tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Raimo Metsänheimo

Raimo Metsänheimo (17. syyskuuta 1925 Helsinki – 27. helmikuuta 2024 Oulu) oli suomalainen kuvanveistäjä, taidemaalari ja taidegraafikko. Hän kirjoitti myös kulttuuriartikkeleita muun muassa sanomalehti "Suomenmaahan". Hän kuvasi teoksissaan mieluiten luontoa ja eläimiä. Harrastuksiin kuuluivat sarjakuvat, kirjoittaminen ja voimanosto. Hänet palkittiin töistään muun muassa Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1992. Kesällä 2007 hänelle myönnettiin ensimmäisenä oululaisena taideprofessorin arvonimi.
Toshima

Toshima () on yksi Japanin pääkaupungin Tokion erillisalueista. Se sijaitsee sisämaassa kaupungin pohjoisosassa Tokion keisarillisen palatsin luoteispuolella ja rajautuu Bunkyōn, Itabashin, Kitan, Nakanon, Neriman ja Shinjukun erillisalueisiin. Toshimassa on 286 637 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 13,01 neliökilometriä.
Aluejako.
Toshiman erillisalueella on 20 kaupunginosaa, jotka jakautuvat yhteensä 83 osa-alueeseen (). Yhteen kaupunginosaan kuuluu kahdesta seitsemään osa-aluetta.
Kaupunkikuva ja nähtävyydet.
Toshiman hallinnollinen ja kaupallinen keskus on Ikebukuron alue maailman toiseksi vilkkaimman rautatieaseman eli Ikebukuron rautatieaseman ympärillä. Yksi alueen keskipisteistä on Sunshine Cityn rakennuskompleksi. Toinen tunnettu alue Toshimassa on Sugamo, jossa sijaitsee vanhemman väestön suosittu ostosalue Jizō-dōri. Toshimassa on myös useita yliopistoja: Gakushūin-yliopisto, Tokion musiikkikorkeakoulu, Rikkyō-yliopisto ja Taishō-yliopisto.
Toshimaan kuuluva entinen Somein kylä on tunnettu Japanin suosituimman kirsikkapuulajikkeen, Somei yoshinon ("Prunus × yedoensis") syntypaikkana.
Sebastian (kirja)

Sebastian (1996, WSOY) on Mika Wickströmin nuortenkirja.
Kirja kertoo suomenruotsalaisesta Johanista, jonka ylioppilaskirjoitukset lähestyvät ja pojan mielenterveys alkaa järkkyä. Kirjassa on kolme osaa; Epäilys, Vieras ja Pimeä. 
Kirjan tapahtumat sijoittuvat nykypäivään.
Päähenkilöt.
Johan on 18-vuotias poika. Hänen perheensä on arvostettua suomenruotsalaista yrittäjäsukua. Johan on kolmesta lapsesta nuorin, ja koulussa hän tekee töitä vain vanhempiensa vuoksi, vaikka kiitosta ei heru. Johanilla ei ole yhtään kunnianhimoa ja hän on vain ylitunnollinen ja nöyrä. Hän yrittää olla mahdollisimman näkymätön koulussa. Silti Johania kiusataan, eikä hänellä ole kuin yksi ystävä, Heikki. 
Sebastianilla on ääni, mutta ei kasvoja eikä suuta. Vain Johan kuulee hänen äänensä. Sebastian häiritsee Johania, syyttää häntä ja riitelee hänen kanssaan. Hän kuvittelee
omistavansa Johanin ja antaa Johanille jatkuvasti ohjeita, joista hän ärsyyntyy. Sebastian on kuitenkin useimmiten oikeassa. Hän yrittää olla Johanin ystävä. Sebastian ei jätä Johania rauhaan, koska Sebastian on osa Johania, kuin siamilainen kaksonen. Johan on Sebastian, he ovat yhtä.
Juoni.
Johanin elämä kulkee kohti ylioppilaskirjoituksia, ja häneltä odotetaan vähintään kuutta laudaturia. Johanin päätä särkee kuitenkin lähes koko ajan, eikä lukemisesta tule enää mitään. Hän kuulee usein Sebastianin äänen, joka puhuu Johanille. Sebastian yllyttää Johania murtautumaan läheiseen eläinkauppaan ja päästämään eläimet vapaiksi luontoon. Johan ei lämpene ajatukselle, vaikka sääliikin eläinparkoja häkeissään.
Ensimmäinen osa keskittyy kertomaan Johanin kouluasioista, jotka eivät ole kovin tärkeitä juonen kannalta. Johan menestyy kokeissa hyvin, mutta esimerkiksi matematiikassa hän osaa ratkaista kaikki vaikeat yhtälöt, vaikka tekee yhteenlaskuvirheitä.
Johan on ihastunut Kristiinaan, jolle antaa joskus tukiopetusta. Johan joutuu kuitenkin pettymään, mutta tyttö unohtuu nopeasti.
Kalle, isoveli, katkaisee lopullisesti suhteen vanhempiinsa viedessään veljensä baariin juhlimaan tämän täytettyä 18. Johan viettää paljon aikaa huoneessaan vain istuen sängyllä pipo päässään ja lähes lakkaa puhumasta äidilleen. Vähitellen hän alkaa ostaa eläimiä vapaiksi muutaman kerrallaan, vaikka liikkeen omistaja hieman epäileekin hänen aikeitaan. 
Ajan kuluessa Johan menee yhä enemmän sekaisin, mutta hänen vanhempansa sulkevat silmänsä pojan skitsofrenialta.
Ladysmith (Brittiläinen Kolumbia)

Ladysmith on kaupunki Vancouverinsaaren itärannikolla Brittiläisessä Kolumbiassa Kanadassa. Ladysmithin pinta-ala on 12 neliökilometriä ja vuoden 2016 väestönlaskennan mukaan siellä asui 8 537 ihmistä (vuonna 2006: 7 538 as.). 
Ladysmithin kaupungin perusti tehtailija James Dunsmuir noin vuonna 1898 läheisen kaivoksen työntekijöille ja heidän perheilleen. Ladysmith rekisteröitiin virallisesti 3. kesäkuuta 1904. Kaupunki on nimetty Etelä-Afrikassa sijaitsevan Ladysmithin kaupungin mukaan, jossa käytiin taisteluja buurisodan aikana.
Ammattiopisto Tavastia

Ammattiopisto Tavastia (aikaisemmin Koulutuskeskus Tavastia) on Hämeenlinnassa sijaitseva jäsenkuntien ylläpitämä ammattioppilaitos. Jäsenkunnat ovat Akaa, Hattula, Hämeenlinna, Janakkala, Pälkäne ja Urjala. Oppilaitoksen päätoimipiste sijaitsee Kankaantaan kaupunginosassa Hattelmalantien varrella. 
Koulutusalat.
Opetusohjelmaan kuuluu yli 20 ammatillista perustutkintoa, jotka antavat yleisen jatko-opintokelpoisuuden ammattikorkeakouluihin ja yliopistoihin.
LaserWriter

