tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sap

Sap on Alice in Chainsin EP-levy, joka julkaistiin 21. maaliskuuta 1992.
Albumi nimettiin rumpali Sean Kinneyn näkemän unen jälkeen, kun EP oli nauhoitettu. Unessa yhtyeen jäsenet ovat lehdistötilaisuudessa ja vahvistavat nimeksi "Sap". Tämä albumin kevyemmän soundin syytä.
EP julkaistiin uudelleen vuonna 1994 rajoitettuna tupla-vinyylinä "Jar of Flies" -EP:n kanssa.
"Sap" uudelleenjulkaistiin vielä kerran vuonna 1995 , jolloin mukana olivat sanoitukset sekä hieman erilainen kansitaide.
EP:n kappaleesta "Got Me Wrong" tuli hyvin tunnettu Alice in Chains -kappale. Kappaleessa "Right Turn" laulavat myös Soundgardenin laulaja Chris Cornell ja Mark Arm Mudhoneystä.
Kappalelista.
"Right Turn" on merkitty Alice Mudgardenin kirjoittamaksi. "Love Song" on listaamaton cd:llä.
Singlet.
Billboard (Pohjois-Amerikka)
Pianokonsertto (Grieg)

Edvard Griegin pianokonsertto a-molli op. 16 kuuluu suosituimpiin pianokonserttoihin ja norjalaisen taidemusiikin merkkiteoksiin. Se valmistui vuonna 1868 ja on Griegin ainut valmistunut konsertto. 
Taustaa.
Grieg sävelsi ainoan konserttonsa vuonna 1868, ja teos kantaesitettiin Kööpenhaminassa huhtikuussa 1869. Pianistina toimi norjalainen Edmund Neupert. Säveltäjä teki konserttoon muutoksia ainakin seitsemän kertaa ennen kuolemaansa. Franz Liszt soitti konsertton 1870 Roomassa ja antoi loistavaa kehua, mutta ehdotti pieniä muutoksia.
Griegin pianokonserttoa verrataan usein Schumannin pianokonserttoon. Molemmat ovat a-mollissa, ja teokset ovat sävellystyyliltään hyvin samankaltaiset. Grieg kuuli Clara Schumannin esittämänä sitä noin vuonna 1858 Leipzigissa nuorena oppilaana konservatoriossa.
Rakenne ja orkestraatio.
Kuten valtaosa pianokonsertoista, Griegin pianokonsertto jakautuu kolmeen osaan:
Soolopianoa säestää suuri orkesteri, joka koostuu kahdesta huilusta, kahdesta oboesta, kahdesta klarinetista, kahdesta fagotista, neljästä käyrätorvesta, kahdesta trumpetista, kolmesta pasuunasta, patarummuista ja jousisoittimista. Tavanomainen esitysaika on noin 30 minuuttia.
Levytyksiä.
Griegin pianokonsertto on levytetty usein. Alla esimerkkejä tunnetuista levytyksistä.
Pakoros I

Pakoros I (kuoli 38 eaa.) oli parthialainen prinssi, joka ehkä oli isänsä Orodes II:n kanssahallitsija.
Pakoros johti sotaretkeä Roomaa vastaan sen jälkeen kun parthialaiset olivat kukistaneet Marcus Licinius Crassuksen Carrhaen taistelussa vuonna 53 eaa. Pakosroksen johtamat joukot valtasivat Syyrian, mutta Gaius Cassius Longinus kukisti hänet ja hän joutui perääntymään.
Vuonna 40 eaa. Pakoros liittoutui Quintus Labienuksen kanssa ja hyökkäsi taas Syyriaan (Rooman–Parthian sota (40 eaa.–33 eaa.)). Yhdessä Labienuksen kanssa parthialaiset kukistivat paikallisen roomalaisen päällikön Saxan. Parthialaiset valtasivat pian koko Palestiinan ja osia Vähästä-Aasiasta. Judeassa Pakoros syrjäytti kuningas Hyrkanos II:n ja nimitti tämän veljenpojan Antigonoksen kuninkaaksi.
Vuonna 39 eaa. roomalaiset tekivät vastahyökkäyksen Publius Ventidius Bassuksen johdolla. Labienus kuoli taistelussa Taurus-vuorilla. Pakoros hyökkäsi Syyriaan vielä vuonna 38 eaa., mutta kuoli taistelussa.
Glasgow’n kansainvälinen lentoasema

Glasgow’n kansainvälinen lentoasema (, ) sijaitsee Renfrewshiressä, 13 kilometriä länteen Glasgow’sta, lähellä Paisleyn ja Renfrew’n kaupunkeja. 
Nykyään Glasgow’n kansainvälinen lentoasema on Skotlannin vilkkain ja Ison-Britannian seitsemänneksi vilkkain lentoasema. Glasgow’n kansainvälinen lentoasema on Skotlannin ensimmäinen lentoasema, joka käsitteli yli miljoonaa matkustajaa yhden kuukauden aikana.
Lentoaseman omistaa BAA, joka omistaa myös Heathrow’n, Gatwickin, Stanstedin, Edinburghin, Aberdeenin ja Southamptonin lentoasemat.
Terminaalin osat.
Glasgow’n kansainvälisen lentoaseman terminaalissa on kolme osaa, jotka jakautuvat länsi- (kansainvälisille lennoille), keski- (Ison-Britannian sisäisille lennoille) ja itäosaan (halpalentoyhtiöiden, Irlannin ja Pohjois-Irlannin lennoille). Keskiosa on osa vuonna 1966 rakennettua terminaalirakennusta. Itäosa rakennettiin 1970-luvun puolessa välissä ja länsiosa vuonna 1989.
Filosofisia muruja

Filosofisia muruja () on Søren Kierkegaardin vuonna 1844 kirjoittama filosofinen teos ja yksi hänen pääteoksistaan. Hän kirjoitti sen salanimellä Johannes Climacus noin kolmessa kuukaudessa.
Teos käsittelee filosofian ja kristinuskon välistä suhdetta. Kierkegaard jatkoi samasta aiheesta "Päättävässä epätieteellisessä jälkikirjoituksessa", jonka hän kirjoitti jälkikirjoitukseksi "Muruihin". Kierkegaard katsoo, että uskonnon ajatus pelastuksesta on filosofialle vieras ja se tulee siksi perustella toisin. Varsinaista apologetiikkaa hän ei kuitenkaan kannata. Hän esittää, mitä kristinusko vaatii ihmisiltä, ja miksi se on täysin epäsopiva hänen aikanaan suosiota kasvattaneen hegeliläisen teologian kanssa — Kierkegaard korosti (kristin)uskon paradoksaalisuutta, kun taas hegeliläisyydessä puhuttiin vastakohtien dialektisestä yhteen sovittamisesta. Teoksessa näkyy Kierkegaardin kiinnostus tietoteoriaan ja Platonin ajatukseen muistiinpalauttamisesta.
Kirjassa on viisi lukua, joita edeltää esipuhe ja propositio, ja seuraa opetus. Lukujen välissä on yksi ”liite” (”Paradoksista pahentuminen”), hegeliläistä termistöä käyttävä mutta hegeliläisyyttä vastustava historianfilosofinen ”välisoitto”, sekä ”lisäys”. Teos esittää olevansa Johannes Climacuksen ajatuskoe. Hän ei ole kristitty, mutta on kiinnostunut totuuden oppimisesta. Ensimmäisessä luvussa Kierkegaard vertaa Sokrateen kätilöntointa, jossa tieto synnytetään ihmisestä itsestään, siihen, kun Jumala herättää ihmisessä synnintunnon ja kaipuun pelastukseen. Toisessa luvussa selitetään ajatus Jumalasta opettajana ja vapahtajana. Jumalan toiminnan syynä on hänen rakkautensa oppilasta kohtaan, ja seurauksena Jumalan alentuminen ihmisten tasolle. 
Kolmas luku käsittelee ”absoluuttista paradoksia”, hullutusta, jonka Jumalan lihaksituleminen saa aikaan. Neljäs ja viides luku käsittelevät oppilaan ja opettajan välistä suhdetta.
Veljeni, Leijonamieli

