tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Guercino

Guercino (oikeasti "Giovanni Francesco Barbieri"; 1591 Cento – 1666) oli italialainen taidemaalari. Hänestä käytettiin "siristelijää" tarkoittavaa Guercino-nimeä hänen näkövaikeuksiensa johdosta.
Guercino oli enimmäkseen itseoppinut, mutta sai jonkin verran opetusta Paolo Zagnanilta ja Benedetto Gennarilta. Hän sai taiteellisia vaikutteita myös Scarsellinolta, Annibale Carraccilta ja Ludovico Carraccilta. Hänen varhaisessa tuotannossaan Caravaggion chiaroscuro-vaikutteet yhdistyvät pehmeyteen, jota ei yleensä tavata Caravaggion seuraajilla. Guercinon ensimmäinen suojelija oli bolognalainen kaniikki (Padre) Antonio Mirandola, jonka kautta Guercino sai ensimmäisen työtilauksensa Bolognasta vuonna 1613. Hänen suojelijoikseen tulivat myös kardinaali Giacomo Serra, kardinaali Alessandro Ludovisi eli myöhempi paavi Gregorius XV ja herttua Ferdinando Gonzaga. Hän teki muun muassa uskonnollisia tilaustöitä suojelijoilleen. Lisäksi hänen teostensa joukossa oli maisemamaalauksia ja anatomisia piirroksia. Guercino teki synteesin varhaisista vaikutteistaan teoksessa "Vestizione di San Guglielmo" (1620), joka otettiin Bolognan Pinacoteca nazionale di Bolognaan. Teos herätti ihailua tulevina vuosisatoinakin, ja Napoleonin sotajoukot ottivat sen aikoinaan mukanaan Ranskaan.
Kun kardinaali Alessandro Ludovisista tuli vuonna 1621 paavi Gregorius XV, Guercino sai kutsun Roomaan. Hän teki "Aurora"-freskon Rooman Villa Ludovisiin paavin sisaruksenpojalle ja Pyhää Petronillaa kuvaavan valtavan alttariteoksen Vatikaaniin. Guercinon ura Roomassa päättyi paavi Gregorius XV:n kuolemaan, jonka jälkeen taiteilija palasi Centoon, jossa hän pysyi vuoteen 1642. Todennäköisesti vuonna 1644 Guercino asettui Bolognaan.
Guercino muutti iän karttuessa tyyliään nuoruuden energisyydestä kohti rauhallisempaa ja tyynempää, akateemisempaa myöhäistä tyyliään. 1620-luvun alkupuolen tyylissä näkyy vielä dramaattisuus, mutta vuoteen 1630 mennessä Guercino alkoi jäljitellä Guido Renin ja Domenichinon töiden piirteitä. Tyylivaihdos ei vähentänyt Guercinon teosten kysyntää. Guercino sai pyyntöjä lähteä viralliseksi taidemaalariksi hoveihin Englantiin (1626) sekä Ranskaan (1629 ja 1639). Hänen maalauksensa pääsivät laajalti keräilijöiden suosioon. Hänen kuoltuaan hänen taidekauppansa toimintaa jatkoivat hänen sukulaisensa. Guercino ei muodostanut varsinaista koulukuntaa, joka olisi jatkanut hänen perinteitään, joten hänen vaikutuksensa muihin taiteilijoihin jäi rajalliseksi. Guercinon ensimmäisen elämäkertateoksen laati kreivi Carlo Cesare Malvasia.
Valentin de Boulogne

Valentin de Boulogne (kastettu 1591 tai 3. tammikuuta 1594 – kuollut tai haudattu 20. elokuuta 1632) oli ranskalainen taidemaalari.
Boulogne syntyi taiteelliseen perheeseen ja sai todennäköisesti varhaisen koulutuksensa isältään kotikaupungissaan Coulommiersissä. Joachim von Sandrartin vuonna 1675 kirjoittaman tiedon mukaan Boulogne saapui Roomaan ennen Simon Vouetia, joka saapui sinne noin vuonna 1614. Varhaisin maininta Boulognesta Roomassa on vuodelta 1620, jolloin hänet sisällytettiin siellä suoritettuun väestönlaskentaan. Pian tämän jälkeen Boulognen nimi on yhdistetty hollantilaisiin taiteilijoihin, joihin kuuluivat muiden muassa Cornelis van Poelenburgh ja Dirck van Baburen. Hän liittyi näiden edustamaan Bentvueghels-taiteilijaryhmään. Tyyliinsä hän omaksui vaikutteita Caravaggiolta ja tämän seuraajalta Bartolomeo Manfredilta.
Boulogne teki myöhemmin 1620-luvulla yhteistyötä Nicolas Poussinin kanssa, ja kardinaali Francesco Barberini tilasi molemmilta alttarimaalauksia Vatikaaniin. Boulognen harvoista julkisista tilaustöistä tärkein on "Le Martyre des saints Procès et Martinien". Boulogne sai myös lukuisia yksityisiä tilauksia etenkin Barberinien suvulta ja sen sisäpiiriltä. Yksi Barberinin tilaamista teoksista on "Les Quatre âges de l'homme" (n. 1627–1630), joka on Lontoon National Galleryssa. 1620-luvun edetessä Boulogne alkoi tehdä entistä enemmän raamatullisia aiheita kuvanneita teoksia. Näitä uskonnollisia teoksia on muun muassa Eremitaašissa ja Louvressa.
Legendan mukaan ennen kuolemaansa Boulogne oli kylpenyt jäätävän kylmissä Fontana del Tritonen vesissä Piazza Barberinilla. Giovanni Baglionen kirjoituksen mukaan hän olisi vilvoiteltuaan saanut voimakkaan kuumeen, jonka edettyä Boulogne olisi kuollut muutamassa päivässä. Boulognen johdolla opiskelivat taiteilijat Pietro Francavilla ja Nicolas Tournier.
Simon Vouet

Simon Vouet (9. tammikuuta 1590 Pariisi – 30. kesäkuuta 1649 Pariisi) oli ranskalainen taidemaalari. Hän toi Ranskaan italialaisvaikutteisen barokkityylin.
Vouet kehitti oman tyylinsä asuessaan Italiassa vuosina 1612–1627. Hän aloitti uransa Roomassa Caravaggion seuraajana, mutta vuoden 1620 jälkeinen tuotanto viittaa vaikutteisiin myös Guido Reniltä, Guercinolta ja Domenichinolta, jotka maalasivat Bolognan koulukunnan klassisen barokkityylin mukaisesti. Vouet palasi vuonna 1627 Pariisiin kuningas Ludvig XIII:n kutsusta. Hän sai tältä nimityksen "ensimmäiseksi taidemaalarikseen". Hän laati seuraavien viidentoista vuoden aikana lähes kaikki kaupungin tärkeät taidetilaukset ja hallitsi kaupungin taide-elämää.
Dirck van Baburen

Dirck van Baburen (alkuperäiseltä nimeltään Theodor tai Theodoor Baburen (n. 1594/1595 Utrecht – 21. helmikuuta 1624 Utrecht) oli alankomaalainen taidemaalari. Hän johti utrechtilaista koulukuntaa, johon vaikutti italialaisen taidemaalari Caravaggion chiaroscuro-tyyli.
Baburen opiskeli Utrechtissa vaikuttaneen muotokuva- ja historiamaalarin johdolla. Tämän jälkeen hän matkusti Roomaan noin vuonna 1612. Tärkein hänen Italiassa tekemistään tilaustöistä oli Rooman San Pietro in Montorio -kirkon kappelin koristelu (1615–1620). Vuonna 1620 Baburen palasi Utrechtiin, jossa hän jakoi studion Hendrik Terbrugghenin kanssa noin vuosina 1622–1623. Baburen osoitti kuvataiteessa erityistä mielenkiintoa arkipäiväisen elämänmenon kuvauksia kohtaan.
Jacobus Vaet

