tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Yleisöaalto

Yleisöaalto eli stadionaalto tai Meksikon aalto syntyy urheilukatsomossa, kun katsojat nousevat seisomaan aaltomaisesti niin, että kukin katsoja nousee ylös ja nostaa kätensä kohti taivasta noin sekunnin ajaksi, kun ”aalto” tulee kohdalle. Joskus katsojat myös huudahtavat noustessaan seisomaan. Näin aalto kiertää koko stadionin. Aallon suunta on yleensä myötäpäivään. Yleisöaaltoa kutsutaan myös "Meksikon aalloksi", koska aalto nähtiin ensimmäisen kerran suuren lajin arvokisoissa jalkapallon MM-kisoissa Meksikossa 1986.
Pähkinäelemi

Pähkinäelemi ("Canarium harveyi") on tohtorinpuukasvien (Burseraceae) heimoon, elemien ("Canarium") sukuun kuuluva kasvilaji. Se on keskikokoinen, noin 10–22 metriä korkeaksi kasvava puu, jonka rinnankorkeusläpimitta on enintään noin metrin. Puun kaarna on vaaleanharmaata ja yleensä melko sileää. Puun latvus on varsin tiheä ja puu tiputtaa lehtensä vähäksi aikaa hedelmien kypsyessä tai kuivan kauden aikaan. Lehdet ovat monilehdykkäisiä ja niiden väri vaihtelee kirkkaanvihreästä tummanvihreään. Kussakin lehdessä on lehdyköitä kahdesta neljään paria sekä usein myös yksi pariton päättölehdykkä. Lehtien korvakkeet ovat kasvaneet kiinni lehtiruotiin. Pähkinäelemin hedelmät ovat luumarjoja, jotka ovat noin 4 cm pitkiä ja halkaisijaltaan noin 2,8 cm. Viljeltyjen puiden hedelmät ovat isompia, 6–9 cm pitkiä ja halkaisijaltaan 4–5 cm. Hedelmät ovat aluksi vihreitä, mutta muuttuvat kypsyessään tummanpurppuranvärisiksi tai mustiksi.
Pähkinäelemi kasvaa alangoilla keskikosteassa tai humidissa tropiikissa alueilla, joiden vuoden keskilämpötila on 23–28°C ja keskimääräinen vuotuinen sadanta 1800–4000 mm. Laji kasvaa melko laajalti alankojen sademetsissä, muissa metsissä sekä vanhoissa puutarhoissa ja sitä on myös istutettu laajalti kylien ja muiden asutusten ympäristöön. Lajia kasvatetaan yleisesti myös nykypäivänä. Pähkinäelemi kasvaa luontaisena Salomonsaarilla, Vanuatussa, Fidžillä, Tongalla ja Niuella.
Pähkinäelemin tärkein käyttötarkoitus ovat siitä saatavat hedelmät, joita käytetään ravintona. Tuoreet hedelmät avataan kivellä ja hedelmän sisältö syödään tuoreeltaan. Hedelmien sisältö voidaan tarjota myös hitaasti kuivattuna ja savustettuna. Hedelmien lisäksi pähkinäelemistä saadaan puutavaraa, jota käytetään Salomonsaarilla ja Vanuatussa kanoottien tekemiseen, puuastioihin sekä polttopuuna. Vanuatussa puita istutetaan myös tuomaan varjoa.
Inkeri Rantasalo

Inkeri Rantasalo (4. lokakuuta 1917 Yläne – 13. syyskuuta 2010 Helsinki) on suomalainen konserttilaulaja (sopraano) ja pianisti.
Rantasalo kävi koulunsa Turussa, kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1937 ja opiskeli Sibelius-Akatemiassa. Hänen opettajiinsa kuului Greta Aaltonen. Rantasalo valmistui musiikinopettajaksi vuonna 1946 ja teki vielä laulajana opintomatkoja useisiin Euroopan kaupungeissa. Hän osallistui Ernst Reichertin, Karl Hudezin, Gerald Mooren ja Oren Brownin laulukursseille. Rantasalo teki ensimmäisen esiintymisensä jo 13-vuotiaana säestäessään isäänsä Paimion parantolan avajaisissa. Laulajana hän piti ensikonserttinsa Helsingin konservatoriossa vuonna 1947. Hän konsertoi Suomen ohella Wienissä, Zürichissä ja Tukholmassa. Joulukuussa 1961 Rantasalo kantaesitti pianisti Pentti Koskimiehen säestyksellä Paavo Heinisen sävellyksen "Canto di Natale" (op. 8), jonka oli häneltä tilannut Yleisradio.
Rantasalo työskenteli pianonsoiton opettajana ja säestäjänä Sibelius-Akatemiassa vuosina 1949–1952. Vuosina 1953–1956 hän opetti laulua yksityisesti. Vuosina 1956–1966 Rantasalo oli laulunopettajana Suomen Teatterikoulussa ja vuodesta 1966 Sibelius-Akatemiassa; lehtorina hän oli vuosina 1972–1984.
Rantasalo sai valtion ylimääräisen taiteilijaeläkkeen toukokuusta 1987 alkaen, mutta jatkoi pianonsoittoa ja laulamista yli 90-vuotiaaksi saakka. Hän kuoli 92-vuotiaana Suursuon sairaalassa.
Gudmund Restad

Gudmund Restad (19. joulukuuta 1937 Skaun – 18. syyskuuta 2021) oli norjalainen Keskustapuolueen poliitikko. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1985–2001 ja toimi Norjan valtiovarainministerinä 1997–2000. Hän oli koulutukseltaan poliisi.
Dag Jostein Fjærvoll

Dag Jostein Fjærvoll (20. tammikuuta 1947 Hadsel – 5. helmikuuta 2021) oli norjalainen Kristillisen kansanpuolueen poliitikko. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1985–1997 ja toimi Norjan puolustusministerinä 1997–1999 sekä liikenneministerinä 1999–2000.
Reijo Rastas

Reijo Rastas (11. lokakuuta 1946 Jyväskylä – 1. maaliskuuta 2018) oli suomalainen oopperalaulaja ja yrittäjä. Hän oli laulajana äänityypiltään lyyrinen tenori.
Rastas syntyi karjalaisille vanhemmille, jotka olivat sodan jälkeen päätyneet Jyväskylään. Hän aloitti konservatorio-opinnot Jyväskylässä 11-vuotiaana aluksi C-basson soitossa. Pari vuotta myöhemmin hän siirtyi pasuunaan. Rastas sai varhaista lauluopetusta Maila Haavistolta ja Salme Kapanen-Schollilta. Myöhemmin hänen lauluopettajinaan olivat Pekka Salomaa ja Savonlinnan lied- ja oopperakurssilla Kim Borg. Rastas teki ensimmäisen esiintymisensä oopperalaulajana Jyväskylässä Bedřich Smetanan "Myydyn morsiamen" tuotannossa. Ensimmäisen oopperapääroolinsa Rastas tulkitsi vuonna 1971 Adolphe Adamin "Lonjumeaun posteljoonissa". Tämän Pekka Salomaan ohjaaman tuotannon myötä Rastas sai valtakunnallista huomiota.
Rastas esiintyi ensimmäisen kerran Tampereen oopperassa vuonna 1973. Seuraavana vuonna hän esiintyi jälleen Tampereella Gaetano Donizettin "Lemmenjuoman" Nemorinon roolissa. Rastas meni vuonna 1975 naimisiin tässä "Lemmenjuoman" tuotannossa pukusuunnittelijana toimineen Marjattan (o.s. Heikkilä) kanssa. Avioliitosta syntyi poika ja kaksi tytärtä. Rastas esiintyi päärooleissa maakuntaoopperoissa myös muiden muassa "Helmenkalastajien", "La bohèmen" ja "La traviatan" esityksissä. Hänelle tarjoutui mahdollisuus päästä esiintymään Saksankin oopperataloihin, mutta hän päätti omistautua jatkossa liike-elämälle ja perheelle. Rastas oli perustamassa useita rakennusalan yhtiöitä ja vastasi Kaisu Heikkilä Oy:n kotimaan myynnistä. Hän myös tutustui Irakin suurlähettilääseen, mikä tarjosi hänelle mahdollisuuden uusien myyntikanavien kehittämiseen. Tämän tuloksena Irakista Suomeen alettiin tuoda taateleita ja Suomesta Irakiin viedä puutavaraa.
Rastas harrasti perheineen asuntoautolla matkustamista ympäri Eurooppaa ja osti lopulta vaimonsa kanssa vanhan kaupunkitalon Espanjan Jijonasta. Hän kuoli yllättäen nukkuessaan kotonaan.
Huittisten kaupunginvaltuusto