Veljeni, Leijonamieli on Astrid Lindgrenin kirjoittama lastenkirja. Ruotsinkielinen alkuteos "Bröderna Lejonhjärta" ilmestyi vuonna 1973. Kirjan on suomentanut Kaarina Helakisa. Tarinan teemoja ovat kuolema, kuoleman jälkeinen elämä ja omien pelkojen voittaminen, mutta myös ystävyys, kunnioitus ja moraali. 
Kirjan pohjalta on tehty elokuva "Veljeni Leijonamieli" vuonna 1977. Elokuvan ohjasi Olle Hellbom. Vuonna 2012 ilmoitettiin Tomas Alfredsonin ohjaavan uuden sovituksen. Se on kuitenkin lykkääntynyt rahoitusongelmien vuoksi.
Kaarina Helakisan suomennoksesta on julkaistu äänikirja vuonna 2003 (WSOY). Äänikirjan lukijana on Jarmo Heikkinen. "Veljeni, Leijonamieli" on ollut myös suosittu näytelmien aiheena (esitetty muun muassa Suomenlinnan kesäteatterissa). Kirjan on kuvittanut Ilon Wikland.
Juoni.
Kirja kertoo kahdesta veljeksestä, Joonatan ja Kaarle Leijonasta. Korppu eli Kaarle on sairas pieni poika, joka ihailee rohkeaa ja ystävällistä isoveljeään Joonatania. Joonatan pelastaa Korpun palavasta talosta, mutta menehtyy itse. Korppu kuolee pian tämän jälkeen sairauteensa ja seuraa veljeään kauniiseen maahan nimeltä Nangijala. Nangijalan ihanuutta häiritsevät kuitenkin julmat valloittajat, jotka haluavat alistaa asukkaat hirmuvaltansa alle, ja veljekset joutuvat mukaan taisteluun. Kirjan lopussa veljekset ajautuvat umpikujaan ja tekevät molemmat itsemurhan.
Newport Beach

Newport Beach on kaupunki Orangen piirikunnassa Kaliforniassa. Se sijaitsee noin 16 kilometriä etelään Santa Anan kaupungista. Vuonna 2000 kaupungin asukasluku oli 70 032.
Maantiede.
Yhdysvaltain väestönlaskentaviraston (US Census Bureau) mukaan kaupungin pinta-ala on 103,2 km², josta 38,3 km² maata ja 64,9 km² vettä. Veden osuus pinta-alasta on 62,91 %. 
Newport Beachin kaupungissa sijaitsevat Corona del Mar, Balboa Island, Newport Coast, San Joaquin Hills ja Balboa Peninsula.
Väestö.
Kaupungissa asui vuonna 2000 70 032 asukasta. Heistä oli 92,22 % valkoihoisia ja 4,00 % aasialaisia. Kaupungissa oli 33 071 kotitaloutta ja 16 965 perhettä. Keskimääräiset vuositulot vuonna 2006 olivat 103 068 Yhdysvaltain dollaria. 4,4 % asukkaista eli vuonna 2006 köyhyysrajan alapuolella. 
Muuta.
Newport Beach on televisio-ohjelmien O.C. ja Sukuvika tapahtumapaikka.
Melinda Clarke

Melinda Patrice ”Mindy” Clarke (s. 24. huhtikuuta 1969 Dana Point, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on näytellyt niin lukuisissa televisiosarjoissa kuin pienen budjetin elokuvissakin. Parhaiten hänet tunnettaneen kuitenkin 2000-luvun hittisarjasta "O.C." ja elokuvasta "Spawn" (1997), jossa hän oli naispääosassa.
Perhe.
Melinda Clarken äiti on entinen balettitanssija Patricia Lewis ja isä näyttelijä John Clarke. Melinda, jota kutsutaan lempinimellä Mindy, on yksi kolmesta sisaruksesta. Hänen sisarensa Heidi kuoli vuonna 1994 harvinaiseen mutta pahanlaatuiseen sydänkasvaimeen. Clarkella on veli nimeltä Joshua. 
Ura.
Clarke aloitti uransa näyttelemällä yhden kauden saippuasarjassa "Päivien viemää", jossa myös hänen isänsä näytteli. Sen jälkeen hän näytteli yhden kauden televisiosarjassa "S.O.F. – Vainukoirat" ja teki roolit myös sarjoissa "Kameleontti", "Xena", "Firefly", "Siskoni on noita", "Poliisipäällikkö Mannion", "C.S.I." ja "Vampyyripäiväkirjat".
Kuuluisuuteen Clarken nosti draamasarja "O.C.", jossa hän näytteli Julie Cooperia. Hän oli aluksi sivuhahmo, mutta roolista tuli myöhemmin keskeisempi.
2010-luvulla Clarke on tunnettu rooleistaan tv-sarjoissa "Nikita" ja "Dallas".
Yksityiselämä.
Clarkella on yksi tytär aviomiehensä Ernie Mirichin kanssa. Hän asuu perheensä kanssa Beverly Hillsissä Kaliforniassa. Clarke on ollut myös mukana hyväntekeväisyystyössä.
Wapit

Wapit oli WAP-teknologiaan erikoistunut mobiilipalveluita kehittävä ohjelmistotalo. Yhtiö perustettiin vuonna 1998 ja sen ensimmäiseksi toimitusjohtajaksi palkattiin yksi perustajista, Sleepy Sleepers- ja Leningrad Cowboys -yhtyeistä tuttu Mato Valtonen. Muita perustajia olivat Pekka Palin ja Antti Piippo . Wapit oli alansa edelläkävijä. Siksi toiminta ei alussa tuottanut voittoa, vaan sitä jouduttiin rahoittamaan kansainvälisten sijoitusyhtiöiden avulla. IT-kuplan puhjetessa ja riskirahoituksen ehtyessä Wapit meni konkurssiin kesäkuussa 2001.
Yrityksellä oli toimintaa pääasiassa Helsingissä, mutta se ehti laajentua myös kansainvälisesti. Sen ainoa kannattava yksikkö sijaitsi Singaporessa. Yhdysvalloissa sijainnutta toimistoa, samoin kuin Suomen Tampereella, ei koskaan otettu käyttöön. 
Yrityksen toimintakulttuuriin kuului henkilöstön voimakas sitouttaminen tekemällä koko henkilöstöstä sen omistajia. Tätä varten luotiin optio-ohjelma, joka takasi kaikille siellä työskenteleville oikeuden ostaa yrityksen osakkeita ale-hintaan tai saada niitä ilmaiseksi . 
Mato Valtosesta tuli julkisuudessa koko yrityksen keulakuva. Toimitusjohtajan tehtävät jätettyään hän toimikin sen tiedotusjohtajana konkurssiin saakka. Valtonen kirjoitti heti tuoreeltaan konkurssin jälkeen Wapitin tarinan kirjaksi nimeltään Noh, sano naakka ku nokka katkes. 
Wapitin merkittävimmäksi tuotteeksi osoittautui ilmaiseksi jaettu tekstiviesti- ja WAP-yhdyskäytävä "Kannel", jonka kehitystyötä jatkaa edelleen Kannel Group -konsortio.
Techniques d’Avant Garde