LaserWriter oli Applen 1. maaliskuuta 1985 julkaisema lasertulostin. Laite oli ensimmäisiä, massatuotantoon valmistettuja lasertulostimia ja se oli avainasemassa Applen tulevien vuosien kehitykselle julkaisualustojen toimittajana. LaserWriter oli ensimmäinen tulostin, joka käytti Adoben kehittämää PostScript-kuvauskieltä tulostustöiden mallinnuksessa.
Yleistä.
LaserWriter, yhdessä Macintoshin graafisen käyttöliittymän ja ohjelmistojen kuten Aldus PageMaker ja Microsoft Office kanssa, esitteli maailmalle uuden, vaivattoman tavan työskennellä tietokoneen kanssa. Dokumenttia saattoi muokata tietokoneen näytöllä juuri samassa muodossa, kuin se ilmeni tulostettaessa (ks. WYSIWYG). LaserWriteriin rakennettu, tehokas suoritin muutti PostScript-kielisen, tulostimelle lähetetyn dokumentin rasteroitavaan muotoon. Skaalattavat vektorimuotoiset kuvat ja fontit tulostuivat paperille juuri oikean kokoisina ja terävinä. Tulostimessa oleva suoritin myös nopeutti tulostustyötä, sillä PostScript-muotoisen tiedoston lähettäminen tulostettavaksi oli nopeampaa hitaiden verkkoyhteyksien yli, kuin valmiiksi tulostusmuotoon tallennetun dokumentin lähettäminen.
Kalliin tulostimen hankkimista suosi sen liitettävyys useisiin Macintosh-työasemiin samanaikaisesti LocalTalk-verkkoprotokollan avulla. Apple kehitti verkkotekniikan AppleTalkin pohjalta tulostustyöskentelyyn sopivaksi.
Mallit.
LaserWriter myi hyvin ja ensimmäinen päivitetty versio oli nimeltään LaserWriter Plus, jossa oli 1 MT:n ROM-muisti. 1. tammikuuta 1988 julkaistiin kolme uutta versiota LaserWriteristä: LaserWriter IISC, LaserWriter IINT ja LaserWriter IINTX. IISC oli edullisempi versio työryhmille suunnatusta LaserWriterista. Laitteessa oli 7,5 MHz:n Motorola 68000 -suoritin, 1 MT:n keskusmuisti, 16 kT:n ROM-muisti, SCSI-liitäntä verkkoliitännän sijaan ja se pystyi käsittelemään vain QuickDraw-muotoisia dokumentteja monimutkaisemman PostScriptin sijaan. IINT sisälsi nopeamman suorittimen ja tuen PostScriptille. IINTX käytti tehokasta 32 MHz:n Motorola 68020 -suoritinta, sisälsi 2 MT:n keskusmuistin laajennusmahdollisuudella, 1 MT:n ROM-muistin ja sekä SCSI- että LocalTalk-liitännät. 
1. lokakuuta 1991 Apple julkaisi LaserWriter IIf ja LaserWriter IIg -tulostimet, joista jälkimmäinen malli sisälsi Ethernet-liitännän. Loput LaserWriterit käyttivät AMD:n suorittimia. LaserWriter 16/600 PS julkaistiin 1. syyskuuta 1994, LaserWriter 4/600 PS 1. kesäkuuta 1995 ja LaserWriter 12/640 PS 15. kesäkuuta 1996. Viimeiseksi LaserWriteriksi jäi 5. elokuuta 1997 julkaistu LaserWriter 8500, joka sisälsi 60 MHz:n AMD 29030 -suorittimen, 4 MT:n laajennettavan keskusmuistin, 8 MT:n ROM-muistin ja sarja-, rinnakkais-, SCSI-, LocalTalk- ja Ethernet-liitännät. Mustavalkoinen, PostScript level 3 -kieltä tulkkaava tulostin tulosti 600 dpi:n tarkkuudella 20 sivua minuutissa.
Käyttäytymistaloustiede

Käyttäytymistaloustiede tai behavioristinen taloustiede on taloustieteen tutkimussuunta, jossa tutkitaan psykologisten, sosiaalisten, kognitiivisten sekä tunneperäisten tekijöiden vaikutusta ihmisten ja instituutioiden taloudelliseen päätöksentekoon sekä niiden seurauksia markkinoihin ja resurssien jakoon.
Vaikka ihminen pyrkisikin toimimaan perinteisen rahoitusteorian mukaisesti ”täysin rationaalisesti”, siitä huolimatta behavioristisen rahoituksen näkökulmasta sijoittajien toimintaa, käyttäytymistä ja ajattelua ohjaavatkin erilaiset kognitiot ja tunteet. Tämän vuoksi käyttäytymistieteellisessä taloustutkimuksessa ollaankin irrationaalisuuden tutkimisen sijaan tyypillisesti kiinnostuneempia taloudellisten toimijoiden rationaalisen päätöksenteon rajoista sekä siitä, miten erilaiset heuristiikat ja kognitiiviset vinoumat vaikuttavat sijoittajien päätöksentekoon. 
Etenkin prospektiteoria on onnistunut selittämään inhimillisten taloudellisten toimijoiden käyttäytymistä epävarmuuden vallitessa ja yhdistämään psykologiset vaikuttimet rahoitusteorian perusteisiin. Ihmiset eivät prospektiteorian mukaan kykene johdonmukaisesti arvottamaan riskikorjattuja tuottoja perinteisen rahoitusteorian mukaisesti ”täysin rationaalisesti”, vaan heidän ajatteluaan sumentavat tappioiden pelko sekä toiveajattelu. Käyttäytymistieteelliset mallit sisältävätkin usein näkökulmia psykologiasta, neurotieteistä sekä mikrotaloustieteestä.
Tyypillinen käyttäytymistaloustieteellisen tutkimuksen koetilanne on sellainen, että koehenkilöt pannaan laboratoriossa pelaamaan tiettyä peliä – esimerkiksi ultimatum-peliä, diktaattoripeliä, julkishyödykepeliä tai vangin dilemmaa. Sitten mitataan, missä määrin koehenkilöiden käyttäytyminen poikkeaa rationaalisen valinnan teorian mukaisesta ennustetusta käyttäytymisestä.
Behavioristinen rahoitus.
Behavioristinen tai behavioraalinen rahoitus () on käyttäytymistaloustieteeseen läheisesti liittyvä tutkimusala, joka pyrkii tarjoamaan psykologisia ja kognitiivisia selityksiä erilaisiin rahoitusmarkkinoilla esiintyviin anomalioihin. Behavioristisen rahoituksen tutkimusasetelma pyrkii huomioimaan sen, ettei ihminen kykene tietokoneen tavoin toistamaan täysin rationaalista päätöksentekoa. Vastoin rahoituksen akateemisen tutkimuksen valtavirtanäkemystä, markkinoiden tehokkuuden koulukuntaa, behavioristinen rahoitus näkee, että sijoittajien järkevistä pyrkimyksistä huolimatta heidän rationaalisuutensa on parhaimmillaankin rajallista.
Verkkomaha

Verkkomaha eli kuninkaankypäri () on märehtijöiden etumahojen kraniaalisin eli etummaisin osa. Nimensä se on saanut siitä, että sen sisäpuolinen limakalvo on verkkomaisten poimujen peitossa. Poimujen välit ovat n. 1 cm² kokoisia. Poimuissa on lihassäikeitä ja kun verkkomaha supistuu, poimuihin jää lyhyitä rehusäikeitä. Naudan verkkomaha on jalkapallon kokoinen ja supistuu lähes greipin kokoiseksi. Se ikään kuin pumppaa ja valikoi rehumassaa. Hienommat osaset työntyvät satakertaan eli lehtimahaan, karkeammat palaavat pötsiin. 
Verkkomaha sijaitsee pötsin etupuolella heti pallean takana vatsaontelon vasemmalla puolella. Verkkomahan vieressä on maksa ja pallean toisella puolella sydän. Nauta syö nopeasti hotkimalla ja asettuu sitten märehtimään. Jos rehun seassa on teräviä esineitä kuten nauloja tai rautalanganpätkiä, ne päätyvät vähitellen verkkomahaan ja sen supistusten seurauksena pistävät limakalvosta läpi. Vierasesine saattaa pistää maksaan tai sydämeen. Lammas ja vuohi syövät rehunsa tarkemmin, ja vastaavat tapahtumat ovat harvinaisia.
Verkkomahan etuseinässä on nuorilla eläimillä limakalvopoimujen muodostama kouru, jota pitkin maito menee suoraan satakertaan ja siitä juoksutusmahaan. Tätä kourua kutsutaan usein märekouruksi, mutta sillä ei ole mitään tekemistä märehtimisen kanssa. Poimut sulkeutuvat kouruksi juomisrefleksin seurauksena. Tämä ei toimi enää aikuisella märehtijällä.
Kaknäsin torni

