tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Taiwaninjokirastas

Taiwaninjokirastas ("Myophonus insularis") on Taiwanissa ja Kiinassa tavattava sieppoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Taiwaninjokirastas on suurikokoinen rastas. Laji on noin 30–32 cm pitkä. Sekä koiras- että taiwaninjokirastasnaaraat muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Laji on pääosin tumman sinivioletti tai lähes musta. Höyhenpuku kiiltelee auringonvalossa sinisenä ja violettina. Silmän iiris on väriltään punainen.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Taiwaninjokirastasta tavataan Taiwanista ja Kiinasta. Lajin elinympäristöä ovat kosteat rotkometsät vuorilta nopeasti virtaavien vuoristopurojen- ja jokien lähettyvillä. Taiwaninjokirastasta tavataan useimmiten metsistä, jotka sijaitsevat 400–2 100 metrin korkeudella meren pinnasta.
Ravinto.
Taiwaninjokirastaan pääasiallista ravintoa ovat kastemadot. Laji voi syödä myös pieniä sammakoita, käärmeitä, liskoja, kaloja ja äyriäisiä.
Pesintä.
Taiwaninjokirastaan pesimäkausi kestää maaliskuulta heinäkuulle. Suuri kuppimainen pesä rakennetaan sammalista, risuista ja juurista puun koloon tai kivikkoon. Joskus laji rakentaa pesänsä myös siltojen alle tai tunneleihin. Naaras munii kahdesta neljään vaaleanpunaista, ruskeapilkullista munaa. Myös koiras osallistuu munien haudontaan ja kuoriutuneiden poikasten ruokintaan.
Esko Koppanen

Esko Jussi (Esko J.) Koppanen () oli suomalainen poliitikko. Hänen puolueensa oli Kansallinen Kokoomus. 
Koppasen vanhemmat olivat maanviljelijä Otto August Koppanen ja Anni Ollikainen. Hänen puolisonsa oli Mirja Liisa Annikki Saukkonen, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1951, ja jonka kanssa hän sai kolme lasta, vuonna 1952 syntyneen pojan ja vuosina 1955 ja 1961 syntyneet tyttäret. 
Koppanen oli koulutukseltaan valtiotieteiden maisteri, joksi hän valmistui vuonna 1951 Helsingin yliopistosta. Hän työskenteli vuosina 1954–1958 Suomen Yhdyspankin Vuoksenniskan konttorin johtajana ja vuosina 1958–1972 Suomen Yhdyspankin Hyvinkään konttorin I johtajana.
Koppanen toimi 21 vuoden ajan, helmikuusta 1962 maaliskuuhun 1983, kansanedustajana Uudenmaan läänin vaalipiiristä. Hän oli jäsenenä eduskunnan sosiaalivaliokunnassa ja valtiovarainvaliokunnassa, ja lisäksi hän toimi valtiontilintarkastajana. Koppanen toimi poliittisella urallaan myös Kokoomuksen Nuorten Liiton puheenjohtajana vuosina 1963–1969, Hyvinkään kunnallispolitiikassa, kaupunginvaltuuston ja -hallituksen jäsenenä, ja presidentin valitsijamiehenä kaksissa vaaleissa, 1968 ja 1978. Vuonna 1993 hän erosi Hyvinkäällä kokoomuksen valtuustoryhmästä, koska ei hyväksynyt ”omaan pussiin pelaamista enkä toisten syrjimistä”.
Mercedes-Benz CapaCity

Mercedes-Benz CapaCity on saksalaisen Mercedes-Benzin valmistama nivelbussi. CapaCity on valmistajansa suurin kaupunkiliikenteessä käytettävä linja-auto. Sen pituus on 19,54 metriä, ja matkustajia autoon mahtuu 193 henkeä, joista istumapaikoille 37. 
CapaCityn moottori on Mercedes-Benzin OM 457 hLA ja se täyttää Euro4-päästönormit BlueTec-teknologian ansiosta. Linja-auton teho on 354 hevosvoimaa.
Ari Kattainen

Ari Kattainen (s. 1958) on suomalainen suunnistaja. Skövden MM-kilpailuissa 1989 Kattainen voitti pronssia viestisuunnistuksesta. Keijo Parkkinen suunnisti avausosuuden, Kattainen toisen, Peter Ivars kolmannen ja Reijo Mattinen viimeisen osuuden. 
Seuratasolla Kattainen edusti Helsingin NMKY:tä vuoteen 1990 asti. Vuosina 1991–1997 hän edusti Angelniemen Ankkuria, jonka jälkeen hän vaihtoi Hyvinkään Rastiin. Vuonna 1991 Kattainen voitti Tiomilan ja sijoittui toiseksi Jukolan viestissä Angelniemen Ankkurin joukkueessa.
Veteraanien MM-kilpailuista Kattainen on voittanut kultaa vuonna 2007 M45-sarjassa ja vuonna 2008 M50-sarjassa pitkällä matkalla. Kattainen toimi Jukolan viestin pääratamestarina Kytäjä-Jukolassa 2010.
Laserharppu

Laserharppu on elektronisessa musiikissa käytettävä soitin. Sitä soitetaan siten, että siitä lähtevät säteet peitetään käsin, jolloin syntyy ääni. Tunnetuin laserharpun käyttäjä lienee ranskalainen Jean-Michel Jarre.
Laserharppu ei yleensä itsessään tuota ääntä, vaan se kytketään tavallisesti MIDI:n kautta johonkin muuhun ääntä tuottavaan laitteeseen, esimerkiksi syntetisaattoriin tai tietokoneeseen.
Peikola

Peikola oli kylä Muolaan kunnan itäosassa Viipurin läänissä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Peikolan kylän yhteyteen luettiin yleensä myös Passilan kylä. Kylä sijaitsi Kirkkojärven itäpuolella noin kilometrin verran Muolaan kirkonkylästä Kirkkorannasta itään. Peikolan naapurikyliä olivat pohjoisessa Peippola, idässä Punnus ja Sokiala, etelässä Telkkälä sekä lännessä Kirkkojärven toisella puolella kirkonkylä Kirkkoranta, Turulila ja Kannila. Nykyisin kylällä ei ole venäläistä asutusnimeä.
Kyläkuva.
Peikolan ja Passilan kyläkeskus sijaitsivat vieretysten Kirkkojärven itärannalla Koiralasta Punnukseen johtavan kylätien eteläpuolella. Tältä kylätieltä erkani Peikolan kohdalla kylätie, joka sitten haarautui kumpaankin kyläkeskukseen. Kylien yhteispinta-ala oli 10,55 neliökilometriä. Passilan ja Telkkälän välinen raja kulki Punnusjoessa ja Punnuksen vastaisen rajan muodostivat puolestaan Punnusjokeen laskevat Suomenoja, Myllyoja ja Rämäsuonoja. Peikolan ja Passilan alueella virtasi lisäksi Suomenojaan laskeva Savioja. Kylissä oli yhteensä noin 50 maatilaa. Kylien pellot olivat keskittyneet kylien eteläosiin Kirkkojärven rannalle sekä Punnusjoen ja Suomenojan varsille. Kylien peltopinta-ala lisääntyi huomattavasti Kirkkojärven laskun myötä. Maanviljelyksen ohella monet kyläläiset harjoittivat kalastusta kalarikkaalla Kirkkojärvellä. 
Peikola ja Passila muodostivat naapurikylän Kannilan kanssa Peikolan koulupiiriin. Koulu paloi talvisodassa. Peikolassa oli kauppa sekä Sihvon moottorimylly ja sirkkelisaha. Sähköä kyliin saatiin naapurikunnan Valkjärven puolelta.
Historia.
Peikolan ja Passilan väestö evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylien asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneisiin kotikyliinsä. Jälleenrakennuksen lisäksi päätettiin Peikolan jakokunnassa, jonka Peikola ja Passila muodostivat, aloittaa tilusjärjestely, jonka avulla useisiin osiin ja palstoihin jakautuneet tilat saataisiin toimivimmiksi kokonaisuuksiksi. Tilusjärjestelyn yhteydessä Passilan kylä lakkautettiin ja liitettiin Peikolan kylään. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylien asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäi taas Neuvostoliiton puolelle.
Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen ja Etelä-Pirkanmaalle. Peikolan asukkaat asutettiin Humppilaan.
Hardtop