Jacobus Vaet (n. 1529 – 8. tammikuuta 1567) oli flaamilainen säveltäjä.
Vaet oli Kortrijkin eli Courtrain Onze-Lieve-Vrouwekerkin kuoropoika vuodesta 1543. Hän koki äänenmurroksen vuonna 1546 ja siirtyi stipendillä opiskelemaan Leuvenin katoliseen yliopistoon. Vuoteen 1550 mennessä hän aloitti työskentelyn tenorina keisari Kaarle V:n palveluksessa. Viimeistään vuonna 1554 hän oli jo saanut nimityksen "Kapellmeisterin" virkaan akkiherttua Maksimilianin eli myöhemmän keisari Maksimilian II:n hoviin. Vaet sävelsi laajan tuotannon suhteutettuna siihen, että hänen uransa kesti vain arviolta viisitoista vuotta. Hänen sävellyksiinsä kuuluu yhdeksän messua (joista yksi on requiem), 66 motettia ja sekalaisia liturgisia teoksia, magnificateja ja kolme ranskalaista chansonia. Osa teoksista on sävelletty maallisten vallanpitäjien kunniaksi. Vaet sai kenties ilmeisimpiä vaikutteita Jacobus Clemens non Papalta.
Vaet kuoli tuntemattomista syistä vuonna 1567. Vuonna 1566 hän oli ollut tarpeeksi hyvässä terveydentilassa seuratakseen Maksimiliania taistelukentälle, ja hänen viimeinen lapsensa oli saanut kasteen vuoden 1566 jouluaattona. Kuusitoista kuukautta Vaetin kuoleman jälkeen hänen asemansa hovissa täytti Philippe de Monte. Useat runoilijat kirjoittivat Vaetin muistoksi elegioita. Näistä yhteen sävelsi musiikin Jacob Regnart.
Cadusii

Cadusii (Muinaiskr.: Καδούσιοι, "Kadoúsioi") oli muinainen iranilainen kansa, joka asui Luoteis-Iranissa.
Historia.
Kadusialaiset (latinaksi cadusii) asuivat Cadusiassa - Media Atropaattien vuoristoisella alueella Kaspianmeren lounaisrannalla, leveysasteilla 39 ° ja 37 ° pohjoiseen. Aluetta rajoittaa todennäköisesti pohjoisessa Kyrus-joki (nykyinen Kura Azerbaidžanissa, historiallisesti tunnettu Arranina ja Albaniana); Mardus-joen eteläpuolella (nykyisin Sefid Rud) ja vastaa nykyaikaisia ​​Iranin Gilanin ja Ardabilin maakuntia.
Strabon kuvailee heitä sotaisaksi vuoristokansaksi, joka taisteli enimmäkseen jalan ja taitavasti lyhyillä keihäillä (pilum). On mahdollista, että nimi Gelae (giliter) - heimo, joka liittyy cadusiiin, toistuu nykyaikaisessa Gilanissa.
Cadusi (cadusii) ei mainita missään kaukasialaisessa lähteessä eikä Media lähteissä; ne tunnetaan vain kreikkalaisista ja latinalaisista lähteistä.
Philippe de Monte

Philippe de Monte (myös "Philippus de Monte", "Filippo di Monte"; 1521 Mechelen – 4. heinäkuuta 1603 Praha) oli flaamilainen renessanssimusiikin säveltäjä, joka tunnetaan hengellisestä musiikistaan ja madrigaaleistaan.
Monte työskenteli varhaisella aikuisiällään musiikkikasvattajana varakkaan napolilaisen perheen palveluksessa. Vuonna 1554 julkaistiin hänen ensimmäinen madrigaalikirjansa. Tällöin hän oli jo palannut kotiseuduilleen. Vuosina 1554–1555 Monte vieraili Englannissa Espanjan Filip II:n kappelin laulajana. Tänä aikana hän tutustui nuoreen William Byrdiin. Monte muutti lopulta takaisin Italiaan. Vuonna 1568 hänestä tuli keisari Maksimilian II:n hovin musiikkijohtaja Wienissä. Häntä oli edeltänyt tässä tehtävässä Jacobus Vaet. Monte jatkoi työskentelyä tehtävässään Maksimilian II:n kuoltua ja Rudolf II:n astuttua tämän seuraajaksi vuonna 1576. Neljä vuotta myöhemmin hän siirtyi Prahaan, josta Rudolf II oli tehnyt uuden keisarillisen asuinsijan.
Monten sävellysten joukossa on nelisenkymmentä messua (joista suurin osa parodiamessuja) ja vähintään 250 motettia. Monte sävelsi myös kymmeniä chansoneita, mutta suuren enemmistön hänen maallisista sävellyksistään muodostavat hänen laatimansa madrigaalit. Hän oli yksi viimeisistä flaamilaisista madrigaalin mestareista ja aikalaisistaan tuotteliain. Hän julkaisi kaikkiaan yli 1 200 madrigaalia, joiden joukossa on joitain hengellisiä madrigaaleja, lähes neljässäkymmenessä kirjassa elämänsä aikana. Monten varhaisista madrigaaleista monet ovat Francesco Petrarcan sanoihin sävellettyjä.
Jääkiekon SM-liigakausi 2022–2023

Jääkiekon SM-liigakausi 2022–2023 oli jääkiekon SM-liigan 48. kausi. Runkosarja alkoi 13. syyskuuta. Tampereen Tappara lähti kauteen hallitsevana mestarina.
Kauden rakenne.
Runkosarja alkoi tiistaina 13. syyskuuta edellisen kaudella loppuotteluissa kohdanneiden Tampereen Tapparan ja Turun Palloseuran ottelulla Tampereella. Ottelu oli päivän ainoa. Runkosarjassa pelattiin aikaisempien kausien tapaan 450 ottelua, 60 jokaista joukkuetta kohden. Täysiä seitsemän ottelun kierroksia pelattiin 21, joista 15 lauantaisin. Vähän yli puolet runkosarjasta, 265 ottelua, pelattiin perjantaisin ja lauantaisin. Suurin osa arkipeleistä pelattiin keskiviikkoisin (93) ja tiistaisin (42). Pelipäiviä oli runkosarjassa yhteensä 114.
Sarja oli marraskuussa tauolla puolentoista viikon ajan maajoukkueen pelatessa EHT-turnauksessa. Joulutauko kesti joukkueesta riippuen 6–10 vuorokautta, poikkeuksena Helsingin IFK, joka osallistui 26.–31. joulukuuta Sveitsissä järjestettyyn Spengler Cupiin. Muilla joukkueilla joulutauko päättyi tapaninpäivänä 26. joulukuuta. Runkosarja päättyi lauantaina 11. maaliskuuta. Pudotuspelien otteluohjelma julkaistiin heti samana iltana runkosarjan päätyttyä, ja ne alkoivat 13. maaliskuuta. Kauden päätteeksi Tappara juhli toista peräkkäistä ja koko historian 19. Suomen-mestaruuttaan.
Runkosarjan erityistapahtumia olivat lukuisat peräkkäisten päivien kohtaamiset tiettyjen joukkueiden välillä, sekä kolme Ilveksen ja Tapparan kotiottelut sisältänyttä pelipäivää.
Osallistuvat joukkueet.
&lt;section begin=joukkueet/&gt;
&lt;section end=joukkueet/&gt;
Pudotuspelit.
Runkosarjan kuusi parasta joukkuetta etenivät suoraan puolivälieriin ja sijoille 7–10 sijoittuneet joukkueet pelasivat 1. kierroksella, jossa voittajat ratkaistiin muutaman kauden tauon jälkeen normaalilla paras kolmesta -menetelmällä. Puolivälierät alkoivat 17. maaliskuuta.
Maksim Grek