Huittisten kaupunginvaltuusto () on Huittisten kaupungin valtuusto ja ylin päättävä elin. Kaupunginvaltuustossa on 27 jäsentä, jotka valitaan kuntavaaleissa neljän vuoden toimikaudeksi.
Vuoden 2025 kuntavaaleissa äänestysprosentti oli 55,1 %. Vaaleissa keskusta sai 9 paikkaa, kokoomus 6 paikkaa, SDP 5 paikkaa, perussuomalaiset 4 paikkaa, vasemmistoliitto 2 paikkaa ja kristillisdemokraatit 1 paikan.
Touhukotilot

Touhukotilot (Physidae) on kotiloihin kuuluva nilviäisheimo. Heimon lajeja tavataan makeista vesistä.
Taksonomia ja anatomia.
Elssa olevat touhukotilot jaetaan kahteen alaheimoon ja 18 sukuun. Lajeja heimossa on noin 80. Touhukotiloiden kuori on useimmiten hieman yli 1 cm pitkä, ohut ja muodoltaan munanmuotoinen. Heimon lajit ottavat ilmaa kuorensa onkaloon hengittääkseen. kUoressa ei ole sulkulevyä. Päässä on kaksi tuntosarvea ja silmät sijaitsevat niiden tyvessä. 
Levinneisyys ja elintavat.
Touhukotiloita tavataan pohjoiselta pallonpuoliskolta Euraasiasta ja Pohjois-Amerikasta ja lisäksi Etelä-Amerikasta. Heimon lajit elävät monenlaisissa maikeissa vesissä. Niiden ravintoa ovat levät ja eloperäinen materiaali.
Mestarien liigan kausi 2022–2023

Kauden 2022–2023 UEFAn Mestarien liiga oli 68. kausi UEFAn järjestämässä tärkeimmässä seurajoukkueiden jalkapalloturnauksessa ja 31. kausi, kun kilpailu tunnetaan nimellä Mestarien liiga.
Manchester City voitti Internazionalen 1–0 loppuottelussa, joka pelattiin Istanbulissa Atatürkin olympiastadionilla. Voitto oli Cityn ensimmäinen mestaruus.
Real Madrid oli kauden hallitseva mestari mutta hävisi välierissä Manchester Citylle.
Lohkovaihe.
Arvonta järjestettiin 25. elokuuta 2022 Istanbulissa.
Pudotuspelit.
Neljännesvälierät.
Arvonta järjestettiin 7. marraskuuta 2022 Nyonissa.
Puolivälierät.
Arvonta järjestettiin 17. maaliskuuta 2023 Nyonissa.
Välierät.
Arvonta järjestettiin 17. maaliskuuta 2023 Nyonissa.
Loppuottelu.
Loppuottelu pelattiin 10. kesäkuuta 2023 Atatürkin olympiastadionilla Istanbulissa.
Save the date

Save the Date, virallisesti "Save the Date Suomi", on suomalainen, Nelonen-kanavalla esitettävä tosi-tv-ohjelma, jossa järjestään treffejä ohjelmaan hakeneiden sinkkujen välille. Formaatin mukaan hääpäivä lukitaan jo ensimmäisillä treffeillä. Tarkoituksena on saattaa parit televisionkatsojien nähden avioliittoon.
Ohjelma näkyy Liv-kanavapaikalla. Sen 1. kausi käynnistyi syksyllä 2022.
Batwing

Batwing on nimitys kahdelle supersankarille, jotka esiintyvät DC Comicsin julkaisemissa amerikkalaisissa sarjakuvissa. DC Comicsin sisäisessä jatkuvuudessa Batwing on yksi monista supersankareista, jotka on kuvattu kuuluisan supersankari Batmanin mukaan. Hahmon loivat Grant Morrison ja Chris Burnham ja se esiintyi ensimmäisen kerran tarinassa "Batman Incorporated #5" toukokuussa 2011.
Taustaa.
Ensimmäinen Batwing oli Kongolainen poliisi David Zavimbe, joka kohtaa joukon vastustajia kansainvälisistä superroistoista Kongon demokraattisen tasavallan korruptoituneisiin poliisivoimiin. Batwing laajentaa DC-universumia tapahtumalla Afrikassa, tehden David Zavimbesta sekä ensimmäisen (jatkuvuudessa) mustan Batmanin että yhden harvoista hahmoista, jotka päättävät sarjan Yhdysvaltojen ulkopuolella. Hahmoa on kutsuttu myös Afrikan Batmaniksi.
Batwing on osoittanut tietämystä kamppailulajeista, ja Batman toimitti hänelle erilaisia ​​laitteita, aseita ja tekniikkaa, jotka auttoivat häntä torjumaan rikollisuutta ja korruptiota. Hän on myös erittäin hyvin koulutettu ilman aseita käsissään, mikä tekee hänestä yhden Batman-universumin suurimmista uhista. Hänen lepakkopukunsa on panssaroitu ja kykenee uusiutumiseen sekä sopeutumiskykyihin siipien avulla, joiden avulla hän voi lentää tai liukua. Koska hän työskentelee poliisina, on viitattu, että hän sai poliisin peruskoulutuksen ja nero etsivä Bruce Wayne auttoi häntä matkan varrella.
Toinen Batwing, joka otti roolin Zavimben lopetettua oli Luke Fox, Lucius Foxin poika, josta tuli myöhemmin BatFamilyn jäsen. Luke Foxin loivat Jimmy Palmiotti ja Justin Gray, Batwing #19:n käsikirjoittajat huhtikuussa 2013. Luke näyttelee merkittävää roolia Batman Eternalissa, kun hän auttaa Jim Corrigania tutkimaan viimeaikaisia ​​tapahtumia Arkhamin mielisairaalassa, jossa Jokerin tytär käyttää vankien henkiä herättääkseen henkiin sen, mitä hän uskoo olevan "Jokeri" Maxie Zeuksen ruumiissa (vaikka hänen paljastettiin olevan Diacon Blackfire). Batgirl #45:ssä Luke Fox aloitti romanttisen suhteen Barbara Gordonin kanssa ja taisteli myös rikollisuutta vastaan yhdessä heidän alteregoinaan Batwingina ja Batgirlina. 
Batwing on myös nimitys Batmanin käyttämälle lentokoneelle, jota hän on käyttänyt useissa tarinoissa lentämistä vaativissa tehtävissä.
Bernard Pyne Grenfell

Bernard Pyne Grenfell, (16. joulukuuta 1869 Birmingham – 18. toukokuuta 1926) oli englantilainen muinaistutkija. Hän oli vuodesta 1908 papyrologian professorina Oxfordin yliopistossa. Hän kaivatti vuodesta 1894 alkaen Egyptissä esille ja julkaisi runsaasti kreikankielisiä papyruskäsikirjoituksia, jotka toivat lisätietoa kreikankielisestä kirjallisuudesta ja valaisivat hellenistisen Egyptin yhteiskuntaoloja ja elämänmuotoja. Hän on julkaissut muun muassa seuraavat teokset: "An Alexandrian erotic fragment and other Greek papyri" (1896), "The revenue laws of Ptolemy Philadelphus" (1896) sekä yhdessä A. S. Huntin kanssa julkaistut "New classical fragments" (1897), "Logia Jesu. Sayings of our Lord from an early Greek papyrus" (1907), "The Oxyrhynchus papyri" (1898 alkaen ), "The Hibeh papyri" (1906), "The Tebtunis papyri" (1902–1907), "Hellenica Oxyrhynchia" (1909).
Sovcomflot