Kaknäsin torni () on televisiotorni Tukholman keskustan itäpuolella Ladugårdsgärdetin kaupunginosassa Östermalmin kaupunginosa-alueella. Tornin korkeus on 155 metriä, antenni mukaan lukien 170 metriä. Se oli Pohjoismaiden korkein näkötorni sulkemiseensa vuonna 2018 saakka.
Tornin suunnittelivat arkkitehdit Hans Borgström ja Bengt Lindroos, ja se rakennettiin vuosina 1963–1967. Betoniseinäisen tornin pohjakaava on neliönmuotoinen, ja se on sijoitettu vinottain neliönmuotoiselle jalustalleen. Tornin yläosan antennitasanteet, näköalakerros ja ravintolakerros on taas sijoitettu jalustan suuntaisesti eli diagonaalisesti muuhun torniin nähden. Yläkerrosten ikkunalasit on tummennettu kullanvärisellä kalvolla, joka saa ne näyttämään ulkoa päin valoaheijastavan metallin kaltaisilta. Nimensä torni sai alueella keskiajalla sijainneen Kaknäsin kylän mukaan.
Torni on ollut suljettu yleisöltä vuodesta 2018. Sulkemista perusteltiin sillä, että turvallisuudelle välttämättömät korjaukset olisivat tulleet liian kalliiksi. Ruotsin television paljastuksen mukaan pääsyynä oli todellisuudessa Ruotsin tärkeisiin viestintäyhteyksiin kohdistuva ”vieraan vallan” uhka. Tornin toiminnasta vastaava Teracom ei julkisesti nimennyt mitään tiettyä valtiota, mutta sulkemispäätökseen vaikuttaneessa Säpon raportissa vieraiden valtojen tiedusteluyrityksistä mainittiin suurimpana uhkana Venäjä.
Myrtilos

Myrtilos () oli kreikkalaisessa mytologiassa Hermeen poika ja Pisan kuninkaan Oinomaoksen vaunujen ajaja.
Myrtilos rakasti kuninkaan tytärtä Hippodameiaa, mutta hän ei ollut pyytänyt tämän kättä, koska Oinomaos oli jo tappanut kaksitoista tai kolmetoista kosijaa haastettuaan ja voitettuaan heidät kilpa-ajoissa. Syynä oli, että Oinomaos joko rakasti tytärtään Hippodameiaa kovasti itse tai pelkäsi ennustusta, jonka mukaan hänet tappaisi hänen tyttärensä puoliso.
Kun Pelops pyysi Hippodameian kättä ja pyysi Myrtilokselta palvelusta, tämä suostui, koska Pelops lupasi hänelle puolet Oinomaoksen valtakunnasta. ja toisaalta halusi miellyttää Hippodameiaa. Niin Myrtilos jätti sokan pois Oinomaoksen vaunujen rattaasta, niin että rattaan hajotessa tämä sotkeutui ohjaksiin ja raahautui kuoliaaksi. Ennen kuolemaansa Oinomaos, jolle petos oli selvinnyt, kuitenkin kirosi Myrtiloksen kuolemaan Pelopsin käden kautta. Myöhemmin Pelops kuitenkin tappoi Myrtiloksen heittämällä tämän mereen — jota kutsuttiin hänen mukaansa sittemmin Myrtoanmereksi. Syynä oli joko häpeän pelko, jos tapahtumat tulisivat julki tai se, että hänen ollessaan hakemassa vaimolleen vettä juotavaksi oli Myrtilos yrittänyt raiskata Hippodameian. Syöksyessään kuolemaan Myrtillos kirosi Pelopsin suvun, ja epäonni todellakin varjosti Pelopsin sukua pitkään.
Joseph W. Fifer

Joseph Wilson "Private Joe" Fifer (28. lokakuuta 1840 – 6. elokuuta 1938) oli yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko, joka toimi Illinoisin kuvernöörinä vuosina 1889–1893. 
Fifer syntyi Stauntonissa, Virginiassa, ja muutti perheineen Illinoisiin vuonna 1857. Hän oli Illinois'n senaatin jäsen 1881–1883.
Fifer eli 97-vuotiaaksi. Auto törmäsi Fiferiin hänen ollessaan 92-vuotias, ja viimeiset vuotensa mies oli kuurosokea ja rampa.
Gunnar Korhonen

Gunnar Aleksander Korhonen (22. huhtikuuta 1918 Viipuri – 9. kesäkuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja ja ministeri. Hän oli Finnairin pääjohtaja vuosina 1960–1987, sosiaali- ja terveysministeri (1970), II sosiaali- ja terveysministeri (1971–1972) sekä kauppa- teollisuusministeri (1971–1972) Teuvo Auran johtamissa lyhytikäisissä virkamieshallituksissa.
Sodan jälkeisinä vuosina ministeri Korhonen toimi eri tehtävissä kansanhuoltoministeriössä, sosiaaliministeriössä ja kauppa- ja teollisuusministeriössä. Finnairin, silloisen Aero O/Y:n, pääjohtajaksi Gunnar Korhonen tuli kauppa- ja teollisuusministeriön ylijohtajan paikalta 1960.
Lentoliikenteestä Korhosella ei ollut Finnairiin tullessaan mitään kokemusta, mutta hänellä oli luja tahto ja suorat suhteet presidentti Urho Kekkoseen. Virkamiestaustainen Korhonen sopi hyvin vetämään lentoyhtiötä silloisessa tiukan poliittisen säännöstelyn toimintaympäristössä, jossa lentoyhtiöiden kaupallisen menestyksen sanelivat valtioiden välisissä neuvotteluissa sovitut liikenneoikeudet. Finnairiin asetettiin paineita neuvostoliittolaisten koneiden ostamiseksi, mutta Korhonen torjui nämä ja neuvotteli lentokonehankinnoista lähes yksinomaan yhdysvaltalaisen McDonnell Douglas -yhtiön kanssa. Sama yhtiö valmisti myös Hornet-hävittäjiä, joiden hankinnassa Suomeen Korhosen sanotaan vaikuttaneen taustalla.
Finnair-uran jälkeen Korhonen edusti italialaisia Agusta-helikoptereita vielä yli 80 vuoden iässä.
Vuonna 2020 esitetyssä "Keihäsmatkat"-sarjassa Korhosta esittää näyttelijä Taisto Oksanen.
Uno Ullberg

Uno Werner Ullberg (15. helmikuuta 1879 Viipuri – 12. tammikuuta 1944 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Arkkitehtina Ullberg on tunnettu nimenomaan funktionalistina. Pääosa hänen töistään on jäänyt luovutetulle alueelle Viipurin Karjalaan. Muualle Suomeen hän teki pääasiassa sairaaloita toimiessaan Lääkintöhallituksen arkkitehtina.
Henkilöhistoria ja ammattiura.
Uno Ullbergin vanhemmat olivat maalarimestari Carl Johan Ullberg ja Hulda Augusta Gallen. Hänen äidinkielensä oli ruotsi. Ullbergin ensimmäinen puoliso vuodesta 1909 oli näyttelijä Maria (Maiju) Ranta (1882–1917). Heillä oli kaksi tytärtä, huonekalusuunnittelija Thuja (Tuja) Maria Kirkkala (k. 1944) ja Kirsi Sorella Ullberg. Uno Ullbergin toinen puoliso oli vuodesta 1919 Johanna Elisabeth (Moen) Clementson-Granström (1874–1957).
Ullberg tuli ylioppilaaksi Viipurin ruotsalaisesta lyseosta 1898. Hän valmistui arkkitehdiksi Polyteknillisestä opistosta 1903. Opiskeluaikanaan hän teki tutkimusmatkan Itä-Karjalaan yhdessä opiskelutoveriensa Jalmari Kekkosen ja Alarik Tawaststjernan kanssa. Suomen muinaismuistoyhdistys julkaisi matkasta myöhemmin teoksen "Kansanomaisia rakennustapoja ja koristemuotoja Karjalasta kahden puolen rajaa". Valmistumisensa jälkeen Ullberg toimi piirtäjänä Gustaf Nyströmin ja Nyström-Petrelius-Penttilän arkkitehtitoimistoissa.
Vuonna 1906 Ullberg perusti Viipuriin toimiston C. A. Gyldénin kanssa, jonka tärkeimpiä töitä oli Hackmanin liiketalo Viipurissa. Oman toimiston Viipuriin Ullberg perusti 1909 ja hän piti sitä vuoteen 1932 saakka. Hän suunnitteli Viipuriin ja lähiympäristöön huomattavan määrän liike- ja toimistorakennuksia. Tunnetuimpia töitä tuolta ajalta ovat Viipurin taidemuseo ja Pyöreän tornin muutostyöt kahvilaksi. Vuosina 1932–1936 Ullberg toimi Viipurin kaupunginarkkitehtina Väinö Keinäsen jälkeen ja ennen Ragnar Ypyää.
Ullberg muutti Helsinkiin Lääkintöhallituksen arkkitehdiksi vuonna 1936. Tässä virassaan hän suunnitteli lukuisia sairaaloita ja parantoloita ympäri Suomea. Hän osallistui politiikkaan Ruotsalaisen kansanpuolueen riveissä mm. Viipurin kaupunginvaltuuston jäsenenä vuodesta 1914. Helsingissä asuessaan Ullberg kuului Suomen Arkkitehtiliiton hallitukseen ja oli liiton hallituksen varapuheenjohtajana vuoteen 1938 saakka. Ullberg kuoli Helsingissä 64-vuotiaana, ja hänet on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaalle; hautakiven suunnitteli Alvar Aalto.
Ullbergin elämäntyötä esiteltiin kesällä 2020 Suomen arkkitehtuurimuseon näyttelyssä.
Alli Lahtinen

