Pohjois-Amerikan esihistoria

Pohjois-Amerikan esihistoria alkaa mantereen asuttamisesta yli vuotta sitten ja päättyy eurooppalaisten saapumiseen vuodesta 1492 alkaen.
Pohjois-Amerikan esikolumbiaaniset intiaanikulttuurit jaetaan kolmeen arkeologiseen ajanjaksoon. Ensimmäisiä asukkaita kutsutaan paleointiaaneiksi. He olivat metsästäjiä ja keräilijöitä, joiden elämäntapa muistutti Aasian kivikautisia kulttuureja. Arkaainen kausi alkoi noin 8000–4000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Tuolloin syntyi selvästi toisistaan erottuvia paikallisia kulttuureja, jotka sopeutuivat paikallisiin olosuhteisiin metsästäen ja keräillen saatavilla olevaa ravintoa ja kehittäen sen hyödyntämisessä tarvittavia työkaluja. Arkaainen elämäntapa jatkui laajoilla Pohjois-Amerikan alueilla historialliselle ajalle saakka.
Jälkiarkaainen kausi eli muotoutumisvaihe alkoi, kun jokin ryhmä asettui pysyviin kyliin ja alkoi viljellä maata. Pohjois-Amerikassa niin tapahtui vain paikallisesti maanosan itä-, kaakkois- ja luoteisosissa. Pohjois-Amerikan periodisoinnissa suositaankin nykyään täsmällisemmin määriteltyjä paikallisia ajanjaksoja ja arkeologisia kulttuureja. Idän varhaisia maanviljelyskulttuureja kutsutaan metsämaan kaudeksi (1200 eaa. – 1000 jaa.) ja Mississippin kulttuuriksi (1000–1500 jaa.). Lounaisalueella varhainen maanviljelyn kausi alkoi jo noin 2200 eaa. Sitä seurasivat Korintekijäperinne (1–750 jaa.) ja Pueblo-kulttuuri (vuodesta 750). Jälkiarkaaisen kauden katsotaan päättyneen 1500-luvulla, kun eurooppalaiset saapuivat Pohjois-Amerikkaan muutaen mantereen ekologiaa ja yhteiskuntaa peruuttamattomasti.
Esikolumbiaaninen Pohjois-Amerikka.
Asuttaminen (viimeistään eaa.).
Pohjois-Amerikan esihistoria oli 1800-luvun lopulle saakka heikosti tunnettu. Alkuperäiskansojen perimätieto omasta menneisyydestään ei yleensä ollut ulkopuolisten tiedossa. Eurooppalaisten keskuudessa intiaanien alkuperästä oli monenlaisia tarinoita. Jotkut olettivat heidän kuuluvan Israelin kadonneisiin heimoihin tai saapuneen uppoavasta Atlantiksesta. Pohjois-Amerikan muinaisten kummunrakentajien () korkeakulttuurin uskottiin tuhoutuneen barbaaristen intiaanien valloituksissa. Rasistisilla käsityksillä oikeutettiin intiaanien sortoa. Tilanne muuttui 1890-luvulta alkaen, kun Cyrus Thomasin arkeologiset kaivaukset osoittivat, että Pohjois-Amerikasta löydetyt muinaisten suurkaupunkien ja kehittyneiden yhteiskuntien jäänteet olivat nimenomaan intiaanien luomuksia.
Amerikan ensimmäisten asukkaiden kulkureitti ja saapumisaika ovat edelleen väittelyn alla. Jotkut tutkijat uskovat muuttoliikkeen alkaneen yli vuotta sitten. Meren pinta oli jääkaudella noin – vuotta sitten niin matala, että Beringia muodosti maasillan Aasiasta Amerikkaan. Beringiasta väestöä siirtyi etelämmäksi sekä veneellä että maareittejä pitkin. Maareitit vapautuivat jään alta todennäköisesti vasta noin vuotta sitten. Pohjois-Amerikasta on kuitenkin löydetty merkkejä tuhansia vuosia vanhemmista muuttoliikkeistä, joiden on täytynyt tapahtua rannikkoa myöden. Joidenkin arvioiden mukaan Pohjois-Amerikassa olisi ollut asutusta jo tai jopa vuotta ennen nykyhetkeä. Varhaisimmat ihmisasutukseen viittaavat löydöt ovat kuitenkin sirpaleisia ja kiistanalaisia. Vuoden eaa. jälkeen tunnetaan runsaasti yksiselitteisiä löytöjä.
