tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Torinon yliopisto

Torinon yliopisto (, UNITO) on vuonna 1404 perustettu yliopisto Torinossa Piemonten maakunnassa Luoteis-Italiassa. Sitä pidetään Italian neljänneksi tärkeimpänä yliopistona ja se on jaetulla 57 sijalla Euroopan yliopistojen vertailussa. Yliopistossa opiskelee noin 67 000 opiskelijaa.
Historia.
Yliopisto perustettiin vuonna 1404 Ludovico di Savoian aloitteesta. Se kuitenkin suljettiin vuonna 1536 ja avattiin uudelleen herttua Emanuele Filiberton päätöksellä 30 vuotta myöhemmin. Tällöin se alkoi muuttua nykyaikaisempaan suuntaan Bolognan yliopiston esimerkin mukaan, vaikkakaan suurta kehitystä ei tapahtunut ennen Vittorio Amedeo II:n tekemiä uudistuksia.
Vittorio Amedeo II:n uudistusten ansiosta Torinon yliopistosta tuli uusi vertailukohde monille muille yliopistoille. 1800-luvulla yliopisto kasvoi niin tiedekuntien kuin lahjakkuuksien määrän suhteen, ja siitä tuli Italian positivismin kiintopiste.
1900-luvulla oli Italian fasismin vastaisia keskipisteitä. Sodan jälkeen oppilasmäärät kasvoivat ja kampuksen rakenne parani, joskin yliopiston merkitys väheni, kunnes uudet investoinnit paransivat taas sen asemaa vuosisadan lopulla. 
Kampukset.
Pääkampus Torinossa.
Yliopisto jakautuu 55 osastoon, jotka sijaitsevat 12 tiedekunnassa:
Erikoisyksiköt.
Lisäksi yliopisto on perustanut tietyille akateemisille alueille keskittyneitä kouluja, joko yksin tai yhdessä toisten instituutioiden kanssa. Tällä hetkellä näitä ovat:
Hajautetut tiedekunnat.
Yliopistolla on lisäksi useita tiedekuntia Torinon ulkopuolella, lähinnä Luoteis-Italiassa. Näitä yksiköitä ovat:
Kathy McMillan

Kathy Laverne McMillan (s. 7. marraskuuta 1957 Raeford, Pohjois-Carolina, Yhdysvallat) on entinen yhdysvaltalainen pituushyppääjä ja olympiamitalisti.
McMillan saavutti Moskovan 1980 olympialaisten pituushypyssä hopeaa tuloksella 666 cm. Ensimmäisen yliastutun suorituksensa jälkeen hän hyppäsi 631 ja 643 cm ja oli kilpailussa kolmen kierroksen jälkeen kuudentena. Neljännellä kierroksella hän hyppäsi 647 cm ja viidennellä mitalille riittäneen hyppynsä 666 cm. Hänen kuudes hyppynsä oli mitätön. Vuoden 1980 olympiakarsinnoissa hän sijoittui toiseksi mutta Moskovan olympialaisiin hän ei päässyt Yhdysvaltain boikotoidessa kisoja.
McMillan voitti Pan-Amerikan kisoissa pituushypyn San Juanissa 1979 tuloksella 646 cm ja Caracasissa 1983 tuloksella 670 cm.
Andrei Lamov

Andrei Lamov (; s. 9. maaliskuuta 1986) on venäläinen hiihtosuunnistaja. Hän on lajin moninkertainen maailman- ja Euroopan-mestari.
Nuorten MM-kilpailuissa 2004 Vuokatissa Lamov voitti hopeaa pikamatkalta ja pronssia viestistä. Nuorten MM-kilpailuissa 2005 S-chanfissa hän voitti kultaa viestistä ja pronssia pitkältä matkalta. Vuotta myöhemmin nuorten MM-kilpailuissa Ivanovossa hän voitti kultaa kaikilta neljältä matkalta.
Ensimmäisiin aikuisten MM-kilpailuihinsa Lamov osallistui vuonna 2007 Moskovassa. Siellä hän sijoittui keskimatkalla viidenneksi. Kaksi vuotta myöhemmin Rusutsussa Lamov voitti kultaa pitkältä matkalta ja sprintistä. Viestissä hän sijoittui toiseksi joukkuetovereidensa Vladimir Bartšukovin ja Andrei Grigorjevin kanssa. Keskimatkalla hän sijoittui neljänneksi. Ridderin MM-kilpailuissa 2013 Lamov voitti kultaa viestissä sekä saavutti hopeaa sprintissä ja keskimatkalla.
Hiihtosuunnistuksen maailmancupin 2007–2008 kokonaiskilpailussa Lamov sijoittui kolmanneksi.
Jarmila Nygrýnová

Jarmila Strejčková (o.s. Nygrýnová, 15. helmikuuta 1953 Plzeň, Tšekkoslovakia – 5. tammikuuta 1999) oli tšekkoslovakialainen pituushyppääjä. Hän saavutti kuusi EM-mitalia sisäradoilla sekä yhden EM-mitalin ulkoradoilla.
Jarmila Nygrýnová sijoittui kahdeksan kertaa peräkkäin vuosina 1972–1979 sisäratojen EM-kilpailuissa neljän parhaan joukkoon pituushypyssä. Grenoblessa 1972 hän saavutti pronssia tuloksella 639 cm ja Rotterdamissa 1973 hopeaa tuloksella 630 cm. Göteborgissa 1974 oli neljäs tuloksella 638 cm ja Katowicessa 1975 jälleen neljäs tuloksella 626 cm. Münchenissä 1976 hän saavutti hopeaa tuloksella 657 cm. Kultaa hän voitti San Sebastiánissa 1977 tuloksella 663 cm ja Milanossa 1978 tuloksella 662 cm. Wienissä 1979 hän saavutti vielä hopeaa tuloksella 642 cm.
Pituushypyn ulkoratojen loppukilpailuissa Nygrýnová kilpaili seitsemän kertaa. Münchenin 1972 olympialaisissa hän sijoittui 12:nneksi tuloksella 624 cm. Rooman EM-kilpailuissa 1974 hän sijoittui 11:nneksi tuloksella 628 cm. Montréalin 1976 olympialaisissa hän oli kuudes tuloksella 654 cm (loppukilpailun hypyt: 604 – 615 – 654 – 0 – 636 – 650). Prahan EM-kilpailuissa 1978 hän saavutti pronssia tuloksella 669 cm. Moskovan 1980 olympialaisissa hän sijoittui kuudenneksi tuloksella 683 cm (loppukilpailun hypyt: 679 – 646 – 638 – 683 – 671 – 676). Strejčková-nimisenä hän sijoittui Ateenan EM-kilpailuissa 1982 kymmenenneksi tuloksella 643 cm ja Helsingin MM-kilpailuissa 1983 vielä kymmenenneksi tuloksella 656 cm. Helsingissä hän osallistui myös 4 × 100 metrin viestijuoksuun, jossa Tšekkoslovakian joukkue sijoittui kahdeksanneksi ajalla 43,78 s.
Nygrýnová voitti Rooman universiadeissa 1975 kultaa tuloksella 648 cm.
Ildikó Szabó

Ildikó Erdelyi (o.s. Szabó, s. 19. heinäkuuta 1955 Vásárosnamény, Unkari) on entinen unkarilainen yleisurheilija, jonka päälaji oli pituushyppy.
Ildikó Szabó sijoittui Rooman EM-kilpailuissa 1974 pituushypyssä yhdeksänneksi tuloksella 632 cm. Montréalin 1976 olympialaisissa hän oli viides tuloksella 657 cm (loppukilpailun hypyt: 651 – 651 – 657 – 640 – 647 – 0). Montréalissa hän osallistui myös 200 metrin juoksuun ja karsiutui alkuerissä. Hän saavutti sisäratojen EM-kilpailuissa hopeaa San Sebastiánissa 1977 tuloksella 655 cm ja Erdelyi-nimisenä Milanossa 1978 tuloksella 649 cm.
Kari Fall