Sovcomflot, myös SCF Group (sisältää mm. SCF Shipping, SCF Overseas Holding, , koostesana sanoista "Современный коммерческий флот", "moderni kauppalaivasto") on Venäjän valtion omistama varustamoyhtiö.
Sovcomflot perustettiin 1973, kun Neuvostoliiton ministerineuvosto päätti rikkoa ulkomaankaupan monopolin ja antoi kauppalaivastoministeriölle oikeuden ostaa uusia ja käytettyjä aluksia pitkänajan leasing-sopimuksilla ns. bareboat charter -sopimuksilla ilman miehistöä ja huoltoa ja omistusoikeuden siirtyessä kun aluksen arvo oli maksettu charter-maksuilla. Järjestely oli ennen näkemätön Neuvostoliiton suunnitelmataloudessa ja kauppalaivastoministeri Timofei Guženkon ansiota.
Sovcomflot muutettiin osakeyhtiöksi 3. kesäkuuta 1988, mitä yhtiö pitää perustamispäivänään.
Läntisten sanktioiden vuoksi yhtiö on 2022 siirtänyt alustensa omistuksia mm. Dubain tytäryhtiölleen Sun Ship Management (entinen SCF Management Services) ja intialaisen luokituslaitoksen IRClassin rekisteriin.
Heimdal

Heimdal on norjalaisen metalliyhtye Enslavedin kuudestoista studioalbumi, joka julkaistiin 3. maaliskuuta 2023 levymerkillä Nuclear Blast.
Sergei Frank

Sergei Ottovitš Frank (, s. 13. elokuuta 1960 Novosibirsk) on venäläinen yritysjohtaja ja poliitikko. Hän oli liikenneministeri 1998–2004.
Frank syntyi saksalaiseen perheeseen Novosibirskissa. Hän valmistui 1983 Kaukoidän meriteknisestä korkeakoulusta erikoistuen navigointiin merireiteillä. Hän toimi Kaukoidän varustamon ulkomaisista taloussuhteista vastaavana johtajan 1990-luvun puoliväliin.
Vuodesta 1995 hän oli varajohtajana Venäjän liikenneministeriön meriliikenteen virastossa ja myöhemmin varaliikenneministeri ja liikenneministeri.
Ministerinkautensa jälkeen Frank toimi Sovcomflotin pääjohtajana.
Syksystä 2014 Frank on ollut laivanrakennusteollisuuden OSK:n johtokunnan puheenjohtajana.
Vuonna 2019 siirtyi Sovcomflotin johtokunnan johtoon.
Frank on myös Venäjän rautateiden johtokunnan jäsen.
Neonkilliahven

Neonkilliahven ("Paracyprichromis nigripinnis") on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalalaji. Se on suosittu akvaariokala.
Koko ja ulkonäkö.
Neonkilliahven voi kasvaa enintään 11 senttimetrin mittaiseksi. Lajilla on pitkänomainen ruumis ja hieman lyyranmuotoinen pyrstö. Koiraat ovat yleensä naaraita kookkaampia ja värikkäämpiä.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Neonkilliahventa tavataan kotoperäisenä Tanganjikajärvessä. Laji elää ainakin 40 metrin syvyydessä, käyttää ravinnokseen eläinplanktonia ja muodostaa suuria, useiden satojen yksilöiden parvia. Naaras hautoo mätimunia suussaan. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee neonkilliahvenen elinvoimaiseksi lajiksi.
Evankelistakoti

Evankelistakoti on kristillinen loma- ja virkistyspaikka Mänttä-Vilppulassa. Evankelistakoti on toiminut Vilppulan Ajosjärven rannalla vuodesta 1949 lähtien. Se vihittiin käyttöön kesäkuussa 1950.
Evankelistakoti sai alkunsa vuonna 1948 Seinäjoella järjestetyssä helluntaiherätyksen naisevankelistojen kokouksessa. Tuolloin 60 naisevankelistaa kokoustivat vanhuudenturvaan ja sairaudenhoitoon liittyvistä kysymyksistä. Samassa yhteydessä perustettiin "Naisevankelistan Sairashuolto ry", jonka tavoite oli sisarkodin perustaminen. Evankelistakoti toimi alkujaan naisevankelistojen huoltolaitoksena 1950- ja 1960-luvuilla. Myöhemmin evankelistakodin toiminta muuttui koulutus-, virkistys- ja lepopaikaksi.
Ajosjärven rannassa sijaitseva talo on peräisin 1800-luvulta. Evankelistakoti on suomalaisen helluntaiherätyksen yhteinen rekisteröity yhteisö.
Johtajat.
Seuraavat henkilöt ovat toimineet evankelistakodin johtajina:
Paracyprichromis

Paracyprichromis on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu kaksi lajia, joita tavataan kotoperäisenä Tanganjikajärvessä.
IPhone 14 Pro

iPhone 14 Pro on Applen 7. syyskuuta 2022 julkistama ja 16. syyskuuta julkaisema älypuhelin. Puhelimen muut versiot ovat iPhone 14, iPhone 14 Plus ja iPhone 14 Pro Max.
Puhelimessa on kuusiydinprosessori ja 6,1 tuuman näyttö. Tallennustilaa on valittavana 128, 256 tai 512 gigatavua. Keskusmuistia on kuusi gigatavua. Puhelin on pölyn- ja vedenkestävä, ja sen IP-luokitus on 68. iPhone 14 Pro julkaistiin iOS 16 -käyttöjärjestelmällä varustettuna, ja se on päivitettävissä iOS 26.1 -versioon.
Dynamic Island.
Dynamic Island on Applen uusi ratkaisu näytön loven poistamiseksi. Se on käytännössä soikio, joka näyttää joitain näytölle tulevia ilmoituksia, kuten puhelut ja Face ID:n käytöt. Lisäksi siitä voi ohjata esimerkiksi musiikkia pitkään painamalla.
Tuotanto-ongelmat.
Koronarajoitukset 6. marraskuuta 2022 johtivat kiinalaisten tehtaiden tuotannon leikkaamiseen, joka vaikeutti iPhone 14 Pro -mallin saatavuutta.
Japaninvaha

Japaninvaha eli japanintali () on valkoinen tai kellertävä kasvirasva, jota saadaan aasialaisten kasvien hedelmistä. Sen lähteenä on erityisesti "Toxicodendron succedaneum" -kasvin hedelmät, mutta myös tietyt sumakit-kasvisukuun kuuluvien puiden hedelmät.
Tätä vahalajia myydään pyöreinä tai nelikulmaisina levyinä, jotka ovat raakoina siniharmaita ja valkaistuina vaalean kellertäviä. Japaninvahan sulamispiste on 48–54 °C ja se sisältää pääasiassa palmitiinihapon glyseroliesteriä. Japaninvahaa käytetään mehiläisvahan sijasta kynttilöiden ja vahatulitikkujen valmistuksessa sekä esimerkiksi lattiavahoissa.
Lysterilasi

Lysterilasi (, kiilto) eli myrkkylasi on lasinvalmistusmenetelmä, jossa kuuman lasiesineen pintaan sivellään ohut metallisuolakerros eli lysteri. Suolana käytetään myrkyllistä metallikloridia. Lysterilasin pinta on metallia jäljittelevä, himmeästi hohtava ja lysterikeramiikan pintaa muistuttava. Suomessa lysterilasia valmistettiin 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla.
Lysterikeramiikka