Alli Kyllikki Lahtinen (o.s. "Ilomäki"; 11. huhtikuuta 1926 Korpilahti – 22. toukokuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Hän toimi vuosina 1968–1976 Sosiaalihallituksen pääjohtajana ja kolmesti sosiaali- ja terveysministerinä. Lahtinen oli Suomen ensimmäinen nainen, joka nimitettiin suuren keskusviraston johtoon.
Elämä.
Lahtisen vanhemmat olivat korpilahtelainen osuuskaupan myymälänhoitaja Muisto Ilomäki ja siivooja sekä keittäjä Lyydia Johanna Salonen. Perhe muutti vuonna 1929 Hyvinkäälle, jossa isä kuului kauppalanvaltuustoon sosiaalidemokraattien edustajana. Alli Lahtinen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1944 ja liittyi samana vuonna SDP:hen. Ylioppilasvuonnaan hän muutti Kotkaan, jossa työskenteli kaksi vuotta Eteenpäin-lehden toimittajana ja sen jälkeen Kotkan kaupungin lastensuojelulautakunnan virkailijana 1946–1949 sekä työväenopiston suomen kielen ja laskennon opettajana 1947–1950. Vuodesta 1947 hän oli naimisissa palomies Kaarlo Lahtisen kanssa. Alli Lahtinen jatkoi Kotkasta käsin opiskelua Helsingin Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa pääaineenaan sosiaalipolitiikka. Hän valmistui yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi 1956 tehtyään lopputyönsä Kotkan satamatyöläisten työnsaanti- ja ansiomahdollisuuksista.
Lahtinen työskenteli invalidien työhönsijoitustoimiston hoitajana 1958–1959 ja Kotkan sosiaalilautakunnan lastensuojelujohtajana 1959–1968. Hän oli Kotkan kaupunginvaltuuston jäsen 1954–1968 ja hänellä oli myös runsaasti muita paikallisia luottamustoimia. Samanaikaisesti Lahtinen rakensi uraa SDP:n naisjärjestöissä ja kohosi pian puolueen eturivin naispoliitikkoihin, muttei ollut koskaan ehdolla eduskuntaan. Puolueen hajaannuksessa 1950–1960-luvuilla Lahtinen kuului niin sanottuihin leskisläisiin.
Lasten, vanhusten ja työläisnaisten etujen puolustajana profiloitunut Lahtinen nimitettiin vuonna 1968 vastaperustetun Sosiaalihallituksen pääjohtajaksi, mikä teki hänestä ensimmäisen naisen suuren keskusviraston johdossa Suomessa. Hän toimi tehtävässä kuolemaansa asti. Pääjohtajakautenaan Lahtinen oli kolmesti ammattiministerinä virkamieshallituksissa: toisena sosiaali- ja terveysministerinä Auran I hallituksessa 1970 sekä sosiaali- ja terveysministerinä Auran II hallituksessa 1971–1972 ja Liinamaan hallituksessa 1975.
Lahtisen suhdetta pääministeri ja ylipormestari Teuvo Auraan on luonnehdittu hyvin läheiseksi. Lahtisen avioliitto kariutui 1970-luvun alussa, ja oli julkinen salaisuus, että hän seurusteli Auran kanssa. He suunnittelivat avioliittoa, kun Lahtisen avioero olisi lopullisesti selvä, mutta Lahtinen kuoli aivoverenkiertohäiriöön vain 50-vuotiaana hieman ennen avioeronsa virallistumista.
Jaakko Numminen

Jaakko Mauri Numminen (22. lokakuuta 1928 Vaasa – 19. syyskuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen virkamies, joka toimi yli kahden vuosikymmenen ajan opetusministeriön kansliapäällikkönä. Jo ennen kansliapäällikkyyttään hän toimi pääministeri Teuvo Auran johtaman virkamieshallituksen opetusministerinä touko–heinäkuussa 1970. Numminen vaikutti muun muassa peruskoulu-uudistukseen, edisti monia kulttuuripoliittisia hankkeita ja oli aktiivinen yhteiskunnallinen keskustelija ja kirjoittaja.
Perhe.
Jaakko Nummisen isä oli oikeusneuvos Vilho Numminen (1896–1960) ja äiti Aino Sofia Turja. Hänen veljensä on toimittaja ja kirjailija Juha Numminen.
Virkaura.
Numminen toimi valtakunnansuunnittelutoimiston kulttuuripolitiikan tutkijana vuosina 1962–1966, korkeakoulutoimiston toimistopäällikkönä opetusministeriössä 1966–1970, korkeakoulu- ja tiedeosaston osastopäällikkönä 1970–1972 ja kansliapäällikkönä 1973–1994.
Numminen puhujana ja kirjoittajana.
Jaakko Numminen piti kansliapäällikkövuosinaan ja myös eläkkeelle siirtymisensä jälkeen suuren joukon puheita erilaisissa tilaisuuksissa. Puheiden konseptit ovat lähes kokonaisuudessaan säilyneet, ja niiden määrä on noin 2000. Puheet antavat kuvan koulutus- ja kulttuuripolitiikan kehityksestä sekä sisältävät lukuisia omakohtaisia ehdotuksia. Puheista koottiin vuonna 2012 teos "Pohjalaispuheita – Österbottniskt tal".
Numminen osallistui J. V. Snellmanin koottujen teosten toimitustyöhön, ja hän laati muun muassa Suomen nuorisoseuraliikkeen historian ja Keskustapuolueen historiikin. Vuonna 2020 Numminen julkaisi kaksiosaisen muistelmateoksen "Sivistys-Suomen synty", jonka laajuus on yli 950 sivua.
Julkaisuja.
Lukuisia artikkeleita aikakaus- ja sanomalehdissä, tietosanakirjoissa ja muissa kokoomateoksissa.
Leväsiira

Leväsiira ("Idotea balthica") on Itämeren rannikoiden rakkolevävyöhykkeessä yleisenä elävä äyriäislaji.
Aikuiset leväsiirat ovat pituudeltaan 20–30 mm. Ne syövät levää ja putkilokasveja. Leväsiirojen väri on vaihteleva, osa yksilöistä on yksivärisiä, osa laikukkaita, osa pitkittäisraitaisia.
Leväsiiran levinneisyys kattaa Pohjois-Atlantin molemmat rannikot, niitä elää myös Välimeressä ja Mustassameressä.
Itämeressä eläviä leväsiiran lähisukulaisia ovat hoikkaleväsiira ("Idotea chelipes") ja tyrskyleväsiira ("Idotea granulosa"). Leväsiiralajit ovat tärkeää ravintoa muun muassa ahvenille.
Leväsiirayksilöillä on persoonallisuus, joka vaikuttaa niiden elossasäilymiseen.
Rogue Ops