Amerikan ensiasuttajat saapuivat Koillis-Aasiasta pieninä ryhminä ja jäivät loukkuun Alaskan puolelle. Eloonjäämisen takeeksi he käyttivät taitavasti hyödykseen kaiken mahdollisen riistan ja kasvisravinnon. Mannerjäätikön vetäytyessä väestö pääsi levittäytymään Alaskasta kaikkialle Pohjois-Amerikkaan.
Kiistanalaisen käsityksen mukaan Amerikan ensiasuttajat olivat Euroopan lounaisrannikolta saapuneita solutrelaisia, jotka vaelsivat nykyisen Ranskan ja Espanjan alueelta jään reunaa pitkin kulkevaa Atlantista reittiä aina Pohjois-Amerikkaan saakka. Solutré-hypoteesi ei ole saanut laajaa hyväksyntää, sillä se on ristiriidassa arkeologisen, geneettisen, kielitieteellisen ja antropologisen todistusaineiston kanssa.
Suurin osa Pohjois-Amerikan alkuperäisistä asukkaista on luokiteltu niin sanotuiksi amerintiaaneiksi, jotka muuttivat mantereelle ensimmäisissä ryhmissä. Luoteis-Kanadassa ja Lounais-Yhdysvalloissa elävät athabascankieliset "na dene" -kansat (mm. apassit ja navajot) tulivat Amerikkaan myöhemmin. Pohjoisen eskimot, aleutit ja jupikit on perinteisesti nähty intiaaneihin kuulumattomana kolmantena ryhmänä, joka saapui mantereelle viimeisenä.
Paleointiaanit (n. 8000–4000 eaa. asti).
Amerikan varhaisimpia asukkaita kutsutaan paleointiaaneiksi. Heidän kulttuurissaan oli samankaltaisuuksia tuolloisten aasialaisten kulttuurien kanssa. Sekä Aasiassa että Amerikassa käytettiin tulta ja pidettiin kesyjä koiria. Aasialaisista poiketen paleointiaanit eivät kuitenkaan laiduntaneet karjaa, viljelleet maata tai tunteneet pyörää.
Pohjois-Amerikan paleointiaanien elämäntapa jakautui karkeasti ottaen rannikkojen ja sisämaan kulttuureihin. Rannikkojen ihmiset söivät kalaa ja äyriäisiä. Sisämaassa metsästettiin suuria saaliseläimiä: villamammutteja, mastodontteja, jättiläislaiskiaisia, muinaisbiisoneja, sapelihammaskissoja ja tylppäkuonokarhuja. Ruokakasveja oli jääkauden olosuhteissa nykyistä huonommin saatavilla, ja kasvijäänteet säilyvät eläinten jäänteitä heikommin. Arkeologiset löydöt osoittavat kuitenkin, että paleointiaanien ruokavalioon kuului monipuolisesti erilaisia kasveja ja erikokoisia eläimiä.
Paleointiaanien kivityökaluja on arkeologisessa aineistossa runsaasti. Todennäköisesti he käyttivät myös pehmeämpiä materiaaleja, mutta niistä valmistetut työkalut ovat kymmenien tuhansien vuosien saatossa hajonneet.
Clovis-kulttuuri (n. 9050–8800 eaa.) on Pohjois-Amerikan ensimmäinen kulttuuri, josta on runsaasti arkeologista todistusaineistoa. Sen tunnuspiirre on keskeltä ohennettu keihäänkärki. Aineellinen kulttuuri oli suhteellisen samanlainen kaikkialla Pohjois-Amerikassa. Clovis-kulttuuria luultiin pitkään Pohjois-Amerikan vanhimmaksi, mutta tuoreempi tutkimus on osoittanut alueen asutushistorian ulottuvan huomattavasti kaukaisempaan menneisyyteen. Noin 9000–8500 eaa. Clovis-kulttuuri kehittyi paikallisiksi kulttuureiksi. Niitä olivat Ison altaan kulttuuri lännessä, Folsom-kulttuuri Suurilla tasangoilla ja Daltonin kulttuuri idässä. Lännessä ja idässä ruokavalio monipuolistui, kun ihmiset alkoivat metsästää pienriistaa ja lintuja ja kerätä entistä useampia kasveja.