Maksim Grek (, , maallikkonimeltään Mihail Trivolis ), s. 1470 Árta, Kreikka – 21. tammikuuta 1556 Sergijev Posad, Venäjä) oli kirjailija sekä ortodoksinen munkki, jolla oli huomattava vaikutus Venäjän tsaari Iivana IV Julman hengelliseen kasvatukseen ja näkökantoihin ollen hänen yhtenä oppi-isänään yhdessä muun muassa metropoliitta Makarin, munkki Vassian Patrikejevitšin ja pappi Sylvesterin kanssa. Tämä kaikki selittyy pitkälti Iivanan isän Vasili III:n kuolemasta Iivanan ollessa vasta kolmivuotias vuonna 1533, ja jo Vasilin aikana ja aiemminkin oli Venäjän valtakunnassa erilaisia valtajuonitteluja lähinnä ylimystön eri tahojen välillä. Juuri munkit Maksim ja Vassian olivat toimineet jo Vasilin luotettavina neuvonantajina.
Maksim Grek oli syntyisin Kreikasta Athos-vuorelta vuonna 1518, ja hän tuli Iivana III:n, Rurikin ja Gediminasin sukuiseksi väitetyn, käytännössä ensimmäisen koko Venäjän tsaarin puolison Sofia Palaiologosin mukana Venäjälle. Sofia oli monien mielestä tuonut kreikkalaisten apuriensa välityksellä Venäjälle ajatuksen yksinvallasta, ja monet hoviaatelistoon verrattavat voimakkaat pajarit syyttivät juuri Maksimia tästä kuningatar Sofian ohella. Maksimin tehtävänä oli tarkastaa erityisesti Raamatun venäjänkielisen käännöksen oikeellisuutta, ja häntä pidettiin renessanssin tuntijana, mutta tätä suuntausta hän arvosteli ortodoksisesta näkökulmasta liian vapaamieliseksi. Historioitsija Isabel de Madariagan mukaan Maksim Grek oli tavallaan sovitteleva henkilö maallisen ja uskonnollisen vallan välillä, mutta mistään demokratiasta eturyhmien välillä ei millään muodoin ollut kyse. Maksimia sekä Vassiania syytettiin jopa harhaoppisuudesta, koska hän hyväksyi keskustelut jopa islamia ja juutalaisuutta edustavien tahojen kanssa. Vasilin avioeroa Maksim vastusti, ja tässä Madariaga näkee yhtymäkohdan katolisen kirkon ja kuningas Henrik VIII:n välisestä konfliktista Englannissa.
Vassian Patrikejevitš karkotettiin suoraa päätä luostariin, mutta Maksim Grek selviytyi harhaoppisuusoikeudenkäynnistä, joskin hänen joltinenkin tukijansa Bersen Beklemišev ja yksi Maksimin kirjureista teloitettiin. Vuoden 1525 vaiheilla Iivanan IV:n aikakaudella Maksim Grek olisi halunnut palata Athokselle, mutta hänet päästettiin luostarielämään Tverin, jossa hän kohtasi piispa Akakin, jonka kanssa hänellä oli siedettävät välit. Sinänsä olot Moskovassa muuttuivat ahdasmielisemmiksi. 
Maksim Grek kuoli Troitse-Sergijevin luostarissa vuonna 1556, jonne hänet on haudattu, ja myöhemmin pyhäksi kanonisoitu.
Sebastian z Felsztyna

Sebastian z Felsztyna ("Sebastian Felsztynistä"; vuosien 1480 ja 1490 väli Felsztyn – 1543 tai myöhemmin) oli puolalainen säveltäjä, musiikkiteoreetikko ja pappi.
Sebastian z Felsztyna aloitti vaikutusvaltaiselta Herburt-suvulta saamansa tuen turvin opiskelun Krakovan yliopiston vapaiden taitojen tiedekunnassa 29. marraskuuta 1507. Hän sai kandidaatin arvon vuonna 1509. Hän opiskeli todennäköisesti myös teologiaa. Sebastian z Felsztyna pysyi Krakovassa ja saattoi työskennellä opettajana. Hän kirjoitti 1510-luvulta 1540-luvulle useita teoreettisia tutkielmia, joista jotkin ovat kadonneet. Hänen kirjallinen tuotantonsa sisältää perustietoutta polyfonisesta musiikista ja mensuraalinotaatiosta.
Vuoden 1530 jälkeen Sebastian z Felsztyna lähti Krakovasta ja työskenteli vikaarina Felsztynissä. Hän saattoi toimia myös vikaarina Przemyślin katedraalissa, jonka käyttöä varten hän lisäksi sävelsi teoksen. Vuonna 1536 hänestä tuli seurakunnan pappi Sanokissa. Tässä virassa hän todennäköisesti toimi elämänsä loppuun saakka. Sebastian z Felsztyna jatkoi myös yhteyksien pitämistä Krakovaan, jossa hänen sävellyksiään julkaistiin. Kolme hänen sävellystään otettiin Kapela Rorantystówin pysyvään ohjelmistoon. Ne säilyivät nykyaikaan Wawelin katedraalin arkistoissa. Nämä kappaleet ovat neliäänisiä lauluja liturgisiin sanoihin: "Alleluia ad Rorate cum Prosa Ave Maria", "Alleluia, Felix es sacra Virgo Maria" ja "Prosa ad Rorate tempore paschali Virgini Mariae laudes". Ainoa Sebastian z Felsztynan painettuna julkaistu kappale, "Aliquot hymni ecclesiastici vario melodiarum genere editi" (Krakova, 1522), on kadonnut.
Projekt

Projekt (ven. Проект, suom. projekti) on venäläinen uutissivusto.
Projekt kertoo erikoistuneensa vaarallisiin ja yhteiskunnallisesti tärkeisiin aiheisiin, jotka ovat tabu useimmille venäläisille julkaisuille. Projekt on julkaissut syvällisesti tutkittuja, Venäjän hallitsevaa eliittiä koskevia artikkeleita, jotka eivät imartele kohteitaan. 
Esimerkiksi "Ilta-Sanomat" ja Yle ovat käyttäneet Projektia lähteenään.
Joitakin Projektin artikkeleita on käännetty englanniksi.
Projekt perustettiin 2018. Sitä ennen sivuston perustaja ja päätoimittaja Roman Badanin oli poliittisista syistä hiillostettu ulos jo monien riippumattomien uutistoimitusten johtoasemista. Badanin oli työskennellyt mm. Dožd-kanavalla. Badaninin mukaan Projektin työntekijät päättivät kirjoittaa kiinnostavista aiheista seurauksista piittaamatta. 
Marraskuussa 2020 Projekt kertoi Vladimir Putinin ja Svetlana Krivonogihin suhteesta, josta lehden mukaan syntyi tytär Jelizaveta Vladimirovna Krivonogih vuonna 2003. Vuoden 2021 kesäkuussa lehti mainosti julkaisevansa pian tietoja sisäministeri Vladimir Kolokoltsevin omaisuudesta ja siteistä järjestäytyneeseen rikollisuuteen. Seuraavana päivänä poliisi järjesti etsinnän päätoimittajan ja hänen kollegoidensa asuntoihin. Heidän tietokoneensa takavarikoitiin ja Badanin sai syytteen kunnianloukkauksesta neljä vuotta aiemmin julkaistun dokumenttifilmin vuoksi. Heinäkuussa 2021 oikeusministeriö julisti Projektin "ei-toivotuksi järjestöksi". "Ei-toivotun järjestön" jäseniä ja yhteistyökumppaneita odottavat 500 000 ruplan (ts. 7 635,08 EUR) sakot ja enimmillään kuuden vuoden vankeus. "Parempaa tunnustusta on vaikea kuvitella", kommentoi Badanin. Lehteä julkaiseva yhtiö oli kuitenkin ajettava alas.
Oikeusministeriö nimesi kymmenen lehden toimittajista "ulkomaiden agentiksi". Tämä oli ensimmäinen kerta kun "ulkomaiden agenteiksi" nimettiin henkilöitä eikä vain järjestöjä. "Agenteiksi" nimettyjen toimittajien oli lisättävä artikkeleittensa oheen varoitus. Heidän oli myös lähetettävä oikeusministeriölle tiedot tuloistaan ja menoistaan neljä kertaa vuodessa. 
Monet toimittajat pakenivat maasta. Badanin perusti uuden sivuston nimeltä Agentstvo. Projekt herätettiin henkiin huhtikuussa 2022. 
Huhtikuussa 2022 Projekt kertoi Putinin lisääntyneistä terveysongelmista jotka viittasivat mahdollisesti kilpirauhassyöpään, ja erikoisesta hoitomenetelmästä: Lehden mukaan Putin kylpee pantokriinissa, hirvensarvista saatavassa uutteessa.
Domenichino