Rogue Ops on Bits Studiosin kehittämä ja Kemcon julkaisema toimintaseikkailu- ja hiiviskelypeli, joka julkaistiin vuonna 2003. Peli on saatavilla Xboxilla, PlayStation 2:lla ja Nintendo GameCubella.
Juoni.
Pelissä pelaaja on huippusalaisen, terroristeja tuhoavan järjestön Phoenixin agentti, Nicola ”Nikki” Connors. Nikkin aviomies Michael ja tytär Amy ovat kuolleet vuosia sitten autopommi-iskussa Istanbulissa. Autopommin oli suunnitellut Omega 19 -terroristijärjestö. Nikkin aviomies oli myös ollut mukana Phoenixissä. Kun kerran liittyy Phoenixiin, sieltä ei voi irtisanoutua mitenkään. Peli alkaa siitä, kun Nikki saa ensimmäisen tehtävänsä lähteä tutkimaan ja vakoilemaan Omega 19:n jäseniä ja eliminoimaan heitä. Pelin viimeisillä hetkillä kuitenkin selviää, että Nikkin tytär onkin elossa.
Georgina Bardach

Georgina Bardach Martin (s. 18. elokuuta 1983 Córdoban provinssi, Argentiina) on argentiinalainen uimari, joka voitti olympiapronssia 400 metrin sekauinnissa Ateenassa 2004. Lisäksi hän on voittanut samalla matkalla pronssia lyhyen radan MM-kilpailuissa 2002. Pan-Amerikan kisoista hän voitti kultaa 400 metrin sekauinnista 2003 ja pronssia samalla matkalla vuonna 2007. Bardach osallistui olympialaisiin myös Sydneyssä 2000, Pekingissä 2008 ja Lontoossa 2012.
Nils Westermarck

Nils Christian Westermarck (14. heinäkuuta 1910 Helsinki – 17. maaliskuuta 2002 Espoo) oli suomalainen akateemikko, professori, RKP:n poliitikko ja ministeri.
Koulutukseltaan Westermarck oli maatalous- ja metsätieteiden tohtori. Hän valmistui agronomiksi 1933 ja väitteli tohtoriksi vuonna 1940. Westermarck työskenteli jatkosodan aikana maatalousministeriössä ja sodan loputtua hänestä tuli virkaa toimittava professori Ruotsin maatalouskorkeakouluun Uppsalassa . Vuonna 1949 Westermarck sai maanviljelystalouden professuurin Helsingin yliopistosta ja palasi Suomeen. Hän jatkoi virassa aina eläkkeelle jäämiseensä asti vuoteen 1973. Westermarck nimitettiin akateemikoksi vuonna 1980.
Professorin työnsä ohella Westermarck toimi Tuomiojan hallituksen 2. maatalousministerinä 1953–1954 sekä Auran I hallituksen maatalousministerinä 1970.
Hän oli myös muun muassa Kansainvälisen maatalousekonomistien yhdistyksen puheenjohtaja vuosina 1961–1970. Yhdistyksen kolmivuosittain pidettävän konferenssin parhaan tieteellisen posterin palkinto on nimetty Westermarckin mukaan. 
Aiheesta muualla.
Amurin museokortteli

Amurin museokortteli on Tampereella Amurin kaupunginosassa sijaitseva museo, joka esittelee tamperelaisen työväestön koteja ja kuvitteellisia elämäntarinoita vuosilta 1882–1973. Museokortteli koostuu viidestä asuintalosta ja neljästä piharakennuksesta.
Museo on avoinna toukokuun puolivälistä syyskuun alkuun. Museokorttelissa toimiva kahvila Amurin Helmi palvelee ympäri vuoden.
Amurin museokorttelin rakennukset on suojeltu vuonna 2024 hyväksytyllä asemakaavalla. Korttelin rakennukset ovat kulttuurihistoriallisesti arvokkaita sekä kaupunkikuvan säilymisen kannalta tärkeitä, eikä niitä saa purkaa. Asemakaavassa annetut suojelumääräykset koskevat myös rakennusten sisätiloja.
Mustion sähkörata

Mustion sähkörata oli Länsi-Uudellamaalla ollut kapearaiteinen yksityinen teollisuusrata, joka yhdisti Mustion tehtaat ja rautatieaseman. Liikenne oli tavarankuljetusta. Tämän toiminnan ohella harjoitettiin melko säännöllistä henkilöliikennettä Mustion Ruukin ja asemakylän välillä. Ruukkilaiset, jotka halusivat ”ylös asemalle”, saattoivat ajaa kyydissä. Mukaan mahtui 8–10 henkilöä.
Radan rakennutti kamariherra Hjalmar Linder, aikoinaan eräs Suomen rikkaimmista miehistä ja suurimmista hyväntekeväisyyden harrastajista.
Radan pituus oli 5 km ja raideleveys 600 mm. Liikennettä radalla oli vuosina 1903–1964. Radan kalusto tarkastettiin sotakorvauksia varten, mutta se hylättiin vanhentuneena.
Radan ainoa veturi, lyyravirroittimella varustettu kaksimoottorinen AEG 178/1903, 0-2-2-0 sm, on Mustiolla muistomerkkinä entisen tallinsa eli nykyisen palokunnantalon edessä, kiskotus, pääosa vaunuista ja ratajohdot pylväineen on romutettu. Ratapohja joutomaana eli epävirallisena kevytliikennetienä, mikä mahdollistaa sen tulevan käytön uudelleen alkuperäisessä tarkoituksessa.
Syksyllä 2002 paikallinen kyläyhdistys sai valmiiksi veturin ulkoisen täyskunnostuksen, joka käsitti pyörästön, alustan ja korin puhdistuksen ja maalauksen. Vielä vaadittaisiin mm. ajomoottorien, niiden hallintalaitteiden ja jarrujen peruskunnostus sekä sähköjohdotuksen uusiminen ennen kuin veturi olisi ajokunnossa.
Parin alkuperäisen vaunun kehikot on yllättäen löydetty romupihan nurkasta, vaununkorien rakentaminen niille on toistaiseksi piirustusasteella. Kunhan vaunut valmistuvat on kiskotuksen vuoro. Sitä saataneen aikaan alkajaisiksi veturille ja parille vaunulle riittävä määrä eli muutamia metrejä, täyden kiskotuksen rakentamisesta saati liikenteen aloittamisesta vasta haaveillaan – eli hanke on jokseenkin alkuvaiheissaan.
Vielä aivan vastaamattomia kysymyksiä ovat ratajohtojen vetäminen saati sitten muuntajat ym. laitteet niitä varten: veturi tarvitsee 500 voltin tasavirtaa koska siinä ei nykyaikaisista vetureista poiketen ole tasasuuntaussiltoja.
Uleen kulta

Uleen kulta () on vuonna 1997 valmistunut yhdysvaltalainen draamaelokuva, jonka on ohjannut Victor Nuñez. 
Juoni.
Elokuvan päähenkilö, Ulee Jackson (Peter Fonda) on sotaveteraani ja mehiläistenhoitaja. Hän elää rauhallista elämää, kunnes saa hätäviestin vankilasta, jossa hänen poikansa Jimmy kärsii tuomiotaan. Ulee auttaa poikansa narkomaanivaimoa, joka on vaarassa. Pojan vaimo Helen hylkäsi muinoin tyttärensä ja Ulee huolehtii tyttäristä samalla, kun yrittää saada elantonsa mehiläistenhoidosta. Ulee joutuu vaikeuksiin, kun hänen poikansa entiset rikoskumppanit alkavat kiristää häntä.
Nils Meinander