Hardtop on autojen ja veneiden korityyppi. 
Autoissa.
Hardtopeja on kahta eri mallia: "hardtop" ja "pillared hardtop", jossa nimensä mukaisesti on b-pilari, joka puuttuu hardtopista. Pillared hardtopit ovat neliovisia. Hardtop on muuten korimalliltaan samanlainen kuin coupé, mutta sivuikkunoista puuttuu karmit. Hardtop-katto mahdollistaa myös takaikkunoiden laskemisen alas, mikä ei ole coupéssa mahdollista. 
Veneissä.
Veneiden mallinimissä esiintyvä HT tulee englannin kielen sanoista "hard top" eli kova katto. HT-veneet ovat keulakannellisia veneitä, joissa on jonkin verran suojattua matkustustilaa katon alla. Katettu tila on kuitenkin takaa avoin. Avoimen matkustamon suojaksi voidaan vetää kuomu. 
Pienimmät HT:t ovat noin 5,5 metriä pitkiä ja suurimmat yli 6-metrisiä. HT-veneissä keulakannen alla on yleensä V:n muotoinen vuode kahdelle. Avotilassa on penkit 4–6 hengelle ja monissa malleissa peräpenkki taipuu vuoteeksi. Monissa HT-malleissa on paikka pienelle liedelle. Jääkaapille ei ole tilaa, mutta lyhyillä matkoilla kylmälaukku ajaa saman asian. Joissain malleissa on myös paikka kemialliselle wc:lle penkin tai vuoteen alla. 
HT-veneet olivat suosittuja 1970- ja 80-luvuilla. Myös 90-luvun jälkimmäisellä puoliskolla niitä valmistettiin, mutta 2020-luvulla enää harva valmistaa HT-veneitä. Niiden paikan markkinoilla ovat ottaneet DC-veneet, joissa on kokonaan suljettava kajuutta. 
HT-veneet ovat ennen kaikkea suomalainen ilmiö. Vaikka niitä on tehty myös Ruotsissa ja Norjassa, suomalaisia HT-veneiden valmistajia on lukemattomia. Suosituimpia merkkejä olivat Flipper ja Bella, mutta myös Finnsport tuotti runsaasti tämän tyyppisiä veneitä. 
Esimerkkejä HT-veneistä:
Mikko Väänänen (jalkapalloilija)

Mikko Väänänen (s. 12. heinäkuuta 1987) on suomalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on puolustaja. Hän edusti kotipaikkakuntansa Ykkönen|Ykkösessä pelannutta TP-47:ää kausina 2004-2009 77 ottelussa tehden yhden maalin. Kaudeksi 2010 hän siirtyi oululaiseen OPS-jp:hen. Uransa alkuvaiheessa hän pelasi haaparantalaisessa HFF-seurassa.
Kahden Oulun Palloseurassa vietetyn Ykkösen kauden jälkeen Mikko Väänänen palasi takaisin kasvattajaseuraansa Tornioon, joka oli kaudella 2012 Kakkosessa.
Ilo (etunimi)

Ilo on etunimi, joka kuvaa vanhempien tunteita lapsesta. Kansanvalistusseura esitti sitä miehennimeksi (9. lokakuuta) kalenterissaan vuonna 1883. Virossa nimi on johdettu kantasanasta "ilu".
Suomessa Ilo on ollut lokakuuhun 2025 mennessä nimenä 461 miehellä ja yli 120 naisella.
Islam Saksassa

Islam on Saksan suurin ei-kristillinen uskonto. Vuonna 2020 Saksassa oli 5,5 miljoonaa muslimia (lähes 7 prosenttia kaikista), kun määrä vuonna 1972 oli vain 0,5 miljoonaa. Statista Research Department toteaakin, että "islam epäilyksettä kuuluu Saksaan". Tulevaisuuden osalta Pew Research Center arvioi, että vuonna 2050 muslimeita on Saksassa 8,7–19,7 prosenttia väestöstä. 
Nykypäiviin saakka Turkki on ollut Saksaan saapuneiden muslimien yleisin kotimaa. Kun kristittyjen osuus väestöstä on kirkosta eroamisen takia laskenut, islam kuuluu Saksan voimakkaasti kasvaviin uskontoihin. Saksassa oli vuonna 2020 noin 2800 moskeijaa, joista 300 moskeijoiksi rakennettuja minareetteineen ja kupoleineen. Islamilaisia yhdyskuntia oli vuonna 2005 jo 130 000. Vuonna 2021 Osnabrückissa alkoi ensimmäinen saksalainen imaamikoulutus.
Saksassa arvioitiin vuonna 2019 olleen noin 28 000 radikalisoitunutta islamistia. Samana vuonna tehdyn kyselytutkimuksen mukaan 57 prosenttia saksalaisista koki islamin uhkaavana.
Pohjoisen taivaan alla

Pohjoisen taivaan alla on Leevi and the Leavingsin single vuodelta 1993. Se on julkaistu studioalbumilla "Turkmenialainen tyttöystävä". Kappaleen on säveltänyt, sanoittanut ja sovittanut Gösta Sundqvist. Kappaleesta on tehty musiikkivideo.
Pohjoisen taivaan alla julkaistiin kahdella eri singlellä. Ensimmäinen single sisältää myös kappaleet ”Kuudentoista vuoden yhtäjaksoinen sade” ja ”Muurahaisten munat”, toinen puolestaan kappaleen ”Kyyhkynen ja kyykäärme”. Timo Rautiainen on tehnyt kappaleesta version, joka on julkaistu myös "Melkein vieraissa" -tribuuttialbumilla.
"Nuorgam"-verkkomedian Leevi and the Leavings top 40 -listauksella kappale sijoittui sijalle 17. Toimittaja Antti Lähteen mukaan kappale on ”tekstiltään niin mestarillinen, että sen musiikilliset arvot jäävät usein varsin vähälle huomiolle”. Hän kehuu kappaleen sävellystä taidokkaaksi sekä melodialtaan omaperäiseksi. Mahtipontisuudestaan huolimatta kappaleen sovitus on hänen mukaansa vähäeleinen. Lähteen tulkinnan mukaan laulussa on kaksi kertojaa, suomalainen mies sekä kuivuuden maastaan ajama afrikkalainen. Sanoituksessa lama-ajan Suomea käsitellään maapalloa kohdanneiden ympäristöuhkien, kuten otsonikadon ja kuivuuden, kontekstissa. Kertojat kaipaavat jonnekin muualle, paratiisiin, jota ei välttämättä löydykään.
Niiralankatu

Niiralankatu on katu Kuopiossa, pääosin Niiralan kaupunginosassa. Niiralankatu on kaupungin keskustaan johtava sisääntuloväylä ja siksi tärkeä katuyhteys Savilahden yliopistokampuksen ja Kuopion keskustaan kuuluvan Hatsalan välillä. Kadun pituus on hieman yli kilometri ja sen varrella on viisi liikennevalo-ohjattua risteystä. Kadun nopeusrajoitus on 50 km/h ja sen kummassakin päissä on lyhyet nelikaistaiset osuudet. 
Kadun itäpää alittaa Viitostien ja Savon radan. Idempänä kerrostalot reunustavat katua molemmilta puolin; ilmeeltään liikenneväylä on hieman puistokatutyylinen. Kadun varrella sijaitsee muun muassa Kuopion kaupunginteatteri, Niiralan koulu, Niiralan kulman asuinkerrostalo ja kaksi huoltoasemaa. Bussilinjoista merkittävä osa, muun muassa 1, 4, 5, 7, 9, 16, 20, 21, 23, 31, 35 ja 40, kulkee pitkin Niiralankatua.
Miikka Anttila