Domenichino (oikeasti "Domenico Zampieri"; lokakuu 1581 Bologna – 6. huhtikuuta 1641 Napoli) oli italialainen taidemaalari. Hän kuului johtaviin barokkiklassismin edustajiin Roomassa ja Bolognassa. Taiteilija tunnettiin "pientä Domenicoa" merkitsevällä nimellä Domenichino pienen kokonsa johdosta.
Elämä ja ura.
Domenichino opiskeli Bolognassa Ludovico Carraccin johdolla. Vuonna 1602 hän oli siirtynyt Roomaan, jossa liittyi Annibale Carraccin johtamaan Palazzo Farnesen koristelun parissa työskennelleeseen bolognalaiseen taiteilijoiden ryhmään. Domenichinosta tulikin yksi keskeisistä Annibale Carraccin seuraajista. Hän omaksui Roomassa työhönsä vaikutteita myös Rafaelin teoksista. Kardinaali Pietro Aldobrandini työllisti Domenichinon, joka sai tehtäväkseen koristella huoneen Frascatin Villa Aldobrandinissa (Villa Belvedere) mytologisilla freskoilla. Kardinaali Odoardo Farnese tilasi häneltä kappelin maalaukset luostarikirkkoon Grottaferrataan. Vuosina 1615–1617 Domenichino maalasi San Luigi dei Francesiin Pyhän Cecilian elämän vaiheita kuvaavat työt. Vuosina 1617–1618 hän maalasi kardinaali Aldobrandinille teoksen "La caccia di Diana", jonka sittemmin otti omakseen kardinaali Scipione Borghese.
1610-luvun loppupuolella Domenichino palasi Bolognaan, mutta hän vaikutti jälleen Roomassa 1620-luvulla. Vuosina 1624–1628 hän työskenteli Sant'Andrea della Vallen freskoilla koristeltujen pendentiivien ja apsiksen parissa. Hänen viimeiset Roomaan tuottamansa työt olivat neljä freskoilla koristeltua pendentiiviä San Carlo ai Catinarissa sekä "Martirio di San Sebastiano", joka alun perin tehtiin Pietarinkirkkoon, mutta joka sittemmin on siirretty Santa Maria degli Angeli e dei Martiri -kirkkoon. Näissä myöhemmissä teoksissaan Domenichino oli jo erkaantunut varhaisesta jäykästä klassismistaan, jota vastaan oli syntynyt reaktio.
Siirryttyään Napoliin Domenichino teki freskot Reale cappella del Tesoro di san Gennaroon. Napolissa hänen tyylinsä kuitenkin osoittautui vähemmän arvostetuksi kuin Roomassa. Hän vaikuttaa joutuneen kohtaamaan Napolissa negatiivisia reaktioita paikallisilta taiteilijoilta, kuten Jusepe de Riberalta. 
Jälkimaine.
Domenichinon maalaukset pysyivät suuressa arvossa pidettyinä halki 1600–1700-lukujen. 1800-luvun puolenvälin paikkeilla hänen suosionsa väheni. Hänen työnsä keskeinen asema barokkiklassismissa kuitenkin tunnustettiin jälleen 1900-luvulla. Domenichinon työ vaikutti Nicolas Poussinin ja Claude Lorrainin maisemamaalauksiin.
Jussi Seppälä

Juho (Jussi) Seppälä (1. joulukuuta 1882 Ruovesi – 23. lokakuuta 1953) oli suomalainen metsänhoitaja ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Seppälän vanhemmat olivat maanviljelijä Kalle Kustaa Seppälä ja Amanda Karoliina Mikkola ja puoliso vuodesta 1916 Lahja Elida Ekbom. Vuonna 1905 Turussa ylioppilaaksi tullut Seppälä valmistui metsänhoitajaksi vuonna 1908. Valmistuttuaan hän toimi Metsähallituksen palveluksessa ja metsäkonsulenttina useissa eri maanviljelysseuroissa, samoin kuin valtion polttoainekomitean osastonjohtajana sekä halkolaitoksen ja Kevätniemen sahan johtajana. Veitsiluodon sahalaitosten perustaja ja johtaja Seppälästä tuli vuonna 1921. Hänen johdollaan Veitsiluotoon rakentui paitsi teollisuuslaitos, myös sen ympärille laajempi yhdyskunta palveluineen. Sahan johtajana Seppälä toimi liki kolmekymmentä vuotta. Metsäneuvoksen arvonimen Seppälä sai vuonna 1950, hieman eläkkeelle jäämisensä jalkeen.
Hannu Vainio

Hannu Antero Vainio (9. huhtikuuta 1928 Savonlinna – 5. huhtikuuta 2013 Rovaniemi) oli suomalainen metsänhoitaja, virkamies ja kirjailija, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Henkilöhistoria.
Vainion vanhemmat olivat metsänhoitaja Eino Vainio ja Tyyne Maria Eskolin ja puoliso vuodesta 1952 Pirkko Unelma Puljula. Vainio tuli ylioppilaaksi Kuopion yhteiskoulusta vuonna 1947 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta vuonna 1953. Hän oli Metsähallituksen Meltauksen hoitoalueen harjoittelija vuoteen 1954 ja sitten avustava metsänhoitaja Luiron ja Kitisen hoitoalueilla. Sodankylän hoitoalueen apulaismetsänhoitaja Vainiosta tuli vuonna 1955. Hoitoalueen metsänhoitajana hän työskenteli 1967–1978, mutta myös metsähallinnon kehittämisen konsulttitehtävissä. Vuonna 1979 Vainiosta tuli Perä-Pohjolan piirikuntakonttorin ylimetsänhoitaja ja viimeksi työurallaan hän toimi Perä-Pohjolan piirikunnan piirikuntapäällikkönä 1985–1991. Metsäneuvoksen arvonimen Vainio sai vuonna 1990.
Amvrosi Metlynskyi

Amvrosi Metlynskyi, , kirjailijanimi: A. Mohyla, (1814 Sary, Pultavan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 29. heinäkuuta 1870 Jalta, Taurian kuvernementti, Venäjän keisarikunta) oli ukrainalainen runoilija, kansantieteilijä ja kustantaja.
Metlynskyi oli kahteen otteeseen, 1843–1849 ja 1854–1858, professorina Harkovan yliopistossa ja välivuosina 1849–1854 Kiovan yliopistossa. Hän julkaisi salanimellä A. Mohyla runokokoelman "Dumky i pisni ta štše desštšo" (1839, ”Ajatuksia ja lauluja ja muutakin”). Osan runoista hän julkaisi uudestaan kirjallisissa kalentereissa "Snip" ja "Molodyk". Hän kustansi omia runojaan ja harkovalaisten runoilijoiden Stepan Aleksandrovin, Myhailo Petrenkon ja Hryhori Kvitka-Osnovjanenkon runoja sisältävän antologian "Iužnyi russki sbornik" (1848, ”Etelävenäläinen antologia”). Metlynskyi edustaa Harkovan romanttista koulukuntaa. Hänen runojaan sävyttää kaiho Ukrainan kunniakkaaseen menneisyyteen, jonka hän ei uskonut koskaan palaavan. Sen sijaan hän kannatti slaavilaisten yhteyttä, panslavismia, ja pani toivonsa Venäjään. Nostalgisessa menneisyyden kaipuussaan hän keräsi ukrainalaisia kansanlauluja, jotka hän julkaisi kokoelmana "Narodnye iuzhnorusskie pesni" (1854, ”Etelävenäläisiä kansanlauluja”). Kokoelma sisältää runsaasti aiemmin julkaisematonta aineistoa.
Rolands Kalniņš