Tor Nils Hilding Meinander (4. elokuuta 1910 Tammisaari – 3. heinäkuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen tiedemies ja RKP:n poliitikko.
Työura.
Meinander valmistui ylioppilaaksi 1928, filosofian kandidaatiksi 1933, filosofian lisensiaatiksi 1950 ja filosofian tohtoriksi 1950.
Ennen varsinaista poliittista uraansa Meinander toimi Pohjoismaisen yhdyspankin virkailijana (1929–1934), RKP:n keskushallituksen yliasiamiehenä (1934–1936), "Hufvudstadsbladetin" toimittajana (1937–1942), Åbo Akademin opettajana (1942–1944) ja Valtion tiedoituslaitoksen apulaispäällikkönä (1943–1944).
Lisäksi hän toimi presidentin valitsijamiehenä vuonna 1950. Hän työskenteli 1945–1950 Svenska handelshögskolanin kansantaloustieteen opettajana, 1950–1953 dosenttina ja 1953–1973 professorina. Vuosina 1950–1953 hän toimi lisäksi Suomen Pankin taloustieteellisessä tutkimuslaitoksessa. Vuodesta 1970 hän palveli Taloudellisen tutkimuskeskuksen johtajana.
Meinander nimitettiin Helsingin ruotsalaisen kauppakorkeakoulun rinnakkaiseen eli toiseen kansantalouden professorin virkaan, joka oli ollut tyhjänä ja väliaikaisen hoidon varassa vuosikausia. Meinanderin seuraaja Hankenin kansantalouden professorina oli Björn Wahlroos.
Poliittinen ura.
Jatkosodan aikana Meinander kuului niin sanottuun rauhanoppositioon (katso kolmenkymmenenkolmen kirjelmä). 
Meinander valittiin eduskuntaan vuonna 1945 RKP:n listalta Uudenmaan vaalipiiristä, jonka jakauduttua vuonna 1954 hän edusti Helsingin kaupungin vaalipiiriä. Eduskunnassa hän toimi vuoteen 1962 asti. Hänen poliittiseen uraansa sisältyy myös ministerinimityksiä: toisena valtiovarainministerinä hän toimi 1950–1951 ja 1953, valtiovarainministerinä ja pääministerin sijaisena 1957.
Asko Murtomäki

Asko Murtomäki (s. 1971) on suomalainen euroviisuharrastaja ja toimittaja. Hän on harrastanut Euroviisuja lapsesta asti ja on perehtynyt aiheeseen muun muassa tekemällä pro gradu -tutkielman "Ääniteteollisuuden markkinointiviestintä. Artisti-imagot vuosien 1994−1997 Eurovision laulukilpailujen ohjelmalehdissä". Murtomäki valmistui vuonna 1997 filosofian maisteriksi Vaasan yliopistosta, jossa hän opiskeli viestintää ja kieliä.
Murtomäen Euroviisu-ura Yleisradiossa alkoi vuonna 1998 Birminghamin kilpailusta, ja vuodesta 2001 vuoteen 2011 hän toimi Ylen televisioimissa kilpailulähetyksissä kommentaattorina. Vuonna 2007 ilmestyi hänen toimittamansa Suomen Euroviisujen historiikki "Finland 12 points! Suomen Euroviisut" (Teos).
Myöhemmin Murtomäki on työskennellyt ohjelmatiedottajana SBS Nordicilla vuosina 2012–2017, mistä hän siirtyi kansainvälisen lentoliikenteen osaajaksi Finnair Flight Academyn koulutuksen jälkeen.
Esa Kaitila

Esa Heikki Kaitila (22. huhtikuuta 1909 Viipuri – 18. kesäkuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen professori, liberaali poliitikko, ministeri sekä Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen.
Kaitila oli Suomen Kansanpuolueesta (1951–1965) ja Liberaalisen kansanpuolueesta valittu (1965–1966) kansanedustaja ja ministeri (Sosiaaliministeri 1953–1954, II valtiovarainministeri 1953–1954, kauppa- ja teollisuusministeri 1957, pääministerin sijainen 1957 ja valtiovarainministeri 1964–1966).
Lisäksi hän loi mittavan yliopistouran. Hän oli muun muassa Kauppakorkeakoulun liiketaloustieteen opettaja 1939–1945, liiketaloustieteen dosentti 1946–1975, Helsingin yliopiston liiketaloustieteen dosentti 1945–1957 ja 1962–1975, Turun kauppakorkeakoulun liiketaloustieteen professori 1950–1957, professori 1958–1960, vararehtori 1950–1957, kansantaloustieteen professori 1950–1953 sekä Helsingin yliopiston lainopillisen tiedekunnan kansantaloustieteen apulaisprofessori 1957–1962.
Hän hoiti myös Valtiokonttorin pääjohtajan virkaa (1962–1972), oli Teollisuuslehden päätoimittaja (1945–1954) sekä tuli valituksi presidentin valitsijamieheksi kolmesti (presidentinvaali 1950, 1956 ja 1962).
Opiskeluaikanaan Kaitila kuului Akateemiseen Karjala-Seuraan. Esa Kaitilan isä oli professori Ilmari Kaitila.
MTV Leffa

MTV Leffa (aiemmin Subtv Leffa, Sub Leffa ja MTV3 Leffa) oli MTV Oy:n maksullinen MTV Total -pakettiin kuulunut elokuvia näyttävä televisiokanava.
Kanava aloitti lähetyksensä 1. marraskuuta 2006 nimellä MTV3 Leffa. Kanavan tultua myös maanpäälliseen verkkoon se vaihtoi huhtikuussa 2007 nimensä Subtv Leffaksi. 16. tammikuuta 2008 nimeksi muuttui Sub Leffa, kun Subtv vaihtoi nimensä Subiksi. 15. joulukuuta 2010 nimi muuttui takaisin MTV3 Leffaksi. Kanava lakkautettiin 30. kesäkuuta 2016. 
MTV Leffa näkyi antenni-, kaapeli-, laajakaista-TV- ja satelliittiverkoissa. Kanava hyödynsi antenniverkossa MTV Juniorin lähetyskapasiteettia siten, että lähetysten loppuessa MTV Juniorilla kello 20.00 lähetykset MTV Leffalla alkoivat ja jatkuivat aamuyöhön asti. Kaapeli-, laajakaista-TV- ja satelliittiverkossa kanava näytti ohjelmaa ympäri vuorokauden.
Kanavan viimeinen ohjelma ennen kuin se lopetettiin oli "The Code".
Reino Rossi

Taru Reino Kai Rossi (19. marraskuuta 1919 Helsinki – 8. maaliskuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen taloustieteilijä, teollisuus- ja pankkimies.
Rossi väitteli Helsingin yliopistossa filosofian tohtoriksi vuonna 1952 tutkielmalla "Suomen Pankin korkopolitiikka vuosina 1914–1938", jonka hän oli laatinut työskennellessään tutkijana Suomen Pankissa. Rossi oli pankin johtokunnan jäsen vuodesta 1958, Helsingin Kauppakorkeakoulun kansantaloustieteen professori 1957–1958 ja Kansallis-Osake-Pankin hallintoneuvoston puheenjohtaja vuodesta 1975. Lisäksi Rossi toimi Suomen Sokeri Oy:n pääjohtajana 1970–1980. Hän oli II ulkoasiainministeri 1971–1972 Auran toisessa hallituksessa.
Rossille myönnettiin ministerin arvo vuonna 1974, ja hänet vihittiin kauppatieteen kunniatohtoriksi 1976.
Töölön sokeritehtaan rautatie