Techniques d’Avant Garde eli TAG on yksityinen luxemburgilaissyntyinen yhtiö. TAG:n omistavat Mansour Ojjeh ja Akram Ojjeh, jotka ovat varakkaita Saudi-Arabiassa syntyneitä liikemiehiä. TAG perustettiin vuonna 1975.
TAG sponsoroi Williams-tallia 1980-luvun alkupuoliskolla ja valmisti moottoreita McLaren-tallille 1980-puolivälin tienoilla. Suhde McLarenin kanssa jatkuu nykyäänkin, sillä Mansour Ojjeh omistaa McLaren-yhtymästä 15 %.
Eliminator

Eliminator on yhdysvaltalaisen rockyhtye ZZ Topin vuonna 1983 julkaisema kahdeksas albumi. Albumi oli yhtyeen lopullinen kaupallinen läpimurto ja sitä pidetään yleisesti yhtyeen suosituimpana albumina. Levyltä julkaistiin singlet ”Gimme All Your Lovin’”, ”Got Me Under Pressure”, ”Sharp Dressed Man”, ”TV Dinners” ja ”Legs”.
Rolling Stone -musiikkilehti listasi "Eliminatorin" 500 Greatest Albums of All Time (suom. kaikkien aikojen 500 parasta albumia) listallaan sijalle 396. Albumi valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen "1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään".
Suomessa albumi oli listaykkösenä yhteensä 11 viikkoa ja listaviikkoja sille kertyi yhteensä 65.
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Neuchâtel Xamax

 Neuchâtel Xamax Football Club on sveitsiläinen jalkapalloseura, jonka kotikaupunki on Neuchâtel. Joukkue on perustettu vuonna 1970, ja se pelasi joulukuuhun 2011 saakka Sveitsin pääsarjassa Axpo Super Leaguessa. Tammikuun 26. päivä 2012 seura ilmoitti kotisivuillaan ajautuneensa konkurssiin. Se perustettiin uudelleen mutta sen piti aloittaa Sveitsin amatööridivisioonassa. Kaudella 2018–2019 se pelaa jälleen Sveitsin pääsarjassa. Kotiottelunsa se pelaa Stade de la Maladièrellä.
Neuchâtel Xamax syntyi 1970, kun kaksi seuraa FC Xamax ja FC Neuchâtel fuusioituvat yhdeksi seuraksi. Ainoat mestaruutensa joukkue saavutti 1987 ja 1988. Joukkue putosi sarjatasoa alemmas 2007 mutta nousi jälleen kaudeksi 2008–2009 Axpo Super Leagueen.
Messukylän hautausmaa

Messukylän hautausmaa on kolmen Tampereen Messukylän kaupunginosassa sijaitsevan hautausmaan nimi, joista kaksi on tällä hetkellä käytössä.
Messukylän vanhan kirkon hautausmaa.
Messukylän keskiaikaisen kivikirkon yhteydessä oleva hautausmaa ei enää ole käytössä. Viimeiset hautaukset on tehty siellä vuonna 1860. 
Tällä hetkellä hautamuistomerkkejä on yhteensä neljä.
Keskinen hautausmaa.
Sijaitsee Messukylän koulun vieressä, pinta-ala noin 0,7 hehtaaria. Hautausmaa on ollut käytössä vuosina 1861–1927 ja uudelleen vuodesta 1994 alkaen. Keskisellä hautausmaalla sijaitsee myös muistolehto.
Messukylän kirkon hautausmaa ja uurnahautausmaa.
Sijaitsevat vuonna 1879 valmistuneen Messukylän uuden kirkon yhteydessä. Varsinainen hautausmaa ollut käytössä vuodesta 1891 alkaen. Varsinaisen hautausmaan itäpuolella sijaitseva uurnahautausmaa vihittiin käyttöön 24. syyskuuta 2006. Hautausmaan pinta-ala on kaksi hehtaaria ja uuden uurnahautausmaan kaksi hehtaaria. Uurnahautausmaan yhteydessä on kolumbaario, sirottelualue ja muistolehto. Alueella on myös tunnustukseton hauta-alue.
Hautausmaalla sijaitsee 1939–1945 sotien sankarihautausmaa ja sen muistomerkki on kuvanveistajä Rikhard Rautalinin teos vuodelta 1940. Kesällä 2007 uurnahautausmaalla paljastettiin Martti Aihan Pietá-veistos.
Rakkaus (Jarkko Martikaisen albumi)

Rakkaus on suomalaisen laulaja-lauluntekijä Jarkko Martikaisen toinen sooloalbumi. Se julkaistiin 13. syyskuuta 2006.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 10.
Hermann Friedmann

Adolph Hermann Friedmann (11. huhtikuuta 1873 Białystok, Puola – 25. toukokuuta 1957 Heidelberg, Länsi-Saksa) oli puolalais-saksalainen filosofi ja lainoppinut. Friedmann toimi asianajajana Helsingissä ja Lontoossa ja vuodesta 1950 lähtien Heidelbergin yliopiston kunniaprofessorina. Materialistisen maailmankäsityksen vastakohdaksi Friedmann loi morfologisen idealismin.
Filosofia.
Hermann Friedmann on nykyisin niin Suomessa kuin kansainvälisestikin lähes unohdettu filosofi. Hän kehitti morfologisen evoluutioteorian, aistipsykologian, modernin fysiikan ja pythagoralaisen musiikkitieteen pohjalta oman muototieteensä, niin kutsutun muotojen maailman semiotiikan. Friedmannin lähtökohta oli, että kaikki tieto perustuu aistihavaintoon, mutta havainto itsessään ei ole välitöntä.
Lakimiesura ja elämä.
Friedmann tunnettiin 1900-luvun suomalaisissa seurapiireissä hyvin, ja hänellä oli laajat kontaktit aikansa merkittävimpiin suomalaisiin taiteilijoihin ja vaikuttajiin. Hänen ystäväpiiriinsä kuuluivat muun muassa Eliel Saarinen, Akseli Gallen-Kallela ja Helmi Krohn.
Friedmann muutti Suomeen vuonna 1906 ja asettui Helsinkiin. Hän sai nopeasti Suomen suuriruhtinaskunnan kansalaisuuden ja oppi ruotsin kielen erinomaisesti. Friedmann työskenteli juristina, mutta häntä kiinnosti erityisesti filosofia.
Friedmann tuli Suomessa suurellekin yleisölle tunnetuksi jo 1900-luvun alkuvuosina, sillä hän piti suosittuja yleisöluentoja. Muutamissa rikosoikeudenkäynneissäkin Friedmann sai huomiota osakseen. Näistä merkittävin oli Suomen rikoshistoriassa ainutlaatuinen murhatapaus Turun Vartiovuorenmäellä: Friedmann puolusti Åbo Akademin kirjaston johtajaa ja tämän morsianta murhaoikeudenkäynnissä, jota selostettiin lehdissä ulkomaita myöten.
Huostaanotto Suomessa

