tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tā moko

Tā moko, eli maoritatuointi, on nimitys maorien harjoittamalle tatuointiperinteelle. Se on yksi viidestä polynesialaisesta tautointiperinteen päähaarasta. Muut neljä ovat marquesaslainen, havaijilainen, samoalainen ja tahitilainen. Tā moko tehdään ainoastaan kasvoille.
Tā mokon tarkoitus ei ole pelkästään esteettinen, vaan tatuoinneilla ilmaistaan sukuhistoriaa ja siihen liittyvää hengellisyyttä. Lisäksi tatuoinneilla ilmaistiin sosiaalista asemaa ja roolia yhteiskunnassa.
Englantilaiset siirtomaaisännät pyrkivät hävittämään tā moko -perinteen maorien keskuudesta, ja tautuointi oli vaarassa kadota kokonaan. Maoreille opetettiin, että tā mokon näkyminen oli häpeällistä, eikä tatuoijien annettu enää tehdä uusia. Myös muita maorikulttuurin ilmenemismuotoja ja kieltä pyrittiin hävittämään. Vasta 1970- ja 1980-luvulla tā moko -perinne alkoi elpyä. Nykyään sen voidaan katsoa olevan osa Uuden-Seelannin dekolonisaatiota.
Tā mokon käyttö muilla kuin maoreilla jakaa mielipiteitä: osa maoreista pitää tautuointeja hyväksyttävänä, osa vain jos henkilö ymmärtää niiden merkityksen, osa hyväksyy tā moko -tyyliset tatuoinnit muualla kehossa paitsi kasvoilla ja osan mielestä tā moko on ainoastaan maoreille.
Tatuoinnit, joiden kuva-aiheet ovat saaneet inspiraatiota maorien kulttuurista, ovat kuitenkin kysyttyjä. Tämän takia "Te Uhi a Mataora" -niminen ryhmä on alkanut käyttää kulttuurisensitiivistä termiä kirituhi (), joka on nykyään yleisessä käytössä. Tarkoituksena on tehdä tatuointeja, joihin ei liity tā mokoon kuuluvaa sukuhistoriallista ja hengellistä kulttuuria ja jotka sopivat kenelle tahansa.
Kaikouran maanjäristys 2016

Kaikouran maanjäristys 2016 oli 7,8 momenttimagnitudin maanjäristys, joka iski Eteläsaarelle Uuteen-Seelantiin 14. marraskuuta 2016 kello 0.03 paikallista aikaa. Järistyksen episentrumikeskus sijaitsi noin 15 kilometriä koilliseen pohjois-Canterburysta noin 15 kilometrin syvyydessä.
Järistys ja sen vaikutukset.
Järistys tapahtui vain muutama minuutti keskiyön jälkeen, ja se kesti yhteensä lähes kaksi minuuttia. Järistyksen ajankohdan vuoksi monet kuuluisatkin paikat olivat tyhjillään, minkä vuoksi henkilövahinkoja tuli vähemmän. Kaikouran maanjäristyksessä uskotaan muodostuneen eniten repeämäkohtia koko maailmassa yhden järistyksen aikana. Järisyksessä repeytyi maata 21 murtumakohdasta noin 180 kilometrin matkalta.
Järistys aiheutti myös tsunameita. Kaikouran lähellä ollut mittari mittasi vedenpinnan laskeneen noin 2,5 metriä ennen järistystä, minkä jälkeen se nousi noin neljä metriä. Mittausten mukaan suurimmat aallot olivat korkeudeltaan noin 6–7 metriä. Myös maanvyöryjä aiheutui noin 10 000 neliökilometrin alueella, joista suurimmat vauriot olivat noin 3 500 neliökilometrin alueella. Niiden vuoksi muun muassa osa valtatiestä ja Eteläsaaren päärautatiestä jouduttiin sulkemaan. Maanvyöryistä ei aiheutunut kuolonuhreja.
Järistyksessä tuhoutui 190 kilometriä autotietä ja 200 kilometriä rautatietä. Noin 20 000 rakennusta tuhoutui tai vaurioitui ja sähkö- sekä vesilinjoja suljettiin. Vaurioita aiheutui yhteensä 8,5 miljardin Yhdysvaltain dollarin edestä.
Järistyksessä loukkaantui 50 ihmistä. Kaksi ihmistä sai surmansa. Heistä toinen oli mieshenkilö, joka kuoli Kaikourassa rakennuksen sortuessa. Toinen oli naishenkilö, joka kuoli kotonaan Lyford-vuorella.
Reaktio.
Välittömästi järistyksen jälkeen alueen asukkaille annettiin tsunamivaroitus ja käsky siirtyä korkeampaan maastoon. Sähkö palautui tuntien sisällä ja hätätarvikkeita tuotiin muun muassa sotalaivoilla. Sadat ihmiset joutuivat siirtymään väestönsuojiin. Alueen evakuoinnissa auttoivat useat Yhdysvaltain, Kanadan ja Australian puolustusvoimien aluksia, jotka olivat sattumalta mukana Uuden-Seelannin laivaston 75-vuotisjuhlissa. Järistyksessä tuhoutuneet tiet korjattiin ja avattiin kahden vuoden sisällä.
Syrdarjan alue (Venäjän keisarikunta)

