Messerschmitt P.1104

Messerschmitt P.1104 oli saksalaisen Messerschmitt AG:n suunnittelema toisen maailmansodan aikainen kevyt rakettimoottoroitu torjuntahävittäjä. Se suunniteltiin täyttämään RLM:n asettamat vaatimukset uutta torjuntahävittäjää varten, ja kilpaili muiden lentokonevalmistajien ehdotelmia vastaan, mutta ei lopulta osoittanut suosiota ja hävisi kilpailevia ehdotelmia vastaan. Projekti ei täten koskaan edennyt suunnitteluvaihetta pidemmälle.
Suunnittelu ja kehitys.
Vuoden 1944 alussa kaivattiin Saksassa kipeästi uutta ja tehokasta torjuntahävittäjää vastaamaan liittoutuneiden jatkuviin pommituksiin, jotka aiheuttivat suurta tuhoa saksan teollisuudelle sekä infrastruktuurille. Pommikoneiden torjumiseen kehitetty Messerschmitt Me 163 ei osoittautunut tarpeeksi tehokkaaksi ja oli sen lisäksi kallis valmistaa, joten vuoden 1944 keväänä Saksan ilmailuministeriö (RLM) laati vaatimukset uutta torjuntahävittäjää varten.
Vastauksena vaatimuksiin laadittiin Messerschmittillä piirrokset uutta kevyttä ja halpaa rakettimoottoroitua hävittäjää varten, jotka lähetettiin näiden valmistuttua RLM:lle arvioitavaksi. Alustavista suunnittelutöistä oli vastuussa Messerschmittin Oberammergaun yksikkö, joka sai piirrokset valmiiksi elo- syyskuun aikana. Pirroksille annettiin nimeksi P.1104, ja nämä joutuivat kilpailemaan mm. Heinkelin, Junkersin ja Bachemin ehdotelmia vastaan. Ensimmäinen kirjattu tapaaminen Saksan kehityslautakunnassa koskien ehdotelmia uudesta torjuntahävittäjästä pidettiin elokuussa vuonna 1944. Tapaamisen päätteeksi ehdotelmista ei löydetty selkeää voittajaa, mutta marraskuuhun mennessä oli näiden joukosta valikoitu neljä, joiden kehitystöitä määrättiin jatkettavaksi. Marraskuun tapaamiseen listattujen ehdotelmien joukosta ei löytynyt enää Messerschmittin P.1104:ää, jonka vuoksi on hyväksyttyä olettaa että kyseinen ehdotelma hylättiin osallistujien joukosta joskus elokuun ja marraskuun välillä. Mahdollinen tekijä hylkäämiseen on Messerschmittin kaksi muuta suurta suosiota kerännyttä projektia jotka olivat myös asetettuna ehdolle, näiden ollen rakettimoottoriavusteinen Me 262, sekä rakettimoottoroitu Me 263, jolloin P.1104:n kehitystöihin kulutettu työvoima oltaisiin nähty hyödyllisemmäksi käyttää näiden projektien parissa. Toisena hylkäämiseen vaikuttaneista tekijöistä voidaan pitää samana vuonna asetettua kieltoa pitkän kantaman pommikoneiden kehittämisestä, sillä yksi mahdollinen käyttötarkoitus P.1104:llä olisi ollut toimia sen pienen kokonsa ansiosta parasiittihävittäjänä suuremman pommikoneen kyydissä.
Kilpailu parhaimman torjuntahävittäjän löytämiseksi sai ratkaisevan päätöksen joulukuussa 1944, kun kehityslautakunnassa päätettiin rakettimoottoriavusteisen Me 262:n kehitystöiden jatkettavan kaikista lupaavimpana projektina, Me 263:n toisena heti perässä ja kaikkien muiden ehdolle asetettujen mallien kehitystöiden keskeytettävän kunnes edellä mainituista projekteista saadaan uusia tuloksia lopullisen päätöksen tekemiseksi. Bachemin ehdolle asettaman Ba 349:n kehitystöiden annettiin kuitenkin jatkua, sillä konetyypin ensilento luvattiin tapahtuvan hyvin pian. P.1104:n osalta nämä päätökset kuitenkin tarkoittivat viimeistään tässä vaiheessa projektin lopullista keskeyttämistä, eikä kyseinen lentokonetyyppi koskaan edennyt pelkkää suunnitteluvaihetta pidemmälle. Siihen ei myöskään palattu enää jälkikäteen.