Ilmasto alkoi lämmetä vuoden 9500 eaa. paikkeilla. Vuoteen 6000 eaa. mennessä viileä ja kostea ilmasto oli muuttunut kuumaksi ja kuivaksi. Keskilämpötilat olivat jopa korkeampia kuin 2000-luvun taitteessa. Koivun ja kuusen kaltaiset kylmän ilmanalan kasvilajit vetäytyivät pohjoisemmaksi tai vuoristoalueille. Etelässä ja alangoilla ne korvautuivat lämpöä ja kuivuutta kestävillä heinillä, ruohoilla ja lehtipuilla. Osa eläimistä kuoli ilmastonmuutoksen ja metsästyksen seurauksena sukupuuttoon. Toiset sopeutuivat muuttuvaan ilmastoon pienentymällä.
Muutoksista huolimatta paleointiaaneille ominainen elämäntapa säilyi paikallisesti vielä tuhansia vuosia. Sisämaan Plano-kulttuurit hävisivät vasta joskus vuosien 6000–4000 eaa. välillä. Tasankojen tärkein riistaeläin oli puhveli.
Arkaainen kausi (n. 8000–1000 eaa.).
Arkaainen kausi alkoi Pohjois-Amerikassa 8000–4000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Ilmaston lämmetessä ja lajiston muuttuessa ihmiset omaksuivat uusia elinkeinoja. Arkaaisen kauden määritelmällisiä piirteitä ovat monipuolistuva ruokavalio, ensimmäisten kylien synty ja kaupankäynnin kehitys. Suurin osa ihmisryhmistä oli edelleen liikkuvia metsästäjä-keräilijöitä. Kukin ryhmä erikoistui hyödyntämään kotiseutunsa lajistoa ja muita luonnonvaroja, jolloin syntyi selvästi toisistaan erottuvia paikallisia kulttuureja.
Suurriistan kadottua osa intiaaneista alkoi metsästää peuroja, vapiteja ja muita pienempiä eläimiä. Sisävesistä pyydettiin kalaa ja simpukoita. Kasveja hyödynnettiin entistä monipuolisemmin, muiden muassa siemeniä, marjoja, pähkinöitä ja juurimukuloita. Ihmiset elivät entistä suuremmissa ryhmissä. Vesistöjen lähettyville syntyi puolipysyvää asutusta, jossa ihmiset elivät ainakin osan vuodesta. Laajoilla alueilla vaeltamisen sijaan ihmiset siirtyivät vakituisesta leiristä toiseen. Kehittyvien kauppaverkostojen ansiosta hyödykkeitä kulkeutui hyvinkin kauas alueilta, joissa ne oli tuotettu.
Arkaaisen kauden alku tunnetaan arkeologisessa aineistossa huonosti. Tiedetään, että käyttöön tuli uutta teknologiaa: vipukeihäs metsästykseen ja jauhinkivet siementen ja ruohojen käsittelyyn. Itäisellä metsäalueella käytettiin puuntyöstössä kelttiä ja talsoa. Jousi ja nuoli otettiin läntisen sisämaan aavikkoalueella käyttöön noin 1000–500 vuotta eaa.
Arkaaisella kaudella otettiin ensimmäiset askelet maanviljelykseen. Aluskasvillisuutta raivattiin sytyttämällä hallittuja tulipaloja, mikä paransi pähkinäpuiden kasvua ja tuottavuutta. Villikurpitsan siemenet suurenivat vuosien 6000–4000 eaa. välillä. Vuodesta 5000 eaa. alkaen havaitaan samankaltaisia muutoksia auringonkukan, ripsi-iivan ja jauhosavikan siemenissä, mikä viittaa ihmisen harjoittamaan jalostukseen. Iivan, auringonkukan ja kurpitsan viljely alkoi Pohjois-Amerikan itäosissa noin 4000–2000 eaa. Kauden lopulla omaksuttiin keramiikka ja alettiin rakentaa suuria hautakumpuja. Maissin, papujen ja kurpitsan viljely alkoi Pohjois-Amerikan lounaisosissa noin 1500–500 vuotta eaa. Sieltä maanviljely omaksuttiin Ison altaan itäosiin ja Coloradon laakion pohjoisosiin.