Huostaanotto on lastensuojelun toimenpide, jossa lapsi otetaan pois vanhemmiltaan tai muulta yksityiseltä huoltajaltaan yhteiskunnan hoidettavaksi.
Huostaanotto Suomessa.
Lapsen huostaanottoon voidaan Suomen lastensuojelulain mukaan turvautua vain, jos kaikki seuraavat ehdot täyttyvät:
Huostaanotto voidaan toteuttaa joko kiireellisenä turvaamistoimenpiteenä, jolloin kyse on yleensä tilapäisestä huostaanotosta, tai varsinaisena huostaanottona, joka tarkoittaa yleensä lapsen pidempiaikaista sijoittamista kodin ulkopuolelle. Huostaanotto voi olla joko suostumukseen perustuva tai kunnan sosiaalilautakunta voi toteuttaa sen tahdonvastaisesti. Mikäli lapsen huoltaja tai 12 vuotta täyttänyt lapsi itse vastustaa huostaanottoa, päätös on vahvistettava hallinto-oikeudessa. 
Huostaanotto päättyy viimeistään sinä päivänä, kun lapsi täyttää 18 vuotta. Tämän jälkeen nuori on oikeutettu jälkihuoltoon, kunnes hän täyttää 21 vuotta. Huostaanotto voidaan lakkauttaa aiemminkin, mikäli lakkauttamisen ei katsota olevan vastoin lapsen etua. Sosiaaliviranomaisilla ei kuitenkaan ole velvoitetta tutkia huostaanoton tarkoituksenmukaisuutta sen tapahduttua.
Huostaanottojen määrät Suomessa.
Huostaanottojen määrä on kasvanut 2000-luvulla. Vuonna 2013 kodin ulkopuolelle oli sijoitettuna 18 022 lasta ja nuorta, joista 10 735 oli huostaanotettuna. Vuoden aikana kiireellisesti sijoitettiin 4 202 lasta. Vuosien 1995 ja 2010 välillä etenkin tahdonvastaiset huostaanotot ja kiireelliset sijoitukset lisääntyivät voimakkaasti: tahdonvastaiset huostaanotot yli kaksinkertaistuivat ja kiireelliset sijoitukset yli seitsemänkertaistuivat. Laitossijoitusten määrä on yli kaksinkertaistunut tällä aikavälillä..
Herraskosken kanava

Herraskosken kanava sijaitsee Virroilla ja yhdistää Vaskiveden ja Toisveden järvet. Reitti kanavalle kulkee etelästä Vaskiveden puolelta Keiturinsalmen kautta. Kanava muodostaa Näsijärven reitin yhdessä Muroleen kanavan kanssa. Kanava rakennettiin vuosina 1903–1907, ja se on pituudeltaan 825 metriä. Sulun pituus on 40 metriä, leveys 7,7 metriä ja syvyys 1,8 metriä. Kanavan ylittää kääntösilta (alikulkukorkeus 5,1 metriä) ja kiinteä maantiesilta (alikulkukorkeus 7,0 metriä). Se muutettiin automaattiseksi 1978. Kanavan sulkuportit ovat tyypiltään puiset salpausportit tyhjennys- ja täyttöluukuilla ja niiden koneistot ovat sähköhydrauliset. Sen sijaan kääntösillan koneisto on sähkömekaaninen. 
Lähes alkuperäisessä asussaan säilyneen kanavan varrelle on istutettu pihtakuusirivistö sekä sembramäntyjä. Alueella on myös kanavanvartijan asuintalo, perinnekylä,Martti Kitusen erämuseo ja kanavamuseo.
Kanava on nykyisin pelkästään matkailukäytössä ja veneiden sulutus toimii itsepalveluperiaatteella. Kanavan käyttö- ja kunnossapitotehtävistä vastaa Väyläviraston urakoitsijana Arctia Meritaito Oy.
Pekka Elo

Pekka Elo (14. heinäkuuta 1949 Keuruu – 14. joulukuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen opetusneuvos. Hän toimi Kouluhallituksen ja Opetushallituksen ylitarkastajana vuodesta 1982 lähtien erityisalana elämänkatsomustieto ja filosofiset kysymykset. Elo julkaisi näistä aiheista useita artikkeleita ja osallistui kokoomateosten toimittamiseen. Hän oli myös Ylioppilastutkintolautakunnan jäsen. Elon toimintaan Opetushallituksessa liittyi myös UNESCOn maailmanperintöhankkeeseen liittyviä tehtäviä. Tässä yhteydessä hän muun muassa toimitti Suomen Tammi -hankkeen julkaisuja.
Pekka Elo oli Suomen Humanistiliiton puheenjohtaja vuodesta 1999 kuolemaansa saakka. Humanistina Elo esimerkiksi vieraili muutaman kerran Rationalist Internationalin kokouksissa ja kirjoitti "Indian Sceptic" -lehteen ihmisoikeuskasvatuksesta.
Pekka Elo oli Association International des Professeurs de Philosophien (AIPPh) hallituksen jäsen. Elo kuului myös Nils Mustelinin rahaston johtoryhmään. 
Pekka Elon nimestä lyhentymällä on saattanut syntyä nettislangin sana "peelo", jolla tarkoitetaan toisia ärsyttävää, usein kokematonta keskustelupalstojen käyttäjää.
Ernest Walton

Ernest Thomas Sinton Walton (6. lokakuuta 1903, Dungarvan, Waterfordin kreivikunta, Irlanti – 25. kesäkuuta 1995) oli irlantilainen fyysikko. Vuonna 1951 Waltonille myönnettiin John Douglas Cockcroftin kanssa Nobelin fysiikan palkinto atomien ytimien keinotekoisen ydinreaktion tuottamisesta kiihdytettyjen hiukkasten avulla. Walton ja Cockcroft tekivät kokeensa Cavendish-laboratoriossa Cambridgen yliopistossa.
Ernest Walton oli metodistipapin poika ja joutui lapsena muuttamaan usein isänsä virkapaikkojen vaihtuessa. 12-vuotiaana hänet lähetettiin sisäoppilaitokseen, mistä hän jatkoi Dublinin Trinity Collegeen, missä hän suoritti maisterintutkinnon vuonna 1927. Hän sai stipendin Cambridgeen ja väitteli 1931. Kolme vuotta myöhemmin hän palasi Irlantiin Trinity Collegeen.
Cambridgessa Walton työskenteli Ernest Rutherfordin johtamassa Cavendish-laboratoriossa John Cockroftin kanssa. Vuonna 1928 hän kokeili kahta menetelmää suurienergiaisten hiukkasten kiihdyttämiseen. Molemmat yritykset epäonnistuivat silloin, mutta niiden pohjalta kehitettiin myöhemmin betatroni. Seuraavana vuonna Walton ja Cockroft onnistuivat valmistamaan lineaarikiihdyttimen ja sillä suuren joukon matalaenergiaisia hiukkasia. Vuonna 1932 he onnistuivat ensimmäisen kerran luomaan keinotekoisen ydinreatktion johon ei sisältynyt radioaktiivisia aineita.
Walton oli naimisissa ja hänellä oli neljä lasta, kaksi poikaa ja kaksi tyttöä.
Kaivoskannan kanava

Kaivoskannan kanava eli Visuveden kanava yhdistää Ruoveden Visuvedellä Tarjanneveden ja Vaskiveden järvet. Tämä Tampere–Virrat-laivareitin varrella sijaitseva kanava rakennettiin 1863–1864 ohittamaan järvet yhdistävä Visuveden salmi. Kanava erotti mantereesta silloisen Leijunniemen, jota alettiin kutsua Visuveden saareksi.
Kanavaa laajennettiin 1892–1893, minkä jälkeen syvyys oli 1,8 metriä ja leveys 10 metriä.
Uoma levennettiin ja syvennettiin kantatie 66:n perusparannusten yhteydessä 1974–1976. Vuonna 1976 kanavan nimeksi muutettiin Visuveden kanava sen oltua Kaivoksen kanava.
Kanavassa ei ole sulkuja. Nykyisin kanavan pituus on 80 metriä ja syväys 2,4 metriä. Kanavan ylittää kantatie 66 kääntösiltaa pitkin. Alkuperäisen nostosillan tilalle valmistui 1878 kääntösilta. Tämä silta oli käytössä vuoteen 1980. Viimeisimmän kääntösillan mekanismi muutettiin kauko-ohjattavaksi vuonna 2009.
Molineux Stadium