Lysterikeramiikka (, kiilto) eli kobolttikeramiikka eli kultakivi on keramiikkaa, jossa savesta valmistetun esineen lasitetulle pinnalle on sivelty metallisuolakerros eli lysteri ja sitten kuumennettu esine 600–800 asteiseksi, jolloin syntyy metallia jäljittelevä pinta.
Tämä valmistusmenetelmä kehitettiin 700-luvun tienoilla Persiassa ja sieltä se kulkeutui maurien mukana Espanjaan 1300-luvulla. Espanjasta menetelmä välittyi Italiaan. Renessanssin aikana tätä tekniikkaa käytettiin majolikamaljakoissa ja 1700-luvun lopulla se oli suosiossa Meissenissä. Englannissa lysterikeramiikka oli suosiossa 1800-luvun alusta 1870-luvulle ja tekniikka kulkeutui sieltä Manner-Eurooppaan ja Amerikkaan.
Lysteri (metallipinnoite)

Lysteri (, kiilto) on lasitetun posliini- tai keramiikkaesineen tai lasiesineen pinnalle levitetty ohut metallisuolakerros, joka poltetaan 600–800 asteen lämmössä. Tällöin metallisuolat saavat aikaan metallia jäljittelevän välkehtivän pinnan, jonka sävy määräytyy raaka-aineen mukaan. Raaka-aineena on tavallisesti hopea, kulta, kupari tai platina. Pinnoitettavan materiaalin mukaan käytetään nimityksiä lysterikeramiikka ja lysterilasi. Pinnoitteen sävyn mukaan käytetään nimityksiä hopealysteri, kultalysteri ja kuparilysteri. Käytetyn koristelutavan mukaan määräytyy se peitetäänkö esine kokonaan suolakerroksella vai käytetäänkö vain osittaista peittämistä. Usein käytetään vielä esineen maalauskoristelua vaikutelman lisätehosteena.
Lysteri (kangas)

Lysteri (, kiilto) on kaksiniitinen puuvillakangas, jossa loimi ja kude eli poikkisuuntaiset langat ovat eriväriset. Lysterin loimi on tavallisesti värjätty ja kude valkaisematon. Tällaista kangasta on käytetty esiliinoissa, puseroissa, työtakeissa ja vuorikankaana vanupeitteissä.
Toisenlainen lysteriksi kutsuttu kangaslaji on sellainen, jossa loimilangat ovat puuvillaa ja kudelangat joko alpakkalankaa tai mohairlankaa. Tällaista kangasta on kutsuttu myös kiiltokankaaksi.
Lysteri

Lysteri voi viitata seuraaviin merkityksiin:
Speightstown

Speightstown (aiemmin joskus myös Spikestown) on kaupunki Barbadoksella, ja se on pääkaupunki Bridgetownin jälkeen maan toiseksi suurin kaupunki. Speightstown sijaitsee Barbadoksen länsirannikolla noin 20 kilometriä pääkaupunki Bridgetownista pohjoiseen, ja siellä on noin 4 000 asukasta. Speightstown on nimetty William Speightin mukaan. Hän oli varhainen maanomistaja, joka valittiin vuonna 1639 samana vuonna perustettuun Barbadoksen parlamenttiin.
Speightstownin alue on ollut asutettuna ainakin noin vuodesta 1630 lähtien. 30 vuoden kuluessa kaupungin perustamisesta sen satama oli jo laajentunut viidelle laivalle sopivaksi ja kaupungin puolustamista varten oli rakennettu kolme linnaketta.
Koppel Smolar

Koppel David Smolar (9. tammikuuta 1935 Helsinki – 10. syyskuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen klarinetisti. Hän keskittyi klassisen musiikin parissa kamarimusiikkiin. Hänen ohjelmistoonsa kuului myös kevyttä musiikkia.
Smolar innostui klarinetista alun perin Benny Goodmanin musiikin kautta ja päätti armeija-aikanaan ryhtyä ammattimaiseksi soittajaksi. Hän opiskeli vuosina 1952–1954 ja 1956–1958 Eero Linnalan johdolla Sibelius-Akatemiassa. Hän suoritti siellä diplominsa vuonna 1959. Smolar täydensi opintojaan muun muassa Lontoossa ja Kölnissä. Vuonna 1960 Smolar soitti Suomen kansallisoopperassa Benjamin Brittenin "Albert Herringin" esityksissä. Sibelius-Akatemian ensikonserttinsa 6. maaliskuuta 1966 pitäessään Smolar oli kuitenkin jo selkeästi suuntautunut kamarimusiikkiin. Hän sai keväällä 1966 Niilo Helanderin säätiön apurahan.
Smolar oli aktiivinen radioesiintyjä. Hän nauhoitti 1960-luvun mittaan teoksia Francis Poulenc'lta, Johannes Brahmsilta, Paul Hindemithiltä, Phyllis Tatelta, John Irelandilta, Arnold Cookelta, Bernhard Henrik Crusellilta, Béla Bartókilta ja Wolfgang Amadeus Mozartilta. Smolar oli osallistujana myös äänitteillä, joissa on muiden muassa Eero Koivistoisen ja Mikko Heiniön musiikkia. Lisäksi hän teki äänitteitä kevyen musiikin eri lajeista. Smolar äänitti myös Israelin radiolle. Smolar perusti Aulos-kamarimusiikkikokoonpanon ja toimi siinä noin vuosikymmenen ajan. Aulokseen kuului hänen lisäkseen jousikvartetti, jonka ensimmäisenä viulistina toimi Seppo Tukiainen. Smolar soitti tanssi- ja viihdemusiikkia muun muassa Kai Pahlmanin sekstetissä ja Herbert Katzin kvintetissä. Hän soitti myös Erna Tauron kvartetissa jazzia ja kansanmusiikkia. Myöhemmällä urallaan Smolar kuitenkin keskittyi entistä voimakkaammin kamarimusiikkiin. Vuonna 1974 hän esitti Helsingin kaupunginorkesterin (kapellimestarina Paavo Berglund) solistina Claude Debussyn "Première rhapsodien". Samana vuonna hänelle myönnettiin Jenny ja Antti Wihurin rahaston apuraha.
Smolar työskenteli vuodesta 1969 Espoon musiikkiopiston lehtorina. Hän oli tätä ennen vuodesta 1966 ollut tuntiopettajana Käpylän ja Espoon musiikkiopistoissa. Smolar opetti useina kesinä myös Juuan musiikkileirillä. Hänen oppilaidensa joukossa olivat esimerkiksi Teemu Salminen ja Karipekka Eskelinen.
Hamarin työväentalo

Hamarin työväentalo on työväentalo Porvoossa Hamarin kylässä.
Historiaa.
Hamarin työväenyhdistys perustettiin heinäkuun 12. päivänä 1903 ja merkittiin SDP:n jäsenyhdistykseksi 27.2.1903. Jäseniä oli silloin 169. Vuonna 1905 yhdistys vuokrasi tontin Gammelbackan kartanolta. Omaa työväentaloa alettiin rakentaa saadulle vuokratontille. Vuonna 1907 yhdistykseen kuului 110 jäsentä.
Rakennus.
Työväentalon rakentaminen aloitettiin vuonna 1905 talkoovoimin vuokratontille. Perustaksi asetettiin isoja luonnon kiviä ja rakenteet tehtiin hirsistä. Uuden työväentalon vihkiäiset pidettiin 11.12.1906. Rakennuksessa oli kirjasto, jossa oli 382 nidettä lainattavissa. Ennen kansalaissodan alkua taloa laajennettiin, mutta vuosien 1917–1919 aikaan tehdyn rakennuksen takavarikon aikaan talon vesikatto petti ja aiheutti vahinkoja. Talo korjattiin, ja sitä laajennettiin useaan otteeseen. 1980-luvulla talon korjaustyöt jatkuivat. Talonmiehen asunnosta tehtiin kerhohuone, ja uusi talonmiehen asunto rakennettiin yläkertaan. Talon omistaa edelleen Hamarin työväenyhdistys.
Toimintaa työväentalolla.
Työväentalossa on toiminut oma soittokunta, laulukuoro, raittiusseura sekä hautausapurengas, joka lopetti toimintansa 1970-luvulla. Yhteistyötä tehtiin kylän VPK:n kanssa. Yhdistyksen tiloissa toimivat ompeluseura, iltamatanssit ja tilaisuuksissa pidettiin arpajaisia, kuin myös bingo-kilpailuita 1970-luvulta alkaen. Vuoteen 1978 saakka Hamarin työväenyhdistys toimi Suomen ruotsalaisen työväenliiton jäsenjärjestönä ja liittyi SDP:n Uudenmaan piirin puolueosastoksi. Talon toiminta jatkuu edelleen Hamarin kyläyhteisössä.
Nélida Piñon