Töölön sokeritehtaan rautatie oli Helsingissä vuosina 1901–1963 toiminut kilometrin pituinen teollisuusrata, jonka tarkoituksena oli huolehtia Töölön sokeri­tehtaan liikenteestä.
Rata alkoi Töölönlahden etelärannalla sijainneelta VR:n ratapihalta ja kulki lahden länsirantaa pitkin Hesperianpuistossa olevan jalankulku- ja pyörätien vieressä sokeritehtaan tontille, joka sijaitsi nykyisen oopperatalon paikalla. Rata oli alkujaan kapearaiteinen, koska maaston takia leveäraiteista ei voinut silloisella tekniikalla rakentaa. Radan raideleveys oli 1 000 mm.
Radalla oli kaksi Krauss-veturia, n:o 1 (4689/1901, 0-6-0WT), ”Kalle” ja n:o 2 (5974/1908, 0-6-0WT), ”Pelle”. Radan vaunuina yksinomaan lavettivaunuja, joilla normaalit VR:n tavaravaunut kuljetettiin silloiselle Töölön tavara-asemalle ja takaisin. Radalla ei ollut veturien kääntömahdollisuutta, vaan veturien savupiippu oli aina tehdasta kohti; asemalle päin ne siis ajoivat takaperin. Veturit olivat loppuun asti halkopolttoisia. Kalusto ei (ilmeisesti ikänsä vuoksi) kelvannut sotakorvauksina.
Rata muutettiin leveäraiteiseksi vuonna 1954, ja sen liikenne siirtyi kokonaan VR:n hoidettavaksi. Veturina oli tavallisimmin Pasilan tai satamaradan päivystäjäveturi. Kapearaidekalusto romutettiin kokonaisuudessaan. Ratasopimus päättyi jo vuonna 1963, jolloin viimeisetkin kuljetukset siirrettiin kumipyörille, mutta viimeisen kerran rataa käytettiin vuonna 1965, kun tehdas purettiin, ja sen jälkeen ratakin purettiin. Porkkalaan rakennetulle uudelle sokeritehtaalle tuli normaali leveäraideyhteys sittemmin puretun Båtvikin radan myötä.
Vanha sokeritehtaan tontti oli tämän jälkeen vuosikymmeniä suurelta osin tyhjillään lukuun ottamatta tehtaan vanhaa pääkonttorirakennusta ja sen viereen rakennettua modernia toimistorakennusta, kunnes paikalle 1990-luvun alussa rakennettiin oopperatalo. Vanha punatiilinen konttorirakennus on määritelty suojelukohteeksi.
Stockforsin sähkörautatie

Stockforsin sähkörata oli Pyhtäällä vuosina 1905–1971 käytössä ollut kapearaiteinen 575 mm:n raidelevyinen teollisuusrata, jolla liikennöi yksi veturi, AEG 265/1905. Rata oli Stockforsin puuhiomon omistama. 
Siinä, kuten useimmissa aikakautensa vetureissa, oli yksipuolinen lyyravirroitin. Veturi ei erikoisuutensa vuoksi kelvannut sotakorvauksena. 
Raitiovaunuissa tutuksi tullut saksisankavirroitin, ”häkki”, yleistyi sähkövetureissa vasta 1920-luvulla, koska se vaatii jykevämmän ajojohtorakenteen.
Ruotsinpyhtään tehdasrata

Ruotsinpyhtään tehdasrata oli vuosina 1905–1955 Itä-Uudellamaalla Strömforsin ruukin ja Markkinamäen lastauspaikan välille rakennettu viiden kilometrin pituinen, raideleveydeltään 750 mm:n kapearaiteinen rautatie, joka perustettiin hoitamaan teollisuuslaitoksen liikennettä. 
Rautatiellä oli vain yksi veturi (Krauss 5296/1905, 0-4-2WT), joka nykyään on ruukin museossa. Radalla oli vain avoimia tavaravaunuja. Kalusto tarkastettiin vuonna 1944, mutta ei kelvannut ikänsä vuoksi sotakorvaukseksi. 
Radalla ei ollut kääntöpöytää tai kolmioraidetta vaan veturi ajoi aina takaperin rannasta tehtaalle.
Veturi on museoiduista ei ajokuntoisista koneista eräs paraskuntoisia, vain valtaventtiili on poistettu silloin kun veturi liikenteen loputtua toimi muutamia vuosia kasvihuoneen lämmityskattilana. 
Veturi on ainoa säilyneistä kapearaidevetureista, jossa on ulkopuolisen vesilähteestä, ojasta tai järvestä ilman ulkopuolista apuvälinettä tapahtuvan vesittämisen mahdollistava niin sanottu ojaimuri. 
Ratalinja on nykyisin osin yleisenä ja osin tilustienä.
Lähteet.
Museovirasto, Valtakunnallisesti merkittävät kulttuurihistorialliset ympäristöt 1993 -luettelo.
Waasa Red Ducks

Waasa Red Ducks oli vaasalainen jääkiekkoseura, joka pelasi parhaimmillaan Suomen kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Suomi-sarjassa. Joukkue pelaa kotiottelunsa Vaasa Arenalla. Tunnuslauseena toimi: "Rakkaudesta jääkiekkoon".
Historia.
Waasa Red Ducks perustettiin keväällä 2009, kun mustasaarelaisen KoMu HT:n toimintaa haluttiin ammattimaistaa. Samalla uusi seura yhtiöitettiin osakeyhtiöksi ja kotipaikaksi tuli Vaasa. Red Ducks jatkoi KoMu HT:n sarjapaikalla Suomi-sarjassa. 
Vuonna 2010 Red Ducks perusti Team -joukkueen. Teamin kotipaikaksi tuli Mustasaari. Team nousi ensimmäisen kauden 2010-2011 aikana III-divisioonasta II-divisionaan. Kauden 2012-2013 päätteeksi Team tippui takaisin III-divisioonaan. Edustus jatkaa Suomi-sarjassa.
Organisaatio.
Waasa Red Ducksin toiminnasta vastasi Waasa Red Ducks Ice Hockey Oy, joka on perustettu keväällä 2009 kun KoMu HT yhtiöitettiin ja samalla nimeä vaihdettiin.
Kotihalli.
Red Ducks pelaa kotiottelunsa yhdessä Vaasan Sportin ja KoMu HT:n kanssa vuonna 1971 valmistuneella Vaasa Arenalla. Hallia on laajennettu vuonna 1999, jolloin yleisökapasiteetti nousi 4300:aan. Sport lisäsi halliin istumapaikkoja keväällä 2009, kun se voitti Mestiksen. Tuolloin kapasiteetti nousi nykyiseen 4448:aan. 
Vaasa Arenassa on kilpahallin lisäksi myös kaksi harjoitusjäätä, joiden koot ovat 27 m x 57 m. Ne ovat valmistuneet vuonna 1999. Nykyään hallissa on 1 971 istumapaikkaa ja 2 377 seisomapaikkaa. Loput sata paikkaa ovat aitioissa, joita on yhteensä kahdeksan. Hallista käytetään myös nimityksiä Vaasan ja Kuparisaaren jäähalli.
Pankakosken–Sokojoen rautatie

Pankakosken–Sokojoen rautatie oli Enso-Gutzeit Oy:n (nyk. Stora-Enso) Pankakosken tehtaiden yhteydessä Lieksassa vuosina 1897–1952 toiminut raideleveydeltään 600 mm:n kapearaiteinen rautatie.
Kalusto ja liikenne.
Rautateillä oli yhteensä kahdeksan höyryveturia ja kaksi moottoriveturia. Yksi niistä oli nykyinen Uudenkaarlepyyn rautatien kakkosveturi, Baldwin 17345/1900, 0-4-2ST, (1930-luvulla tehdyn kattilanvaihdon jälkeen 0-4-2T) numerolla 5, joka palveli loppuun eli vuoteen 1952.
Radalla oli kolme henkilövaunua ja yhtiön sisäistä matkustajaliikennettä, muun muassa koululaiskuljetuksia.
Kapearaiteisen radan loppuvaiheet.
Kalusto tarkastettiin sotakorvauksia varten vuonna 1945, mutta ikänsä tähden se ei kelvannut ja muutamia vuosia sodan jälkeen alkoikin näiden kapearaiteiden alasajo. 
Viimeinen kapearaidejuna kulki veturien kokoamiskuljetuksena 13. toukokuuta 1952.
Koko kapearaidekalusto romutettiin, viitosveturista yritettiin muistomerkkiä, mutta kun sitä pahoinpideltiin heti alkuunsa, se päätettiinkin romuttaa. Sen kattila kierteli yhtiön työmailla höyrynantajana vielä muutamien vuosien ajan. 
Uusi aika leveäraiteisena.
Kapearaiteisen kaluston romuttamisen jälkeen rata levennettiin, ja vuonna 1952 sille hankittiin Suomen uusin höyrysäiliöveturi, alun perin yhtiön Kotkan tehtaille hankittu amerikkalainen H K Porter 8180/1948, 0-4-0F. Se oli liikenteessä vuoteen 1972 asti, ja nykyisin sitä säilytetään Pielisen museossa Lieksassa.
Yhtiön muita ratoja.
Yhtiöllä oli myös lukuisia muita kapearaiteisia ratoja, joista merkittävimpiä Kotkan tehtailla olleet Suomessa harvinaiselle 1067 mm:n raideleveydelle rakennetut radat. Sen radan vetureista on tehtaan omassa museossa Haapamäen Museoveturiyhdistyksen kunnostama Hohenzollern 4552/1929, 0-4-0F –höyrysäiliöveturi. Veturi oli toinen kahdesta säilyneestä kapearaiteisesta höyrysäiliöveturista, joita oli ollut Suomessa kaikkiaan käytössä yhdeksän.
Myös kaikki nämä radat levennettiin pääosin 1950-luvulla.
Mätäsvaaran kaivosrata