Syrdarjan alue () oli hallintoalue Venäjän keisarikunnan Turkestanin kenraalikuvernementissa vuodesta 1867 ja Neuvosto-Venäjään kuuluneessa Turkestanin autonomisessa neuvostotasavallassa vuosina 1918–1924. Sen hallinnollinen keskus oli Taškent.
Syrdarjan alue jakaantui Aulije-Atan, Džizakin, Hodžentin, Kazalinskin, Perovskin, Taškentin (Kuraman), Tšimkentin ja Turkestanin kihlakuntiin. Turkestanin kihlakunta lakkautettiin ja jaettiin Perovskin ja Tšimkentin kesken vuonna 1868. Perovskin ja Hodžentin kihlakunnat siirrettiin vuonna 1887 Samarkandin alueeseen. Vuonna 1873 perustettiin Syrdarjan alueeseen kuulunut Amudarjan departementti.
Alueen pinta-ala oli 504 700 neliökilometriä ja asukasluku 1,4 miljoonaa vuonna 1897. Asukkaat olivat etupäässä kazakkeja, sartteja, turkmeeneja, uzbekkeja ja venäläisiä. Tärkeimmät elinkeinot olivat karjanhoito ja maanviljely sekä Syrdarjan, Amudarjan ja Araljärven rannoilla kalastus. Teollisuutta syntyi lähinnä Taškentiin.
Vuonna 1920 Syrdarjan alueesta erotettiin Amudarjan alue. Vuonna 1922 kihlakuntia oli seitsemän: Ak-Metšet, Aulije-Ata, Kazalinsk, Mirzatšul, Taškent, Turkestan ja Tšimkent. Vuonna 1924 suurin osa alueesta liitettiin Kirgiisien (kazakkien) autonomiseen tasavaltaan ja loput Uzbekistanin neuvostotasavaltaan. Uzbekistaniin perustettiin Syrdarjan alue vuonna 1963.
Turkestanin kenraalikuvernementti

Turkestanin kenraalikuvernementti () oli hallintoalue Venäjän keisarikunnassa vuosina 1867–1917. Keski-Aasiassa sijaineen alueen hallinnollinen keskus oli Taškent. Sen pinta-ala oli 1,7 miljoonaa neliökilometriä vuonna 1914 ja asukasmäärä 6,5 miljoonaa henkeä vuonna 1911.
Kenraalikuvernementti muodostettiin Turkestanin alueesta, venäläisten vuonna 1866 valtaamista alueista ja osasta Semipalatinskin aluetta. Se jakautui aluksi Syrdarjan ja Semiretšjen alueisiin. Buharan kaanikunnalta vallatuista alueista perustettiin vuonna 1868 Zeravšanin piirikunta, joka muutettiin Samarkandin alueeksi vuonna 1887. Hivan kaanikunnalta vallatulle alueelle perustettiin vuonna 1873 Amudarjan departementti. Kokandin kaanikunnan alueesta muodostettiin Ferganan alue vuonna 1876. Semiretšjen alue siirrettiin vuonna 1882 Aron kenraalikuvernementtiin, mutta palautettiin takaisin vuoden 1899 loppuun mennessä. Vuonna 1898 Turkestanin kenraalikuvernementtiin liitettiin Taka-Kaspian alue.
Kenraalikuvernementti oli Venäjän sotaministeriön alainen. Sen alueet jakautuivat kihlakuntiin, volosteihin ja paikallisyhteisöihin. Kenraalikuvernööreinä toimivat Konstantin Kaufman (1867–1882), Mihail Tšernjajev (1882–1884), Nikolai Rozenbah (1884–1889), Aleksandr Vrevski (1889–1898), Sergei Duhovskoi (1898–1901), Nikolai Ivanov (1901–1904), Nikolai Tevjašev (1904–1905), Dean Subbotitš (1905–1906), Nikolai Grodekov (1906–1908), Pavel Mištšenko (1908–1909), Aleksandr Samsonov (1909–1914), Fjodor Martson (1914–1916) ja Aleksei Kuropatkin (1916–1917). Hallintoalueen olemassaolo lakkasi helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917.
Samarkandin alue (Venäjän keisarikunta)