Miikka Anttila (s. 10. syyskuuta 1972 Janakkala) on suomalainen rallikartanlukija. Hän on lukenut nuotteja muun muassa Jari-Matti Latvalalle, Mikko Hirvoselle, Janne Tuohinolle ja Kosti Katajamäelle. Hän on voittanut Jari-Matti Latvalan kartanlukijana 18 MM-rallia ja Janne Tuohinon kanssa ison N-ryhmän Suomen mestaruuden vuonna 1999.
Anttilasta tuli vuoden 2017 heinäkuussa Neste Rallissa kaikkien aikojen eniten MM-ralleissa mukana ollut kartanlukija. Neste Ralli oli hänen 189. kilpailunsa.
Ura.
Miikka Anttilan ensimmäinen ralli kartanlukijana tapahtui vuonna 1993, kuljettajana Heikki Lappalainen ja autona F-ryhmän Toyota Starlet. Vuonna 1994 Anttila luki nuotteja Ari-Pekka Pylväälle F-Cupin B-junioreissa sijoittuen sarjassa viidenneksi. Vuonna 1998 Anttila toimi Teppo Vekan kartturina pienen A-ryhmän SM-sarjassa, ja hän siirtyi vuonna 1999 Janne Tuohinon pariksi isoon N-ryhmään voittaen Suomen mestaruuden samana vuonna. Anttila toimi vielä vuoden 2000 Tuohinon kartanlukijana. Vuonna 2001 Miikka siirtyi ajamaan Saksan rallimestaruussarjaa Jani Pirttisen kanssa, mutta hän palasi vuonna 2002 takaisin Suomeen kilpailemaan pienen A-ryhmän Suomen mestaruudesta Mikko Hirvosen kartturina. Vuosi tuotti Hirvoselle Suomen mestaruuden, mutta Miikka Anttilalle ei mestaruutta virallisesti merkitty, koska Hirvonen oli ajanut Tunturirallin Timo Hantusen kanssa. 
Vuodeksi 2003 Miikka siirtyi JWRC-sarjaan Kosti Katajamäen kakkoskuljettajaksi. Alkutalvesta 2003 Anttila ajoi Virossa ensimmäisen rallinsa Jari-Matti Latvalan kanssa Toyota Corollalla. Myöhemmin samana vuonna Anttila siirtyi JWRC:n lisäksi Britannian rallisarjaan lukemaan nuotteja Latvalalle hänen vakituisen kartanlukijansa Carl Williamssonin loukkaannuttua. Vuonna 2004 Latvala ajoi ralleja Miikka Anttilan ja Carl Williamssonin kanssa, kunnes hän siirtyi ajamaan pelkästään Anttilan kanssa. Vuonna 2006 Latvala ja Anttila valittiin Stobart MK M-Sport Ford -rallitiimiin, ja vuodeksi 2007 he saivat jo koko kauden kattavan sopimuksen.
Samana vuonna Irlannin osakilpailussa pari sijoittui kolmanneksi – ensimmäistä kertaa MM-rallissa palkintokorokkeelle. Vuodeksi 2008 he siirtyivät Fordin tehdastiimiin saavuttaen heti Ruotsin rallista voiton. Vuonna 2009 Latvala ja Anttila voittivat Italian osakilpailun Sardiniassa. Pari jatkaa myös vuonna 2010 Fordin tehdastallissa. Vuonna 2010 Anttila voitti Latvalan rinnalla Uuden-Seelannin sekä Suomen MM-rallit huomattavan pienin marginaalein, kasvattaen täten voittomääränsä neljään.
Anttila asuu Lempäälässä Pirkanmaalla vaimonsa ja kahden lapsensa kanssa. Anttila on tuomittu törkeästä veropetoksesta hänen salattuaan verottajalta vuosina 2015, 2017 ja 2018 tuloja 612 000 euroa, joista olisi tullut maksaa veroa 331 500 euroa
Thompsonin rautatieasema

Thompsonin rautatieasema on rautatieliikennepaikka Thompsonin kaupungissa Manitobassa Kanadassa. Liikennepaikka sijaitsee kaupungin itälaidalla noin kilometrin päässä keskustasta, OmniTRAX-konserniin kuuluvan Hudson Bay Railwayn hallinnoimalla rataosalla Thompson Jct – Thompson.
Liikennepaikalla pysähtyvät Winnipegin ja Churchillin välillä liikennöivät VIA Railin Hudson Bay -henkilöjunat. Koska Thompson on sivuradan pääteliikennepaikka, on junien veturit siirrettävä Thompsonissa junan toiseen päähän, että juna voi palata takaisin The Pas'n ja Churchillin väliselle rataosuudelle.
Rautatien Thompsoniin on rakentanut Canadian National Railway, ja se on avattu liikenteelle 1969. Omistus siirtyi Hudson Bay Railwaylle vuonna 1997.
Ratapiha käsittää rautatieaseman raiteiston lisäksi teollisuusratoja kaupungin itä- ja eteläpuolella, ja aikaisemmin siihen liittyi kaivokset ja teollisuuslaitokset yhdistävä pitkä sivurata. Sivurata ulottui pisimmillään Soab Creek -joen rannalla sijainneelle kaivokselle noin 75 kilometrin päähän Thompsonista. Sivuraide on sittemmin purettu.
John Griggs Thompson

John Griggs Thompson (s. 13. lokakuuta 1932) on yhdysvaltalainen matemaatikko, joka sai työstään äärellisten ryhmien parissa Fieldsin mitalin vuonna 1970 ja Abelin palkinnon vuonna 2008. Thompson väitteli Chicagon yliopistosta vuonna 1959. Väitöskirja on nimeltään "A Proof that a Finite Group with a Fixed-Point-Free Automorphism of Prime Order is Nilpotent". Hän vietti 23 vuotta Englannissa, Cambridgen yliopistossa ennen kuin palasi Yhdysvaltoihin ja asettui Floridaan. Hän on sekä Cambridgen että Floridan yliopistojen emeritusprofessori.
Hän on saanut Wolfin palkinnon matematiikassa vuonna 1992.
Ricardo Fuller

Ricardo Dwayne Fuller (s. 31. lokakuuta 1979 Kingston) on jamaikalainen jalkapallohyökkääjä. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Stoke Cityä sekä Jamaikan maajoukkuetta.
Ura.
Fuller aloitti uransa jamaikalaisessa Tivoli Gardensissa, josta hän siirtyi helmikuussa 2001 englantilaiseen Crystal Palaceen, joka pelasi Englannin 1. divisioonassa. Hän ei saanut seurassa kunnolla peliaikaa ja palasi takaisin Jamaikaan. Tämän jälkeen Fuller siirtyi lainasopimuksella Skotlannin pääsarjaan, Heartsiin, jossa hän teki 27 ottelussa kahdeksan maalia. Kesäkuussa 2002 Fuller siirtyi 500 000 punnan siirtokorvausta vastaan Preston North Endiin.
Fuller pelasi seurassa kaksi kokonaista kautta, jolloin hän teki paljon maaleja. Kaudeksi 2004–2005 hän teki sopimuksen Valioliigassa pelaavan Portsmouthin kanssa. Sopimusta vaikeuttivat polvivammat. Fuller teki ensimmäisen maalinsa syyskuussa Crystal Palacea vastaan, mutta tämä oli hänen ainoa maali 31 liigaottelussa.
Heinäkuussa 2005 Fuller teki sopimuksen Southamptonin kanssa. Hänet lainattiin helmikuussa 2006 Ipswich Towniin, jossa hän viimeisteli kolmessa ottelussa kaksi maalia. Tämän jälkeen hän siirtyi Stoke Cityyn, joka pelasi Mestaruussarjassa. Kaudella 2008–2009 Fuller palasi Valioliigaan. Hän teki ensimmäisen maalinsa Stokessa kauden avauksessa Bolton Wanderersia vastaan. Hänen maalinsa Aston Villaa vastaan valittiin elokuun maaliksi. Fuller viimeisteli 34 ottelussa oivat 11 liigamaalia.
Maajoukkueura.
Fuller edustaa myös Jamaikan maajoukkuetta, jossa hän on pelannut vuodesta 1999 lähtien. Hän kuuluu joukkueen runkopelaajiin. Hänellä on tilillään 60 A-maaottelua, joissa hän on viimeistellyt 11 maalia. Hän on edustanut maataan arvoturnauksissa vuosien 2005 ja 2009 CONCACAF Gold Cupeissa. Fuller on edustanut Jamaikaa myös vuosien 2002, 2006 ja 2010 MM-kisojen karsinnoissa, mutta maa ei ole selviytynyt lopputurnaukseen asti.
Dauphinin rautatieasema