Pohjois-Amerikan arkaaisen kauden loppu ajoitetaan yleensä noin vuoteen 1000 eaa. Maanosan itä-, kaakkois- ja lounaisosissa se korvautui enemmän tai vähemmän pysyvällä elämäntavalla, kun ihmiset alkoivat viljellä maata tai keskittyivät metsästämään ja kalastamaan tehokkaasti pienellä mutta luonnonvaroiltaan rikkaalla alueella. Arktisella ja subarktisella vyöhykkeellä, sisämaassa ja länsirannikolla arkaainen elämäntapa jatkui eurooppalaisten saapumiseen asti.
Metsästys- ja keräilykulttuuri säilyi osissa Pohjois-Amerikkaa 1800-luvulle jaa. saakka. Pisimpään se säilyi alueilla, jotka olivat joko liian kylmiä ja karuja maanviljelykselle tai joissa luonnonvaraista ravintoa oli runsaasti saatavilla. Muualla metsästys-keräily väistyi vähitellen maatalouden tieltä. Arkaaisen kauden katsotaan päättyneen, kun jonkin alueen asukkaat siirtyivät laajamittaiseen viljelyyn. Yleensä siirtymään liittyi myös keramiikan valmistus.
Jälkiarkaainen kausi (n. 3000 eaa. – 1500 jaa.).
Osa Pohjois-Amerikasta siirtyi arkaaisen kauden metsästyksestä ja keräilystä pysyvään asutukseen ja päätoimiseen maatalouteen. Jälkiarkaaista kautta kutsutaan myös muotoutumisvaiheeksi. Sen ominaispiirteitä ovat kyläyhteisöjen synty, talojen rakentaminen, keramiikka, kankaiden kudonta, jousen ja nuolen käyttö sekä järjestäytynyt uskonto. Maatalous kehittyi kahdella alueella: idässä ja lounaassa. Useimmat yhteisöt jatkoivat kuitenkin myös metsästystä, sillä kotieläimiä ei koiraa ja kalkkunaa lukuun ottamatta tunnettu.
Mississippijoen itäpuolisissa hedelmällisissä laaksoissa maataloudella oli suuri merkitys jo tuhansia vuosia ennen ajanlaskun alkua. Ripsi-iiva domestikoitiin noin 3500 eaa., kurpitsa ja auringonkukka noin 3000 eaa. ja savikka noin 2500 eaa. Pohjois-Amerikan intiaanit domestikoivat itsenäisesti useita viljelykasveja, ja alueella viljelty kurpitsa oli eri lajia kuin Mesoamerikan ja Etelä-Amerikan lajikkeet. Maissia viljeltiin Mesoamerikassa viimeistään noin 5000 eaa. Yhdysvaltain lounaisosiin se saapui noin 1200 eaa., mutta itäisten lehtimetsien alueelle se omaksuttiin vasta noin 100 eaa. Ajanlaskun alun tienoilla Pohjois-Amerikkaan omaksuttiin muitakin Mesoamerikan viljelyskasveja, kuten chilipippuri ja puuvilla.
Illinoisin ja Ohion jokilaaksoihin kehittyi vuoteen 500 eaa. mennessä maatalousyhteiskuntia, joiden talous perustui viljelykasveihin (Adena- ja Hopewell-kulttuurit). Hopewellin perinne levisi laajalle, ja sen kauppaverkostossa liikkui Suurten järvien kuparia ja kipsiä, Appalakkien verikiveä ja kiillettä sekä Yellowstonen obsidiaania. Hautakumpujen rakentaminen saavutti huippunsa Hopewellin perinteen aikana, ja haudoista on löydetty koruja ja taide-esineitä. Kuvanveisto, keramiikka, korinpunonta ja kuparintyöstö kehittyivät korkealle tasolle.
Hopewellin perinne taantui noin 400 jaa. Mesoamerikasta omaksuttu Maissi alkoi korvata kotoperäisiä viljelykasveja ja maatalouden merkitys kasvoi huomattavasti, mikä teki asutuksesta entistä pysyvämpää. Asutuskeskukset keskittyivät hedelmällisille tulvatasangoille. Maatalouden ylijäämä mahdollisti yhteiskunnan kerrostumisen ja työn erikoistumisen. Väestöntiheyden kasvaessa poliittinen valta ja vauraus keskittyivät. Noin vuodesta 900 jaa. syntynyttä uutta elintapaa kutsutaan Mississippin kulttuuriksi. Se perustui lähinnä maataloudelle, mutta ruokavaliota täydennettiin edelleen metsästyksellä, kalastuksella ja keräilyllä. Suurimmat kylät kasvoivat pieniksi kaupungeiksi, jotka usein ympäröitiin paaluvarustuksin. Niihin rakennettiin suuria hautakumpuja ja korkeita maatasanteita, joiden huipulle pystytettiin temppeleitä. Arkansas’n laaksossa ja kaakkoisrannikolla syntyi samantapainen maata viljelevä Caddoan-kulttuuri.