Rolands Kalniņš (9. toukokuuta 1922 – 17. toukokuuta 2022) oli latvialainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. 
Elämäkerta.
Rolands Kalniņš syntyi 9. toukokuuta 1922 Vecslabadassa, Istran pitäjässä, Latviassa postityöntekijäperheeseen. Vuodesta 1937 vuoteen 1940 hän opiskeli Riian valtionlukio nro 1:ssä. Toisen maailmansodan jälkeen hän aloitti työskentelyn ohjaajana Riian elokuvastudiossa ja eteni heti apulaisohjaajasta toiseksi ohjaajaksi. Hänen elokuvansa "Es visu atceros, Ričard" ja "Četri balti krekli" vedettiin elokuvateattereista, koska ne julistettiin ei-toivotuiksi.
Hän voitti parhaan käsikirjoituksen palkinnon Chișinăun elokuvajuhlilla (1967) elokuvastaan "Es visu atceros, Ričard". Vuonna 1980 hänen elokuvansa "Saruna ar karalieni" sai Latvian kansallisten elokuvajuhlien palkinnon parhaasta dokumentista ja vuonna 2005 hän sai palkinnon elämäntyöstä. Vuonna 1991 hän tuotti elokuvan "Cilvēka bērns". Hän täytti sata vuotta 9. toukokuuta 2022 ja kuoli 17. toukokuuta.
Danielle Rose Russell

Danielle Rose Russell (s. 31. lokakuuta 1999 Pequannock Township, New Jersey) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli. Hän tuli tunnetuksi vuonna 2013 alkaneesta sarjasta "Vampyyrien sukua", jossa hän näyttelee päähenkilöiden tytärtä Hope Mikaelsonia. Russell uusii roolinsa Hopena myös vuoden 2018 sarjassa "Legacies", jossa hänen hahmonsa Hope on päähenkilönä.
Ura.
Russellin ensimmäinen rooli oli elokuvassa "Tanssi haudoilla" (2014), jossa hän esitti venäläisen huumediilerin 14-vuotiasta tytärtä. Seuraavana vuonna hän esiintyi "Aloha"-nimisessä elokuvassa (2015) Bradley Cooperin roolihahmon tyttärenä. Vuonna 2016 Russell esiintyi kuudessa jaksossa lyhyessä TV-sarjassa "The Last Tycoon". Hän esitti sivuroolia myös vuoden 2017 elokuvassa "Wonder".
Heinäkuussa 2017 Russell valittiin esittämään teini-ikäistä Hope Mikaelsonia CW:n televisiosarjan "Vampyyrien sukua" viidennelle ja viimeiselle kaudelle. Toukokuussa 2018 ilmoitettiin, että hän jatkaa roolissaan Hope Mikaelsonina CW:n uudessa sarjassa "Legacies", joka on "Vampyyrien sukua" -sarjan spin-off.
Nuoruus.
Russell syntyi Pequannock Townshipissa, New Jerseyssa, ja kasvoi West Milfordissa, New Jerseyssa. Hänen vanhempansa ovat entinen tanssija Rosemary Radon ja laulaja Ricky Russell. Danielle Rose Russell aloitti mallin työt nuorena, esiintyen lehdissä ja mainoksissa, ennen kuin aloitti teatteriharrastuksen ja esiintyi useissa koulunäytelmissä. Vuonna 2018 hän valmistui yläasteelta suoritettuaan koulun loppuun etä-opetuksena.
Sascha Mölders

Sascha Mölders (s. 20. maaliskuuta 1985 Essen) on saksalainen jalkapalloilija ja valmentaja, joka edustaa Saksan 5. korkeimmalla tasolla pelaavaa TSV Landsbergiä. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Ura.
MSV Duisburg.
Heinäkuussa 2006 Mölders liittyi MSV Duisburgin reservijoukkueeseen, jossa teki kymmenen maalia kahdessa kuukaudessa ja pääsi siten harjoittelemaan ykkösjoukkueeseen. Kun kaudella 2006/07 Möldersista tuli 24 maalillaan Oberliga Nordrheinin maalikuningas, pääsi hän lopullisesti ykkösjoukkueeseen. Ensimmäisen ottelun saksan Bundesligassa Mölders pelasi 30. syyskuuta 2007. Duisburgissa Mölders ei tehnyt maaleja.
Essen ja Frankfurt.
Vuonna 2008 Mölders siirtyi Rot-Weiß Esseniin. Siellä hän tuli Regionalliga Westin Maalikuninkaaksi 27 maalilla. Essenissä han pelasi 52 ottelua joissa hän teki 42 maalia. Tammikuussa 2010 hän siirtyi Saksan 2.Bundesligaan FSV Frankfurtiin. Frankfurtissa Mölders teki yhteensä 18 maalia 47 ottelussa.
FC Augsburg.
Kesällä 2011 Mölders siirtyi FC Augsburgiin, jotka nousivat edellisellä kaudella Bundesligaan. Augsburgissa Mölders teki hänen ensimmäisen maalin Bundesligassa 6. elokuuta 2011 SC Freiburgia vastaan. 23. toukokuuta 2015 Mölders teki 3-1 maalin Borussia Mönchengladbachia vastaan, jonka ansiosta FC Augsburg pääsi ensimmäistä kertaa UEFA Eurooppa Liigaan. Augsburgissa hän alkoi myös valmentamaan juniorijoukkueita. Augsburgissa hän teki 18 maalia.
1860 München.
Kun kaudella 2015/16 Mölders pelasi vain neljässä ottelussa, hän siirtyi lainalla loppukaudeksi 2.Bundesligaan 1860 Müncheniin. Siellä hän alkoi myös valmentamaan saksan kuudennella tasolla pelaavaa SV Meringiä. Kaudelle 2016/17 Mölders siirtyi pysyvästi 1860 Münchenin riveihin. Kun kaudella 2016/17 1860 tippui Regionalliga Bayerniin, oli Mölders oli ainoa ykkösjoukkueen pelaaja Jan Mauersbergerin kanssa, jotka jäivät ”Sechzigiin”. Kaudella 2017/18 Möldersistä tuli tärkeä avainpelaaja kun 1860 nousi 3. Ligaan ja hän iski Regionalligassa 19 maalia 33 ottelussa. Kaudella 2019/20 Mölders sanoi haastattelussa että hän aikoo lopettaa hänen uransa, mutta kumosi päätöksensä myöhemmin. Kaudella 2020/21 Möldersistä tuli saksan vanhin maalikuningas 36-vuotiaana. Hän iski silloin 22 maalia.
Joulukuussa 2021 1860 Münchenin valmentaja Michael Köllner päätti heikon alkukauden ja liika omien vapauksien takia suspentoida Mölders peleistä ja treeneistä. 19. joulukuuta 2021 Möldersin sopimus purettiin.
1860 Münchenissä Mölders pelasi yhteensä viisi vuotta, jonka aikana hänestä tuli todella suosittu fanien keskuudessa. Münchenissä Mölders teki yhteensä 76 maalia ja pelasi 194 ottelua.
Loppu-ura amatöörijalkapallossa.
Tammikuussa 2022 Mölders siirtyi Regionnalliga Südwestissä pelaavaan SG Sonnenhof Großaspachiin. Siellä hänestä tuli pelaaja-apuvalmentaja.
Kaudelle 2022/23 Mölders siirtyy saksan viidennelle tasolle TSV Landsbergiin. Siellä hänestä tulee pelaajavalmentaja.
Yksityiselämä.
Möldersillä ja hänen vaimolla Ivonne Möldersillä on neljä lasta.
Pelatessaan 1860 Münchenissä hän perusti oman fanikaupan nimellä "Die Wampe von Giesing (Giesingin vatsa)."
Alkuvuodesta 2021 hänestä tuli myös asiantuntija Saksan suoratoistopalvelu DAZN:iin.
Savelanpuisto