Nélida Cuiñas Piñon (3. toukokuuta 1937 Rio de Janeiro, Brasilia – 17. joulukuuta 2022 Lissabon, Portugali) oli brasilialainen kirjailija ja Brasilian kirjallisuuden akatemian johtaja.
Nuoruus.
Nélida Piñon syntyi 1937 Rio de Janeiron Vila Isabelin alueella. Hänen isänsä oli Lino Piñón Muíños oli galicialainen maahanmuuttuja ja hänen äitinsä Olivia Carmen Cuíñas Piñón oli syntynyt Brasiliassa galicialaisille vanhemmille. Nélida luki paljon lapsena ja alkoi varhaisin kirjoittaa jo tarinoita, joita myi isälleen ja suvun muille jäsenille. Nélida oli 10-vuotias, kun perhe muutti Galiciaan. He asuivat pienessä maalaiskylässä, jossa hänen isänsä oli kasvanut.
Uran alku.
Piñon opiskeli journalistiksi Brasiliassa Rio de Janeiron paavillisessa yliopistossa. Valmistumisensa jälkeen hän työskenteli toimittajana. Piñonin ensimmäinen romaani oli vuonna 1961 julkaistu "Guia-mapa de Gabriel Arcanjo", jossa naispäähenkilö Mariella käy keskustelua arkkienkeli Gabrielin kanssa. Mariella haluaisi elää kristillisen uskon ulkopuolella. Piñon käytti paljon romaaneissaan uskonnollisia taustoja ja kirjoitti mystiikasta ja uskonnoista.
Piñonin romaaneissa "Madeira feita cruz" (1963) ja "Fundador" (1969) päähenkilö perustaa uuden uskonnon. Jälkimmäisestä teoksesta hänet palkittiin Brasiliassa Walmap-palkinnolla. Piñonin ensimmäinen novellikokoelma oli vuonna 1966 julkaistu "Tempo das frutas".
Piñon oli vuonna 1970 perustamassa Rio de Janeiron liittovaltionyliopistoon luovan kirjoittamisen ohjelmaa. Hänen 1970-luvun teoksiaan olivat puolestaan "A casa da paixão" (1973) ja "A força do destino' (1977), jotka kumpikin ovat eroottisia romaaneja. Ensimmäisestä hän voitti Brasilian taidekriitikoiden järjestön palkinnon.
Tunnetuin romaani ja Brasilian kirjallisuuden akatemian johtoon.
Piñonin kirjallinen ura oli kestänyt jo noin 20 vuotta, kun "A república dos sonhos" (1984) nosti hänet Brasilian kirjallisuuden huipulle. Osittain omaelämäkerrallisessa romaanissa hän kirjoitti Brasiliaan muuttaneesta galicialaisesta perheestä. Se oli myös Piñonin ensimmäinen englanniksi käännetty teos. Hänen 1980-luvun eoksiinsa kuuluu myös romaani "A doce canção de Caetana".
Piñon valittiin vuonna 1990 Brasilian kirjallisuuden akatemian ensimmäiseksi sihteeriksi, vuonna 1995 pääsihteeriksi ja vuonna 1996 ensimmäisenä naisena puheenjohtajaksi. Hän opetti vuosina 1990–2003 Miamin yliopistossa ja oli vierailevana opettajana Harvardin, Columbian ja Georgetownin yliopistoissa.
Viimeiset vuodet.
Piñon jatkoi edelleen myös kirjallista uraansa ja julkaisi 1999 esseekokoelman "Até amanhã, outra vez". Romaani "Vozes do deserto" ilmestyi vuonna 2004 ja esseekokoelma "Aprendiz de Homero" vuonna 2008. Piñonin ura jatkui ihan loppuun asti, ja hän sai viimeisen romaaninsa valmiiksi hieman ennen kuolemaansa. Viimeinen hänen elinaikanaan julkaistu romaani oli "Um dia chegarei a Sagres" (2020). Hän kirjoitti sen käsin, koska hänen näkönsä oli niin pahoin heikentynyt.
Piñon sairasti mahasyöpää ja kuoli joulukuussa 2022 syövän takia tehtyyn hätäoperaation aiheuttamiin komplikaatioihin.
Monte Carlo -ralli 1986

Monte Carlo -ralli 1986 (viralliselta nimeltään "54. Rallye Automobile de Monte-Carlo") oli rallin maailmanmestaruussarjan ensimmäinen kilpailu kaudella 1986. Kilpailu järjestettiin 18. – 24. tammikuuta 1986 Monte Carlossa. 
Reitti.
Erikoiskokeiden yhteispituus oli . Kokoontumisajojen lähtöpaikat olivat Monacon lisäksi Bad Homburg Saksassa, Barcelona Espanjassa, Lausanne Sveitsissä, Pariisi Ranskassa ja Sestriere Italiassa. Kokoontumisajot päättyivät Aix-les-Bainsin kaupunkiin sunnuntaiaamuna. Kuuden tunnin tauon jälkeen varsinainen ralli alkoi yhdeltä iltapäivällä. Monacoon saavuttiin keskiviikkona iltapäivällä klo 16.30, minkä jälkeen kilpailussa oli lähes vuorokauden tauko, sillä seuraava lähtö oli vasta 10.15 torstaina. Rallin lopuksi ajettiin kaksi lenkkiä Monacon lähellä, osittain samoilla erikoiskokeilla. Rallin pisin erikoiskoe oli 45-kilometrinen Burzet.
Kilpailun tapahtumia.
Markku Alenin autossa oli käyntihäiriöitä kokoontumisajosta asti. Kankkunen menetti yhdeksän minuuttia aikaa tekniseen vikaan ensimmäisen lenkin viimeisellä erikoiskokeella. Tony Pond joutui keskeyttämään, koska hän putosi tuloksissa niin kauas, ettei Austin Roverin talli olisi voinut huoltaa sekä Malcolm Wilsonin että Pondin autoja. Philippe Wamberque keskeytti moottorivikaan jo rallin toisella erikoiskokeella. Toivonen johti rallia ensimmäisen päivän päätteeksi.
Toisena päivänä Jean-Claude Andruet keskeytti ulosajoon EK7:llä. Kolmantena päivänä Walter Röhrl joutui vaihtamaan renkaan Burzetin erikoiskokeella. Burzetiin hajosi myös Wilsonin Metro. Michele Mouton keskeytti moottorivikaan EK14:lla ja Alen EK16:lla.
EK12 Burzetin jälkeisellä siirtymällä Toivosen auto vaurioitui törmäyksessä vastaantulleeseen katsojan autoon. Autoa ei ehditty korjaamaan kokonaan vaan kilpailun edetessä siihen tehtiin pikakorjauksia huoltotauoilla. Toivonen sai tosin vain minuutin aikasakkoa myöhästymisestä seuraavalla aikatarkastusasemalla ja pysyi rallin johdossa. Toivonen ja kartanlukija Sergio Cresto kärsivät myös kovista kivuista loppurallin ajan. 
Gapin ja Monacon välillä Salonen ohitti Toivosen ja Massimo Biasionin parempien rengasvalintojen ansiosta. Bruno Saby ajoi ulos EK24:lla ja vaurioitti auton takakulmaa. Kankkusen autosta loppui polttoaine ja hän pääsi jatkamaan vasta saatuaan katsojilta lisää polttoainetta.
Henri Toivonen lähti helikopterilla harjoittelemaan seuraavan päivän erikoiskokeita saavuttuaan Monacon tauolle keskiviikkoiltana. 
Biasion keskeytti rallin lopulla ajettuaan kiireessä siirtymällä vuorenseinämään jäisellä tiellä. Viimeisellä lenkillä Salonen valitsi kahdesti väärät renkaat, jolloin Toivonen pääsi ohi ja voitti rallin – tasan 20 vuotta isänsä Pauli Toivosen jälkeen.
Kawasaki Ki-32