Kari Fall (s. 5. maaliskuuta 1943 Helsinki) on suomalainen laulaja. Hän on urallaan laulanut monipuolisesti jazzia, iskelmää ja rokkia.
Fall asui lapsuudessaan Argentiinassa, josta perhe palasi Suomeen vuonna 1952. Tämän jälkeen Fall lauloi pari vuotta Cantores Minores -poikakuorossa. Vuonna 1958 hän perusti ensimmäisen yhtyeensä yhdessä Teemu Hauta-ahon ja Seppo ”Paroni” Paakkunaisen kanssa. Vuonna 1960 Fall voitti kaksi laulukilpailua: iskelmälaulun SM-kisojen englanninkielisen sarjan ja rockin SM-kilpailut. Ensisingle PSO:lle ”Kuiskaile hiljaa” ilmestyi vielä samana vuonna. Vuosikymmenen alussa Fall keikkaili Leo Lindblomin ja Reino Lehtevän orkestereissa. Vuonna 1965 hän perusti Jorma Tommolan ja Alpo Jussilan kanssa kantrilauluyhtyeen Me kolme, jolta ilmestyi pari singleä. Vuonna 1966 Fall perusti oman yhtyeensä, Kari Fall Syndikaatin, jonka varsin nimekäs miehistö soitti popjazzia ja tijuana-musiikkia. Tämän kokoonpanon jälkeen tuli Explosion Brass, joka esiintyi muun muassa Tapani Kansan taustaorkesterina. Tämän jälkeen Fall alkoi kiertää ravintoloita (muun muassa InterContinental) yökerholaulajana erityisesti yhdessä Miso Misicin kanssa, joskus vieraana esiintyi myös Monica Aspelund. Vuonna 1973 ilmestyi Fallin single ”En pidättää mä voi”/”Kaikki muuttuu” (RCA Victor YFPA 1-604).
Vuonna 1975 Fall osallistui Suomen euroviisukarsintoihin Kaj Backlunin sävellyksellä ja Monica Aspelundin sanoituksella ”Maailman tie”. Vuonna 1977 hän oli mukana Euroviisuissa Monica Aspelundin taustakuorossa. InterContinental-kauden jälkeen Fallista tuli Kalastajatorpalla esiintyneen Teuvo Nummelan orkesterin solisti. Tämä työ jatkui vuoteen 1986. Tämän jälkeen Fall on esiintynyt useiden jazz- ja big band- kokoonpanojen solistina. MTV:n "BumtsiBum"-ohjelmassa hän on esiintynyt pari kertaa. Vuonna 1999 häneltä ilmestyi omakustanne-CD "Everybody Loves Somebody". Kesällä 2009 Suomen Big Band Yhdistys, Suomen Jazz &amp; Pop Arkisto ja Imatra Big Band Festival valitsivat Fallin 17. jazzlegendaksi.
Bianca Ghelber

Bianca Ghelber (ent. Ghelber-Perie, o.s Perie, s. 1. kesäkuuta 1990) on romanialainen moukarinheiton Euroopan-mestari.
Ghelber hallitsi moukarinheittoa nuorten arvokilpailuissa. Hän voitti lajinsa alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2005 ja 2007, alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2006 ja 2008, alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa vuosina 2007 ja 2009 sekä alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2011. Hän sai pronssia universiadeissa 2011.
Osakan MM-kilpailuissa 2007, Pekingin olympialaisissa 2008 ja Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän ei selviytynyt loppukilpailuun. Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 hän sijoittui neljänneksi. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän sijoittui kuudenneksi tuloksella 72,04 m. Helsingin EM-kilpailuissa 2012 hän sijoittui yhdeksänneksi tuloksella 67,24 m. Hän karsiutui loppukilpailusta Lontoon olympialaisissa 2012. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän oli kahdeksas. Zürichin EM-kilpailuissa 2014 hän sijoittui seitsemänneksi. Hän karsiutui loppukilpailusta Lontoon MM-kilpailuissa 2017, Berliinin EM-kilpailuissa 2018 ja Dohan MM-kilpailuissa 2019. Tokion olympialaisissa vuonna 2021 ja Eugenen MM-kilpailuissa 2022 hän sijoittui kuudenneksi. Hän voitti Euroopan-mestaruuden Münchenissä 2022 tuloksella 72,72. Budapestin MM-kilpailuissa 2023 hän oli seitsemäs. Hän karsiutui loppukilpailusta Rooman EM-kilpailuissa 2024. Saman vuoden Pariisin olympialaisissa hän oli yhdeksäs. Tokion MM-kilpailuissa 2025 hän karsiutui loppukilpailusta.
Ghelberin ennätys moukarinheitossa on 74,18 metriä vuodelta 2021.
Jörg Freimuth

Jörg Freimuth (s. 10. syyskuuta 1961 Rathenow, Brandenburg, Saksan demokraattinen tasavalta) on entinen itäsaksalainen korkeushyppääjä.
Freimuth saavutti 19-vuotiaana Moskovan 1980 olympialaisten korkeushypyssä pronssia tuloksella 231 cm. Sisäratojen EM-kilpailuissa 1981 Grenoblessa hän sijoittui seitsemänneksi tuloksella 219 cm. Hän lopetti uransa jo vuonna 1982. Ennen korkeushyppyuraansa hän kilpaili kymmenottelussa, jonka parissa hänen kaksosveljensä Uwe Freimuth jatkoi pidempään.
Tennis kesäolympialaisissa 1896 – miesten kaksinpeli

Miesten tenniksen kaksinpeli kesäolympialaisissa 1896 käytiin 8. – 11. huhtikuuta. Kuusitoista ilmoittautunutta jaettiin cup-muotoiseen kaavioon, mutta lopulta vain 13 osallistui. He edustivat kuutta eri valtiota. Suurin osa alkuotteluiden tuloksista ei ole tiedossa. Turnauksen voitti Yhdistyneen kuningaskunnan John Pius Boland.
Henry Lauterbach

Henry Lauterbach (s. 22. lokakuuta 1957 Buttstädt, Thüringen, Saksan demokraattinen tasavalta) on entinen itäsaksalainen yleisurheilija, joka päälajinsa korkeushypyn rinnalla kilpaili myös pituushypyssä.
Lauterbach karsiutui Montréalin 1976 olympialaisten korkeushypyn loppukilpailusta tuloksella 213 cm. Prahan EM-kilpailuissa 1978 hän sijoittui neljänneksi tuloksella 226 cm. Wienin EM-hallikilpailuissa 1979 hän oli kuudes tuloksella 221 cm. Moskovan 1980 olympialaisissa hän sijoittui neljänneksi tuloksella 229 cm. Uransa ainoan arvokisamitalin hän saavutti kakkoslajissaan pituushypyssä Milanon EM-hallikilpailuissa 1982 voittamalla kultaa tuloksella 786 cm. 
Lauterbachin uran parhaat tulokset olivat korkeushypyssä 230 cm vuonna 1978 sekä pituushypyssä 835 cm vuonna 1981.
Frank Paschek

Frank Paschek (s. 25. kesäkuuta 1956 Bad Doberan, Mecklenburg-Etu-Pommeri, Saksan demokraattinen tasavalta) on entinen itäsaksalainen pituushyppääjä.
Paschek voitti vuonna 1979 Moskovan spartakiadeissa kultaa tuloksella 825 cm. Berliinissä 28. toukokuuta 1980 hän hyppäsi Itä-Saksan ennätyksen 836 cm, jonka Lutz Dombrowski ylitti vajaat kuusi viikkoa myöhemmin. Moskovan 1980 olympialaisissa Paschek saavutti hopeaa tuloksella 821 cm (loppukilpailun hypyt: 781 – 821 – 0 – 0 – 785 – 794). Hän hävisi Dombrowskille 33 senttimetrillä.
Valeri Pidlužni

Valeri Vasiljovitš Pidlužni (, , 22. elokuuta 1952 Donetsk, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto – 4. lokakuuta 2021) oli ukrainalainen, Neuvostoliittoa edustanut pituushyppääjä, joka saavutti urallaan olympiapronssia ja Euroopan-mestaruuden.
Podlužni sijoittui Helsingin EM-kilpailuissa 1971 kymmenenneksi tuloksella 768 cm. Münchenin 1972 olympialaisissa hän sijoittui yhdeksänneksi tuloksella 772 cm. Rooman EM-kilpailuissa 1974 hän saavutti uransa ainoan arvokisavoiton; hän voitti kultaa tuloksella 812 cm. Montréalin 1976 olympialaisissa hän sijoittui seitsemänneksi tuloksella 788 cm, jonka hän hyppäsi toisella hyppykierroksella. Prahan EM-kilpailuissa 1978 hän oli kuudes tuloksella 789 cm. Moskovan 1980 olympialaisissa hän saavutti pronssia tuloksella 818 cm. Hänen ensimmäiset hyppynsä kantoivat 807, 808 ja 797 cm, ja hän oli kolmen kierroksen jälkeen kilpailussa kuudentena. Neljännellä kierroksella hän hyppäsi parhaan tuloksensa 818 cm, viides hyppy oli yliastuttu ja kuudennella hypyllä oli mittaa 782 cm.
Sisäratojen EM-kilpailuissa Podlužni sijoittui neljänneksi Göteborgissa 1974 tuloksella 797 cm sekä saavutti hopeaa Münchenissä 1976 tuloksella 779 cm ja Wienissä 1979 tuloksella 786 cm.
Podlužni voitti universiadimestaruuden Moskovassa 1973 tuloksella 815 cm ja Méxicossa 1979 tuloksella 816 cm.
Sinimonarkki