Dauphinin rautatieasema on Dauphinin kaupungissa Manitobassa Kanadassa sijaitseva Canadian National Railwayn rautatieliikennepaikka. Dauphinin kaupungin omistuksessa oleva vuonna 1912 valmistunut asemarakennus luokiteltiin provinssin sadanneksi perintökohteeksi vuonna 1998, ja kansalliseksi perinneasemaksi vuonna 1990.
Asemalla pysähtyvät VIA Railin Winnipegin ja Churchillin välillä liikennöimät "Hudson Bay" -henkilöjunat. Asemalla ei ole lipunmyyntiä eikä muita palveluja.
Dauphinin rautatieasema avattiin liikenteelle vuonna 1896, kun Lake Manitoba Railway and Canal Companyn rakentama rautatieosuus Gladstonesta Dauphiniin valmistui. Vuonna 1899 yhtiö vaihtoi nimekseen Canadian Northern Railway, ja se fuusioitui Canadian National Railwayn kanssa vuonna 1923.
Jamaikankyyhky

Jamaikankyyhky ("Patagioenas caribaea") on Jamaikan kotoperäinen kyyhkylintu, jonka holotyypin Nikolaus Joseph von Jacquin kuvaili 1784. Yksi Pariisissa sijaitseva näyte on kuulemma kerätty Puerto Ricosta.
Jamaikankyyhkyn selkä ja siivet ovat siniharmaat. Pää, rinta ja vatsa ovat ruskeaanvivahtavan vaaleanpunaiset. Naaras on koirasta vaaleampi. Pyrstössä on musta juova. Lajin elinympäristöä ovat kosteat ylänkömetsät ja se liikkuu parvina. Jamaikankyyhkyn ravintoa ovat siement ja hedelmät.
Catharine Lumby

Catharine Lumby on australialainen New South Walesin yliopiston journalismin professori ja Journalism and Media Research Centren johtaja. Hän on työskennellyt toimittajana ja on kirjoittanut seitsemän kirjaa. Tutkijana hän on ollut kiinnostunut erityisesti media- ja sukupuolitutkimuksesta. 
Lumbylle on ollut tyypillistä "itsestäänselvyyksien" ja auktoriteettiin perustuvien näkemysten kyseenalaistaminen. Hän on puolustanut tabloidisaatiota sanoen, että se on mahdollistanut monien feministiliikkeen ajamien asioiden tulemisen julkiseen keskusteluun. Hän on kritisoinut tunnettua feministiä Germaine Greeriä ylimielisestä ja välinpitämättömästä suhtautumisesta nuorten naisten elämään. Kath Alburyn ja Alan McKeen kanssa kirjoittamassaan kirjassa "The Porn Report" hän on analysoinut, että pornoelokuvissa ei yleisesti esineellistetä naista enempää kuin miestä, vaan näissä elokuvissa naiset näyttäytyvät suurin piirtein yhtä usein kuin miehetkin aktiivisempana osapuolena.
Yksinäinen

Yksinäinen on Reijo Kallion albumi vuodelta 1979.
CBS-levy-yhtiön tuotantopäällikkönä toiminut Seppo Matintalo sai keväällä 1979 Jamppa Tuomiselta kasetillisen raahelaisen amatöörisäveltäjän, TVH:n kuorma-autonkuljettajana työskennelleen Reijo Lumisalmen lauluja, joiden joukossa oli surumielinen beguine "Yksinäinen". Esimiehensä kautta Matintalo sai vihjeen hänelle siinä vaiheessa täysin tuntemattomasta Reijo Kalliosta, joka oli kiertänyt tanssilavoja 1950- ja 1960-luvuilla ja laulanut sen ohessa muutamia levyjä, mutta ollut sittemmin poissa musiikkialalta kymmenkunta vuotta. "Yksinäinen" päätettiin antaa laulettavaksi Kalliolle, joka suostui tulemaan studioon hyvin vastahakoisesti. Aluksi tehtiin singlelevy, joka alkoi pian soida Yleisradiossa. Kappaleen saavuttaman suosion siivittämänä koottiin syksyllä 1979 LP-levy, josta tuli yli 100 000 kappaleen myynnillään CBS-yhtiön menestyneimpiä albumeja.
Reijo Kallio muisteli myöhemmin, että "Yksinäinen"-kappaleen nauhoituksessa naureskeltiin koko tarinalle ja varsinkin sen lopun hieman kömpelölle traagiselle riimille: "Sinun luoksesi palaan, mut löydä sua en / hautas löysin ja kukkaset nauraneet ei". Tosin jo ennen studioon menoa tekijät käsittivät, että laulun aihe, avioero, oli iskelmämusiikissa uusi. Kappaleen ja albumin saama vastakaiku yleisössä osoitti, että tällaisille lauluille, jotka käsittelivät arjen ongelmia nimenomaan miehen näkökulmasta, oli silloisena työttömyyden ja maaltamuuton leimaamana aikana sosiaalinen tilaus. Reijo Kallion ja "Yksinäisen" vanavedessä nousi pinnalle seuraavana vuonna, 1980, uusi laulaja Ahti Lampi samaa aihepiiriä luodanneella laululla "Elämän valttikortit". Myös tuon ajan tuotteliain sanoittaja Raul Reiman ammensi aiheensa enimmäkseen samoista teemoista. 
Kalliolle itselleen "Yksinäinen"-albumi merkitsi samantapaista paluuta viihdemaailmaan kuin Erkki Junkkariselle oli tapahtunut "Ruusuja hopeamaljassa" -albumin myötä muutamia vuosia aiemmin. Myös Kallion ja Junkkarisen ensisijainen kohdeyleisö oli paljolti sama. "Yksinäinen"-albumin imussa Kallion seuraavienkin albumien "Viikonloppuisä" ja "Kuin tuhka tuuleen" myynti ylti kymmeniintuhansiin kappaleisiin.
Vain hiekkaan kyynel jää

Vain hiekkaan kyynel jää on Kari Lehtosen albumi vuodelta 1977.
Heinjärvi

Heinjärvi on järvi Someron ja Lohjan rajalla, karun ja korkean Tammelan ylängön reunamilla. Järvi sijaitsee pääosin Somerniemen Härjänojan kylän alueella ja pienempi osa Karisjärven ja Ahonpään kylien takamailla Pusulan Kärkölän kulmakunnalla Lohjalla. Järven pinta-ala on 189,409 hehtaaria ja korkeus merenpinnasta 117,4 metriä. Järvi kuuluu Karjaanjoen vesistöön, jossa se on eräs Pusulanjoen latvajärvistä.
Latvajärvenä järven valuma-alue on pieni, vain noin 1080 ha, josta järven itsensä osuus on 18 %. Valuma-alueesta noin puolet on Someron, puolet Lohjan puolella. Valuma-alueella on kolme lampea: Heinlammi (9 ha), Vahalammi (6 ha) ja Luokkolammi (2 ha). Metsää on valuma-alueesta n. 87 % ja peltoja ja niittyjä noin 4 %. Suopohjaisen metsämaan osuus valuma-alueesta on noin 14 %, ja tästä noin 90 % on ojitettu. Järven rannoilla on runsaasti vapaa-ajan asutusta ja vajaat 30 vakituisen asutuksen kiinteistöä. Vakituista asutusta järven rannoilla on Somerniemen Härjänojan Kaupinkulmalla ja Pusulan Kärkölän Rydönkylässä.
Käyttökelpoisuusluokitukseltaan järven vesi on hyvää tai lähes erinomaista. Väriltään vesi on kirkasta, humuksen takia hieman ruskeaa. Kalalajeista järvessä esiintyvät alkuperäisinä hauki, lahna, ahven, made, särki, salakka, kuore ja kiiski sekä istutettuna jo 1800-luvulta alkaen muikku ja tämän ohella myös siika, ankerias, kuha ja suutari.
Heinjärveen on lasku-uoma Heinlammin kautta myös sen eteläpuolella sijaitsevalla, Vehka-Patamon ja Myllyjärven kautta Arimaa-järveen laskevalla Kovelojärvellä. Tässä uomassa kuitenkin virtaa vettä vain runsaiden sateiden aikaan. Aiemmin tässä uomassa on ollut Tanjaksen myllyksi nimitetty jalkamylly. Koska vuonna 1822 valmistuneessa isonjaon kartassa nähdään Kovelon lasku-uomista vain Vehka-patamoon laskeva, mutta ei Heinlammiin laskevaa, niin Kovelon lasku-uoma Heinjärveen lienee myöhemmin myllyä varten kaivettu.
Heinjärveen on istutettu SÄHI-palvelun mukaan kalakantoja seuraavasti: 2013 Kuha 984kpl (kanta: Painionjärvi), 2015 Kuha 3000kpl, 2017 Kuha 2400kpl (kanta: Painionjärvi), 2019 Kuha 4550kpl (kanta: Painionjärvi), 2021 Planktonsiika 2600kpl (kanta: Rautalammin reitti), 2023 Planktonsiika 3069kpl (kanta: Rautalammin reitti)
Dirlanda (vuoden 1972 albumi)