Molineux Stadium on Wolverhampton Wanderersin kotikenttä. Wolves on pelannut kotiottelunsa Molineuxilla jo vuodesta 1889 lähtien. Kentän yleisöennätys on FA Cupin ottelusta vuodelta 1939, kun Wolverhamptonin ja Liverpoolin välistä ottelua oli seuraamassa 61 315 katsojaa. Kentän nykyinen katsojakapasiteetti on 28 525.
Historia.
Molineuxin suku saapui Englantiin Ranskasta Isabellan, Ranskan kuninkaan Filip IV:n tyttären ja Englannin kuninkaan Edvard II:n vaimon mukana. He asettuivat Wolverhamptoniin ja isännöivät kartanoa, jota kutsuttiin nimellä Molineux House, lähellä kaupungin keskustaa. 1800-luvulla kartanoa ympäröivälle alueelle kehittyi puisto, jossa järjestettiin juhlia ja messuja. 1870-luvun alussa puistoon kehittyi urheilukenttä, jota ympäröi pyöräilyrata.
Wolverhampton Wanderers pelasi ensimmäisen liigakautensa 1888-89 Dubley Roadin kentällä, mutta vaati selkeästi parempaa areenaa ja päätti siirtää kotiottelunsa Molineuxille. Samaan aikaan The Northampton Brewery Company-niminen olutpanimo perusti Molineux Housesta hotellin ja muutti paikallisen urheilukentän jalkapalloareenaksi rakennuttamalla kentän yhteyteen pukuhuoneet, toimiston ja katsomotilan.
Stadionin virallinen avausottelu pelattiin 2. syyskuuta 1889, kun Wanderers kohtasi ystävyysottelussa Aston Villan. Noin 3.900 katsojaa oli saapunut seuraamaan ottelua, joka alkoi kello 17.30 paikallista aikaa. Kentän ensimmäisen maalin teki kotijoukkueen David Wykes Harry Woodin syötöstä ja maali jäi myös ottelun ainoaksi.
Vuosien saatossa katsomotiloja laajennettiin voimakkaasti ja 1930-luvun puolessa välissä kentän katsojakapasiteetti oli jo noin 60.000, käsittäen massiiviset päätykatsomot, North Bankin ja South Bankin sekä pääkatsomona toimineen Waterloo Road Standin ja Molineux Street Standin. Sen jälkeen katsomotilat saivat odottaa saneerausta yli 40 vuotta, mutta stadionille saatiin valonheittimet vuonna 1953 ja Molineux Stadium oli maailman ensimmäisiä valaistuja jalkapallostadioneita. 
Vuonna 1979 uudistettiin kentän toinen sivukatsomo Molineux Street Stand, joka nimettiin John Ireland Standiksi. Stadionin uudistustyö jäi kuitenkin kesken seuran ajautuessa taloudellisiin vaikeuksiin 1980-luvun alussa. North Bank ja Waterloo Road Stand suljettiin turvallisuussyistä 1985 Bradfordin traagisen katsomopalon jälkeen ja seuran pelatessa neljännessä divisioonassa vuonna 1986 John Ireland Stand oli ainoa käytössä oleva katsomonosa.
Sir Jack Hayward osti joukkueen vuonna 1990 ja investoi voimakkaasti kentän uudistamiseen. 1992 North Bank avattiin uudestaan Stan Cullis Stand-nimellä. Muutamaa kuukautta myöhemmin pääkatsomon saneeraus saatiin päätökseen, jolloin entinen Waterloo Road Stand nimettiin Billy Wright Standiksi ja kentän nykyinen uudistustyö saatiin päätökseen 1993, jolloin South Bankista tuli Jack Harris Stand.
Kesällä 2003 John Ireland Stand uudelleennimettiin Steve Bull Standiksi kunnianosoituksena joukkueen kaikkien aikojen parhaalle maalintekijälle.
Colin Towns

Colin Towns (s. 13. toukokuuta 1948 Lontoo, Englanti) on englantilainen kosketinsoittaja, säveltäjä ja sovittaja. 
Musiikkia filmeihin.
Esimerkkejä:
Pyynikin kirkkopuisto

Pyynikin kirkkopuisto (vanhalta nimeltään Aleksanterin kirkkopuisto) on puisto Tampereen keskustassa Kaakinmaan kaupunginosassa Aleksanterin kirkon ympärillä ja länsipuolella. Alun perin paikalla sijaitsi vuonna 1785 perustettu Tampereen vanha hautausmaa, joka oli kaupungin ensimmäinen. Sen käyttö päättyi 1880-luvulla, kun Kalevankankaalle oli valmistunut uusi hautausmaa vuonna 1880. Samana vuonna hautausmaan ja Esplanadin väliin alettiin rakentaa Aleksanterin kirkkoa, jonka peruskivi laskettiin 2. maaliskuuta 1880.
Hautausmaalle istutettiin jo vuonna 1813 koivuja, mutta 1880-luvun alussa Tampereen kaupunginpuutarhuri Karl Johan Gauffin suunnitteli uuden kirkon ympärille puiston, jonne istutettiin muun muassa hopeapajuja, siperianlehtikuusia ja jalavia. Hänen seuraajansa Onni Karstenin aikakaudella puistossa tehtiin vuonna 1898 kunnostustöitä puustoa harventamalla ja uusia kulkuteitä rakentamalla. Vaikka hautausmaa on ollut puistona jo yli sata vuotta, siellä on yhä jäljellä lukuisia vanhoja hautamuistomerkkejä.
Kortelahdenkadun kohdalla sijaitsi "Läpikäytäväksi" kutsuttu puinen porttirakennus, jossa vainaja siunattiin haudan lepoon. Tämä rakennus purettiin 1920-luvulla. Puistossa sijaitsee myös Wäinö Aaltosen veistos Suru, joka sijoitettiin puistoon vuonna 1963.
Sisällissodan aikana vuonna 1918 kirkon viereen on kaivettu joukkohauta, johon on haudattu teloitettuja punaisia. Haudat ovat merkitsemättömiä, ja niiden päällä kulkee puistokäytäviä. Tieto ei kuitenkaan joidenkin tutkijoiden mukaan pidä paikkaansa.
Puistossa kasvaa Suomen paksuin euroopanlehtikuusi, jonka ympärysmitaksi rinnankorkeudelta vuonna 1989 mitattiin 457 senttimetriä.
Poikkilaakson ala-aste

Poikkilaakson ala-aste sijaitsee Helsingin Laajasalossa Jollaksen osa-alueella. Koulu on valmistunut vuonna 2001. Koulurakennuksessa sijaitsee esikoulu ja luokat 1–6. Poikkilaakson ala-aste on ilmaisutaitopainotteinen. Lukuvuonna 2006–2007 koulussa oli noin 270 oppilasta. 
Koulun luokat on nimetty "Taru sormusten herrasta" -trilogian mukaan, eli koulussa ovat muun muassa Rautapiha, Tornikukkula, Sinivuori ja Itämantu.
Elonet

Elonet on Kansallisen audiovisuaalisen instituutin ylläpitämä internetsivusto, joka sisältää kattavat tiedot suomalaisista elokuvista ja tietoja niiden tekemiseen liittyneistä henkilöistä ja yrityksistä. Sivusto sisältää myös laajalti tietoa ulkomaisista Suomessa esitetyistä elokuvista. Sivuston sisältö tuotetaan Kansallisen audiovisuaalisen instituutin filmografisesta tietokannasta poimimalla.
Elokuvatietokanta avattiin internetissä vuonna 2006. Elonetin aineistot liitettiin Finna-tiedonhakupalveluun vuonna 2017. Elonet-tietokanta uudistui joulukuussa 2019 liittyen samalla Finna-pohjaiseksi. Uudistuksen yhteydessä palvelussa julkaistiin yli 200 pitkää suomalaista elokuvaa joiden oikeudet KAVI omistaa, osa elokuvista julkaistiin Ultra HD -tarkkuudella. Arkistoyhdistys palkitsi vuonna 2020 uudistetun Elonetin vuoden arkistoteoksi.
Arje Scheinin