Sinimonarkki ("Hypothymis azurea") on Aasian etelä- ja itäosissa tavattava monarkkeihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Kooltaan sinimonarkki on 16 cm. Koiras on päästään, selästään, siivistään ja pyrstöstään kirkkaan sininen. Koiraan päälaella on musta täplä ja kurkussa kulkee musta poikkijuova. Koiraan vatsa on väriltään valkoinen. Naaras on hieman vaaleampi ja naaraan siivet ovat väritykseltään ruskat. Sinimonarkkinaaraalta puuttuvat myös koiraan musta päälaki ja kurkun juova.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Sinimonarkkia tavataan alueelta, joka ulottuu Nepalista ja Intiasta Sri Lankaan, Indonesiaan, Taiwaniin ja Filippiineille. Sinimonarkit elävät monenlaisissa metsäympäristöissä muun muassa vuoristometsissä, sademetsissä, bambumetsissä ja jokilaaksoissa. Lajia tavataan vuoriston juurelta aina 1 200 metrin korkeuteen merenpinnasta.
Elintavat ja ravinto.
Sinimonarkit elävät yleensä yksin tai pareittain ja muodostavat usein sekaparvia yhdessä muiden lintujen kanssa. Pesimäkausi lajilla on huhtikuusta elokuuhun. Kuppimainen pesä rakennetaan sammalista oksan haarukkaan. Naaras munii kolmesta neljään munaa.
Sinimonarkit syövät ainoastaan hyönteisiä. Laji onkin taitava pyydystämään lentäviä hyönteisiä ilmasta.
Vesa Nuotio

Vesa Nuotio (s. 16. marraskuuta 1941 Helsinki) on suomalainen muusikko, juontaja ja televisio-ohjaaja. Hänen yhtyeitään ovat olleet muun muassa Finn Trio ja Alan Miehet. Lisäksi hän ollut jäsenenä Kivikasvot-ryhmässä. Nuotio on työskennellyt myös Yleisradiossa, MTV3:lla ja videotuotannon yrittäjänä.
Vesa Nuotion isä oli laulaja ja kuoronjohtaja Auvo Nuotio (1917–1985).
Vesa Nuotio opiskeli oikeustiedettä Helsingin yliopistossa sekä toimi kameramiehenä TV1:ssä 1963–1968 ja sittemmin toimittajana TV1:n ajanvietetoimituksessa. Hänen tuottamansa ja ohjaamansa "Muscle and Blood" edusti Suomea Montreux'n Kultainen ruusu -kilpailussa 1970. Yhdessä Pertti Reposen kanssa Nuotio tuotti ja osin käsikirjoitti Yleisradiolle 1970-luvun alussa sketsisarjat "Ilkamat", "Ällitälli", "Leo Lastumäen musikaalinen tunti" ja "Merirosvoradio". Vuonna 1976 Nuotio siirtyi MTV:lle ohjaajaksi ja teki muun muassa "Iltalintu"-ohjelmaa. Hän ohjasi 1980-luvun alussa televisiosarjoja "Valehtelijoiden klubi" ja "Ollaan kuin kotonanne". Lisäksi hän ohjasi "Kivikasvot Show" -ohjelmat vuosina 1980–1985 ja oli itse Kivikasvojen jäsenenä vuonna 1989.
Nuotiolla todettiin vuonna 2015 maksasyöpä, joka leikattiin. Tällöin häneltä löydettiin lisäksi kirroosi. Maksasyövän uusiuduttua hän sai maksansiirron.
Sound of Silver

Sound of Silver on LCD Soundsystemin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 12. maaliskuuta 2007.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut James Murphy, ellei toisin mainita.
Rafael Sperafico

Rafael Sperafico (22. huhtikuuta 1981 Toledo, Paraná – 9. joulukuuta 2007 São Paulo) oli brasilialainen autourheilija. Hän oli Ricardo ja Rodrigo Speraficon serkku ja sukua myös Alexandre Speraficolle.
Ura.
Barber Dodge.
Sperafico kilpaili Yhdysvaltain Barber Dodge -sarjoissa vuodesta 2000 vuoteen 2002, sijoittuen mestaruussarjassa toiseksi viimeisenä vuotenaan.
Euro F3000.
Sperafico siirtyi Eurooppaan kilpaillakseen Euro Formula 3000 -sarjassa, missä hän sijoittui mestaruussarjassa viidenneksitoista kahdella pisteellä. Näin ollen hän seurasi sukulaistensa Ricardon, Rodrigon ja Alexandren jalanjälkiä, jotka kaikki aikaisemmin olivat kilpailleet Formula 3000 -sarjassa.
Renault Clio Cup.
Vuonna 2006 Sperafico otti osaa Renault Super Clio Cup Braziliin, tullen maailmanmestaruussarjassa loppupisteissä neljänneksi.
Kuolema.
9. joulukuuta 2007, Sperafico ajoi "Stock Car Light" -kilpailussa Interlagosin radalla kauden finaalissa tärkeässä Stock Car Brasilin -mestaruussarjassa, jossa hänen serkkunsa, Ricardo ja Rodrigo, molemmat olivat kilpailleet. Kisan kuudennella kierroksella Sperafico menetti autonsa hallinnan nopeassa vasemmalle kääntyvässä mutkassa välittömästi ennen loppusuoran alkua ja ajautui kohti radan oikealla puolella olevaa vallia suurella nopeudella. Iskun voimasta auto ajautui takaisin radalle, missä se kolaroi Renato Russon kanssa ja aloitti ketjukolarin, johon joutui monta muuta kuljettajaa. Kilpailu keskeytettiin ja kilpailun lääkintähenkilöt tulivat törmäyspaikalle nopeasti, mutta Sperafico oli jo kuollut vakaviin päävammoihin. Russo kärsi myös vakavista päähän kohdistuneisiin vammoihin ja hänet vietiin sairaalaan. Russo oli vakavassa, mutta vakaassa terveydentilassa. Onnettomuus tapahtui Curva do Cafe -mutkassa varikkoaluetta lähestyttäessä, jossa ei ollut paljoa tilaa ulosajolle.
Muilta kuljettajilta jouduttiin hoitamaan pieniä vammoja. Russo pääsi sairaalasta 17. joulukuuta 2007. 
Samana päivänä Speraficon serkku, Rodrigo, sijoittui vuoden 2007 Stock Car Brasilin mestaruussarjassa toiseksi
Afrikanpikkukotka

Afrikanpikkukotka ("Hieraaetus ayresii") on Afrikassa elävä kotka.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 45–61 cm ja paino 685–1 045 g. Se on kotkaksi pienikokoinen ja on päältä musta ja alapuolelta vaalea tummin juovin ja täplin. Päälaella on pieni töyhtö ja koivet ovat höyhenpeitteiset. Naaras on koirasta suurempi, ja siltä yleensä puuttuu koiraalla esiintyvä valkoinen otsatäplä.
Esiintyminen.
Afrikanpikkukotka elää laikuittaisesti Saharan eteläpuolisessa Afrikassa Sierra Leonesta Somaliaan ja sieltä Namibian pohjoisosiin ja Etelä-Afrikan koillisosiin. Lajin elinympäristön ala on 1–10 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaatio on kooltaan vähintään 10 000 yksilöä. Se on enimmäkseen paikkalintu, joka sadekauden alkaessa siirtyy sademetsistä avoimille metsästysmaille.
Elinympäristö.
Laji asuu sademetsissä ja jokivarsien metsiköissä, metsänreunoissa, puutarhoissa ja toisinaan esikaupunkialueilla.
Lisääntyminen.
Risupesä sijaitsee korkealla puun latvuksessa. Naaras munii tavallisesti yhden munan, jota haudotaan 35–43 päivää. Poikanen on lentokykyinen 73–75 päivän ikäisenä.
Ravinto.
Afrikanpikkukotka saalistaa pääasiassa kyyhkynkokoisia lintuja sekä pieniä nisäkkäitä, kuten oravia ja hedelmälepakoita.
Thomas Ayres