Nykyisten Yhdysvaltojen lounaisosissa harjoitettiin intiaaniriisikkeen ja karoliinanhelpin kaltaisten villisiementen keräilyä jo tuhansia vuosia ennen varsinaisen maatalouden alkua. Maissi omaksuttiin noin 1500 eaa. ja kurpitsa ja pavut seuraavan tuhannen vuoden aikana. Noin vuoteen 200 eaa. mennessä lounaisen maatalousalueen väestö oli asettunut pysyviin kyliin. Kuivuuden vuoksi maanviljely oli epävarma elinkeino, kunnes Mogollónin kulttuuri oppi keräämään sadevettä ja rakentamaan kastelujärjestelmiä. Myöhempi Pueblo-kulttuuri kehitti järjestelmää edelleen. Myös hohokamit rakensivat kastelujärjestelmiä. Puebloarkkitehtuurille ominainen piirre oli asumusten rakentaminen kallioihin. Asumuksissa saattoi olla jopa tuhat huonetta ja neljä kerrosta. Noin vuodesta 1100 jaa. esiintyi pitkäkestoista kuivuutta, jonka seurauksena monet pueblojen asutuskeskukset hylättiin 1300-luvun loppuun mennessä.
Ison altaan itäosissa ja Coloradon laakion pohjoisosissa maissia viljeltiin viimeistään vuonna 200 eaa. Alueelle noin tuhat vuotta myöhemmin kehittynyt Fremont-kulttuuri viljeli myös papuja ja kurpitsaa. Se ei ollut erityisen maatalousvaltainen, sillä ruokavaliota täydennettiin metsästyksellä ja keräilyllä.
Eurooppalaisten saapuminen (vuoden 1492 jälkeen).
Jälkiarkaainen kausi päättyi vuoden 1492 jälkeen, kun eurooppalaiset saapuivat Uuteen maailmaan. Itäisen maatalousalueen suuret asutuskeskukset hylättiin 1500- ja 1600-luvuilla. Hernando de Soto liikkui kaakkoisalueella vuosina 1540–1542 ja löysi useita kaupunkeja, jotka usein sotivat toisiaan vastaan. Kun ranskalaiset alkoivat liikkua alueella 150 vuotta myöhemmin, Pohjois-Amerikan esihistorialliset maanviljelykulttuurit olivat suurelta osin romahtaneet. Syynä olivat eurooppalaisten mukana levinneet kulkutaudit, joille alkuperäisväestöllä ei ollut vastustuskykyä. Jopa 80 % alueen väestöstä kuoli 1600-luvun loppuun mennessä.
Periodisaatio.
Pohjois-Amerikan intiaanien esihistoriassa voidaan hahmottaa kolme suurta arkeologista ajanjaksoa: ensimmäisten asuttajien eli paleointiaanien kausi, sitä seurannut arkaainen kausi ja viimeisenä jälkiarkaaisten maanviljelyskulttuurien kausi. Mesoamerikan tutkimuksessa käytetään myös klassisen ja jälkiklassisen kauden käsitteitä. Ne ovat heikosti sovellettavissa Pohjois-Amerikkaan, missä ei syntynyt varsinaisia valtioita ja muotoutumisvaiheen määritelmän täyttäviä yhteiskuntia esiintyi vain paikallisesti. Muotoutumisvaiheen sijaan Pohjois-Amerikan arkeologissa käytetäänkin yleensä täsmällisemmin määriteltyjä paikallisia periodisointeja ja arkeologisia kulttuureja. Itäisellä metsäalueella, koillisalueella ja suurten tasankojen itäosissa puhutaan metsämaan kaudesta. Lounaisalueen arkeologiassa käytetään usein Pecosin luokituksen jakoa Korintekijäperinteeseen I–III ja Pueblo-kulttuurin vaiheisiin I–V. Länsirannikolla ja sisämaassa arkaainen kausi jatkui laajoilla alueilla eurooppalaisten tuloon saakka. Alaskassa ja Kanadassa arkaainen elämäntapa säilyi 1800-luvulle.