Savelanpuisto on monia ulkoliikuntapaikkoja sisältävä puisto Helsingin Malmin kaupunginosan lounaiskulmassa. Se sijaitsee Vantaanjoen itärannalla ja Kehä I -tien eteläpuolella. Savelanpuiston luoteispuolella on Savelan ja kaakkoispuolella Pihlajamäen ja Pihlajiston asuinalueet. Savelanpuiston halki kulkee Longinoja, joka laskee Vantaanjokeen puiston lounaiskulmassa. Joen vastarannalla on Oulunkylän siirtolapuutarha. Savelanpuiston etelärajaa pitkin kulkevalle Maaherrantielle on rakennettu Raide-Jokeri-pikaraitiotie.
Savelanpuistossa on jalkapallokenttä MagneCit Areena, jalkapallokäytössä oleva kuplahalli, muita pallopelikenttiä, ulkoilureittejä, 25 metrin korkuiset kuntoportaat sekä Pihlajamäen nuorisopuisto, johon kuuluvat Tyttöjenpuisto, rullalautailupuisto Freestyleparkki, pyöräilyratoja, monitoimikenttä ja kesäkahvila Linnunpesä. Puiston pohjoisosassa Longinojan varrella ovat Savelan koirapuisto ja Savelan viljelypalstat.
Alueella sijaitsevat myös Helsingin Uusi yhteiskoulu ja Pihlajamäen ala-aste. Niiden välissä kulkevat kadut Lucina Hagmanin kuja ja Lucina Hagmanin polku on nimetty Uuden yhteiskoulun perustajan mukaan.
Historiaa.
Savelanpuiston rakentamisesta päätettiin syksyllä 1976, ja alueesta käytettiin tuolloin nimitystä Longinojan virkistysalue. Noin 23 hehtaarin kokoisen puiston rakentaminen alkoi kuitenkin vasta 1980-luvun puolivälissä. Aluksi entisen peltoalueen maastomuotoja muutettiin maisemamuotoilun keinoin vaihtelevammiksi.
Rullalautailupuisto alueelle saatiin vuonna 1997 nuorten itsensä suunnittelemana. Sitä alettiin seuraavalla vuosikymmenellä laajentaa Pihlajamäen nuorisopuistoksi, joka avattiin yleisölle kesäkuussa 2009. Vuonna 2004 Rapakiventien varteen nousi kuplahalli jalkapallojunioreiden talvikauden harjoitustilaksi.
Kesällä 2021 avattiin uudistettuna PK-35:n kotikenttänä toimiva Pihlajamäen jalkapallostadion, jossa on nyt tuhatkunta katsomopaikkaa. Samana vuonna valmistuivat Savelanpuistosta Pihlajiston Pyynikintielle nousevat kuntoportaat ja jokirannan uusi onkilaituri.
Philipp Schall von Bell

Philipp Schall von Bell (s. Nordrhein-Westfalen – k. joulukuu 1560 Moskova) oli Liivinmaan ritarikunnan ylimpiä sotapäälliköitä sekä alueen maaherra ("Landmarschall"), jossa virassa hän seurasi pakenevaa edeltäjäänsä, Viljandin suurta linnoitusta hallinnutta J. W. von Fürstenbergiä Venäjän tsaari Iivana IV Julman aloittaman Liivinmaan sodan aikana. Virallisesti koko Liivinmaan maaherraksi tuli von Fürstenbergin jälkeen Gotthard Kettler. von Bell johti saksalais-liiviläisiä joukkoja Härgmäen taistelussa elokuussa 1560, ja taistelu päättyi Vasili Barbašinin johtamille venäläisille. Von Bell joutui vangiksi samoin kuin von Fürstenbergkin. Iivana määräsi von Bellin ja kolme muuta liiviläisupseeria teloitettaviksi, mahdollisesti epäkunnioittavan käyttäytymisen vuoksi, tai mahdollisesti siksi, että Iivanan epäsuosioon joutunut entinen Venäjän vaikutusvaltaisin aatelisjohtaja, pääministeriksi verrattava Aleksei Adašev puhui hänen puolestaan.
Tuuli Viinikka

Tuuli Viinikka (s. 27. lokakuuta 2004 Hämeenlinna) on suomalainen jalkapalloilija. Hän on pelannut Hämeenlinnan Jalkapalloseuran junioreissa. Hän pelasi Kansallisessa liigassa ensimmäiset ottelunsa Tampereen Ilveksen joukkueessa kaudella 2022. Ilveksessä Viinikka pelasi kahden kauden aikana yhteensä 43 Kansallisen liigan ottelua, joissa hän onnistui maalinteossa seitsemän kertaa. Kauden 2023 pääteeksi hän siirtyi Kuopion Palloseuraan yksivuotisella sopimuksella, joka sisältää option myös kaudesta 2025. Hän pelasi kaudella 2024 kuopiolaisseurassa 11 liigaottelua, joissa hän teki yhden maalin.
Viinikka on pelannut Suomen alle 19- ja alle 23-vuotiaiden maajoukkueissa. A-maajoukkueeseen hänet kutsuttiin ensimmäisen kerran Kansojen liigan otteluun Kroatiaa vastaan lokakuussa 2023.
Munjärvi (järvi)

Munjärvi (, ) on Suojoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Kontupohjan piirin Petrovskin kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 13,2 neliökilometriä ja valuma-alueen laajuus 25,6 neliökilometriä. Järvi koostuu neljästä kapeiden salmien yhdistämästä selästä ja se on varsinkin pohjoisosassa varsin syvä.
Munjärveen virtaa seitsemän puroa. Se laskee Perttijärveen
Munozerkajoen kautta. Kalalajeja ovat nieriä, siika, muikku, kuore, hauki, särki, salakka, lahna, kivennuoliainen, made, ahven, kiiski, kivisimppu ja härkäsimppu.
Järven rannalla sijaitsee Munjärvenlahti ja muita kyliä.
Vuohtjärvi (Petrovskin järvi)

Vuohtjärvi () on Suojoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Kontupohjan piirin Petrovskin kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 3,2 neliökilometriä ja valuma-alueen laajuus 29,8 neliökilometriä.
Vuohtjärveen virtaa kaksi puroa ja se laskee puron kautta Nasanaisenjärveen. Kalalajeja ovat muikku, hauki, särki, salakka, lahna, säyne, made, ahven ja kiiski.
Järven luoteisrannalla sijaitsee Vuohtjärven kylä.
Uurasjärvi (Petrovski)

Uurasjärvi () on Suunujoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Kontupohjan piirin Petrovskin kunnassa. Sen pinta-ala on 4,2 neliökilometriä ja valuma-alueen laajuus 7,9 neliökilometriä.
Uurasjärveen ei virtaa pintavesiä. Se laskee Venjuranjärveen. Kalalajeja ovat muikku, hauki, särki, salakka, lahna, säyne, made, ahven ja kiiski.
Järven rannoilla ei ole asutusta.
Ukrainan valtion hätäpalvelu