Dirlanda on suomalaislaulaja Kai Hyttisen toinen, loppuvuodesta 1972 julkaistu studioalbumi.
Ican alue

Ican alue on yksi Perun hallinnollisista alueista. Se sijaitsee maan keskiosassa, Tyynen valtameren rannalla.
Alueen pääkaupunki on Ica. Sen pinta-ala on 21 328 neliökilometriä. Vuonna 2015 asukasluku oli 787 200.
Kankaan kaunis Katriina

Kankaan kaunis Katriina on Pekka Himangan albumi vuodelta 1975. Se debytoi Suomen virallisen listan sijalla 30.
Levyn nimikkokappaleen aiheena on Vimpelin seudulta muistiin merkitty kansantarina, jossa räätäli eli "kraatari" surmasi kulkumiehen viettelyksille antautuneen nuoren naisen Katriinan ja joutui teostaan Vaasan vankilaan. Pekka Himangalle itselleen levyn menestys oli yllätys, mutta hänen mukaansa suuri ansio siinä oli tarinan iskemätekstiksi muokanneella Sauvo Puhtilalla. Kappaleet "Oon vuosia monta jo harhaillut" ja "Elon mainingit korkeina käyvät" ovat Sam Sihvon laulunäytelmästä "Jääkärin morsian".
Punon alue

Punon alue on yksi Perun hallinnollisista alueista. Se sijaitsee maan eteläosassa, Bolivian vastaisella rajalla.
Alueen pääkaupunki on Puno. Sen pinta-ala on 71 999 neliökilometriä. Vuonna 2007 asukasluku oli 1 268 441.
Seikkailijoita Kiinassa

 Seikkailijoita Kiinassa ("China") on yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1943. Se sijoittuu aikaan juuri ennen Pearl Harborin hyökkäystä. Amerikkalaiset päähenkilöt ovat Kiinassa myymässä öljyä japanilaisille valloittajille.
Jeffrey Boam

 Jeffrey Boam (1946–2000) oli yhdysvaltalainen käsikirjoittaja ja tuottaja. Hän opiskeli alaa Sacramento State Collegessa ja Kalifornian yliopistossa. Boamista tuli yksi 1980- ja 1990-lukujen menestyneimmistä elokuvakäsikirjoittajista, joka työskenteli monien Hollywoodin suuruuksien kanssa Mel Gibsonista Sean Conneryyn.
Boam kirjoitti lähinnä huumorin sävyttämiä seikkailuelokuvia kuten "Indiana Jones ja viimeinen ristiretki", "Mustanaamio" ja "Tappava ase 2" ja "3".
Senpai ja kōhai

Senpai (, ’aiempi l. vanhempi kollega’) ja kōhai (, ’myöhempi l. nuorempi kollega’) viittaavat japanin kielessä epämuodollisen, kahden henkilön välisen hierarkkisen suhteen osapuoliin. Tällaisia suhteita on esimerkiksi järjestöissä, työpaikoilla, kouluissa ja muissa organisaatioissa. Japanilainen yhteiskunta onkin senpai–kōhai-suhteiden läpitunkema.
Senpai–kōhai-suhde vaatii aina kaksi osapuolta ja luo osapuolten välille siteen siitä hetkestä lähtien, kun he ovat aloittaneet toiminnan organisaatiossa. Kōhai kunnioittaa senpain korkeampaa ikää ja kokemusta ja puhuu hänelle kohteliaammalla kielimuodolla. 
Laajemmin suhde näkyy organisaatioissa ikä- ja työvuosien arvostuksen kautta: nuoret työntekijät eivät tavallisesti saa ylennyksiä heitä vanhempien työntekijöiden ohi, vaikka he olisivatkin osaavampia. Yhteiskunta arvostaa auktoriteettia, komentoketjua ja ikää. Erityisen vahvasti suhde ja samurai-sotilasluokan "bushidō"-perinne on näkyvillä esimerkiksi budōlajeissa, muun muassa judo-, kyūdō- ja kendō-seurojen harjoittelussa.
Iltarusko (albumi)

Iltarusko on suomalaislaulaja Topi Sorsakosken syksyllä 1993 julkaistu kahdeksas, soolouransa kolmas studioalbumi. Levyllä häntä säestää Veikko Huuskosen tango-orkesteri.
"Helsingin Sanomien" musiikkitoimitus otti albumin mukaan vuoden 1993 päätteeksi tekemäänsä Vuoden levyt -koosteeseen.
Kappaleet.
Kaikki sovitukset Veikko Huuskonen.
Lähteet:
Tekijät.
Muusikot.
Lähde:
Tuotanto.
Lähde:
Yksinäisyys osa 2

Yksinäisyys osa 2 on Topi Sorsakosken albumi vuodelta 1995.
"Helsingin Sanomien" kulttuuritoimitus otti albumin mukaan vuoden 1995 parhaiden äänilevyjen listalleen.
Valkoinen naarasleijona

Valkoinen naarasleijona on ruotsalaisen Henning Mankellin kirjoittama rikosromaani, joka on kolmas osa Wallander-kirjasarjasta. Kirja on ilmestynyt ruotsiksi vuonna 1993, mutta se suomennettiin kuitenkin vasta vuonna 2001 sarjan kahdeksantena osana. 
Kirjan pohjalta valmistui vuonna 1996 elokuva, jossa pääosaa näyttelee Rolf Lassgård.
Juoni.
Kiinteistövälittäjä Louise Åkerblom katoaa Ystadissa, ja hänet löydetään raa'asti surmattuna. Samaan aikaan maapallon toisella puolella joukko buureja suunnittelee eteläafrikkalaisen poliitikon murhaa. Ystadin surman ja Etelä-Afrikan iskun välille löytyy yllättäviä yhteyksiä. 
Kurt Wallander joutuu setvimään yhtä uransa vaikeinta tapausta.
Kulkukoirat

Kulkukoirat on Topi Sorsakosken ja Reijo Taipaleen yhteinen albumi vuodelta 1992. Levy julkaistiin
Bluebird -levymerkin kautta. Albumissa on käännöskappaleita kuten levyn nimikkokappale. Kulkukoirat-kappale nousi isoksi hitiksi. Levy edusti iskelmää ja countrya.
 Albumi on ylittänyt kultalevyn rajan.
Kappaleet.
Esittäjinä Topi ja Reijo yhdessä ellei toisin mainita.
F-liiga (naiset)