Thomas Ayres (1828–1913) oli Englannissa syntynyt ja Etelä-Afrikassa vaikuttanut lintutieteilijä.
Ayres muutti vanhempiensa kanssa Nataliin 1850. Täällä hän ryhtyi ammattimaiseksi lintujen keräilijäksi. Vuonna 1865 hän muutti Potchefstroomiin Etelä-Afrikkaan, jossa hän veljensä Jack Ayresin kanssa jatkoi metsästystä ja eläinkauppaa. Hän tutustui anglikaanisen kirkon arkkidiakoniin Robertsiin ja koulutti tämän pojasta Austin Robertsista maineikkaan lintutieteilijän.
Ayresin kunniaksi on nimetty afrikanpikkukotka ("Hieraaetus ayresii"), pilkkarääkkiäinen ("Sarothrura ayresi") ja päristäjäherttu ("Cisticola ayresii").
Kadonneen jäljillä

Kadonneen jäljillä on suomalainen tositelevisiosarja, jota esitettiin MTV3-kanavalla neljä tuotantokautta vuosina 2009–2014. Ohjelmaa on syksystä 2016 alkaen esitetty Nelosella kolmen tuotantokauden verran. Sarja perustuu alankomaalaiseen formaattiin "Spoorloos", joka on saavuttanut suuren suosion maailmalla. Ohjelmassa autetaan etsimään maailmalle kadonnutta henkilöä, jonka ohjelmaan osallistunut haluaa löytää.
MTV3 esitti 9. marraskuuta 2010 alkaen sarjan yhdysvaltalaista versiota nimellä "Kadonneen jäljillä USA".
Sarjan tunnuskappale ja muu musiikki olivat neljällä ensimmäisellä tuotantokaudella Ville Pusan ja Kalle Torniaisen käsialaa.
Esittäminen.
Jenni Pääskysaaren juontama ensimmäinen tuotantokausi esitettiin syys–marraskuussa 2009. Kausi sisälsi 12 jaksoa. Sarja palkittiin ensimmäisen kauden esittämisen jälkeen Venla-palkinnolla vuoden 2009 parhaana kotimaisena tosi-tv-sarjana.
Sarjan toisen tuotantokauden avausjakso esitettiin 31. elokuuta 2010. Sarjan katsojaluvut kasvoivat huomattavasti toisella tuontantokaudella. Finnpanelin mittausten mukaan kauden viides jakso keräsi keskimäärin 813 000 katsojaa, mikä teki ohjelmasta yhden MTV3:n suosituimmista. Toinen tuotantokausi palkittiin Kultaisella Venlalla vuoden 2010 parhaana realityohjelmana.
18. tammikuuta 2011 esitettiin erikoisjakso "Miten tarina jatkui?", jossa nähtiin ensimmäiseltä ja toiselta tuotantokaudelta kadonneita ihmisiä etsineitä henkilöitä. Ohjelmassa nähtiin, miten heidän elämänsä on muuttunut ja onko yhteys löytyneisiin läheisiin säilynyt.
Sarjan kolmas tuotantokausi esitettiin MTV3-kanavalla keväällä 2012. Kausi sisälsi yhteensä kymmenen jaksoa, joista puolet juonsi Jenni Pääskysaari ja puolet Antero Vartia. Sarjan neljäs tuotantokausi alkoi MTV3-kanavalla 19. maaliskuuta 2014. Kaudella Jenni Pääskysaaren korvasi Eva Kela, joka juonsi puolet jaksoista ja puolet Antero Vartia.
Sarja siirtyi Nelosen ohjelmistoon seuraavalla kaudella ja sen juontajaksi tuli Anni Hautala. Haku ohjelmaan käynnistyi huhtikuussa 2016 ja ohjelman esittäminen vielä saman vuoden syyskuussa. Kuudennella kaudella ohjelman juonsi Ellen Jokikunnas.
Sarja muualla maailmassa.
Sarjaa on esitetty lisäksi Espanjassa, Tanskassa, Belgiassa ja Puolassa.
Stig Fransman

Stig Holgersson Fransman (30. toukokuuta 1934 Helsinki – 1. tammikuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja laulaja. 
Stig Fransman opiskeli ylioppilaaksi päästyään ensin opettajakorkeakoulussa vuosina 1955–1957 ja sitten Suomen teatterikoulussa 1957–1959. Vuonna 1961 Fransmanista tuli Helsingin Kaupunginteatterin vakituinen näyttelijä. Tämä työ jatkui vuoden 1994 eläkkeelle jäämiseen saakka. Hän näytteli 1960-luvun alussa muutamissa elokuvissa. Vuoden 1962 elokuvassa "Ihana seikkailu" hän esitti miespääosaa vastanäyttelijänään Pirkko Mannola. 1980-luvulta lähtien hänellä oli rooleja useissa elokuvissa ja myös televisiosarjoissa "Tähtitehdas" ja "Hovimäki".
Fransman levytti ensimmäisen singlensä ”Elämäni tarina”/”Ota tai jätä” (Rytmi) toukokuussa 1958. Vuonna 1962 hän levytti neljä singleä RCA-levymerkille ja oli mukana vuoden 1964 euroviisukarsinnoissa kappaleella ”Unen ihme”.
Stig Fransman oli käyrätorvitaiteilija Holger Fransmanin poika. Hän oli naimisissa näyttelijä Heidi Krohnin kanssa. Myös heidän tyttärensä Sanna Fransman on näyttelijä.
Fransman on haudattu Kaartin hautausmaalle Helsinkiin.
Punavatsakotka

Punavatsakotka ("Lophotriorchis kienerii") on aasialainen kotkalaji.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 46–61 senttiä ja siipien kärkiväli 105–140 senttiä. Punavatsakotka on kotkaksi pienikokoinen. Sen vatsapuolen ja jalkojen höyhenpeite on punaruskea, selkä ja päälaki mustat ja otsa valkoinen. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Lajista tunnetaan kaksi alalajia, "kienerii" ja "formosus".
Levinneisyys ja elinympäristö.
Punavatsakotkat elävät trooppisessa Aasiassa Intian niemimaalla, Sri Lankassa, Kaakkois-Aasiassa, Filippiineillä ja läntisessä Indonesiassa. Sen elinympäristön ala on 1–10 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaation koko on vähintään 10 000 yksilöä. Punavatsakotka elää metsissä.
Lisääntyminen.
Risupesä rakennetaan korkealle, jopa 25–30 metriin, puuhun ja naaras munii yhden munan.
Ravinto.
Punavatsakotkat saalistavat keskikokoisia lintuja ja pieniä jyrsijöitä.
Pascal Dupuis