Arje Nahum Scheinin (12. heinäkuuta 1923 Helsinki – 25. lokakuuta 2003 Turku) oli suomalainen hammaslääketieteen tutkija. Hänen johtamansa Turun yliopiston tutkijaryhmä saavutti kansainvälistä mainetta ksylitolitutkimuksillaan. Scheinin toimi myös Turun yliopiston rehtorina.
Ura.
Arje Scheinin kirjoitti ylioppilaaksi vuonna Helsingin Suomalaisesta normaalilyseosta vuonna 1941. Hän valmistui Helsingin yliopistosta hammaslääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1950 ja tohtoriksi vuonna 1958. Vuonna 1960 Scheinin siirtyi Turun yliopistoon perustettuun hammaslääketieteen laitokseen kariesopin professoriksi ja laitoksen johtajaksi. Vuosina 1981–1987 hän toimi Turun yliopiston rehtorina.
Kotimaisten tehtävien lisäksi Arje Scheinin toimi muun muassa Fédération Dentaire Internationale -järjestön puheenjohtajana.
Scheinin oli juutalainen. Hänen veljensä on kirurgian professori Theodor Scheinin ja yksi pojistaan oikeustieteilijä Martin Scheinin.
Tuotanto.
Scheinin julkaisi yli 220 tieteellistä artikkelia muun muassa fluoriyhdisteiden ja ksylitolin hampaistovaikutuksista.
Osmo Ikola

Osmo Kalervo Ikola (6. helmikuuta 1918 Joensuu – 27. huhtikuuta 2016 Turku) oli suomalainen kielitieteilijä. Hän toimi Turun yliopistossa suomen kielen professorina 1951–1981 ja Turun yliopiston rehtorina 1975–1981.
Tutkimuksissaan Ikola käsitteli muun muassa suomen yleiskieltä ja murteita sekä vanhaa kirjasuomea. Hän toimi Nykysuomen laitoksen kielilautakunnan jäsenenä ja sen seuraajan Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen suomen kielen lautakunnan jäsenenä (puheenjohtaja 1980–1988) ja julkaisi teoksia kielenhuollosta; hänen toimittamastaan "Nykysuomen käsikirjasta" (1971, ensimmäinen laitos "Suomen kielen käsikirja" 1968) on otettu useita painoksia, ja se kuuluu suomen kielen tunnetuimpiin oppaisiin.
Elämä.
Osmo Ikola syntyi Joensuussa kansleri Niilo Ikolan ja Salli Ikolan (o.s. Paloheimo) perheeseen. Hän tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1936. Ikola aloitti opintonsa Turun yliopistossa vuonna 1936 pääaineenaan suomen kieli ja sen sukukielet. Hän valmistui vuonna 1940 filosofian kandidaatiksi ja vuonna 1949 filosofian tohtoriksi. Hänen väitöskirjansa käsitteli tempusten ja modusten käyttöä ensimmäisessä suomalaisessa Raamatussa.
Ikola työskenteli myös ulkomailla: hän toimi Uppsalan yliopistossa suomen kielen lehtorina vuodet 1947–1951 sekä vierailevana professorina New Yorkin Columbian yliopistossa 1963 ja Göttingenin yliopistossa 1971. Suomessa Ikola palveli Turun yliopistossa suomen kielen ja sen sukukielten professorina 1951–1962 ja suomen kielen professorina 1962–1981 sekä Turun kauppakorkeakoulun virkaatekevänä suomen kielen professorina 1954–1960. Turun yliopistossa hän toimi humanistisen tiedekunnan dekaanina 1954–1957 ja 1965–1966, vararehtorina 1970–1975 ja rehtorina 1975–1981.
Osmo Ikola toimi sekä Porthan-Seuran että Suomen Kielen Seuran esimiehenä. Hän kuului vuoden 1992 kirkkoraamatun laatineeseen raamatunkäännöskomiteaan.
Ikola oli Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1965.
Edward Mills Purcell

Edward Mills Purcell (30. elokuuta 1912 – 7. maaliskuuta 1997) oli yhdysvaltalainen fyysikko. Hän sai Nobelin fysiikanpalkinnon yhdessä Felix Blochin kanssa ydinmagneettisen resonanssin (NMR) analyysimenetelmän löytämisestä.
Purcell kasvoi Illinoisissa ja opiskeli sähkötekniikkaa indianassa Purduen yliopistossa. Hän kiinnostui fysiikasta jo siellä, lähti Saksan Karlsruheen vaihto-opiskelijaksi ja jatkoi kotimaahan palattuaan Harvardin yliopistossa missä väitteli vuonna 1938.
Toisen maailmansodan aikana Purcell työskenteli MIT:ssä tutkaongelmien parissa. Vuonna 1946 hän kehitti uuden menetelmän jolla voitiin havaita ydinmagneettista resonanssia paljon tarkemmin kuin Isidor Isaac Rabin aikaisemmalla menetelmällä.
Purcell oli naimisissa ja hänellä oli kaksi poikaa.
NMR-menetelmää käytetään nykyisin yleisesti molekyylien ja yhdisteiden rakenteen tutkimiseen.
Osmo Järvi

Osmo Henrik Järvi (1. tammikuuta 1911 Helsinki – 21. maaliskuuta 2000 Turku) oli suomalainen patologian tutkija, professori ja Turun yliopiston rehtori. 
Järven vanhemmat olivat kalabiologi ja professori Toivo Järvi sekä Helfrid Helena Suitiala (ent. Söderman). Järvi tuli ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta vuonna 1929 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1937, jolloin hän myös sai tohtorin arvon väiteltyään jo vuonna 1935. Hänen saksankielinen väitöskirjansa (1935) oli otsikoitu "Über den Bau der Trachea- und Larynxdrüsen und der Drüsenzellen bei einigen Säugetieren : Beitrag zur Frage von der Bedeutung des Golgi-Apparats und anderer Zellkomponenten für den Sekretionsprozess : Beobachtungen in Betreff der Adenomerentheorie". Järvi oli Helsingin yliopiston mikroskooppisen anatomian dosentti vuosina 1940–1945.
Työurallaan Järvi toimi Helsingin yliopiston anatomian laitoksen amanuenssina (1932-1937) ja patologisen anatomian laitoksen amananuenssina (1939–44). Sotavuosina hän oli kenttä- ja sotasairaalan lääkärinä sekä puolustusvoimien patologina. Järvi toimi Turun yliopiston patologisen anatomian professorina vuosina 1944–1977, vastaperustetun lääketieteellisen tiedekunnan dekaanina 1945–1954 ja yliopiston rehtorina 1954–1960. Järven dekaanikaudella rakennettiin lääketieteellisen tiedekunnan laitosrakennukset ja hänen rehtorikaudellaan perustettiin yliopiston oikeustieteellinen tiedekunta. Rehtorikauden jälkeen Järvi palasi hoitamaan professorin virkaan vuodesta 1960 eläkkeelle jäämiseensä saakka (1978).
Hön teki tutkimusta muun muassa sylkirauhasten, haiman ja suonipunosten mikroskooppisesta rakenteesta ja eritteen muodostumisesta niiden soluissa, nenä- ja mahakasvaimista sekä munuaispatologiasta. Tutkijana hän kuvasi ensimmäisenä maailmassa elastofibrooman ja membranoottisen osteodysplasian.
Järvi toimi Suomen edustajana Kansainvälisessä syöväntorjuntajärjestössä. Lisäksi hän oli valtion lääketieteellisen toimikunnan puheenjohtaja, Turun Suomalaisen Yliopistoseuran neuvottelukunnan puheenjohtaja 1976–1983 ja V. A. Koskenniemen seuran puheenjohtaja 1987–1991. Hän oli myös Matti Virkkusen valitsijamies vuoden 1968 presidentinvaalissa. Hänet vihittiin Helsingin, Turun ja Oulun yliopistojen sekä Åbo Akademin kunniatohtoriksi.
Järven puoliso oli vuodesta 1937 lääketieteen lisensiaatti Enne-Maija Kinnunen. Matematiikan professori Timo Järvi on heidän poikansa. Turun yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan rakennuksessa Medisiinassa oleva luentosali on nimetty hänen mukaansa Osmo Järvi -saliksi.
Pöljän keramiikka