F-liiga on salibandyn naisten korkein sarjataso Suomessa. Aikaisempaa nimeä "Naisten Salibandyliiga" on käytetty kaudesta 2000–2001 lähtien, mutta Suomen mestaruudesta on pelattu jo kaudesta 1988–1989 asti. Nykyinen nimi "F-liiga" otettiin käyttöön keväällä 2020 liigan brändiuudistuksen yhteydessä. F-liigassa pelaa 12 joukkuetta.
Sarjajärjestelmä.
Runkosarja.
Runkosarjassa pelaa 12 joukkuetta. Runkosarjassa joukkueet kohtaavat kahdesti, eli jokainen joukkue pelaa runkosarjassa 22 ottelua. Yhteensä otteluita pelataan runkosarjassa 132. Runkosarjan jälkeen joukkueet sijoilta 1.-8. jatkavat playoffseihin.
Pudotuspelit.
Puolivälierissä runkosarjan voittaja valitsee vastustajansa puolivälieriin 5.-8. sijoittuneista joukkueista. Tämän jälkeen runkosarjan kakkonen valitsee jäljelle jääneistä kolmesta joukkueesta ja viimeisenä kolmas valitsee kahdesta valitsematta jääneestä vastustajansa. Runkosarjan neljäs kohtaa kolmen edelliseltä valitsematta jääneen.
Välierissä ja finaaleissa otteluparit muodostuvat sijoitussarjan sijoitusten mukaan, paras vs. heikoin jne. Kotietu ottelusarjoissa on aina sijoitussarjassa paremmin menestyneellä.
F-liigan naisten sarjan puolivälierät ja välierät pelataan paras viidestä -järjestelmällä (3 voittoa) ja finaalit paras seitsemästä -järjestelmällä (4 voittoa). Pronssimitalit ratkaistaan yksittäisessä pronssiottelussa.
Karsinnat.
Runkosarjan kaksi viimeistä joukkuetta (11. ja 12.) pelaavat F-liigakarsinnassa naisten Divarin kuuden parhaan joukkueen kanssa. F-liigakarsinnassa pelataan kaksivaiheiset pudotuspelit paras viidestä järjestelmällä ja karsinnan 2. vaiheen voittajat (kaksi joukkuetta) pelaavat F-liigassa kaudella 2025-26.
Joukkueiden järjestys sarjassa.
Joukkueiden järjestys määräytyy toisin, kuin turnausmuotoisissa sarjoissa. Joukkueiden paremmuus runkosarjassa määräytyy saavutettujen pisteiden perusteella. Tasapisteissä joukkueiden paremmuus määräytyy seuraavassa järjestyksessä:
Joukkueiden paremmuus runkosarjassa määräytyy saavutettujen pisteiden perusteella. Tasapisteissä joukkueiden
paremmuuden määräävät järjestyksessä:
Mikäli joukkueiden välinen paremmuus tulisi 7) arvan määriteltäväksi, voidaan joukkueiden keskinäinen paremmuus määrittää
sarjavastaavan päätöksellä myös uusintaottelulla, mikäli molemmat joukkueet ovat asiasta yksimieliset.
Naisten Salibandyliigan ennätyksiä.
Naisten Salibandyliigan ennätykset kauden 2024–2025 jälkeen.
Pervomaiskojen piiri

Pervomaiskojen piiri () on kunnallinen itsehallintoalue Tomskin alueella Venäjällä. Vuonna 1939 perustetun piirin pinta-ala on 15 554 neliökilometriä. Asukkaita on 20 000 henkeä (vuonna 2009).
Pervomaiskojen piiri sijaitsee Tšulymjoen itärannalla Tomskin alueen kaakkoisosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Verhneketjen, idässä Teguldetin, etelässä Zyrjanskojen sekä lännessä Asinon ja Moltšanovon piireihin. Pinta-alasta 83,5 % on metsää. Hyötykaivannaisia ovat hiekka, sora, savet ja liitu.
Piiriin kuuluu 6 maalaiskuntaa: Komsomolsk, Kujanovo, Novomariinka, Pervomaiskoje, Sergejevo ja Ulu-Jul. Hallinnollinen keskus on Pervomaiskojen kylä, josta on 110 kilometriä alueen pääkaupunkiin Tomskiin. Asutuskeskuksia on yhteensä 45.
Seudun alkuperäisiä asukkaita olivat tšulyminturkkilaiset. Nykyään 94 % piirin asukkaista on venäläisiä. Pervomaiskojen kylässä asuu 28 % väestöstä.
Pervomaiskojesta on maantieyhteys Asinon kautta Tomskiin. Vuonna 2006 valmistui Tšulymjoen ylittävä silta.
Talous perustuu puunhankintaan ja -jalostukseen. Maatalous on erikoistunut maidon ja lihan tuotantoon sekä viljakasvien viljelyyn.
Piirissä toimii luomistyön ja vapaa-ajan keskus, kansanteatteri ja kotiseutumuseo. Pervomaiskojessa on lasten taidekoulu ja Komsomolskissa musiikkikoulu.
Paikallislehtenä ilmestyy "Zavety Iljitša" (”Iljitšin neuvot”).
Moottoripyörä on moottoripyörä

Moottoripyörä on moottoripyörä on Mika Sundqvistin albumi vuodelta 1980. Albumi myi kultalevyyn oikeuttavan määrän, ja sen nimikappale nousi suureksi hitiksi. Albumi on Sundqvistin viimeinen, jolla soittaa lyhytikäiseksi jäänyt NonStop-yhtye.
Salkolanjärvi

Salkolanjärvi on pääosin Varsinais-Suomen maakunnassa Somerniemellä Somerolla sijaitseva järvi, josta pieni osa ulottuu Uudenmaan maakuntaan Pusulan Kärkölässä Lohjalla. Järvi laskee alkujaan puutavaran uittoa varten kaivetun Taipaleenojan kautta pääosin Liesjärveen Tammelassa ja kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella olevaan Turpoonjoen valuma-alueeseen. Salkolanjärven valuma-alueen suuruus on 13 km², josta järven osuus on 21 %. Valuma-alueeseen kuuluu vain kaksi muuta järveä. Valuma-alueesta noin 92 % on metsämaata. Peltoa ja niittyä on noin 3 %. Järven rannalla on Somerniemen Salkolan kylä, ja järven pohjoispuolitse kulkee valtatie 2.
Maantiede.
Järven pinta-ala on 271 hehtaaria, pituus 3,3 kilometriä ja leveys 1,2 kilometriä. Siihen laskee 16 metsäojaa, joista yksi tuo Hullulammin ja Mustalammin vedet. Järven luusua sijaitsee järven koillisrannalla, josta saa alkunsa 550 metriä pitkä Taipaleenoja Liesjärveen.
Järven rantaviiva on 11 kilometriä pitkä, ja sen ranta on pääosin moreenipohjaista metsämaastoa. Järven laskuojan puoleinen pääty rajautuu vasten poikittaista harjua, jota valtatie 2 hyödyntää alustanaan. Rannoille on rakennettu runsaasti loma-asuntoja, joille johtaa tiet valtatieltä 2. Länsirannalla on Somerniemeen kuulunut Salkolan kylä. Someron ja Lohjan välinen raja kulkee järven itäpuolella järven pituussuunnassa ja ylittää hien järveä valtatien lähellä. Näin järvestä 2 prosenttia ja valuma-alueesta 46 prosenttia kuuluu Lohjaan.
Virkistys.
Valtatien varressa toimi aikanaan Salkolan motelli ja samassa yhteydessä on harjun rinteessä Someron kaupungin uimaranta.
Historia.
Järven nimi on aiemmin ollut "Punjärvi", mutta järveä on kutsuttu Salkolanjärveksi ainakin 1600-luvulta lähtien. Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin "Salkola Träsk" ja sen länsirannalla oli tuolloin neljän talon Salkolan kylä. Järven vanha, luontainen lasku-uoma, joka näkyy Kalmbergin kartassa ja sen pohjana olleessa Salkolan kylän isonjaon kartassa vuodelta 1795, laski nykyisen valtatien kummankin puolen mutkitellen pohjoiseen Honkolansuon poikki ja yhtyi Lehesjokeen nykyisen valtatien 2 kohdalla. Vuoden 1884 Senaatin kartastossa järven nimenä oli "Salkolanjärvi". Tähän karttaan on tukinuittoa helpottamaan 1800-luvulla kaivettu Taipaleenoja merkitty suorana ojana ja järven vanhaa lasku-uomaa ei enää ole piirretty näkyviin. Järven vanhan, Lehesjokeen yhtyvän lasku-uoman ennallistamista on kaavailtu.
Herchmer Subdivision