Pascal Dupuis (s. 7. huhtikuuta 1979 Laval, Quebec, Kanada) on kanadalainen entinen ammattilaisjääkiekkoilija.
Ura.
Dupuis aloitti uransa QMJHL:n Rouyn-Noranda Huskiesissa. Hän pelasi neljä kautta QMJHL:ssä mutta ei tuona aikana onnistunut saamaan NHL-varausta. 18. elokuuta 2000 Dupuis teki sopimuksen NHL-seura Minnesota Wildin kanssa. Ensimmäisen Minnesota-sopimuskautensa Dupuis pelasi kuitenkin kokonaan IHL:n Cleveland Lumberjacksissa lukuun ottamatta neljää ottelua jotka hän pääsi pelaamaan NHL:ssä. 
Toisella ammattilaiskaudellaan 2001–2002 Dupuis pelasi jo vakituisesti NHL:ssä ja teki Minnesotassa 76:ssa ottelussa tehopisteet 15+12=27. Kaudella 2002–2003 Dupuis vakiinnutti lopullisesti paikkansa NHL:ssä tehtyään tehot 20+28=48 80:ssä ottelussa. 
Kaudella 2004–2005 Dupuis pelasi Sveitsin toisella sarjatasolla HC Ajoiessa koska .
Työsulun jälkeen Dupuis pelasi vielä yhden kokonaisen kauden Minnesotassa ennen kuin siirtyi kesken kauden 2006–2007 New York Rangersiin vaihdossa Adam Halliin. Dupuis ehti pelata Rangersissa vain 6 ottelua tehoilla 1+0 ennen kuin hänet kaupattiin Atlanta Thrashersiin vaihdossa Alex Bourretiin. 
26. helmikuuta 2008 Dupuis siirtyi Pittsburgh Penguinsiin ja oli auttamassa Pittsburghia Stanley Cup -finaaleihin, joissa Detroit Red Wings oli kuitenkin parempi voitoin 4–2. Kaudella 2008–2009 Dupuis pääsi juhlimaan Stanley Cupin voittoa Pittsburghissa kun finaaleissa kaatui edelliskauden finaalivastustaja Detroit voitoin 4–3. 
11. joulukuuta 2008 Dupuis teki NHL-uransa ensimmäisen hattutempun ottelussa New York Islandersia vastaan.
Dupuis pelasi Pittsburgh Penguinsissa lopulta yli puolet ammattilaisurastaan, yhdeksällä kaudella. Hän lopetti pelaajauransa joulukuussa 2015, kesken kauden 2015–2016, terveydellisistä syistä. Dupuis pelasi NHL-urallaan yhteensä 871 runkosarja- ja 97 pudotuspeliottelua. Pittsburghin voittaessa Stanley Cupin 2016, Dupuis puki kuitenkin pelipuvun vielä päälle ja hyppäsi jäälle, hän tiesi sen olevan hänen viimeinen kerta kun pukee ne kamat päälle. Hän pyysikin omaa nimeään Stanley Cup pokaaliin, jonka siihen sai.
Ivan Regen

Ivan Janez Regen, myös Johann Regen (9. joulukuuta 1868, Lajše – 27. heinäkuuta 1947, Wien) oli slovenialainen biologi, joka tunnetaan parhaiten bioakustiikan tutkimuksestaan. 
Regen kiinnostui lapsena hyönteisten aikaansaamista äänistä. Regenin perheellä ei ollut varaa kustantaa hänen koulutustaan, mutta hän sai paikalliseen seminaariin stipendin ja säästi tarpeeksi maksaakseen lukukausimaksut Wienin yliopistossa. Hän opiskeli luonnonhistoriaa ja valmistui tohtoriksi vuonna 1897. Hän aloitti työnsä lukion professorina ensin Wienissä, sitten Hranicessa, mutta palasi lopulta Wieniin, jossa hän työskenteli kunnes siirtyi eläkkeelle vuonna 1918.
Opettajan työn ohella Regen teki myös eläinten fysiologian tutkimusta ja oli yksi ensimmäisistä ulkomailla työskennelleistä tutkijoista ensimmäisen maailmansodan päättymisen jälkeen. Hän tutki hepokattien ja sirkkojen tapaa tuottaa ääntä ja osoitti, että hyönteiset reagoivat muiden yksilöiden aiheuttamiin akustisiin ärsykkeisiin. Regen sai myös hyönteiset reagoimaan keinotekoisesti aiheutettuihin ääniin. Myöhemmin hän osoitti, että hyönteisten kuulo riippuu ehjästä täryontelosta. Regen oli ensimmäinen, joka kuvasi miten hyönteisten kuulo toimii. Tämän vuoksi häntä pidetään bioakustiikan keksijänä. Regen tutki myös hyönteisten hengitystä, talvihorrosta sekä hyönteisten värin muodostumista.
Regenin suurin tutkimustyö oli niin sanottu ”geobiologinen laboratorio”, joka oli suuri terraario. Hän käytti laboratoriota erityisesti sen tutkimiseen, miten hyönteisten käyttävät ääntä suunnistuksessa.
Hän työskenteli yksityisenä tutkijana vuodesta 1911 lähtien, mutta säilytti yhteyden Sloveniaan tukemalla useita paikallisia yhteisöjä ja luomalla sloveeninkielistä sanastoa tutkimusalalleen. Vuonna 1921 häntä pyydettiin Ljubljanan yliopiston professoriksi, mutta Regan kieltäytyi. Vuonna 1940 hänestä tuli Slovenian tiede- ja taideakatemian jäsen. Regan oli myös Slovenian luonnonhistorian yhdistyksen jäsen.
Yumi Ishiyama

Yumi Ishiyama on Code Lyoko -televisiosarjassa ja sen esiintyvä kuvitteellinen tyttö. Sarjan alussa hän on 14-vuotias. Yumi on kohtuullisen hyvä koulussa, mutta Lyokon vuoksi hän joutuu lintsaamaan, ja tämän vuoksi numerotkin laskevat. Rehtori oli kerran jo uhannut erottaa Yumin, mutta Yumi pelasti itsensä täpärästi. Yumi on ainoa tiimistä, joka ei asu sisäoppilaitoksessa.
Heti sarjan alussa tulee selväksi, että Yumi pitää Ulrichista ja Ulrich hänestä, mutta he eivät kuitenkaan myönnä sitä.
Yumi on Lyokotaistelijoista toiseksi vanhin William mukaan lukien. Yumi on syntynyt Japanissa, mistä hänen nimensäkin tulee, ja hänen perheensä muutti Ranskaan, kun hän oli vielä pieni. Yumilla on pikkuveli nimeltään Hiroki. Hän on saanut perinteisen japanilaisen kasvatuksen, ja hän kunnioittaa vanhempiaan suuresti. Yumi arvostaa juuriaan ja suunnittelee muuttavansa takaisin kotimaahansa vanhempana.
Yumi muistuttaa Lyokossa Geishaa, ja hänellä on aseena viuhka, joka vaihtuu toisella tuotantokaudella kahteen viuhkaan. Yumi yleensä heittää viuhkaa kuin shurikenia. Yumilla on supervoimana telekinesia, jolla hän pystyy nostamaan kiviä tai jäälohkareita tai muita Lyokosotureista. Code Lyoko: Evolutionissa hän saa uuden aseen, Bō-sauvan.
Yumin ulkonäkö kuvastaa hänen varovaista luonnettaan. Hänellä on aina mustat saappaat, mustat housut ja pitkähihainen pusero, joka on tarpeeksi lyhyt, jotta hänen napansa näkyy. Yumin urheilutakkiaan ei peitä hänen napaansa. Vaikka hän on usein etäinen, Yumi yrittää oppia tuntemaan ihmiset ennen kuin avautuu heille. Kun hän luottaa johonkuhun, hän osoittaa pettymätöntä uskollisuutta. Se tekee Yumista luotettavan ystävän ja hän samalla osoittaa, ettei ulkonäköön kannata aina uskoa.
Martta

Martta on alkujaan arameankielinen naisen etunimi, joka alkukielessä tarkoittaa valtiatarta. Nimen on tehnyt laajalti tunnetuksi Uudessa testamentissa mainittu Martta, Betanian Marian ja Lasaruksen sisar, joka tunnetaan erityisesti tunnollisena taloudenhoitajana. Martta ei näin ollen ole Martin sisarnimi, vaikka nimen asun perusteella niin voisikin päätellä. Raamatun Martan mukaan on saanut nimensä myös Marttaliitto, jonka jäsenistä käytetään toisinaan martta-nimitystä. Nimen englanninkielinen vastine on Martha.
Suomessa Martan nimipäivä on 26. heinäkuuta. Heinäkuuhun mennessä nimi on Suomessa annettu 37 452 naiselle, joista noin puolet on syntynyt vuosina 1900–1919.
Keskusliitto ja yhdistystoiminta.
Suomessa toimii puolueeton käytännön apua organisoiva liitto nimeltään Marttaliitto, konserni sekä sen alaisuudessa toimivat paikallisyhdistykset jotka tunnetaan Marttayhdistyksinä.
Anatoli Solovjov