Kawasaki Ki-32 () (liittoutuneet: Mary) oli Kawasakin suunnittelema keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimien yksimoottorinen kevyt pommikone, joka ennen toista maailmansotaa hävisi tarjouskilpailun Mitsubishi Ki-30:lle. Se otettiin kuitenkin myöhemmin tuotantoon. 
Tausta.
Japanin armeija laati 1930-luvun puolivälissä kunnianhimoisen laajennus- ja modernisointisuunnitelman uusien Japanissa tuotettujen lentokoneiden hankkimiseksi. Keväällä 1936 esiteltiin prototyypit uusista hävittäjistä, raskaista pommikoneista ja tiedustelukoneista, ja sen jälkeen aloitettiin Nakajima Ki-27, Mitsubishi Ki-21 ja Mitsubishi Ki-15 tuotanto. Puuttumaan jäi siten ainoastaan armeijan ilmavoimien keveiden pommikoneiden Kawasaki Ki-3:n ja Mitsubishi Ki-2:n korvaava konemalli. Armeijan esikunta määräsi toukokuussa 1936 sekä Mitsubishin (Mitsubishi Ki-30) että Kawasakin toimittamaan joulukuuhun mennessä kaksi uuden koneen prototyyppiä. Koneiden vaatimuksiksi esitettiin:
Suunnittelu.
Kawasakilla insinöörien Isamu Imashin ja Shiro Otan johtama suunnitteluryhmä aloitti keskisiipisen ja kiinteillä laskutelineillä varustetun sekä sisäisellä pommikuilulla varustetun lentokoneen suunnittelun. Voimanlähteeksi valittiin Kawasakin valmistama 12-sylinterinen ja nestejäähdytteinen Ha-9-II-moottori. Ensimmäinen kahdeksasta prototyypistä teki ensilentonsa maaliskuussa 1937, mutta moottorissa havaitut ongelmat rajoittivat koelentoja ja lisäksi havaittiin tarve vahvistaa voimansiirtoa. Testeissä Mitsubishin konetta vastaan Ki-32 oli lento-ominaisuuksiltaan parempi, mutta armeija antaa tilauksen Mitsubishille varmemman moottorin vuoksi. Heinäkuussa 1938 Kawasakille kuitenkin toimitettiin tilauspyyntö, ja koneita valmistettiin loppujen lopuksi enemmän kuin kilpailun voittanutta Mitsubishin konetta.
Tuotanto.
Kawasaki Kokuki Kogyo K. K.:lla valmistui kaikkiaan 854 Kawasaki Ki-32:a eli kahdeksan prototyyppiä ja 846 sarjatuotantokonetta heinäkuusta 1938 toukokuuhun 1940.
Käyttö.
Lentokoneen hyvien lento-ominaisuuksiensa vuoksi miehistöt pitivät siitä. Näin varustetut laivueet osallistuivat toiseen Kiinan-Japanin sotaan, vaikka moottoriin tuli herkästi vikoja. Joulukuussa 1941 kalusto oli edelleen käytössä pommituslennoilla murrettaessa Hongkongin puolustusta. Sen jälkeen kalusto siirrettiin koulutusyksiköihin.
Hannu Salmenkallio

Hannu Salmenkallio (27. heinäkuuta 1932 Helsinki – 31. toukokuuta 2015 Espoo) oli suomalainen ooppera- ja konserttilaulaja (basso), kanttori-urkuri ja laulupedagogi.
Salmenkallio oli aluksi oppilaana Helsingin Suomalaisessa Yhteiskoulussa, mutta suoritti koulun loppuun Pohjanmaalla isänsä saatua Ylihärmän parantolan ylilääkärin paikan. Pojalla todettiin 15-vuotiaana diabetes. Salmenkallio opiskeli sittemmin Sibelius-Akatemiassa laulua Oiva Soinin johdolla ja valmistui sen kirkkomusiikkiosastolta kanttori-urkuriksi. Hän osallistui myös Sibelius-Akatemian oopperaluokan toimintaan. Salmenkallio esiintyikin bassona sekä konserttien solistina että oopperoissa. Suomen kansallisoopperassa hän esiintyi Wolfgang Amadeus Mozartin oopperoissa "Don Giovanni" (Leporellon rooli, 1965) ja "Ryöstö Seraljista" (Osminin rooli). Lisäksi hän esiintyi siellä vuonna 1974 Giuseppe Verdin "Rigoletton" kreivi Monteronen roolissa.
Salmenkallio työskenteli kanttorina ensin Kanta-Espoon seurakunnassa ja sitten Kauniaisissa sen muodostettua oman seurakuntansa. Lisäksi hän opetti laulua Sibelius-Akatemiassa. Salmenkallio julkaisi myöhemmin romaanit "Mustasiipinen enkeli" (Kesuura, 2005) ja "Hengästynyt elämä" (Kesuura, 2010). Hän kuoli Espoossa 82-vuotiaana useamman sairauskohtauksen jälkeen.
Serhijivkan ohjusisku

Venäjän asevoimat ampui ohjuksia asuinrakennukseen ja vapaa-ajan keskukseen Serhijivkassa Odessan alueella Ukrainassa 1. heinäkuuta 2022. Menehtyneiden joukossa oli yksi 12-vuotias poika. Ukrainan mukaan kolmesta lentokoneesta laukaistiin H-22-ohjuksia kohti Serhijivkaa, joka sijaitsee Odessasta noin 48 kilometriä lounaaseen.
Reaktiot.
2. heinäkuuta julistettiin surupäiväksi Odessan alueella. Moldovan ulkoministeriö tuomitsi iskun.
Venäjän presidentin lehdistösihteeri Dmitri Peskov on kiistänyt Venäjän iskevän tarkoituksellisesti siviilikohteisiin; hänen mukaansa iskut kohdistetaan rakennuksiin, joissa säilytetään ammuksia ja koulutetaan sotilaita. Amnesty International vieraili paikoissa ja tutki satelliittikuvia, muttei löytänyt todisteita siitä, että kohteena olevat rakennukset olisivat olleet armeijan käytössä.
Sona Ardontz

