kaupunginvaltuuston jäsen Malmberg oli 1969–1993, ja hänellä oli myös lukuisia muita luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Maatilan Mietoisissa ja metsätilan Vehmaalla omistanut Malmberg voitti Suomen metsätaitomestaruuden 1955. Metsäneuvoksen arvonimen hän sai 1982.
Safari-ralli 1982

Safari-ralli 1982 (viralliselta nimeltään "30. Marlboro Safari Rally") oli rallin maailmanmestaruussarjan kilpailu kaudella 1982. Kilpailu järjestettiin 8. – 12. huhtikuuta 1982 Nairobissa. Kilpailu ajettiin avoimilla teillä, joilla oli 83 aikatarkastuspistettä. Kilpailu oli kauden neljäs ja sen kokonaispituus oli . 
Shekhar Mehta voitti kilpailun viidennen kerran. Neljä voitoista on ollut peräjälkeen Mike Doughtyn kanssa. Edeltävän vuoden tapahtumien jälkeen Mehta ja Rauno Aaltonen eivät olleet samassa tallissa ja Aaltonen ajoi Opelilla.
Kilpailu voitettiin neljännen kerran peräkkäin Nissanilla (Datsun).
Safari-rallin erikoispiirteisiin kuuluu, että kilpailijoiden edellä ajavat nelivetoiset "muta-autot" ja perässä tulevat autot, jotka ovat harjoittelua varten rakennettuja jäljennöksiä ralliautoista. Muta-autot ilmoittavat kilpailijoille edessä olevista mutapaikoista ja tarvittaessa jäävät odottamaan ja hinaavat kilpailijat mudasta jos nämä jäävät jumiin. Perässä tulevat autot kuljettavat varaosia, työkaluja ja mekaanikkoja. Tarvittaessa perässä tulevasta autosta otetaan osia jos varaosaa ei ole matkassa.
Landsföreningen för kvinnans politiska rösträtt

Landsföreningen för kvinnans politiska rösträtt (lyh. LKPR) oli Ruotsissa vuosina 1903–1921 toiminut järjestö, joka tavoitteli äänioikeutta naisille. Sen taustalla oli sekä porvarillisia että sosiaalidemokraattisia naisia, ja sillä oli enimmillään 17 000 jäsentä. Vuonna 1913 järjestö keräsi adressin, johon se sai 350 000 allekirjoitusta. Järjestö lopetti toimintansa vuonna 1921, kun yleinen ja yhtäläinen äänioikeus oli Ruotsissa toteutunut.
Järjestön puheenjohtajina toimivat Anna Whitlock 1903–1909 ja 1911–1914, Lydia Wahlström 1907–1911, Signe Bergman 1914–1917 ja Karolina Widerström 1918–1921.
Valkoiset leijonat

 Valkoiset leijonat ("The White Lions") on Mel Stuartin ohjaama yhdysvaltalainen lasten seikkailuelokuva vuodelta 1981. Sen pääosissa näyttelevät Michael York, Glynnis O’Connor ja Donald Moffat.
Elokuva perustuu eläintutkija Chris McBriden tositarinaan, jossa hän tutustui 1970-luvulla valkoisiin leijoniin eteläafrikkalaisen Krugerin luonnonpuiston länsilaidalla sijaitsevalla Timbavatin suojelualueella.
Juoni.
Yhdysvaltalainen eläintutkija (York) muuttaa vaimonsa ja pienen tyttärensä kanssa eteläafrikkalaiseen valtioon etsimään valkoisia leijonanpentuja, joista siellä on tehty havaintoja. Vaimo on alkuun vastahakoinen, mutta tytär on innoissaan suuresta seikkailusta. Perillä hankaluuksia tuottavat leijonien salametsästäjät.
Vastaanotto.
Elokuva julkaistiin Suomessa VHS-videokasettina vuonna 1990. "Video-oppaassa" vuodelta 1994 Harri Närhi piti elokuvaa mukavana koko perheen luontodraamana, jota edes Michael Yorkin ”inha olemus” ei onnistu pilaamaan. Hän antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”. "Helsingin Sanomien" Mikael Fränti oli toista mieltä: hänestä "Valkoiset leijonat" on sekä käsikirjoitettu että ohjattu huonosti, Michael York ei vaikuta innostuneelta leijonantutkijan roolistaan eivätkä kuvauspaikatkaan usein näytä Afrikalta.
Christian Bruun (tehtaanjohtaja)