Anatoli Solovjov (, s. 16. tammikuuta 1948 Riika, Latvian sosialistinen neuvostotasavalta) on entinen venäläinen sotilaslentäjä ja kosmonautti. Hänellä on vielä vuonna 2009 ennätys avaruuskävelyiden lukumäärässä - 16 avaruuskävelyä, yhteensä 82 tuntia.
Perhe.
Anatoli Solovjovin isä Jakov Solovjov kuoli vuonna 1980. Hänen äitinsä Antonia Pavlovna asuu Riiassa. Anatoli Solovjov on naimisissa Natalia Solovjovan kanssa, ja perheessä on kaksi poikaa: Gennadi (s. 1975) ja Ilja (s. 1980). Solovjovin perhe asuu Tähtikaupungissa Venäjällä. 
Koulutus ja ura.
Solovjov valmistui Lenin Komsomolin l. Tsernigovin sotilaskorkeakoulusta vuonna 1972. Vuosina 1972-76 hän toimi Kaukoidän sotilaspiirissä. Elokuussa 1976 hän pääsi kosmonauttikoulutukseen, joka päättyi tammikuussa 1979. Solovjovin ensimmäinen avaruuslento tapahtui vuonna 1988. Hän lensi Mir-asemalla 11.2.-9.8.1990.
Laurence Markham Huey

Laurence Markham Huey (6. syyskuuta 1892 Tiajuana Valley Kalifornia – 11. kesäkuuta 1963 San Diego) oli yhdysvaltalainen eläintieteilijä.
Huey liittyi 16-vuotiaana Katherine Stephensin San Diegon luonnonhistoriallisessa museossa (SDNHM) järjestämälle Luonnontutkijoiden luokalle. Muuten hän oli itseoppinut eläintieteilijä. Vuonna 1913 Huey tapasi Donald R. Dickeyn, varakkaan lintujen kerääjän ja valokuvaajan, jonka kanssa hän työskenteli seuraavat kymmenen vuotta keräten lintuja Kaliforniasta ja Arizonasta sekä perehtyen valokuvaamiseen. Syksyisin ja talvisin Huey työskenteli metsätöissä ja puutarhoissa. Vuonna 1914 Huey valittiin San Diegon luonnonhistoriallisen seuran jäseneksi. Vuonna 1923 hän liittyi San Diegon luonnonhistoriallisen museon henkilökuntaan ja toimi SDNHM:n lintu- ja nisäkäsosastojen kuraattorina 38 vuotta, 1923–1961.
Huey kirjoitti ja julkaisi 164 tieteellistä artikkelia ja kuvaili 84 litu-ja nisäkäslajia tai -alalajia, muun muassa karibianhaikaran ("Egretta tricolor") alalajin "occidentalis" 1927.
Franck Verzy

Franck Verzy (13. toukokuuta 1961 Lyon, Rhône, Ranska – 2. heinäkuuta 2025) oli ranskalainen korkeushyppääjä.
Verzy sijoittui Milanossa käydyissä sisäratojen EM-kilpailuissa 1982 korkeushypyssä 20:nneksi tuloksella 215 cm. Samana vuonna ulkoratojen EM-kilpailuissa Ateenassa hän karsiutui tuloksella 215 cm. Hän jäi loppukilpailun ulkopuolelle myös Helsingin MM-kilpailuissa 1983 tuloksella 210 cm sekä Los Angelesin 1984 olympialaisissa tuloksella 215 cm. Vuonna 1983 hän voitti Euroopan cupin loppukilpailussa korkeushyppykilpailun.
Ranskan mestaruuden 180-senttinen ja 63-kiloinen Verzy voitti ulkoradoilla vuosina 1982–1984 ja 1986 sekä hallissa vuonna 1983. Hän paransi Ranskan ennätystä kolmasti: heinäkuussa 1981 hän hyppäsi tuloksen 228 cm, viikkoa myöhemmin 230 cm ja elokuussa 1983 uransa parhaan tuloksen 232 cm. Viimeksi mainittu säilyi Ranskan ennätyksenä lähes 11 vuotta kunnes Jean-Charles Gicquel ylitti 233 cm. Vuonna 1982 Verzy hyppäsi sisäratojen Ranskan ennätyksen 226 cm. Seuratasolla hän edusti PL Pierre-Béniteä.
Paul Poaniewa

Paul Poaniewa (s. 8. marraskuuta 1953 Nouméa, Uusi-Kaledonia) on entinen ranskalainen korkeushyppääjä.
Poaniewa sijoittui yleisurheilun sisäratojen EM-kilpailujen korkeushypyssä viidenneksi Katowicessa 1975 tuloksella 219 cm, 20:nneksi San Sebastiánissa 1977 tuloksella 210 cm sekä 18:nneksi Milanossa 1978 tuloksella 205 cm. Ulkoratojen arvokilpailuihin hän osallistui kolmasti mutta ei selviytynyt kertaakaan loppukilpailuun. Rooman EM-kilpailuissa 1974 hänen karsintatuloksensa oli 208 cm, Montréalin 1976 olympialaisissa hän karsiutui tuloksella 205 cm ja Prahan EM-kilpailuissa 1978 hän hyppäsi 210 cm.
Ranskan mestaruuden 187-senttinen ja 75-kiloinen Poaniewa voitti ulkoradoilla vuosina 1973–1975 ja 1977–1978 sekä hallissa vuosina 1975 ja 1977–1978. Hän paransi Ranskan ennätystä kolmasti: heinäkuussa 1973 hän hyppäsi tuloksen 222 cm ja kesäkuussa 1975 Saint-Étiennessä hän ylitti ensin 224 cm ja sitten 226 cm. Viimeksi mainittu säilyi Ranskan ennätyksenä lähes kuusi vuotta kunnes Franck Bonnet pääsi senttimetrin verran korkeammalle. Seuratasolla Poaniewa edusti Stade Français'ta.
Olavi Svanberg

Olavi Armas Svanberg (10. joulukuuta 1941 Sysmä – 25. elokuuta 2002) oli suomalainen hiihtosuunnistaja. 
Svanberg voitti urallaan kuusi MM-mitalia, ja hän oli ensimmäinen suomalainen miesten hiihtosuunnistuksen maailmanmestari. Ensimmäisen henkilökohtaisen mitalinsa ja mestaruutensa hän voitti hiihtosuunnistuksen MM-kisoissa Hyvinkäällä 1975. Samoissa kisoissa hän oli voittamassa kultaa myös viestissä, jossa olivat mukana myös Pekka Pökälä, Heimo Taskinen ja Jorma Karvonen. Toisen henkilökohtaisen kullan Svanberg voitti Itävallan Aigenissa vuonna 1982. Lisäksi hän oli mukana voittamassa pronssia samojen kisojen viestissä, sekä hopeaa Ruotsin Avestan viestissä vuonna 1980 ja Italian Lavaronessa 1984. Suomen-mestaruuksia Svanberg voitti neljä vuosina 1972–1978.
Svanberg toimi Suomen hiihtomaajoukkueen huoltajana 1998–2002. Siviiliammatiltaan hän oli rajaylivääpeli. Hän edusti urallaan Kiteen Urheilijoita, Sysmän Sisua ja Joutsan Pommia. Svanberg hukkui Laatokkaan vuonna 2002.
Kalliosirkunjyvä

Kalliosirkunjyvä ("Hackelia deflexa", syn. "Lappula deflexa") on Suomessa rauhoitettu lemmikkikasvilaji.
Ulkonäkö ja koko.
Yksi- tai kaksivuotinen kalliosirkunjyvä kasvaa 20–60 senttimetriä korkeaksi. Se on pysty- tai kohenevavartinen ja pehmeäkarvainen. Lehdet ovat kapeita. Kalliosirkunjyvän kukinto on monihaarainen ja sen siniset kukat ovat pieniä, 3–6 mm leveitä. Parhaiten lajin tunnistaa sen hedelmysten särmissä olevista ankkuripäisistä piikeistä.
Levinneisyys.
Kalliosirkunjyvän levinneisyys on sirkumpolaarinen, joskin Pohjois-Amerikassa esiintyvät populaatiot kuuluvat eri rotuun. Laji on laajalle levinnyt Euroopan ja Aasian vuoristoissa. Pohjoismaissa kalliosirkunjyvää tavataan pääasiassa Ruotsin ja Norjan tuntureilla. Suomessa lajin esiintymät ovat hajallaan Etelä-, Itä- ja Pohjois-Suomessa. Kalliosirkunjyväesiintymiä tunnetaan Heinolasta, Savonlinnasta, Kuusamosta, Enontekiöltä, Inarista ja Utsjoelta. Yksittäisissä kasvustoissa on useimmiten enintään muutamia kymmeniä yksilöitä. Laji on luokiteltu Suomessa vaarantuneeksi.
Elinympäristö.
Kalliosirkunjyvä on tyypillinen etelävuorikasvi, joka viihtyy lämpimillä pahdanaluskivikoilla. Laji suosii kalkkipitoista kallioperää ja tarvitsee runsaasti typpeä. Varsin usein esiintymät sijaitsevatkin kotkan, piekanan tai korpin pesäpengermien alla, joista valuvat ulosteet lannoittavat maaperää. Uusille kasvupaikoille kalliosirkunjyvä leviää piikkisten hedelmysten takertuessa eläinten turkkeihin.
Donald R. Dickey