Sona Ardontz (26. marraskuuta 1925 Englanti – 19. heinäkuuta 2013 Rooma) oli italialainen ooppera- ja konserttilaulaja (sopraano), laulupedagogi ja säveltäjä.
Ardontz syntyi amatöörimuusikkojen lapsena. Hänellä oli armenialainen tausta, ja hänen isänsä oli kielitieteilijä. Ardontz aloitti pianonsoiton opinnot 5-vuotiaana. Myöhemmin hän opiskeli Lontoon Royal Academy of Musicissa pianonsoittoa Victor Boothin, laulua Evelyn Langstonin ja näyttelemistä Constance Newenin johdolla. Hän täydensi lauluopintojaan Saksassa opettajanaan professori Hussler. Ardontz esiintyi laulajana kansainvälisesti muun muassa Wigmore Hallissa, Purcell Roomissa ja Pietarin katedraalissa. Italiassa hänet tunnettiin varsinkin Gioacchino Rossinin musiikin tulkitsijana. Hänen muuhun oopperaohjelmistoonsa kuuluivat Donna Elviran rooli Wolfgang Amadeus Mozartin "Don Giovannissa" ja Oscarin rooli Giuseppe Verdin "Naamiohuveissa". Ardontzin konserttiohjelmistoon kuuluivat Verdin "Requiem" ja Joseph Haydnin oratorio "Luominen".
Ardontz työskenteli pedagogisella urallaan 17 eri maassa. Hän toimi aktiivisesti myös Suomessa. Ensimmäisen kerran hän saapui Suomeen vuonna 1975 valmentaakseen opiskelijaansa Inari Gebhardia Helsingin juhlaviikkoja varten. Ardontz vieraili tämän jälkeen Suomessa usein, vuodesta 1995 alkaen vuosittain. Hän opetti bel canto -laulua Suomen kansallisoopperassa, Sibelius-Akatemiassa ja eri kesäyliopistoissa. Hänen oppilaidensa joukossa oli sekä ammattilaisia että harrastajia. Oppilaisiin kuului Helena Salonius. Italiassa Ardontz teki opetustyötä muun muassa Rooman yliopistossa.
Ardontz julkaisi säveltäjänä lauluja. Hän sävelsi myös elokuvamusiikin esimerkiksi Barbara Barnin "Il piacere delle carniin". Viimeisen elinvuotensa aikana Ardontz matkusti kahdesti Suomeen. Hänen oli tarkoitus tehdä kolmas opetusmatka Suomeen, mutta hän sairastui äkillisesti ja joutui leikkaukseen, jonka komplikaatiot aiheuttivat hänen kuolemansa. Ardontzin kuoleman jälkeen hänen kehittämänsä opetusmenetelmän käyttöä on Suomessa jatkanut Bel Canton ystävät ry.
Arizonan kuvernöörinvaalit 2022

Arizonan vuoden 2022 kuvernöörinvaalit pidettiin 8. marraskuuta. Samaan aikaan järjestettiin Yhdysvaltain vuoden 2022 välivaalit sekä osavaltiokohtaisia kansanäänestyksiä.
Arizonan kuvernöörin virkakaudet on rajattu kahteen peräkkäiseen nelivuotiskauteen. Ensimmäisen kerran vuonna 2014 valittu republikaanien Doug Ducey ei voi asettua enää ehdolle.
Tausta ja vaalijärjestelmä.
Yhdessä vuonna 2022 Arizonassa järjestetyssä kansanäänestyksessä ehdotettiin, että osavaltioon luodaan varakuvernöörinvirka. Ehdotus hyväksyttiin, minkä johdosta vuoden 2022 kuvernöörinvaalit ovat viimeinen kerta, kun osavaltiossa on vain kuvernööri.
Äänioikeutettuja vaaleissa ovat sellaiset henkilöt jotka täyttävät seuraavat ehdot:
Ehdokasasettelu.
Republikaanien ehdokkaaksi valittiin Kari Lake, entinen KSAZ-TV:n (osa FOX:ia) uutisankkuri, elokuussa 2022. Lake on aiemmin kyseenalaistanut vuoden 2020 presidentinvaalien tulokset ja sai siksi Yhdysvaltain entisen presidentin Donald Trumpin tuen. Republikaanien esivaaleissa hänen vastaehdokkaansa oli Karrin Taylor Robson, joka puolestaan oli saanut entisen varapresidentin, Mike Pencen, julkisen tuen.
Demokraatit valitsivat ehdokkaakseen Katie Hobbsin, joka on aiemmin toiminut osavaltionsa sisäministerinä. Hänen haastajansa oli Marco Lopez.
Reaktioita.
Lake, joka hävisi Hobbsille vain hieman reilulla 17 000 äänellä, kyseenalaisti vaalien tuloksen. Hänen mukaansa äänestyslipukkeita tulostavissa laitteissa ilmenneiden vikojen taustalla oli tahallinen teko. Maricopan piirikunnan tuomari päätti, ettei Laken väitteille löytynyt riittävästi todisteita ja hän päätyi hylkäämään tapauksen. Lake lähetti valituksen osavaltion korkeimpaan oikeuteen 28. joulukuuta 2022.
Hobbs vannoi virkavalansa 2. tammikuuta 2023.
Jönssonligan

Jönssonligan, kirjaimellisesti "Jönssonin jengi", on ruotsalainen komediaelokuvasarja, joka alun perin perustui tanskalaiseen Olsen-bändistä kertovaan elokuvasarjaan, mutta jonka käsikirjoitukset ovat myöhemmin muuttuneet.
Hahmot.
Päähenkilöt.
Jönssonin jengi koostuu johtajasta ja rikollisnerosta Charles Ingvar ”Sickan” Jönssonista, josta nimi juontaa juurensa, sekä hänen kahdesta kumppanistaan ”Dynamit-Harry” (alkoholisti ja räjäytysasiantuntija) ja Ragnar Vanheden (tukholmalainen pikkutekijä). Elokuvia on tehty yhteensä kahdeksan, mutta kolmessa viimeisessä elokuvassa näyttelijä Gösta Ekman kyllästyi hahmoonsa ”Sickan”, ja hänet korvattiin seuraavilla hahmoilla järjestyksessä: ”Tohtori Max Adrian Busé”, ”Herman Melvin” ja ”Sven-Ingvar ’Sivan’ Jönsson”. Kahdessa ensimmäisessä elokuvassa jengin jäsenenä oli Rocky, ruotsinkielinen suomalainen. Hänet korvasi lopulta ”Dynamit-Harry”, joka esiintyi ensimmäisen kerran toisessa elokuvassa.
Viholliset.
Jönssonliganin arkkivihollinen on Jacob Morgan Rockefeller Wall-Enberg Jr., eräänlainen liikemagnaatin ja häikäilemättömän mafiapomon risteytys, jota kaikissa elokuvissa on esittänyt Per Grundén. Hänen nimensä viittaa tosielämän ruotsalaisiin liikemagnaatteihin Anders Walliin ja Wallenbergin perheeseen. Wall-Enbergin kätyri on Biffen. Jokaisessa elokuvassa paitsi "Jönssonligan dyker upp igen" ja "Jönssonligan på Mallorca" -elokuvissa häntä on näytellyt Weiron Holmberg. "Jönssonligan dyker upp igen" -elokuvassa häntä näyttelee Lars Dejert ja "Jönssonligan på Mallorcassa" hän ei esiinny lainkaan.
Spin-off-sarja.
Pääsarjasta on tehty myös spin-off-sarja nimeltä "Lilla Jönssonligan" (Pikku Jönssonin jengi), jossa sarjan kolme päähenkilöä ovat lapsia. Ainoa toistuva näyttelijä kaikissa Lilla Jönssonliganissa on Loa Falkman, joka esittää Wall-Enberg Jr:n isää Oscar Wall-Enberg Sr:ää.
Uusintaversiot.
Uusintaversio nimeltä "Jönssonligan – Den perfekta stöten", jonka rooleissa on uusia näyttelijöitä, julkaistiin 16. tammikuuta 2015. Elokuva oli ensimmäinen sitten "Jönssonligan &amp; Dynamit-Harryn", jossa esiintyivät Sickan, Vanheden, Rocky ja Dynamit-Harry, ja ensimmäinen, jossa ei esiintynyt Wall-Enbergiä, vaan sen sijaan esiintyi ”Wallentin”-niminen antagonisti. Elokuva ei menestynyt kaupallisesti.
Toinen reboot sai ensi-iltansa vuonna 2020.
Kauniaisten työväentalo