Samarkandin alue () oli hallintoalue Venäjän keisarikunnan Turkestanin kenraalikuvernementissa ja Neuvosto-Venäjään kuuluneessa Turkestanin autonomisessa neuvostotasavallassa. Sen hallinnollinen keskus oli Samarkand. Alueen pinta-ala oli yli 93 100 neliökilometriä ja asukasmäärä yli miljoona henkeä vuonna 1905.
Venäjän Buharan kaanikunnalta valtaamaalle alueelle perustettiin vuonna 1868 Zeravšanin piirikunta. Vuonna 1887 piirikunnasta ja osasta Syrdarjan aluetta muodostettiin Samarkandin alue. Se jakautui Hodžentin, Džizakin, Katta-Kurganin ja Samarkandin kihlakuntiin. Hodžentin kihlakunnasta erotettiin vuonna 1917 Nälkäaron kihlakunta, joka siirrettiin Syrdarjan alueeseen. 
Alueen asukkaista 68 prosenttia oli uzbekkeja ja 23 prosenttia kazakkeja ja tadžikkeja. Heidän pääelinkeinonsa olivat maanviljely ja karjanhoito. Samarkand oli tärkeä kaupan keskus. 
Samarkandin alue kuului Turkestanin autonomiseen neuvostotasavaltaan vuosina 1918–1924. Vuosina 1919–1921 oli olemassa Ura-Tjuben kihlakunta. Hodžentin kihlakunta kuului vuosina 1920–1922 Ferganan alueeseen. Vuonna 1924 alueen pääosa liitettiin Uzbekistanin neuvostotasavaltaan, osa Tadžikistanin autonomiseen neuvostotasavaltaan ja pieni osa Kirgiisien (kazakkien) autonomiseen neuvostotasavaltaan. 
Vuonna 1925 perustettiin Uzbekistaniin kuulunut Samarkandin alue, mutta se lakkautettiin jo seuraavana vuonna piirikuntajakoon siirryttäessä. Uusi Samarkandin alue muodostettiin vuonna 1938.
Roy Courlander