Donald Ryder Dickey (31. maaliskuuta 1887 Iowa – 15. huhtikuuta 1932 Pasadena, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen valokuvaaja ja eläintieteilijä.
Dickeyn opiskellessa viimeistä vuottaan Yalen yliopistossa hän sai vakavan sydänkohtauksen ja joutui pitkäksi ajaksi vuodelepoon. Hän kuitenkin valmistui luokkansa mukana, mutta muutti kahdeksi vuodeksi takaisin vanhempiensa luokse Pasadenaan. Hän vieraili ystävänsä maatilalla ja alkoi havainnoida lintuja. Jonkin ajan kuluttua hän hankki kameran ja aloitti valokuvaamisen kuvaamalla paikallisia lintuja ja niiden pesiä.
Toivuttuaan kokonaan vuonna 1916 Dickey alkoi ammattimaisesti kerätä ja valokuvata lintuja ja nisäkkäitä. Vuonna 1926 kokoelma oli paisunut jo lähes 30 000 lintu- ja nisäkäsnäytteeseen. Samana vuonna California Institute of Technology nimitti Dickeyn Selkärankaisten osaston tutkimusavustajaksi. Dickeyn kokoelma käsitti lopulta yli 50 000 linnun ja nisäkkään nahkaa tai luurankoa, 10 000 luonnonhistoriallista kirjaa ja 7 500 valokuvaa. Dickeyn leski Florence Van Vechten Dickey lahjoitti kokoelman vuonna 1940 Kalifornian yliopistolle (UCLA). Se on eräs maailman hienoimmista Keski-Amerikan ja Yhdysvaltain lounaisosien lintu-ja nisäkäskokoelmista.
Dickeyn apuna keräysmatkoilla toimivat muun muassa Adriaan J. van Rossem ja Laurence Markham Huey. van Rossem työskenteli Dickeyn kanssa vuodesta 1911 alkaen ja kirjoitti hänen kanssaan useita artikkeleita, sekä viimeisteli Dickeyltä kesken jääneen teoksen "The Birds of El Salvador". Huey työskenteli Dickeyn kanssa 1915–1932.
Dickeyn valokuva-arkisto oli aikansa hienoimpia. Hän teki myös luontoelokuvia, ja merilintujen lentoa esittelevä filmi kiinnosti Howard Hughesin insinöörejä, jotka kehittelivät lentokoneiden siipiä. 
Dickey nimesi van Rossemin kanssa useita lintujen alalajeja. Yksin hän nimesi räikkäluhtakanan ("Rallus longirostris") alalajin "yumanensis" 1923.
Ateenan olympiahalli

Ateenan olympiahalli (, OAKA) on Maroúsissa Suur-Ateenan alueella Kreikassa sijaitseva sisähalli. Se on yksi Euroopan suurimmista ja moderneimmista urheiluhalleista. Halli vihittiin käyttöön kesäkuussa 1995 ja se sijaitsee 9 kilometrin päässä Ateenan keskustasta. Halli on osa suurta Ateenan olympiakeskusta ("Athens Olympic Sports Complex").
Bernard Gauthier

Bernard Gauthier (22. syyskuuta 1924 Beaumont-Monteux, Drôme, Ranska – 23. marraskuuta 2018) oli ranskalainen maantiepyöräilijä.
Gauthier voitti Bordeaux–Pariisi-pyöräilykilpailun vuosina 1951, 1954, 1956 ja 1957. Vuonna 1950 hän sijoittui Ranskan ympäriajossa 17:nneksi johdettuaan kilpailua seitsemän päivän ajan.
Karl-Erik Michelsen

Karl-Erik (Kalle) Kristian Michelsen (s. 5. toukokuuta 1957 Ähtäri) on Lappeenrannan teknillisen yliopiston professori. Hän toimi vuonna 2002 perustetun yliopiston erillislaitoksen Etelä-Karjala-instituutin johtajana sen perustamisesta aina kesäkuuhun 2011 saakka, jolloin hänen seuraajanaan aloitti Pertti Kolari.
Michelsen kävi koulunsa Joensuussa ja valmistui ylioppilaaksi Joensuun lyseosta. Hän opiskeli historiaa Helsingin yliopistossa ja hakeutui maisteriksi valmistumisensa jälkeen Pennsylvanian yliopistoon Yhdysvaltohin, missä vietti viisi vuotta. Michelsenin tieteellisenä mentorina toimi Thomas P. Hughes, jonka avulla hän löysi oman alansa tiedon- ja innovaatioiden tutkimuksen parissa.
Vuonna 1993 Michelsen väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistossa Kansallisen tutkimusjärjestelmän kehityksestä. Hän on työskennellyt muun muassa tutkijana ja tutkimusohjelman koordinaattorina Suomen Akatemiassa sekä Suomen historian professorina Helsingin yliopistossa. Hän toimii myös konsulttina.
Vuonna 2002 Michelsen sai Suomen Elektroniikkainsinöörien Seuran palkinnon ansiokkaasta tutkimustyöstä ja vuonna 2003 Tekniikan historian seuran hopeisen ansiomerkin. Vuonna 2015 hän sai Suomen Ekonomien tunnustuspalkinnon kirjastaan "Kone: Perhe, yrittäjyys ja yritys teollisuuden vuosisadalla" (2013). Vuonna 2018 hänet valittiin vuoden professoriksi.
Michelsen pelasi koripalloa Joensuun Katajassa kaudella 1976–1977 ja HNMKY:ssä 1977–1982. Vuonna 2007 Michelsen peri tädiltään Stendalin sukukartanon Joroisissa.
Fysiikan päivät

Suomen fysiikan päivät on fysiikkaa tunnetuksi tekevä ammattilais- ja yleisötapahtuma, jonka Suomen fyysikkoseura järjestää vuosittain eri yliopistojen kanssa. Tapahtumaa on järjestetty vuodesta 1948 lähtien; aluksi harvemmin, mutta vuodesta 1972 alkaen vuosittain. Se on samalla myös Suomen fyysikkoseuran vuosikokous.
Tapahtuman teema vaihtelee vuosittain. Vuosien aikana teemoina ovat olleet muun muassa "Universumin ulottuvuudet" (Turku, 2008), "Valo" ( Joensuu, 2012), "Etsiminen ja löydöt" (Helsinki, 2015) ja "Fysiikka yhteiskunnassa" (Aalto, 2017). Koronavirus-pandemian vuoksi tapahtumaa on järjestetty myös virtuaalisten toteutusten avulla.
Rakastunut bestman

Rakastunut bestman on yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 2008. Elokuva on superrikkaiden maailmaan sijoitettu romanttinen komedia. 
Juoni.
Elokuvan päähenkilöt Tom ("Patrick Dempsey") ja Hannah ("Michelle Monaghan") tutustuvat opiskelijajuhlissa ja melkein päätyvät vahingossa sänkyyn. Kymmenen vuotta myöhemmin Tom ja Hannah ovat hyviä ystäviä, mutta erilaisissa elämäntilanteissa: Tom harrastaa yhden yön suhteita kun taas Hannah on menossa naimisiin skotlantilaisen rikkaan Colinin (Kevin McKidd) kanssa. Hannah pyytää Tomia bestmanikseen. Silloin Tom tajuaa olevansa rakastunut Hannahiin ja päättää estää häät.
Vastaanotto.
"Uuden Suomen" Mikko Pielan mielestä "Rakastunut bestman" on suloista nuorten aikuisten hömppää, ”harvinaisen puhtaaksiviljelty näyte siitä millaista elämä voi olla, kun ihmissuhdeongelmien ohella ei ole muita ongelmia”. Hän kehuu ohjaajaveteraani Sydney Pollackin mukavaa sivuroolia Tomin rikkaana ja naisiinmenevänä isänä. Film-O-Holic.com-elokuvasivuston Juha Rosenqvist taas piti surullisena, että rooli tällaisessa yhden tähden ”häähöpsismissä” jäi sittemmin kuolleen Pollackin viimeiseksi elokuvaesiintymiseksi.
Pääkköneniitti