Herchmer Subdivision on Kanadan rataverkkoon kuuluva OmniTRAX-konsernin tytäryhtiön Hudson Bay Railwayn hallinnoima 296 kilometrin pituinen rautatieosuus Manitoban provinssissa Kanadassa. Gillamista Churchilliin johtava rataosa muodostaa pohjoisimman osuuden Hudsoninlahdelle johtavasta nk. "The Bayline" -rautatiestä, ja on samalla Manitoban provinssin pohjoisin rautatieyhteys.
The Pas'sta alkavan Hudson Bay Railwayn rakensi alun perin Kanadan hallitus. Gillamin ja pohjoisempana sijaitsevan Kettle Rapidsin välinen osuus avattiin liikenteelle vuonna 1918. Alun perin rautatie oli tarkoitus rakentaa noin 155 kilometrin päähän Gillamista Nelsonjoen pohjoispuolitse sen suistoon Hudsoninlahden rannalle perustettavaan uuteen Port Nelsonin satamaan. Vuosina 1912–1918 Port Nelsonissa suoritettiin laajamittaisia töitä, joihin liittyi mm. 17-jänteisen rautatiesillan rakentaminen. Myös ratapenger Amerysta Port Nelsoniin ehdittiin rakentaa. Port Nelsonin satama tai sinne johtanut rautatie ei kuitenkaan koskaan valmistunut, sillä keskeneräiset työt lopetettiin vuonna 1918.
Kettle Rapidsin ja Churchillin välinen osuus rakennettiin vasta vuosina 1926–1929, ja ensimmäinen matkustajajuna saapui Churchilliin syyskuussa 1929. Rautatien omistus siirtyi valtiolta Canadian National Railwaylle 1. tammikuuta 1958, ja edelleen OmniTRAXille vuonna 1997.
Rataosalla liikennöi Winnipegin ja Churchillin välinen VIA Railin henkilöjunavuoro, "Hudson Bay". Juna liikennöi kahtena päivänä viikossa kumpaankin suuntaan. Tavaraliikenne on vähäistä, mutta elonkorjuuaikaan tapahtuva vientiin menevän viljan vuoksi liikenne on vilkasta. Vientivilja viedään rautateitse Churchillin satamaan, josta se laivataan 14 viikkoa kestävän sesongin aikana.
Vaajakosken koulu

Vaajakosken yhtenäiskoulu on Jyväskylässä sijaitseva, noin 550 oppilaan yhtenäiskoulu, Joka aloitti toimintansa nykypaikallaan vuonna 1954 nimellä Savonmäen koulu, silloin vielä Jyväskylän maalaiskunnan kouluna. Koulu oli sisäilmaongelmien takia evakossa vuosina 2009–2011 Cygnaeuksen koulun tiloissa Voionmaankadulla. Ennen siirtymistään sinne koulu toimi vuosina 2007–2009 varsinaisen koulurakennuksen pihalle rakennetuissa parakeissa, joissa havaittiin myös sisäilmaongelmia. Kesällä 2008 tehtiin päätös vanhan koulurakennuksen purkamisesta ja uuden koulun rakentamisesta. Uusi koulu valmistui vuoden 2011 lopulla ja otettiin käyttöön vuoden 2012 alussa. Koulun on suunnitellut arkkitehtitoimisto Linja Arkkitehdit Oy.
Koulun rehtorina toimii Paula Huuska sekä apulaisrehtoreina Johanna Jaakkola ja Lea Salmelainen.
Vaajakosken yhtenäiskoulun vanhempainyhdistys on Sokkeli ry ja se on perustettu vuonna 1982. 
Vaajakosken koulu toimii vaaleissa Savonmäen äänestysalueen äänestyspaikkana.
Historia.
Vuonna 1954 koulu otettiin käyttöön nimellä Savonmäen koulu. Koulu oli tuolloin yhteiskoulu, joka oli toiminut aikaisemmin väliaikaistiloissa. Ensimmäiset ylioppilaat koulusta valmistuivat vuonna 1956. 1960-luvun lopulla koulun rehtoriksi tuli Pekka Leinosen jälkeen Seppo Tolvanen. Koulu uudistui muutenkin, sillä 1970-luvun alussa työviikko lyheni viisipäiväiseksi, ja uusia oppiaineita otettiin mukaan. Näitä olivat muun muassa fysiikka, kemia ja ammatinvalinta. Ennen peruskouluun siirtymistä Vaajakosken yhteiskoulussa oli 756 oppilasta ja 34 opettajaa. Vuonna 1973 yhteiskoulu jakaantui kahdeksi eri kouluksi: yhteislukioksi ja peruskoulun yläasteeksi. Yläasteen rehtoriksi valittiin ensin Eino Kaskinen, ja myöhemmin Lauri Kotkajärvi. Molemmat koulut siirrettiin kunnan omistukseen, jonka seurauksena peruskoulussa opiskeleminen tuli oppilaille maksuttomaksi. Vuonna 1978 valmistui niin sanottu välitalo lukion ja yläasteen rakennusten välille. Vaajakosken koulun rehtoriksi vaihtui vuonna 1990 Raimo Poutiainen. Koulu saneerattiin nykyajan tarpeita vastaavaksi 1990-luvun alkupuolella. Vuonna 2006 koulun rehtoriksi valittiin Antti Rastela. Vuosituhannen vaihteen jälkeen alkoivat koulun sisäilmaongelmat. Aluksi oireilevia henkilöitä oli vain vähän. Siksi oireiden syitä etsittiin aluksi muualta. Oireita saavien henkilöiden määrän alettua kasvaa epäilyjä kohdistui koulurakennukseen. Näytteiden oton alettua tulokset olivat sekä positiivisia että negatiivisia. Oppilaita ja opettajia siirrettiin puhtaampiin tiloihin, muun muassa läheiseen Vaajakummun kouluun. Lopulta kävi selväksi, että koko koulun pitää siirtyä evakkotiloihin. Kesällä 2007 vanhan koulun pihalle rakennettiin kolme parakkia yläkoulua varten, ja lukio siirrettiin Jyväskylän Harjulle. Jyväskylän maalaiskunnan kunnanhallitus teki kesällä 2008 päätöksen purkaa vanha rakennus ja rakentaa tilalle uusi koulu. Niinpä syksyllä 2009 koulu siirtyi Cygnaeuksen koulun tiloihin. Uusi koulurakennus otettiin käyttöön alkuvuodesta 2012.
Iin vaakuna

Iin kunnanvaakuna on Iin kunnan tunnus, ja sen on suunnitellut Kaj Kajander. Vaakunan selitys on ”hopeakentässä aaltokoroinen vasen pieli ja hylje; molemmat sinisiä”, ja se on alun perin vahvistettu kunnanvaakunaksi Kuivaniemelle 4. syyskuuta 1967. Vaakunan hylje viittaa kunnan sijaintiin Pohjanlahden rannikolla, ja sen pieli kuvastaa seudulla tapahtuvaa nopeaa maankohoamista; asia, johon myös kunnan nimi tavallaan viittasi. Vaakunasta tuli Iin tunnus 2007 Iin ja Kuivaniemen yhdistyessä Iin kunnaksi.
Myös alkuperäinen Iille 9. helmikuuta 1966 vahvistettu vaakuna oli Kaj Kajanderin suunnittelema. Sen vaakunaselitys oli ”kulta-sinikatkoinen kilpi; yläkentässä sininen orsivaaka, alakentässä reunoihin ulottuva kultaverkko.” Vaakunan kilvenjako värityksineen on peräisin Natt och Dag -suvun vaakunasta. Iin pitäjä kuului suvun läänityksiin 1600-luvulla. Suvun vaakunan säleikkö on korvattu verkolla, joka symboloi lohenkalastusta. Vaaka viittaa Iin vanhaan kauppapaikkaan.
Mä haluun viihdyttää