Pöljän keramiikka on lähinnä Itä-Suomessa ja eteläisessä Pohjois-Suomessa myöhäisellä kivikaudella esiintynyttä ohutseinäistä, taitavasti tehtyä asbestisekoitteista kivikauden keramiikkaa, joka ajoitetaan 3500–2500 eaa.. Pöljän keramiikka pohjautunee alun perin kampakeramiikkaan ja Kierikin keramiikkaan. Pöljän keramiikka on saanut nimensä Siilinjärven Pöljän kylässä vuonna 1927 tehdyn löydön mukaan.
Kuvaus.
Pöljän keramiikka oli asbestin ja muun seosaineen sekaista keramiikkaa, jossa oli harvakseltaan kampakoristelua. Astioiden reunat oli taitettu sisään laskokseksi. Koska Pöljän keramiikassa käytettiin asbestia, saatiin tehtyä suuria ohutseinäisiä astioita. Näin ollen Pöljän keramiikka oli teknisesti korkeatasoista. Pöljän keramiikka oli runsasta Suomen itäisellä järvialueella Pohjois-Karjalassa, Pohjois-Savossa, Kainuussa ja myös Perämeren rannikolla Pohjanmaalla. Pöljän keramiikan levinneisyys ulottui myös Etelä-Savoon, Kymenlaaksoon, Keski-Suomeen ja Etelä-Lappiin. Pöljän keramiikka oli pääosin itä- ja pohjoissuomalainen, ja sitä esiintyi joskus rannikollakin.
Lännempänä tehtiin Pyheensillan keramiikkaa, joka muistutti Pöljän keramiikkaa.
Mahdollisuuksien tori

Mahdollisuuksien torit ovat ilmaisia yleisötapahtumia, joiden tavoitteena on lisätä tietoisuutta globaaleista kysymyksistä. Mahdollisuuksien toreilla kansalaisjärjestöt esittelevät toimintaansa ja tarjoavat kävijöille osallistumis- ja vaikuttamiskeinoja.
Mahdollisuuksien toreja järjestetään vuosittain noin 20 paikkakunnalla ympäri Suomea. Paikkakunnat muodostavat Mahdollisuuksien tori -verkoston, jota koordinoi Fingo ry. Tapahtumiin osallistuu vuosittain noin 600 järjestöä ja noin 30 000 kävijää.
Vuodesta 2005 lähtien Helsingin Mahdollisuuksien tori on järjestetty Maailma kylässä -festivaaliin yhteydessä. Mahdollisuuksien toreilla on vuosittain teema, jolla halutaan nostaa esiin jokin globaaleihin kehityskysymyksiin ja yhteisvastuuseen liittyvää aihe. Teemoina on ollut esimerkiksi lasten oikeudet, oikeudenmukainen kauppa ja ilmastonmuutos.
T. E. Olin

Toivo Edvard Olin (27. kesäkuuta 1885 Kitee – 7. kesäkuuta 1970) oli Turun yliopiston iho- ja sukupuolitautiopin professori ja Turun yliopiston kansleri. 
Olinin vanhemmat olivat opettaja Edvard Olin ja opettaja Aleksandra Maria Walldén Kiteellä. Edvard ja Alexandra Olin olivat merkittäviä henkilöitä Kiteen yhteiskunnallisessa kehittämisessä. Toivo Olin tuli ylioppilaaksi Viipurin klassillisesta lyseosta 1903 ja valmistui lääketieteen kandidaatiksi 1907, lääketieteen lisensiaatiksi 1912 sekä lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1932. Heti valmistumisen jälkeen Olin joi karonkkakahvit tuoreen morsiamensa, Impi Elin Kestilän (avioliitto v 1913), kanssa ja vei hakupaperit Alavuden kunnanlääkärin virkaan. Olin oli kunnanlääkärinä Alavudella, Kuortaneella, Töysässä ja Koivistolla vuosina 1913-1924. Olin hoiti eri vaiheissa myös koleralääkärin, rautatielääkärin, keuhkotautiparantolan ja piirilääkärin virkoja ja oli Koiviston lentoaseman lääkärinä 1919-1921. Hän toimi ansiokkaasti ja rohkeasti Suomen sisällissodan aikana 1917-1918, pelastaen ihmishenkiä sekä valkoisten että punaisten puolelta, toimiessaan Koiviston kunnanlääkärinä 1914-1923. Olin oli Helsingin yleisen sairaalan ihotautiosaston apulaislääkärinä 1924-1926, Kumpulan sairaalan alilääkärinä vuodesta 1925 sekä Kumpulan sairaalan v.t. ylilääkärinä eri aikoina vuosien 1926 ja 1934 välillä sekä vuodesta 1934 alkaen. Iho- ja sukupuolitautien erikoislääkärin pätevyyden Olin sai 1925, oppiaineen dosentti Helsingin yliopistossa hän oli vuodesta 1925 vuoteen 1935. Tohtoriksi Olin väitteli 1932. Olinin väitöskirja ja osa muustakin tuotannosta käsitteli syfilistä. Hän toimi asiantuntijana laadittaessa vuosien 1939 ja 1952 sukupuolitautien torjuntaa koskevia lakeja. Sota-aikana hän toimi SotaS 1:n sotasairaalaosaston ja siviilisairaalan ylilääkärinä. Lääkintäkapteenin arvo hän sai vuonna 1943. Kunniamerkit: Vapaudenristi 3 prk, Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan komentajamerkki (K SVR), Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan komentajamerkki 1 luokan komentajamerkki (K SVR 1), Suomen Leijonan Ritarikunnan (SL) suurristi. Dermatologiyhdistyksen jäsen, Dansk Dermat Selskap, Unkarin ja Ranskan dermatyhd. kirjeenvaihtajajäsen. Turun yliopiston Savo-Karjala-Osakunnan jäsen. Ennen Turun yliopiston uraansa Olin työskenteli lääkärinä, piirilääkärinä useilla eri paikkakunnilla, samoin kuin rautatielääkärinä, ilmailuaseman lääkärinä. Helsingin yliopiston iho- ja sukupuolitautien dosenttina 1935–1945. Olin teki opintomatkoja Itävaltaan, Saksaan ja Tanskaan. Turun yliopisto kutsui Olinin rakentamaan Turkuun Dermatologian tiedekunnan, tiedekunnan ensimmäisenä professorina, jossa sitten toimi iho- ja sukupuolitautien professorina 1944–1945. Hän oli Turun yliopiston vararehtori 1945–1948, rehtori 1948–1954 ja kansleri vuodesta 1955, vuoteen 1965 asti. 
Lähteet.
Viipurin Klassillinen Lyseo 1879–1940, toim. Jorma Väänänen, Helsinki 1958 Yhteiskirjapaino Osakeyhtiö. Julkaistu koulun entisten oppilaiden kustantamana, s. 108,128,259.
Chen Ning Yang