Pääkköneniitti on harvinainen antimoni-arseenisulfidimineraali. Se on nimetty suomalaisen geologin, Veikko Pääkkösen mukaan. Seinäjoella sijaitsee mineraalin tyyppiesiintymä, josta mineraali ensimmäisen kerran löydettiin.
Pierre Ramadier

Pierre Ramadier (22. toukokuuta 1902 Lunel, Hérault, Ranska – 1983) oli ranskalainen seiväshyppääjä.
Ramadier saavutti Pariisin EM-kilpailuissa 1938 seiväshypyssä pronssia tuloksella 400 cm. Neljä vuotta aiemmin Torinon EM-kilpailuissa hän oli sijoittunut viidenneksi tuloksella 390 cm. Berliinin 1936 olympialaisissa hän sijoittui 17:nneksi tuloksella 380 cm ja Amsterdamin 1928 olympialaisissa hän karsiutui tuloksella 330 cm.
Ramadier voitti seiväshypyssä Ranskan-mestaruuden kaikkiaan 11 kertaa vuosina 1928–1932, 1934, 1936–1939 ja 1942. Hän hyppäsi Ranskan ennätyksen viidesti: 386 cm vuonna 1928, 396 cm vuonna 1929, 399 cm vuonna 1930 sekä 403,5 cm ja 407 cm vuonna 1931.
Aprilia RS 50

Aprilia RS 50 oli Aprilian vuonna 2011 julkistettu street-mopo. Aprilia RS 50 oli ulkoisesti hyvin samanlainen kuin kevytmoottoripyöräisoveljensä. Mopo on sähkökäynnisteinen, sen akseliväli on 1 310 mm ja sitä valmistettiin mustassa ja valkoisessa värissä.
Prudent Joye

Prudent Joye (s. 15. joulukuuta 1913 Roubaix, Nord, Ranska – 1. marraskuuta 1980) oli ranskalainen yleisurheilija, joka voitti Euroopan mestaruuden 400 metrin aitajuoksussa.
Joye edusti Ranskaa Berliinin 1936 olympialaisissa mutta ei vielä menestynyt; hän karsiutui alkuerissä sekä 400 metrin aitajuoksussa (aika 54,1) että 4 × 400 metrin viestijuoksussa (aika 3.15,2 oli Ranskan ennätys). Pariisin EM-kilpailuissa 1938 hän voitti aitajuoksussa kultaa ajalla 53,1 s ja sijoittui viestissä neljänneksi ajalla 3.18,3.
Joye voitti Ranskan mestaruuden 400 metrin aitajuoksussa vuosina 1936–1939, 1941 ja 1943 sekä 400 metrin juoksussa vuonna 1941. Hän teki 400 metrin aitajuoksussa Ranskan ennätyksen 53,4 s vuonna 1936 sekä 53,0 s pari viikkoa ennen vuoden 1938 EM-kilpailuja. Jälkimmäinen säilyi Ranskan ennätyksenä kahdeksan vuotta. Joye edusti CAF Paris -seuraa.
Lassi Hyvärinen

Lassi Hyvärinen (s. 1981 Pyhäselkä) on suomalainen runoilija.
Hyvärinen voitti J. H. Erkon kirjoituskilpailun vuonna 2007. Samana vuonna ilmestyi hänen esikoisrunokokoelmansa "Riippuvat puutarhat". Se oli Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoehdokas 2008. Runoilija Markku Paasonen arvioi "Helsingin Sanomien" kritiikissään teoksen "pyyhkivän pölyt isoisän avantgardesta".
Toinen runoteos "Keisarin tie" ilmestyi vuonna 2012. Hyvärinen sai siitä Kalevi Jäntin palkinnon. Teos oli myös Runeberg-palkintoehdokkaana 2012. Hyvärisen kolmas teos "Tuuli ja kissa" (2018) voitti Tanssiva karhu -palkinnon.
Hyvärisen runoutta luonnehtivat erityisesti dadaismi ja kuvarunous. Hyvärinen on lestadiolaistaustainen ja tunnetaan liikkeen kulttuurisuhteen kriitikkona. Hän on opiskellut kirjallisuutta Helsingin ja Joensuun yliopistossa.
Jacques Lévèque

Jacques Lévèque (1. marraskuuta 1917 Pariisi, Ranska – 15. marraskuuta 2013) oli ranskalainen yleisurheilija, joka saavutti Euroopan-mestaruuskilpailuissa hopeaa 800 metrin juoksussa.
Lévèque saavutti Pariisin EM-kilpailuissa 1938 hopeaa 800 metrin juoksussa uransa parhaalla ajalla 1.51,8. Hän hävisi Saksan Rudolf Harbigille 1,2 sekuntia. Lisäksi hän sijoittui 4 × 400 metrin viestijuoksussa neljänneksi ajalla 3.18,3.
Lévèque voitti Ranskan mestaruuden 800 metrin juoksussa vuonna 1938. Hän teki 500 metrin juoksussa Ranskan ennätyksen 1.03,5 vuonna 1937.
Roger Rochard

Roger Rochard (20. huhtikuuta 1913 Évreux, Eure, Ranska – 25. helmikuuta 1993) oli ranskalainen kestävyysjuoksija, joka voitti maansa ensimmäisen yleisurheilun Euroopan-mestaruuden Torinossa 1934.
Rochard voitti Torinon EM-kilpailuissa 1934 kultaa 5 000 metrin juoksussa Ranskan ennätyksellä 14.36,8. Neljä vuotta myöhemmin Pariisin EM-kilpailuissa hän sijoittui samalla matkalla kahdeksanneksi ajalla 14.55,6. Olympialaisissa hän ei menestynyt: Los Angelesin 1932 olympialaisissa hän keskeytti 5 000 metrin juoksun loppukilpailussa ja Berliinin 1936 kisoissa hän karsiutui alkuerissä ajalla 15.12,2.
Rochard voitti Ranskan mestaruuden 5 000 metrin juoksussa vuosina 1931, 1932, 1934 ja 1935. Hänen vuonna 1934 juoksemansa 5 000 metrin Ranskan ennätys pysyi voimassa heinäkuuhun 1948 saakka. Hän juoksi myös 3 000 metrillä Ranskan ennätyksen kahdesti: 8.36,2 vuonna 1933 ja 8.28,6 vuonna 1938.
Raphaël Pujazon

Raphaël Pujazon (12. helmikuuta 1918 Campillo, Espanja – 2000) oli ranskalainen yleisurheilija, jonka saavutti kansainvälisiä voittoja estejuoksussa ja maastojuoksussa.
Pujazon voitti Oslon EM-kilpailuissa 1946 kultaa 3 000 metrin estejuoksussa uransa parhaalla ajalla 9.01,4. Hopealle sijoittunut ruotsalainen Erik Elmsäter hävisi hänelle lähes 10 sekunnilla. Samoissa kisoissa Pujazon sijoittui 5 000 metrin juoksussa kahdeksanneksi ajalla 14.46,8. Lontoon 1948 olympialaisissa hän keskeytti estejuoksun loppukilpailussa.
Maastojuoksun MM-kisoja edeltäneen kansainvälisen maastojuoksukilpailun Pujazon voitti vuosina 1946 ja 1947. Lisäksi hän sijoittui toiseksi vuonna 1949 ja 21:nneksi vuonna 1950. Kaikissa noissa kisoissa Ranska voitti joukkuekilpailun.
Pujazon voitti Ranskan mestaruuden 3 000 metrin estejuoksussa vuonna 1948, 5 000 metrin juoksussa vuosina 1941, 1942, 1944 ja 1946, 1 500 metrin juoksussa vuonna 1944 sekä maastojuoksussa vuosina 1944–1949. Hän paransi Ranskan ennätystä 2 000 metrin juoksussa aikaan 5.19,0 vuonna 1946 sekä 3 000 metrin juoksussa aikaan 8.25,7 vuonna 1941 ja 8.20,5 vuonna 1945. Estejuoksussa ei noihin aikoihin noteerattu virallisia ennätyksiä.
Pujazon oli pituudeltaan 175-senttinen ja painoi kilpailuvuosinaan 61 kiloa.