Mä haluun viihdyttää on Kikan esikoisalbumi vuodelta 1989. Albumi myi platinalevyyn oikeutetun määrän vuoteen 1991 mennessä. Levyä suunniteltiin Kikan omien sanojen mukaan kolme vuotta, koska julkaisulle etsittiin sopivaa hetkeä. Kikka oli takakannen kuvaa vastaan, mutta levy-yhtiö päätti toisin. Levyä on myyty Suomessa 71 807 kappaletta.
Kappaleiden tekijöiksi merkityt salanimet Inari Katramo sekä Jorma Koski ja Kirsi Sunila ovat todellisuudessa säveltäjä-sovittaja Veikko Samuli ja sanoittaja Juha Vainio.
Kappaleet.
Kappale ”Anna, kulta anna” on käännösversio ranskalaisen Ottawan-yhtyeen kappaleesta ”Hands Up” vuodelta 1981. ”On nuori ilta tää”, ”Satu kaunis rakkauden” sekä ”Anna, kulta anna” ovat aiemmin Mona Caritan levyttämiä kappaleita, ja ”Anna rakas raju hetki” sekä ”Huone 105” Nisa Sorayan. Nämä cover-kappaleet kertovat osaltaan kuinka nopeasti albumi tehtiin valmiiksi ensimmäisen singlen ”Mä haluun viihdyttää/Ei kauniimpaa voi todella tietää” jälkeen.
Okan piiri

Okan piiri (, ) on kunnallinen itsehallintoalue Burjatian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1940 perustetun piirin pinta-ala on 26 926 neliökilometriä. Asukkaita on 5 200 henkeä (vuonna 2009).
Okan piiri sijaitsee Burjatian lounaisosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Irkutskin alueeseen, idässä Burjatian Tunkan piiriin, etelässä Mongoliaan ja lännessä Tuvan tasavaltaan. Maantieteellisesti alue kuuluu Sajanvuorten itäosaan. Noin 37 % pinta-alasta on metsää. Suuri osa maaperästä on ikiroudan peitossa. Huomattavin joki on Oka.
Piiriin kuuluu neljä maalaiskuntaa: Burun-Gol (keskuspaikka Hužir), Orlik, Sajany ja Soiotskoje (Sorok). Hallinnollinen keskus on Orlikin kylä, josta on 770 kilometriä tasavallan pääkaupunkiin Ulan-Udeen.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 58,0 % asukkaista on burjaatteja, 40,0 % sojootteja ja 1,8 % venäläisiä. Orlikin piirikeskuksessa asuu 57 % väestöstä (vuonna 2005).
Talous perustuu luonnonvarojen hyödyntämiseen. Kaivosteollisuus tuottaa kultaa. Maatalous on erikoistunut karjanhoitoon ja hevosten kasvatukseen.
Piirissä toimii sojoottien kulttuurikeskus ja perinneyhtye. Sorokin keskikoulussa opiskellaan sojottien historiaa ja perinnekulttuuria. Orlikissa on lasten musiikkikoulu ja kotiseutumuseo. Piirin kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksen yhteydessä toimii kansanteatteri.
Paikallislehtenä ilmestyy burjaatinkielinen "Aha" (”Oka”).
Kiihkeät tuulet

Kiihkeät tuulet on Kikan eli Kirsi Viilosen albumi vuodelta 1990. Albumi on Kikan studioalbumeista myydyin julkaisu, ja sitä myytiin pelkästään ennakkoon 20 000, ja platinaa se myi vuoteen 1991 mennessä. Levyä on myyty Suomessa 72 642 kappaletta.
Kappaleiden tekijöiksi merkityt salanimet Inari Katramo ja Kirsi Sunila ovat todellisuudessa säveltäjä-sovittaja-tuottaja Veikko Samuli ja sanoittaja Juha Vainio.
Kappaleet.
Levy julkaistiin alun perin myös vinyyliversiona. Kappalejärjestys on LP-versiolla hieman erilainen.
Käännösversiot.
Kappale "Apinamies" on käännösversio kappaleesta "Big Fat Oranguman", jonka alkuperäisenä säveltäjinä ovat Tony Cole, Graeme Hall, ja Steve Wolfe, ja johon Pertti Reponen on tehnyt suomenkieliset sanat. Kappale "Vastarakastunut" taas on käännösversio "Dollar"-yhtyeen vuonna 1979 julkaissusta kappaleesta "Love's Gotta Hold On Me". Albumi julkaistiin alun perin vinyylinä.
Parhaat puoleni

Parhaat puoleni on Kikan eli Kirsi Viilosen ensimmäinen kokoelmalevy vuodelta 1992. "Parhaat puoleni" oli myös kappale, jolla Kikka osallistui vuoden 1992 Suomen Euroviisu-karsintoihin. Kappale julkaistiin myöhemmin singlenä. Levyä on myyty Suomessa 37 032 kappaletta.
Kappaleet.
CD.
Levy on koottu Kikan kolmeltä ensimmäisiltä levyiltä. Kappaleet "Kierrätä, pyöritä mua", "Painetta palloon", "Parhaat puoleni", ja "Zoomaile mua" ovat ennen albumilla julkaisemattomia, vaikkakin kappale "Kierrätä, pyöritä mua" on julkaistu aiemmin singlellä.
Pseudonymit.
Levyn kappaleiden todelliset säveltäjät ja sanoittajat ovat piiloutuneet taiteilijanimien taakse; "Kirsi Sunila" on Juha Vainion taiteilijanimi, "Sipi Castrén" hänen poikansa Ilkka Vainion. "Inari Katramo" on Veikko Samulin taiteilijanimi, ja "Kristiina Sydänmaa" on vuorostaan Risto Asikaisen taiteilijanimi. Tämän lisäksi Veikko Samuli mainitaan levyllä sekä omalla että taiteilijanimellään. Nimet Aappo I. Piippo ja Jorma Koski eivät ole taiteilijanimiä.
Singlet.
Albumilta julkaistiin vain yksi single; "Parhaat puoleni / Zoomaile mua". Single "Kierrätä, pyöritä mua / Kun rakkaus loppuu" julkaistiin "Kikka 3" -albumin yhteydessä.
H.E.A.T

H.E.A.T on ruotsalainen Hard Rock-yhtye. Se perustettiin Upplands Väsbyssä tammikuussa 2007 yhdistämällä yhtyeet Dream (Jona Tee, Dave Dalone, Kenny Leckremo) ja Trading Fate (Don Crash, Jimmy Jay, Eric Rivers). Vuonna 2008 yhtye allekirjoitti levytyssopimuksen Peter Stormaren levy-yhtiön StormVoxin kanssa ja yhtyeen debyyttialbumi H.E.A.T julkaistiin samana vuonna. 
H.E.A.T on toiminut Toton, Sabatonin ja Alice Cooperin lämppärinä. Yhtye on myös äänestetty vuoden parhaaksi artistiksi, se tuli ulos ruotsalaisen P4 Dist -radioaseman kautta. Vuonna 2009 yhtye osallistui Ruotsin euroviisukarsintoihin kappaleella ”1000 Miles” ja pääsi Melodifestivalenin finaaliin asti. Yhtye toimi Edguyn avaajana tammikuussa 2009. 
2. helmikuuta 2010 H.E.A.T julkaisi EP:n "Beg, Beg, Beg", joka sisältää kappaleet ”Beg, Beg, Beg”, ”Tonight” ja ”Living in a Memory”. Yhtyeen toinen studioalbumi, "Freedom Rock", julkaistiin Japanissa 21. huhtikuuta 2010, Pohjois-Euroopassa (Ruotsi, Norja, Tanska, Suomi, Islanti ja Venäjä) 12. toukokuuta 2010 ja Euroopassa 28. toukokuuta 2010. Kesäkuussa 2010 laulaja Kenny Leckremo lähti yhtyeestä. Uudeksi laulajaksi valittiin Erik Grönwall. Loppuvuoden 2010 ja vuoden 2011 yhtye työsti kappaleita kolmannelle albumille, joka kantaa nimeä "Address the Nation". Kyseinen albumi julkaistiin maaliskuussa 2012. Toinen kitaristi Dave Dalone lähti yhtyeestä alkuvuodesta 2013. H.E.A.T:n neljäs levy, "Tearing Down the Walls", julkaistiin huhtikuussa 2014. 
Lokakuussa 2020 yhtye ilmoitti että laulaja Erik Grönwall jättää yhtyeen ja uudeksi laulajaksi palaa alkuperäinen laulaja Kenny Leckremo.