Rakenne.
Rakenteeltaan P.1104:n oli tarkoitus olla mahdollisimman kevyt, halpa ja yksinkertainen, ollen lähes kokonaan puusta valmistettu. Siivet olivat itsekantavat suorat olkasiivet, jotka pohjautuivat vahvasti V1 -ohjuksen rakenteeseen, ollen täten ulkonäöltään hyvin neliskanttiset. Sama pätee myös pyrstöön, jonka vakaimet muistuttivat V1:n pyrstöosia. Runko oli kooltaan hyvin pieni, ja poikkileikkaukseltaan pyöreän muotoinen. Koneen miehistö koostui yhdestä lentäjästä, ja tämä oli paikoitettuna kapeaan ohjaamoon, joka sijaitsi suunnilleen rungon keskiosassa siipien etupuolella. Ohjaamosta oli myös karsittu pois kaikki paitsi välttämättömimmät mittarit sekä varusteet, jotta kone voitiin pitää mahdollisimman yksinkertaisena. Ohjaamon taka- ja etupuolilla sijaitsivat polttoainesäiliöt, jotka syöttivät koneen voimanlähteenä toimivaa Walter HWK 109-509 A-2 rakettimoottoria, joka olisi kyennyt tuottamaan 1 700 kp työntövoimaa pääsuuttimesta, ja 300 kp työntövoimaa matkalentosuuttimesta. Moottorin tuli olla asennettuna rungon sisälle ohjaamon taakse polttoainesäiliön ympäröimänä, ja sen suuttimet sijaitsivat rungon ääripäässä pyrstön alapuolella.
Laskeutumista varten oli koneeseen asennettu rungon perälle yksi kannuspyörä, sekä rungon pohjalle sen keskelle päälaskutelineenä toimiva vetäytyvä jalas, ollen toimintaperiaatteeltaan samanlainen kuin Me 163:ssa. Epätavallisen laskutelineratkaisun vuoksi ei lentoonlähtö olisi onnistunut tavanomaisen lentokoneen tavoin, vaan olisi kyseinen kone joko hinattu toisen lentokoneen perässä tai kuljetettu pommikoneeseen ripustettuna parasiittihävittäjän tavoin toiminta-alueelle. Toiminta-alueelta olisi kyseisellä koneella ollut erittäin rajattu kantama, joka olisi ulottunut vain 85 kilometrin säteelle rakettimoottorin erittäin suuren polttoaineenkulutuksen ja polttoainesäiliöiden niukan tilavuuden vuoksi.
Torjuntatehtäviä varten olisi koneeseen asennettu yksi 30 mm MK 108 konetykki sadan patruunan lippaalla rungon keulaan ohjaamon alapuolelle. Mahdollisia versioita oltaisiin myös voitu kehittää, joita oltaisiin kyetty käyttämään alustoina rakettien tai lentopommien lähettämiseen, taikka "murtajina" viholliskoneiden tuhoamiseen törmäysvaikutuksen avulla.
Suoritusarvoista ja mitoista ei konetyypille ole saatavilla tarkkoja laskelmia, mutta arvioita on annettu joillekin näistä tiedoista. Siipien kärkiväliksi on arvioitu noin 5,38 metriä, pituudeksi noin 5 metriä ja korkeudeksi noin 1,75 metriä. Painoa lopulliselle yksilölle tulisi noin 1 110 kilogrammaa, ja suurin nopeus olisi 840 - 930 km/h väliltä.