Christian Fredrik Bruun (14. maaliskuuta 1849 Hamina – 6. joulukuuta 1911 Valkeakoski) oli suomalainen kunnallisneuvos ja tehtaanjohtaja.
Christian Bruunin vanhemmat olivat haminalainen kauppias ja kauppaneuvos Johan (Jean) Bruun ja Anna Luise Thode. Hän opiskeli Dresdenin polyteknillisessä opistossa ja oli sitten työssä sveitsiläisissä tehtaissa ja Nottbeckin paperitehtaassa Annolovossa Pietarin kuvernementissa. Hän tuli Forssa Ab:n Forssan puuvillatehtaan palvelukseen 1875 ja oli Vaasan puuvillatehtaan johtajana 1888–1897 ja Finlayson &amp; Co:n johtajana vuodesta 1897–1900. Bruunin aikana Finlaysonin puuvillatehtaalle valmistui vuonna 1899 uusi Siperia-nimellä tunnettu kehräämörakennus, laajennettiin Kongo-nimellä tunnettua kutomorakennusta ja hankittiin tehtaan voimalähteeksi suuri 2 500 hevosvoiman Sulzer-höyrykone. Hän rakennutti Tampereelle myös Pikkupalatsin nimellä tunnetun Finlaysonin tehtaanjohtajan asuintalon. Vuonna 1898 valmistuneen Pikkupalatsin suunnitteli arkkitehti Fredrik Thesleff ja talon sisustuksen Porvoossa Iris-tehtaan omistanut Louis Sparre.
Bruun joutui eroamaan Finlaysonin johtajan paikalta suurien ja kalliiksi tulleiden laajennushankkeidensa vuoksi. Tämän jälkeen Bruun johti John Dahlbergin trikootehdasta Tampereella 1900–1903 ja viimeksi hän oli Valkeakosken paperitehtaan johtajana 1903–1911. Bruun oli lisäksi Vaasassa toimineen maahantuontiliike Sandman &amp; Co:n osakkaana vävynsä Einar Sandmanin kanssa ja Venäjällä toimineen Harjkoffin keramiikkatehtaan osakkaana. 
Bruun toimi myös Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä.
Bruun oli naimisissa serkkunsa Alexandrine Louise Bergenheimin (k. 1916) kanssa. Diplomi-insinööri, yritysjohtaja Victor Bruun oli heidän poikansa. Christian Bruun kuoli 62-vuotiaana joulukuussa 1911.
Frederika (Hannover)

Fredericka Louise Thyra Victoria Margaret Sophia Olga Cecily Isabel Christa (18. huhtikuuta 1917 – 6. helmikuuta 1981) oli saksalainen aatelinen, josta tuli Paul I:n puolisona Kreikan kuningatar.
Frederika oli Braunschweig-Lüneburgin herttua Ernst Augustin ja Viktoria Luisen tytär, joka kasvoi Itävallassa ja kävi koulunsa Englannissa, Saksassa ja Italiassa. Hän meni naimisiin Kreikan kruununprinssi Paulin kanssa vuonna 1938. Häiden jälkeen hän oppi kreikan kieltä ja liittyi ortodoksiseen kirkkoon. Perhe asui Ateenan lähistöllä, missä heille syntyi kaksi lasta, Sofía ja Konstantin. 
Toisen maailmansodan puhjettua perhe siirtyi Kreetalle, sieltä Egyptiin ja asettui lopulta Etelä-Afrikkaan, missä nuorin tytär Irene syntyi vuonna 1942. Siellä asuessaan prinsessa aloitti hyväntekeväisyysjärjestön, joka keräsi rahaa kreikkalaisille. Perhe pääsi palaamaan Kreikkaan vasta vuonna 1946. Heistä tuli kuningasperhe, kun Yrjö II kuoli vuonna 1947. He keskittyivät sisällissodan taltuttamiseen, ja suosittu kuningatar vieraili joukkojen luona rintamalla myös yksin miehensä sairastaessa. Sodan päätyttyä vuonna 1949 alkoi jälleenrakennus. Kuningatar pyrki uudistamaan myös maan jälkeenjäänyttä koulutusta.
1960-luvulla, kun ulkomainen apu tyrehtyi, kuningasperhe alettiin nähdä turhana rahanhukkana ja heidän suosionsa laski. Puoliso Paul I kuoli vuonna 1964. Vuoden 1967 sotilasvallankaappauksen jälkeen Frederika pakeni Roomaan poikansa kanssa. Tytär Sofiasta tuli Espanjan kuningatar vuonna 1975. Frederika kuoli Madridissa ollessaan vierailulla tyttärensä luona. Nuorin tytär prinsessa Irene on asunut äitinsä kuoleman jälkeen sisarensa luona Zarzuelan palatsissa Madridissa.
The Summer I Turned Pretty