Kauniaisten työväentalo oli Kauniaisten kauppalassa sijainnut työväentalo.
Historiaa.
Espoon työväenyhdistys II perustettiin vuonna 1903 Kauniaisiin. Yhdistys sai vuokrattua tontin vuoden 1910 tammikuussa. Myöhemmin samana vuonna tontti rakennuksineen siirtyi työväenyhdistyksen haltuun. Tammikuussa 1918 syttynyt Kansalaissota johti niin sanotun Punaisen Espoon syntymiseen. Kunnan järjestyksenvalvonta ja muu kunnallinen toiminta siirtyi sodan ajaksi Espoon Sos.dem. kunnallisjärjestölle. Työväentalo toimi keskuspaikkana, ja siellä oli myös punaisten tärkein esikunta. Kunnassa oli tuolloin kolme esimiestä, joista yksi oli työväenyhdistyksen jäsen, kivityömies Matti Manninen. Hänen vastuullaan oli kunnan talous. Työväenyhdistys menetti yhteensä 52 jäsentään kansalaissodan aikana ja sen jälkiseurauksena. Työväentalo takavarikoitiin vuonna 1918, ja yhdistys sai sen takaisin seuraavana vuonna.
Espoon työväenyhdistys erosi vuonna 1920 Sosialidemokraattisesta puolueesta ja liittyi Suomen Sosialistiseen Työväenpuolueeseen. SSTP:n lakkauttamisen jälkeen toimintaa jatkettiin nimellä Grankullan työväenyhdistys. Grankullan työväenyhdistys lakkautettiin kommunistilakien perusteella 1930-luvun alussa ja työväentalo takavarikoitiin. Helsingin Työväen Säästöpankki osti työväentalon vuonna 1933 järjestetyssä pakkohuutokaupassa. Talo vuokrattiin Kuusiston työväenyhdistykselle, joka muutti nimensä Kauniaisten työväenyhdistykseksi. Tontin vuokra-aika oli päättynyt jo vuonna 1948, mutta talo oli edelleen yhdistyksen hallinnassa. Talo myytiin keväällä 1957 yksityishenkilölle, joka purki sen.
Toimintaa työväentalolla.
Yhdistystoiminnan lisäksi talolla järjestettiin alusta alkaen monipuolista iltama- ja huvitoimintaa. Näillä tilaisuuksilla kerättiin varoja yhdistykselle. Yhdistys sai vuonna 1916 huvi- ja ravintolatuottoina yhteensä 6 483 markkaa. Myös vuonna 1910 perustettu nuoriso-osasto toimi talolla aktiivisesti. Talvisodan aikana työväentalossa toimi vuokralaisena Urheilutarpeita Oy, joka valmisti armeijalle telttoja, lumipukuja ja jalkineita. Sotien jälkeen työväentalolla toimi erittäin aktiivinen nuoriso-osasto. Vuonna 1949 nimismies kielsi huvitoiminnan järjestämisen kokonaan, koska työväentalo oli niin huonossa kunnossa. Vuonna 1953 talo vuokrattiin varastoksi.
Minna Martikainen

Minna Martikainen (s. 30. heinäkuuta 1969 Ylivieska) on kauppatieteiden tohtori ja Vaasan yliopiston rehtori. Hän aloitti yliopiston rehtorina vuoden 2023 alussa. Ennen sitä hän työskenteli yli kaksi vuotta Vaasan yliopiston tutkimuksesta vastaavana vararehtorina.
Aiemmin Martikainen on toiminut Hankenin (Svenska Handelshögskolan) vararehtorina sekä laskentatoimen professorina. Lisäksi hän on työskennellyt Aalto-yliopiston laskentatoimen professorina, Lappeenrannan-Lahden teknillisen yliopiston kansainvälisyydestä vastaavana vararehtorina sekä yritysrahoituksen ja laskentatoimen professorina, tutkijana Vaasan yliopistossa sekä vierailevana tutkijana Louisiana State Universityssä Yhdysvalloissa.
Martikainen valmistui Vaasan yliopistosta kauppatieteiden maisteriksi vuonna 1994 ja lisensiaatiksi vuonna 1996. Hän on väitellyt vuonna 1998 Vaasan yliopistosta kauppatieteen tohtoriksi laskentatoimen ja rahoituksen alalta. Martikainen on tutkijanurallaan keskittynyt yritysten kannattavuuteen ja kasvuun erityisesti pienissä ja keskisuurissa yrityksissä. Muita tutkimusteemoja ovat olleet hyvä hallinnointi, omistusrakenteet, sisäpiirikaupat ja yrityksen arvonmääritys.
Martikaisella on myös pitkä kokemus yrityssektorilta hallitusjäsenyyksien ja asiantuntijatehtävien kautta.
1840-luvun muoti länsimaissa

Länsimaissa 1840-luvun muotia määritti naisten osalta pukeutumisen muuttuminen aiempaa vanhoillisemmaksi vuonna 1837 alkaneen viktoriaanisen aikakauden vaikutuksesta ja miesten osalta asustemuodin muuttuminen. Naisten hameet levenivät entisestään, mikä johti vuosikymmenen loppupuolella vannehameen käyttöönottoon ja päällystakkien häviämiseen muodista. Naisten mekkojen ja miesten takkien hihat olivat pitkiä ja tyköistuvia.
Naisten muoti.
Naisten hameissa jatkui jo edellisellä vuosikymmenellä alkanut levenemisen trendi. Leveyttä hameisiin naiset toivat kerrostamalla ja jäykistämällä alushameita jouhilla tai nyörityksillä. Vuosikymmenen loppupuolella vannehame myös korvasi monet, painavat alushameet. Aikuisten naisten hameet peittivät nilkat. Tyttölasten hameet mukailivat aikuisten naisten muotia, mutta helma saattoi paljastaa myös sääret. Tyttölapsilla mamelukit olivat muodissa vielä 1840-luvullakin.
Mekkojen yläosat olivat pitkähihaisia ja hihat tyköistuvia. Vuosikymmenelle tyypillistä oli vino hartialinja. Aikuiselle naiselle oli epäsopivaa paljastaa kyynärvartensa. Nuoremmat naiset tai teinitytöt saattoivat kuitenkin pitää myös mekkoja, jotka paljastivat kyynärvarren.
Naisten takeista tuli vuosikymmenen alussa tyköistuvia ja kapeahihaisia, vaikka ne aiemmin olivat olleet leveitä. 1840-luvun loppupuolelle mennessä päällystakki hävisi kokonaan muodista, kun muodikkaat hameet levenivät vuosi vuodelta yhä enemmän. Takin sijaan naiset käyttivät ulkona kolmioksi taiteltua hartiahuivia.
Hilkkamuoti muuttui hyvin röyhelöisestä sileäksi, kapeaksi ja korvat peittäväksi.
Muodikkaita kenkiä olivat kapeat ja neliökärkiset kengät.
Naisten hiusmuodissa olivat keskijakaus ja kasvoja kehystävät korkkiruuvikiharat tai korvien etupuolelta sileästi kammatut hiukset.
Miesten muoti.
Miesten muoti seuraili naisten muotia. Takeissa muotia olivat jokseenkin kaltevat hartiat ja tyköistuvat hihat. Takkien vyötärö piteni, mutta se korosti vyötäröä. 1840-luvun aikana muodista poistui myös erillinen paidan etumus (), jota miehet olivat aiemmin käyttäneet alla olevan paidan peittona.
Kaulassaan miehet saattoivat pitää joko kravattia tai rusetille sidottua huivia. Vuoteen 1848 mennessä muodikkaampaa oli kuitenkin käyttää kapeaa, edestä sidottavaa rusettia, joka jätti kaulan enemmän paljaaksi. Asusteista miehet saattoivat käyttää myös lyhyitä hansikkaita ja ohuita kävelykeppejä. Kävelykeppejä valmistettiin tuohon aikaan ainakin bambusta ja eebenpuusta.
Muodikkaita kenkiä olivat naisten tavoin kapeat, neliökärkiset kengät, jotka saattoivat saada jalat näyttämään pieniltä.
Hiusmuodissa oli sivujakaus ja sileästi kammatut hiukset. Monet miehet kasvattivat hiuksensa tarpeeksi pitkiksi, jotta ne voisi kihartaa pään takapuolella niskaa kohti.