Roy Nicolas Courlander (6. joulukuuta 1914 Lontoo, Englanti – 1. kesäkuuta 1979 Lethbridge Park, Uusi Etelä-Wales, Australia) oli uusiseelantilainen sotilas, joka joutui Kalamatassa Kreikassa natsi-Saksan sotavangiksi vuonna 1941 ja aloitti sitten yhteistyön natsien kanssa Waffen-SS:n Brittiläisissä vapaajoukoissa.
Courlander muutti 1930-luvulla ensin Uusille-Hebrideille ja sitten marraskuussa 1938 Uuteen-Seelantiin. Hän työskenteli verohallinnossa. Kesäkuussa 1939 Courlander jäi rikoskumppanien kanssa kiinni murtautumisesta taloon Napierissa. Hän väitti olleensa paikalla syyttömänä sivullisena, mutta sai puolentoista vuoden ehdollisen vankeustuomion. Hän muutti Aucklandiin ja meni 30. syyskuuta 1939 naimisiin Joan Beryl Marchandin kanssa. Kolme päivää myöhemmin Courlander värvättiin Uuden-Seelannin toiseen maailmansotaan lähetettäviin joukkoihin. Hän lähti Egyptiin tammikuussa 1940, opiskeli saksaa ja toimi pataljoonansa tiedustelujaoksen jäsenenä. Joulukuussa 1940 Courlander sai ylennyksen ja hänen sotilasarvokseen tuli "lance corporal". Hän joutui sotavangiksi Kalamatassa 29. huhtikuuta 1941, mutta onnistui lyhyesti pakenemaan sotavankien kuljetukseen käytetystä junasta. Courlander vietiin Mariboriin, jossa hän työskenteli vankileirillä tulkkina. Vuonna 1943 hänet lähetettiin Genshagenin propagandistiselle "lomaleirille". Courlander aloitti yhteistyön natsien kanssa tekemällä näille myötämielisiä radiolähetyksiä.
Tammikuussa 1944 Courlander oli mukana perustamassa Brittiläisiä vapaajoukkoja Waffen-SS:n alaisuuteen. Hän oli yksi Brittiläisten vapaajoukkojen johtohahmoista ja vastasi värväyksistä. Hän kiersi kannustamassa muitakin sotavankeja liittymään joukkoihin. Huhtikuussa 1944 hänestä tehtiin Unterscharführer. Sotatoimien Euroopassa lähestyessä loppuaan Courlander karkasi länsirintamalle. Hän loikkasi liittoutuneiden puolelle, liittyi belgialaisiin vastarintajoukkoihin ja loukkaantui. Ison-Britannian joukoille hän selitti yhteistyötään natsien kanssa halulla karata ja sabotoida Brittiläisten vapaajoukkojen toimintaa.
Sotaoikeudessa Courlander todettiin syylliseksi vapaaehtoiseen vihollisen avustamiseen. Hän sai viidentoista vuoden vankeustuomion ja tuli lähetetyksi Mount Edenin vankilaan Aucklandiin. Toukokuussa 1950 tuomio alennettiin yhdeksän vuoden vankeusrangaistukseksi yhdistettynä raskaaseen työhön. Courlander kuitenkin vapautui 2. lokakuuta 1951. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli kuollut syöpään 9. maaliskuuta 1949, ja vapautuessaan hän meni naimisiin edesmenneen vaimonsa läheisen ystävän Margaret Josephine Spencen (o.s. Young) kanssa. Courlander toimi 1950-luvun loppupuolella Uuden-Seelannin social credit -liikkeessä. Hänen toinen avioliittonsa päättyi eroon vuonna 1968. Courlander muutti Australiaan ja kuoli siellä 1. kesäkuuta 1979. "Dictionary of New Zealand Biographyn" (2000) mukaan hänen natsien kanssa tekemänsä yhteistyön motiivit ovat epäselviä, mutta hänet nimetään todennäköiseksi opportunistiksi, jolle Brittiläiset vapaajoukot edustivat tapaa oman elämänlaadun parantamiseen.
Rooman perussääntö

Rooman perussääntö kirjattiin 17. heinäkuuta 1998. Sen avulla perustettiin Kansainvälinen rikostuomioistuin. Suomessa se tuli voimaan 1. heinäkuuta 2002. Vuonna 2018 sopimuksen allekirjoittaneita maita oli 123.
Ferdinando Fuga

Ferdinando Fuga (1699–1784) oli italialainen arkkitehti. Paavi Klemens XII kutsui hänet Roomaan täydentämään Alessandro Specchin töitä Quirinalessa. Fuga teki siellä muitakin huomattavia töitä. Näistä aikaisempia itsenäisiä oli Palazzo della Consulta (1739) lähellä Quirinalea (kauniit suuret muodot, ulkopuolinen porrashuone). Palazzo Corsiniin hän muun muassa lisäsi porrashuoneen (1732), Santa Maria Maggioreen sen loggiafasadin (1743). Viimeiset vuotensa hän vietti Napolissa, jonne hän rakensi palatseja ja kirkkoja sekä Real Albergo dei Poverin. Ennen kuolemaansa hän ehti vielä aloittaa 1781 Palermon katedraalin uusimisen.
Eina