Ukrainan valtion hätäpalvelu (, lyhennys , DSNS) on Ukrainan valtiollinen palo- ja pelastustoiminnasta sekä väestönsuojelusta vastaava siviiliviranomainen. Hallinnollisesti se on Ukrainan sisäministeriön alaisuudessa. 
DSNS vastaa esimerkiksi hätänumerosta 112 sekä suuronnettomuuksien ehkäisystä ja ennakoinnista Ukrainassa. Palojen ennaltaehkäisy palotarkastuksineen ja kaivosten työturvallisuus ovat valtion hätäpalvelun työtä. Myös sää- ja tulvaennustuksista vastaava Ukrainan hydrometeorologinen keskus toimii osana Ukrainan valtion hätäpalvelua.
Ukrainan hätäpalvelujen organisointia muutettiin vuonna 2012. Tuolloin hätäpalvelusta vastannut, vuonna 1996 perustettu Ukrainan hätätilaministeriö () muutettiin valtion hätätilapalveluksi. Hätätilaministeriö perustettiin Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden seurauksena. Tšernobylin suojavyöhykkeen seuranta ja valvonta kuuluu nykyäänkin DSNS:n tehtävänkuvaan.
Hätätilapalvelu tekee kahdenvälistä yhteistyötä usean maan kanssa. Muun muassa Saksa ja Puola ovat olleet tukemassa Ukrainan valtion hätäpalvelun kehittämistä 2010- ja 2020-luvuilla.
Venäjän hyökkäyssodan (2022–) aikana Ukrainan valtion hätätilapalvelun tehtävämäärät ovat lisääntyneet runsaasti. Sodan alettua hätätilapalvelu ei ole (23. helmikuuta 2022 jälkeen) julkaissut tehtäviensä operationaalista tilannekuvaa verkkosivullaan.
Vera Milesin filmografia

Tämä on Vera Milesin filmografia.
Lähde:
Perttijärvi (Kentjärvi)

Perttijärvi () on Suojoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Kontupohjan piirin Kentjärven kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 12,8 neliökilometriä ja valuma-alueen laajuus 152 neliökilometriä.
Perttijärveen laskee Munjärvestä tuleva Munozerkajoki ja kymmenen puroa. Se laskee kapeikon kautta Kentjärveen.
Järvella harjoitetaan kalanviljelyä sekä ammatti-, kotitarve- ja virkistyskalastusta. Kalalajeja ovat taimen, siika, kuore, hauki, särki, sorva, salakka, kivennuoliainen, made, ahven, kiiski, kolmipiikki, kymmenpiikki ja kivisimppu. Kentjärven kylä ottaa käyttövetensä Perttijärvestä.
Kabinetti

Kabinetti on rakennuksessa sijaitseva yksityinen usein erillinen kokous- tai virkahuone, jossa toimitetaan vieraiden vastaanottoa sekä järjestetään yksityistilaisuuksia kuten kokouksia ja neuvotteluja.
Arkkitehtonisesti kabinetti on suunniteltu rakennuksen avoimelle ja valoisalle puolelle, esimerkiksi rakennuksen näköispaikalle kuten kattohuoneistoon tai vintille. Kabinetin koko riippuu sen käyttötarpeista sekä käyttöasteesta; huoneita voi olla yksi tai useampi.
Historia.
Kabinetti on lähtöisin eurooppalaiselta klassismin ja modernismin kaudelta. Kabinettitiloja on rakennettu arvorakennuksiin kuten palatseihin, linnoihin ja kartanoihin virkahuoneiksi, jotka on suunniteltu etiketinmukaisiksi kokoontumishuoneiksi, esimerkiksi arvohenkilöiden audienssien vastaanottotiloiksi. Tämän tyyppisten tilahuoneratkaisujen olosuhteet ovat sisutusarkkitehtonisesti suunniteltuja ja koristeltuja toimistohuoneita, joissa esimerkiksi käytetään aiheen liittyvää kulttuurihistoriallista museo- ja koriste-esineistöä.
Klaus Korhonen (diplomaatti)

Klaus Korhonen (s. 1961) on suurlähettiläs Suomen ulkoministeriössä Helsingissä. Hänet valittiin Ulkopoliittisen instituutin (FIIA) hallituksen puheenjohtajaksi helmikuussa 2024.
Ura.
Korhonen toimi Suomen Nato-edustuston päällikkönä Brysselissä 2019-2023. Hänen kaudellaan Suomi teki päätöksen liittyä Natoon, ja Korhonen toimitti jäsenhakemuksen pääsihteeri Jens Stoltenbergille 18. toukokuuta 2022. Suomen astuttua liittokunnan jäseneksi 4. huhtikuuta 2023 hänestä tuli maan ensimmäisen Pysyvä edustaja Natossa Brysselin kautensa loppuun asti 31. elokuuta 2023.
Hän oli kansainvälisen asekauppasopimuksen (Arms Trade Treaty, ATT) puheenjohtaja 2016-2017.
Korhonen on palvellut Suomen suurlähettiläänä Alankomaissa ja samalla Pysyvänä edustajana Kemiallisen aseen kieltosopimusjärjestössä OPCW:ssä 2009-2013 sekä edustustoissa Moskovassa 1988-1991 ja Genevessä 1991-1996.
Helsingissä ulkoministeriössä hän on työskennellyt mm. asevalvontasuurlähettiläänä 2013-2018, itäosaston apulaisosastopäällikkönä 2006-2009 sekä suunnittelu- ja tutkimusyksikön päällikkönä 2001-2004.
Asevalvotasuurlähettiläänä hän toimi Suomen valtuuskunnan puheenjohtajana ydinsulkusopimuksen (NPT) tarkastelukonferenssissa New Yorkissa 2015, Suomen Sherpana ydinturvahuippukokouksissa (NSS) Haagissa 2014 ja Washingtonissa 2016. Korhonen oli Ydinterrorismin torjuntaa koskevan globaalialoitteen (GICNT) yleiskokouksen puheenjohtaja Helsingissä 2015 ja valmistelujen koordinaattori.
Korhonen valmistui valtiotieteiden maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1986. Hän tuli Suomen ulkoministeriön palvelukseen vuonna 1987.
Korhoselle on myönnetty Suomen leijonan komentajamerkki 2020 ja Sotilasansiomitali 2004. Hän on sotilasarvoltaan reservin kapteeni.
Näsby folkskola

Näsby folkskola on entinen ruotsinkielinen kansakoulu Niemenkylän kylässä, Siuntiossa, Uudellamaalla.
Näsby folkskola aloitti toimintansa 1. syyskuuta 1892 Kanalan kartanolta vuokratussa tilassa. Vuokratiloissa koulu toimi aina vuoteen 1900, jolloin se siirtyi omaan koulurakennukseen. Näsby folkskolanin ensimmäinen opettaja oli Elin Nordberg. Uusi koulu rakennettiin maanomistaja Ture W. Lindebergin lahjoittamalle tontille Niemenkylään. Kansakoulu lakkautettiin vuonna 1924 kun sen koulupiiri jaettiin Bäcksin ja Aiskoksen koulupiireihin.
Vikarfall folkskola

Vikarfall folkskola oli järjestyksessä toinen kansakoulu Siuntiossa, Uudellamaalla. Tämä ruotsinkielinen kansakoulu perustettiin vuonna 1884 ja sen ensimmäinen opettaja oli Fanny Wiksten. Koulu rakennettiin maanomistaja Henrik Adlercreutzin ja insinööri A. Le Bellin lahjoittamalle maa-alueelle Vikarfalliin vuonna 1884. Vuonna 1908 koulussa opiskeli yhteensä 18 oppilasta, joista 12 oli poikia ja 6 tyttöjä.
Vikarfallin koulu lakkautettiin vuonna 1924 kun koulupiiri jaettiin Bäcksin ja Aiskoksen koulupiireihin. Nykyisin koulu on yksityisomistuksessa.
Thomas Goffe

Thomas Goffe (Essex 1591? – 1629) oli englantilainen näytelmäkirjailija, runoilija ja oraattori.
Goffen näytelmiä esitettiin hänen eläessään Oxfordin yliopiston Christ Churchissa. Kuitenkin niitä julkaistiin vasta hänen kuoltuaan. Vuonna 1631 ilmestyi "The Raging Turke" ja vuonna 1632 "The Couragious Turko". Goffea pidettiin yhtenä merkittävimmistä englantilaisista tragedioiden laatijoista, ja useita ajan näytelmiä pantiin myös virheellisesti hänen nimiinsä. Vaikka hänen maineensa säilyi halki 1600-luvun ja toinen painos hänen kirjallisuudestaan julkaistiin vuonna 1656, hän vaipui sittemmin pitkälti unohduksiin.
Surmalahti