Chen-Ning Franklin Yang (, 22. syyskuuta 1922 Hefei, Kiina – 18. lokakuuta 2025 Peking, Kiina) oli yhdysvaltalaiskiinalainen fyysikko, joka työskenteli statistisen fysiikan ja symmetriaperiaatteiden parissa. Vuonna 1957 hän sai yhdessä Tsung-Dao Leen kanssa Nobelin fysiikanpalkinnon teoriasta, jonka mukaan alkeishiukkasten heikossa vuorovaikutuksessa ei ole pariteetti­symmetriaa. Teorian todensi kokeellisesti Chien-Shiung Wu.
Yang tunnetaan yhteistyöstään Robert Millsin kanssa. Yangin–Millsin teoriat ovat mittateorioita (), jotka ovat osa hiukkasfysiikan standardimallia.
Tsung-Dao Lee

Tsung-Dao Lee (T. D. Lee, ; 24. marraskuuta 1926 – 4. elokuuta 2024 San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat) oli amerikankiinalainen fyysikko. 1957 hän sai yhdessä Chen Ning Yangin kanssa Nobelin fysiikanpalkinnon teoriasta, jonka mukaan alkeishiukkasten heikossa vuorovaikutuksessa ei ole pariteettisymmetriaa. Chien-Shiung Wu on kokeellisesti vahvistanut tämän teorian.
Perussuunnikas

Olkoon formula_1 lattiisi. Tällöin formula_2:n perussuunnikkaaksi kutsutaan joukkoja, jotka ovat muotoa
formula_3
missä formula_4 on kompleksiluku ja formula_5 muodostavat formula_2:n kannan. Perussuunnikasta käytetään elliptisten funktioiden teoriassa.
Ivíronin luostari

Ivíronin luostari (, ”Iberialaisten luostari”; ; myös "Iveronin luostari") on ortodoksinen luostari Athoksen autonomisessa luostaritasavallassa Kreikassa. Se on pyhitetty Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen muistolle. Athoksen kahdenkymmenen luostarin välisessä hierarkiassa Ivíron on kolmannella sijalla.
Historia.
Ivíronin luostari on perustettu 900-luvun loppupuolella. Sen perusti iberialainen eli georgialainen munkki Johannes Iberialainen (Johannes Tornikipos) poikansa Euthymioksen kanssa. Johannes oli Athanasios Athoslaisen oppilas ja luostari perustettiin pian Suuren lavran ja Vatopédin perustamisen jälkeen. Pian tämän jälkeen luostariin tuli lisää iberialaisia. Näiden mukaan luostarikin sai nimen Ivíron. Bysantin keisari Basileios II teki luostarille suuria lahjoituksia, jotka edistivät sen kasvua. 1300-luvulla luostariin hyökkäsivät katalonialaiset merirosvot aiheuttaen luostarille suurta tuhoa. Korjauksiin se sai kuitenkin runsaasti apua Serbian ja Georgian kuninkaallisilta. Myöhemmin myös Konstantinopolin patriarkat tukivat luostaria monin tavoin, esimerkiksi kasvattamalla luostarin kirjastoa arvokkailla käsikirjoituksilla.
Ivíron kukoisti erityisesti 1500-luvulla. Luostarissa oli vakavat tulipalot vuosina 1740 ja 1845 sekä vuonna 1865, joka oli vakavin ja tuhosi koko luostarin. Ivíronilla oli pitkän aikaa 1900-luvulla suurta pulaa tulijoista, minkä vuoksi siellä jouduttiin siirtymään idiorytmiseen kilvoitustapaan. Luostarin viimeinen georgialainen munkki kuoli vuonna 1955. Sittemmin luostari on elpynyt kreikkalaisten munkkien voimin. Luostari on noudattanut kinobioottista elämäntapaa vuodesta 1990. Vuonna 2011 luostarissa oli 32 asukasta.
Rakennus.
Luostari sijaitsee Athoksen niemimaan itärannikon keskivaiheilla. Luostarin pääkirkko ("katholikon") rakennettiin alun perin 900-luvulla. Sitä laajennettiin 1000-luvulla ja se rakennettiin uudelleen vuonna 1513. Kirkon seinämaalaukset on tehty 1500- ja 1800-lukujen välisenä aikana. Puukaiverrettu ikonostaasi on 1700-luvulta. Luostarin alaisuuteen kuuluu Johannes Kastajan skiitta. Siihen kuuluu myös 16 kappelia luostarin sisäpuolella ja 10 sen ulkopuolella, 26 keljaa sekä lukuisia muita asuntoja.
Ivíronissa säilytetään Athoksen suojelijatarikonia, Ivíronin Jumalanäidin ikonia eli Portaḯtissan Neitsyt Marian ikonia ("Panagía Portaḯtissa"), joka esitetään perinteessä evankelista Luukkaan maalaamaksi. Luostarissa on pyhäinjäännöksiä ainakin 150 pyhään liittyen. Luostarin kirjastossa on yli 2 000 käsikirjoitusta ja yli 20 000 painettua kirjaa, mukaan lukien merkittäviä inkunaabeleita.
Ivíronin pohjoispuolella sijaitsee Stavronikítaksen luostari, länsipuolella Koutloumoúsin luostari ja eteläpuolella Filótheoksen luostari.
Finnish Business &amp; Society

Vuonna 2000 perustettu FIBS eli Finnish Business &amp; Society on suomalainen yritysvastuuasioihin keskittyvä yhdistys, jonka jäseninä on mm. yrityksiä, oppilaitoksia, edunvalvonta- ja kansalaisjärjestöjä ja yhdistyksiä. 
FIBSin tavoitteena on saada yhä useammat suomalaisyritykset kehittämään tuottavia ratkaisuja paikallisiin ja maailmanlaajuisiin ongelmiin yhteistyössä muiden yritysten ja organisaatioiden kanssa ja nousemaan näin kestävän liiketoiminnan huipulle. 
FIBS on nostanut yritysten agendalle vastuullisuusteemoja monimuotoisuuden johtamisesta luontopääomaan, ihmisoikeuksista YK:n kestävän kehityksen tavoitteisiin. FIBS on myös tehnyt yhteistyötä alan kansainvälisten toimijoiden kanssa, näiden joukossa mm. CSR Europe sekä World Business Council for Sustainable Development (WBCSD).
FIBS tarjoaa räätälöityä palvelua eri jäsenryhmilleen ja järjestää vuosittain vastuullisuusteemoja käsitteleviä tilaisuuksia webinaareista työpajoihin. FIBSin palveluihin sisältyvät myös mm. tutkimukset ja uutiskirjeet.
FiBSin jäseneksi voivat liittyä kaikki yritykset ja yhteisöt, jotka pyrkivät edistämään kestävää ja vastuullista liiketoimintaa. FIBSillä on yli 350 jäsentä (elokuu 2020), joista valtaosa on yrityksiä. Yritysten lisäksi verkostossa on mukana myös mm. kansalaisjärjestöjä, yliopistoja sekä julkisen sektorin toimijoita.
Aasian tiikerit

Aasian tiikerit, eli Aasian neljä tiikeriä tai Aasian lohikäärmeet, on yhteisnimitys Hongkongille, Singaporelle, Etelä-Korealle ja Taiwanille, joiden 1960-luvulla alkanut talouskehitys nosti ne nopeasti maailman edistyneimpien talouksien ja rikkaimpien maiden joukkoon. Hongkong ja Singapore ovat nykyisin maailman suurimpia finanssikeskuksia, ja Etelä-Korea ja Taiwan ovat tärkeitä autojen, elektroniikan ja tietotekniikan valmistajia. Maiden rakettimaisen nousun syinä ovat olleet niiden voimakas panostus vientiin, nopea teollistuminen, väestön korkea koulutustaso sekä korkea säästämisaste. Vuosien 1997 ja 2008 talouskriisitkään eivät olleet niille kohtalokkaita.
Talousluvut.