Eina on taajama Vestre Totenin kunnassa Innlandetin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 0,7 neliökilometriä ja asukasluku 705 vuonna 2023. Eina oli itsenäinen kunta vuosina 1908–1964.
Reinsvoll

Reinsvoll on taajama Vestre Totenin kunnassa Innlandetin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 1,2 neliökilometriä ja asukasluku 1 085 vuonna 2023.
Bøverbru

Bøverbru on taajama Vestre Totenin kunnassa Innlandetin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 0,7 neliökilometriä ja asukasluku 745 vuonna 2023.
Sha Tin (piiri)

Sha Tin () on yksi Hongkongin 18 piiristä. Se sijaitsee Uusien territorioiden eteläosassa Kowloonin pohjoispuolella. Alueen pinta-ala on 69,27 km2 ja asukasluku vuonna 2021 oli 692 806. Se on Kwai Tsingin ohella ainoa Uusien territorioiden piiri, jonka väestötiheys ylittää 10 000 asukasta neliökilometrillä.
Maantiede.
Sha Tin sijaitsee Uusien territorioiden eteläosassa Kowloonin pohjoispuolella. Sen halki kohti koillista virtaa Shing Mun -joki, joka laskee mereen Tide Cove -lahdella. Sha Tinin naapuripiirit ovat luoteessa ja koillisessa Tai Po, jonka alueen Tide Coven rannalla Sha Tin katkaisee, idässä Sai Kung, etelässä Wong Tai Sin, Kowloon City ja Sham Shui Po, lounaassa Kwai Tsing ja lännessä Tsuen Wan.
Historia.
Nykyisen Sha Tinin piirin alueella on ollut asutusta Ming-dynastian (1368–1644) ajoista lähtien. Alueen tärkeimmän elinkeinot olivat maanviljely ja kalastus.
Sha Tin oli yksi alueista, jotka 1970-luvulla valittiin ensimmäisten "new town" -nimellä kutsuttujen, uudelleen rakennettujen asuinalueiden paikoiksi. Alueella oli tuolloin noin 20 000 asukasta. Sha Tin New Town rakennettiin Shing Mun -joen varrelle. Sitä täydentämään rakennettiin myöhemmin Tide Coven rannalle toinen "new town", Ma On Shan.
Nykytila.
Sha Tinissä asui 692 806 ihmistä vuonna 2021. Alueen asukkaiden kuukausittaiset mediaanitulot olivat 18 500 dollaria, mikä on hieman koko Hongkongin vastaavaa lukua (18 000 dollaria) suurempi. Asukkaista yli 650 000 oli etnisiä kiinalaisia. Suurimpia vähemmistöjä olivat filippiiniläiset ja indonesialaiset.
Sha Tin on merkittävän asutuskeskuksen lisäksi tärkeä liikenteen solmukohta Uusilla territorioilla. Sen kautta kulkevat tunnelit Kowlooniin ja Uusien territorioiden länsiosiin sekä moottoritie pohjoiseen. Mass Transit Railwayn East Rail Line -linja kulkee alueen läpi, ja Tai Wain asemalta on vaihtoyhteys Ma On Shan Linelle, joka kulkee nimensä mukaisesti Ma On Shaniin.
Sha Tinin tärkeimpiin nähtävyyksiin kuuluvat Amah Rock -kalliomuodostelma, Che Kung -temppeli, muurien ympäröimä hakka-kulttuurin kylä Tsang Tai Uk ja kymmenentuhannen Buddhan luostari. Niiden lisäksi piirin alueella sijaitsevat muun muassa Sha Tinin laukkarata, New Town Plaza -ostoskeskus, Hongkongin kulttuuriperinnön museo ja Hongkongin kiinalaisen yliopiston kampus.
Raufoss

Raufoss on Vestre Totenin kunnan hallinnollinen keskus Innlandetin läänissä Norjassa. Se oli aiemmin oma taajamansa, mutta sulautui vuonna 2023 Gjøvikin taajamaan. Edeltävänä vuonna Raufossin pinta-ala oli 7,1 neliökilometriä ja asukasluku 7 918. Raufossissa sijaitsee muun muassa Nammon ammustehdas.
Yleisurheilun alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailut 2019