The Summer I Turned Pretty on yhdysvaltalainen draamasarja ja kasvutarina, joka perustuu yhdysvaltalaiskirjailija Jenny Hanin nuortenkirjasarjaan "Kesä". Televisiosarjan pääosia esittävät Lola Tung, Jackie Chung ja Rachel Blanchard. Vuonna 2022 alkanutta sarjaa on julkaistu Amazon Prime Videoon kolme tuotantokautta.
Sarja kertoo teini-ikäisestä Isabel ”Belly” Conklinista, joka on aina viettänyt kesät äitinsä parhaan ystävän ja tämän kahden pojan, Conradin ja Jeremiahin, kanssa. Belly on ollut ihastunut Conradiin jo vuosia, mutta tänä kesänä kaksikon välillä saattaa viimein tapahtua jotain.
Tuotanto.
Kuvaukset.
Sarja tapahtuu kuvitteellisessa Cousins Beach -nimisessä kaupungissa. Sinne sijoittuvat kohtaukset kuvattiin Pohjois-Carolinassa: kuvauspaikkoja olivat Wilmington sekä sen lähettyvillä sijaitsevat Carolina Beach, Kure Beach ja Wrightsville Beach.
Toisen kauden kuvaukset alkoivat Wilmingtonissa heinäkuussa 2022 ja päättyivät saman vuoden marraskuussa.
Kolmas tuotantokausi.
Elokuussa 2023 tiedotettiin, että sarjaa jatketaan kolmannella tuotantokaudella. Kausi on pituudeltaan kymmenen jaksoa ja perustunee Jenny Hanin kirjasarjan kolmanteen osaan "Kesä on ikuisesti meidän". Prime Videon mukaan kolmannen kauden tuotantoa ei kuitenkaan aloiteta ennen kuin yhdysvaltalaisia televisio- ja elokuvakäsikirjoittajia edustavan Writers Guild of American sekä näyttelijöitä edustavan SAG-AFTRA:n lakot ovat päättyneet.
Julkaisu.
Televisiosarjan ensimmäinen tuotantokausi julkaistiin kokonaisuudessaan Amazon Prime Video -palvelussa 17. kesäkuuta 2022. Toisen tuotantokauden kolme ensimmäistä jaksoa julkaistiin palvelussa 14. heinäkuuta 2023 ja loput viisi jaksoa viikoittain sen jälkeen. Kauden viimeinen jakso julkaistiin 18. elokuuta 2023.
Maria Anna Portugalilainen

Maria Anna (13. heinäkuuta 1861– 31. heinäkuuta 1942 ) oli portugalilainen Bragançan prinsessa, josta tuli Vilhelm IV:n puolisona Luxemburgin suurherttuatar.
Maria Anna oli Portugalia kuninkaana 1828-1834 hallinneen Mikaelin tytär. Hän kävi koulunsa Saksassa. Vuonna 1884 hän tapasi Nassaun prinssi Vilhelmin. Katolinen miniä ei ollut aluksi luterilaisen prinssin isän mieleen, mutta kun isästä tuli vahvasti katolisen Luxemburgin suurherttua, hän muutti mielensä. Maria Anna ja Vilhelm vihittiin 1893.
Vilhelm IV alkoi sairastella heti noustuaan valtaistuimelle, ja Maria Annasta tuli hänen sijaishallitsijansa vuosiksi 1908–1912. Kesällä 1912 valta siirtyi heidän tyttärelleen Marie-Adélaïdelle, mutta Maria Annalla oli edelleen tärkeä tehtävä suurherttuattaren neuvonantajana. Vuonna 1919 kun Marie-Adélaïde luopui vallasta sisarensa Charlotten hyväksi, Maria Anna vetäytyi Hohenburgiin.
Vuonna 1940 Maria Anna lähti maanpakoon New Yorkiin missä hän kuoli 1942.
Onni Kivipelto

Onni Kivipelto (s. 2003) on suomalainen laulaja. Hän voitti The Voice of Finlandin 12:nnen kauden, jossa hän kilpaili Toni Wirtasen ja Sipe Santapukin joukkueessa. Kivipelto sai 41 prosenttia finaalin äänistä. Voiton myötä Kivipelto sai levytyssopimuksen Universal Music Groupin kanssa. Kivipelto on valmistunut Kaustisen musiikkilukiosta ylioppilaaksi ja käynyt varusmiespalveluksen varusmiessoittokunnan solistina. The Voice of Finlandin voittamisen lisäksi Kivipellon taskusta löytyy yläasteikäisten Rock-SM kisoista kakkossija. 
Kivipellon ensimmäinen single ”Jätit jäljen mun sydämeen” julkaistaan 1. maaliskuuta 2024.