Surmalahti, Surlahti eli Suurlahti (lyydiksi "Surmalaht", "Surlaht"; ) on Suojoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Äänisenrannan piirin Suojun kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 11,0 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 408 neliökilometriä, keskisyvyys 14,5 metriä ja suurin syvyys 24,0 metriä.
Surmalahti on salmen kautta yhteydessä Ukšjärveen. Sen kalalajeja ovat siika, kuore, hauki, särki, lahna, säyne, made, ahven ja kiiski. Järven ympärillä on kesäasutusta.
Girolamo da Treviso

Girolamo da Treviso (1498 Treviso – 1544) oli italialainen taidemaalari, kuvanveistäjä ja piirtäjä.
Giorgio Vasarin vuodelta 1550 olevan tiedon mukaan Girolamo da Treviso syntyi vuonna 1498 Trevisossa. Varhaisin dokumentoitu tieto hänestä Bolognassa on vuodelta 1523, mutta hänen uskotaan saapuneen sinne vuonna 1520. Hänen toimintaansa Bolognassa liittyvät asiakirjat tekevät selväksi sen, että hänen isänsä oli Tommaso-niminen mies eikä taidemaalari Pier Maria Pennacchi, vaikka näin aikoinaan uskottiin. 
Girolamo da Treviso tuotti vuosien 1515–1520 välisenä aikana muun muassa puupiirroksen "Susanna e i vecchioni" sekä maalauksia, joissa näkyi Giacomo Francian ja Marcantonio Raimondin vaikutus. Vuosina 1524–1526 hän osallistui San Petronion basilikan koristeluun Bolognassa. Vuonna 1527 hän teki freskot genovalaisen Casa Dorian julkisivuun. Vuosina 1531–1532 hän työskenteli Andrea Odonin talon julkisivun parissa. Girolamo da Treviso myös koristeli Commendan kirkon apsiksen Faenzassa vuonna 1533 ja tuotti vuosien 1529–1538 välisenä aikana freskoja San Sebastianon rukoustiloihin Castel Bolognesessa. Englantilaisten opiskelijoiden kappeliin tekemänsä maalauksen ansiosta hän sai Henrik VIII:ltä kutsun työskennellä englantilaisen hovin palveluksessa sotilasinsinöörinä.
Pietro Aretinon laatiman kirjeen mukaan Girolamo da Treviso kuoli vähän ennen syyskuuta 1544 Picardien Boulognessa kanuunan tykitykseen työskennellessään ranskalaisen kaupungin piiritykseen osallistuneen englantilaisen tykistön bastionijärjestelmän parissa.
Marthabo

Marthabo on juhla- ja kurssitila, joka sijaitsee Siuntiossa, Uudellamaalla aivan Siuntion kirkonkylän tuntumassa. Marthabon tontin lahjoitti Siuntion Martoille maanomistaja Vilhelm Salovius vuonna 1930. Tälle tontille rakennettiin samana vuonna Marthabo, joka vihittiin käyttöön 6. marraskuuta 1930.
Rakennuksessa toimi vuodesta 1933 "Mellersta Sjundeå Marthakrets", joka järjesti rakennuksessa muun muassa käsityökursseja. Mellersta Sjundeå Marthakrets lopetti toiminnan rakennuksessa vuonna 2022. Marttajärjestö luovutti rakennuksen tuolloin uudelle "Marthabo r.f." -järjestölle, jonka tavoitteena on pitää Marthabo kunnossa ja elävänä. Marthabota vuokrataan myös erilaisiin juhliin ja tilaisuuksiin.
Manu Sareen

Manu Sareen (s. 16. toukokuuta 1967 Punjab, Intia) on tanskalainen poliitikko ja kirjailija. Hän on istunut kansankäräjillä vuosina 2011–2015 sekä toiminut Tanskan tasa-arvo-, kirkko- ja pohjoismaaministerinä vuosina 2011–2014 sekä Tanskan lapsi-, tasa-arvo-, integraatio- ja sosiaaliministerinä vuosina 2014–2015.
Sareen edusti aiemmin Radikaalia Venstreä, mistä hän siirtyi Alternativet-puolueeseen vuonna 2016. Vuonna 2018 hänestä tuli sosiaalidemokraattien jäsen.
Sareen on kirjoittanut useita lastenkirjoja, tietokirjoja sekä omaelämäkerran.
Yksityiselämä.
Sareen on syntynyt Intiassa ja muuttanut Tanskaan lapsena vuonna 1971.
Eerik III Lam

Eerik III Lam (); (n. 1120 – 27. elokuuta 1146) oli Tanskan kuningas vuosina 1137–1146, jonka jälkeen hän luopui vallasta. Hän oli ainoa vapaaehtoisesti vallasta luopunut Tanskan hallitsija miltei 900 vuoden ajan, kunnes kuningatar Margareeta II luopui vallasta vuonna 2024.
Suku.
Eerik III oli Eerik I Ejegodin tyttären Ragnhildin ja Maunu Hyvän tyttärentyttärenpojan Hakon Jyden poika. Vuonna 1137 murhatun edeltäjänsä Eerik II Emunen veljenpoikana hän oli tämän lähin sukulainen ja nousi siten valtaistuimelle.
Kuningas.
Eerikin valtakaudesta ei tiedetä paljon. Vuosina 1139–1141 hän taisteli vallasta Oluf Haraldsenia vastaan, jonka hän surmasi vuonna 1141 tai 1142 Helsingborgissa. Norjan sisällissotien aikaan Eerik tuki Maunu Sokeaa ja Sigurd Slembeä. Eerikillä oli hyvä suhde kirkon sekä erityisesti Roskilden piispa Eskilin kanssa, ja hän anoi merkittäviä erioikeuksia Odensessa ja Næstvedissä sijainneille luostareille.
Eerik luopui kruunusta vuonna 1146 ja ryhtyi munkiksi Odense Pyhän Knuutin luostarissa, jossa hän kuoli elokuussa 1146. Eerik oli hurskas ihminen, mistä juontuu hänen liikanimensä, ’lammasta’ tarkoittava "Lam".
Avioliitto ja jälkeläiset.
Vuonna 1143 tai 1144 Eerik avioitui Nordmarkin, Staden ja Ditmarschenin markkreivi Rudolf I:n ja Sponheim-Lavanttalin kreivitär Richardiksen tyttären, Luitgard Salzwedeliläisen (n. 1110–1152) kanssa. Parilla ei ollut lapsia. Eerik erosi Luitgardista tämän uskottomuuden vuoksi. Luitgard oli eronnut edellisestä puolisostaan, Saksin vaaliruhtinas Friedrich II von Sommerschenburgista vuonna 1142 liian läheisen sukulaisuussuhteen perusteella, heillä oli neljä lasta. Eerikin kuoleman jälkeen hän avioitui vuonna 1148 Hermann II von Winzenburg-Northeimin kanssa ja heille syntyi kolme tytärtä.
Eerikillä oli avioton lapsi, Magnus.
Homselänjärvi

Homselänjärvi (lyydiksi "Homselgänd’äŕv", ) on Suojoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Kontupohjan piirin Kentjärven kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 3,5 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 61,3 neliökilometriä ja keskisyvyys 5,1 metriä.
Homselänjärvi koostuu läntisestä (ven. "Gomselgskoje") ja itäisestä ("Gomselga") selästä. Siihen virtaa viisi puroa. Järvi laskee Kentjärveen Angozeron kautta. Kalalajeja ovat kuore, hauki, lahna, säyne, pasuri, made, kiiski ja kivisimppu.
Järven rannalla sijaitsee Homselän kylä.