Vuoden 2019 yleisurheilun alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailut käytiin 18.–21. heinäkuuta Ryavallenilla Boråsissa Ruotsissa. 
Mitalistit.
Käytetyt lyhenteet:
Armed Conflict Location &amp; Event Data Project

Armed Conflict Location &amp; Event Data Project (ACLED) on yhdysvaltalainen valtiosta riippumaton organisaatio, joka on erikoistunut kansainvälisten konfliktitietojen keräämiseen, analysointiin ja kriisien riskikartoituksiin. ACLED kerää ja ylläpitää aineistoa poliittisista tai terrorismiperäisistä väkivallanteoista, päivämääristä, tapahtumapaikoista ja uhrimääristä. Vuoteen 2022 mennessä ACLED oli kerännyt yli 1,3 miljoonaa yksittäistä konfliktia tietokantaansa. Tiedonkeruun lisäksi ACLED tekee akateemisia ja analyyttisiä konfliktitilanteiden arvioita sekä vuosijulkaisuja. Analyysit ovat vapaasti yleisön saatavilla ei-kaupalliseen käyttöön.
Historia.
Vuonna 2005 ACLED aloitettiin osana Clionadh Raleighin tohtorityötä, keskittyen pelkästään Afrikan valtioihin. Alunperin ACLED kattoi kuusi Keski-Afrikan valtiota ja kolme Länsi-Afrikan valtiota. Vuonna 2008 ACLED laajeni kattamaan 50 eri valtiota mutta edelleen keskittyen Afrikan maihin. Ensimmäinen julkinen pilottiversio julkaistiin vuonna 2009. Raleigh ja muut tutkijat esittelivät aineistonsa vuonna 2009 Political Geography tiedelehdessä ja vuonna 2010 Journal of Peace Research tiedelehdessä. Toinen versio julkaistiin vuonna 2011, kolmas vuonna 2012 ja neljäs vuonna 2013. Kukin versio laajensi ja tarkensi aiemmin kerättyä tietokantaa.
Data.
ACLED taltioi poliittiset väkivaltatapahtumat, mielenosoitukset ja väkivaltatapahtumien tyypit, toimijat, tekijät, sijainnit, päivämäärät sekä muut relevantit tiedot. ACLED keskittyy hallitusten, kapinallisten, miliisien, identiteettiryhmien, poliittisten puolueiden, ulkopuolisten toimijoiden kuten terroristien, mellakoitsijoiden, mielenosoittajien ja siviilien väkivaltaisten sekä väkivallattomien tapahtumien seuraamiseen.
ACLED kerää tietokantansa useista paikallisista, alueellisista, kansallisista sekä ylikansallisista lähteistä. Tietoja kerää koulutetut data-asiantuntijat ja analysoijat. Perinteisen median, hallitusten raporttien ja valikoitujen uusien medialähteiden lisäksi ACLEDilla on laajoja paikallisia tiedonkeruukumppaneita ja verkostoja.
ACLEDin aineiston kattavuutta on arvioitu useissa tutkimuksissa ja sitä on vertailtu muihin tapahtuma-aineistoihin kuten UCDP:hen (Uppsala Conflict Data Program) ja SCAD:iin (Social Conflict Analysis in Africa Database). ACLED:in ja SCAD:in tietokantaan on tyypillisesti kerätty kansainvälisissä uutisissa julkaistujen suurempien väkivaltaisten tapahtumien tiedot. Pienen mittakaavan paikallisia konflikteja, kuten kapinoita tai mielenosoituksia ei huomioida kansainvälisessä lehdistössä, eikä niitä yleensä sisällytetä SCAD:in tai ACLED:in aineistoihin.
Raufossin kirkko

Raufossin kirkko () on Vestre Totenin kunnassa Innlandetin läänissä Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko vuodelta 1939.
Einan kirkko

Einan kirkko () on Vestre Totenin kunnassa Innlandetin läänissä Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1890.
Kuninkaan palveluksen ritarikunta