Mätäsvaaran laituri (lyh. Mäs) on Lieksan (silloisen Pielisjärven) alueella sijaitseva lakkautettu rautatieliikennepaikka. Siitä erkani Mätäsvaaran kaivosrata, joka oli Vuoksenniska Oy:n Mätäsvaaran molybdeenikaivoksen kuljetuksia varten rakennettu raideleveydeltään 750 mm:n kapearaiteinen rautatie. Radalla oli neljä saksalaisperäistä avointa moottoriveturia sekä runsaasti malminkuljetusvaunuja. 
Mätäsvaaran kaivosyhdyskuntaa varten avattiin Joensuu-Kontiomäki-rataosuudelle vuonna 1934 seisake. Vuonna 1944 seisake muutettiin miehitetyksi laiturivaihteeksi ja paikalle rakennettiin laiturirakennus. Laiturivaihde palautettiin jälleen miehittämättömäksi vuonna 1956, mutta liikennepaikalla oli tavaraliikennettä henkilöliikenteen lisäksi vuosina 1968–1970. Henkilöliikenne loppui kuitenkin jo vuonna 1979 ja seuraavana vuonna liikennepaikka lakkautettiin. Lähellä sijainnut Sulkaisen seisake nimettiin Mätäsvaaraksi. Tällä seisakkeella henkilöliikenne lopetettiin vuonna 1990.
Mätäsvaaran kaivosradan historiaa.
Kaivos suljettiin sodan jälkeen tarpeettomana, koska molybdeenia tarvittiin lähinnä aseteräksen valmistuksessa – ja sitä oli tuolloin romutettavaksi asti. Kaivoksen kiskotus, koneet ja laitteet purettiin pois ja tunnelit täyttyivät hiljalleen vedellä.
Tämän jälkeen kaivosradan moottoriveturit tarkastettiin sotakorvauksina ja niiden tultua hylätyiksi kaksi hyväkuntoisinta siirrettiin Åminneforsin teollisuusradalle. Siellä ne palvelivat erilaatuisissa tehtävissä aina radan liikenteen loppuun.
Liikenteen loputtua ja radan tultua puretuksi molemmat entiset kaivosveturit seisoivat pitkään pensaikossa unohdettuina. Ne lahjoitettiin lopulta vuonna 1977 Museorautatie Forssa-Humppila ry:lle eli nykyisen Museorautatieyhdistys ry:n edeltäjälle.
Kaivosvetureista toinen, Deutz 27310/1939, 0-4-0dm, siirrettiin yksityiseen työpajaan Nokialle ja muuan harrastaja teki useita vuosia työtä saadakseen veturin käyttökuntoon: työssä käytettiin hyväksi toisen samanlaisen veturin osia. 
Vuonna 2018 kaivosveturi on ollut ajokuntoisena Minkiön Kapearaidemuseossa. Se on ajossa äärimmäisen harvoin hitautensa vuoksi, lähinnä erikoistilaisuuksissa. 
Toinen samanlainen veturi oli kauan Åminneforsissa pellon syrjässä odottamassa kuljetusta, kunnes se keväällä 2002 siirrettiin paikalliseen romuttamoon odottamaan loppuaan. Asiasta uhkasi nousta oikeudenkäynti, koska romuttaja väitti löytäneensä veturin "kuljeksimasta" ja hänen olisi saatava siitä painoa vastaava hinta - joko ehjänä tai romuna. Asia tutkittiin ja lopulta romuttajallekin selvisi, että veturi oli ollut pellon syrjässä maanomistajan kirjallisella luvalla.
KoMu HT

Korsholm-Mustasaari Hockey Team (lyh. KoMu HT) on vuonna 1983 perustettu mustasaarelainen jääkiekkoseura, jolla oli vuosia ns. edustusjoukkue ja muutama juniorijoukkue. Junioritoiminta loppui kuitenkin 2000-luvun alussa, kun toiminta siirtyi Sepänkylän kaukalosta Vaasan jäähalliin. Seurassa jatkoi kaksi joukkuetta; KoMu HT pelasi II-divisioonaa ja KoMu HT/2 III-divisioonaa. Kun KoMu HT nousi Suomi-sarjaan keväällä 2007, nousi myös KoMu HT/2 II-divisioonaan. 
KoMu HT yhtiöityi Vaasaan kesällä 2009 ja jatkaa pelejään Waasa Red Ducks Oy nimisenä. KoMu HT/2 vastaavasti jätti tuolloin nimestään pois kakkosen. KoMu HT on pelannut viimeksi kaudella 2021-2022 II-divisioonaa.
Guanchit

Guanchit olivat Kanariansaarten ensimmäisiä tunnettuja asuttajia. Ensimmäisten eurooppalaisten saapuessa saarille keskiajalla guanchit elivät yhä kivikautta. Guanchien alkuperäinen kulttuuri on sittemmin kadonnut, vaikka siitä voidaan yhä löytää jälkiä. Nykyiset Kanariansaarten asukkaat ovat sekoitus guancheista ja Espanjasta tulleista siirtolaisista. 
Alkuperä.
Geneettisten tutkimusten perusteella suuri osa guancheista on peräisin Pohjois-Afrikasta, mahdollisesti Saharan kuivumisen aikoihin noin 6000 eaa. muuttaneiden heimojen jälkeläisiä. Guanchien kielestä voidaan löytää yhtymäkohtia berberikieliin. Guanchit eivät berberien tavoin syöneet lainkaan kalaa, ja eurooppalaisten saapuessa he eivät osanneet pyydystää sitä.
Varhaisimmat espanjalaiset lähteet kuvailevat guancheja vaihtelevasti. Osaa heistä on kuvailtu pitkiksi, vaaleiksi ja sinisilmäisiksi, osaa keskipituisiksi ja tummiksi, ja osaa lyhyiksi. 1500-luvun lähteiden mukaan Teneriffan guanchit olivat pitkiä, ruskettuneita ja vahvarakenteisia, ja joillakin oli vaaleat hiukset ja siniset silmät. Guanchien on myös arveltu polveutuvan kelteistä tai germaaneista, mutta näille teorioille ei ole löytynyt todisteita. 
Ilmeisesti Kanariansaaria on asutettu historian aikana useista eri paikoista. Muun muassa numidialaiset, foinikialaiset ja karthagolaiset ovat tienneet saarista ja tehneet niille matkoja. Myös roomalaiset ovat vierailleet saarilla vuosien 100–400 välillä. Kuitenkin kaikki edellä mainitut kulttuurit olivat saarille tullessaan jo paljon kivikautta korkeammalla kehitysasteella. Plinius vanhemman mukaan saarille saapuneet karthagolaiset olivat havainneet saaret asumattomiksi, mutta nähneet siellä suurten rakennusten raunioita.
False Metal

False Metal on Brother Firetribe -yhtyeen debyyttialbumi, joka julkaistiin kesäkuussa 2006. Albumista julkaistiin toukokuussa 2008 bonuskappaleita sisältävä versio nimellä Break Out.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Brother Firetribe, ellei toisin mainittu.