Kuninkaan palveluksen ritarikunta () on uusiseelantilainen ritarikunta, joka perustettiin kuningatar Elisabet II:n käskystä 13. maaliskuuta 1975, jolloin ritarikunnan nimi oli virallisesti Kuningattaren palveluksen ritarikunta (). Nykyisen nimensä ritarikunta sai 3. toukokuuta 2024.
Ritarikunnalla palkitaan tärkeäksi koittua vapaaehtoistyötä tekeviä sekä ansioituneita virkamiehiä. Nimitykset ritarikuntaan on varattu vain siviilelle. Ritarikunnan suurmestari on Uuden-Seelannin hallitsija (nykyisin Charles III).
Ritarikunnassa on kaksi luokkaa: ritari ja mitali, joiden nauhat ovat samanlaiset.
Åsin kirkko (Vestre Toten)

Åsin kirkko () on Vestre Totenin kunnassa Innlandetin läänissä Norjassa sijaitseva kivinen ristikirkko vuodelta 1921.
Lauritz Weidemann

Lauritz Weidemann (27. marraskuuta 1775 Østre Toten – 1. elokuuta 1856 Østre Toten) oli norjalainen virkamies ja Eidsvollin kansalliskokouksen osallistuja. Hän kuului kokouksessa itsenäisyyspuolueeseen, ja oli myöhemmin mukana suurkäräjillä vuosina 1815–1816, 1827, 1836–1837 ja 1839.
Weidemann

Weidemann on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Paula Bennett

Paula Lee Bennett (s. 1969) on uusiseelantilainen entinen kansallispuolueen poliitikko.
Bennett on taustaltaan rekrytointimanageri. Hänet valittiin Uuden-Seelannin parlamentin jäseneksi vuonna 2005, ja hän istui parlamentissa vuoteen 2020. Hän toimi poliittisen uransa aikana muun muassa ilmastoasioiden ministerinä, poliisiministerinä, sosiaalisen kehityksen ministerinä, matkailuministerinä sekä naisten ja nuorison asioista vastanneena ministerinä. Vuosina 2016–2017 Bennett oli Uuden-Seelannin varapääministeri ja vuosina 2016–2020 puolueensa varapuheenjohtaja. Hän toteutti sosiaaliturvan uudistuksia, joiden tavoite oli vähentää sosiaalietuuksia saavien määrää, jonka hän koki olleen kestämättömällä tasolla. Bennett suhtautui kielteisesti aloitteeseen kansanäänestyksen pitämiseksi kannabiksen käytön dekriminalisoinnista. Hän sai Uudessa-Seelannissa huomiota kiistanalaisten vuotojen tekemisestä lehdistölle ja kiistoista Winston Petersin kanssa. Hän tuki kansallispuolueen sisällä puheenjohtaja Simon Bridgesiä, joka kuitenkin tuli haastetuksi ja jonka syrjäytti Todd Muller. Bennett vetäytyi kansallisen tason politiikasta vuonna 2020. Hänet nimitettiin Pharmacin hallituksen puheenjohtajaksi vuonna 2024.
Bennett sai myöhäisessä teini-iässä lapsen ja kasvatti tämän yksinhuoltajaäitinä. Hän seurusteli 1980-luvun loppupuolelta vuoteen 1991 saakka kuorma-autonkuljettaja Alan Philpsin kanssa. Pariskunta palasi yhteen ja meni naimisiin vuonna 2012. Bennett on puhunut avoimesti laihdutusleikkauksesta, joka hänelle tehtiin marraskuussa 2017.
Ferganan alue (Venäjän keisarikunta)

Ferganan alue () oli hallintoalue Venäjän keisarikunnan Turkestanin kenraalikuvernementissa ja Neuvosto-Venäjään kuuluneessa Turkestanin autonomisessa neuvostotasavallassa. Sen hallinnollinen keskus oli vuosina 1876–1877 ja 1920–1924 Kokand ja vuosina 1877–1920 Novyi Margelan (Skobelev). Alueen pinta-ala oli yli 160 100 neliökilometriä ja asukasmäärä yli 1,5 miljoonaa henkeä vuonna 1897.
Alue muodostettiin venäläisten valtaamasta Kokandin kaanikunnasta vuonna 1876. Se jakautui Andižanin, Kokandin, Margelanin, Namanganin, Ošin ja Tšustin kihlakuntiin. Margelanin kihlakunnan keskuksena toimi vuoteen 1880 saakka Margelan ja sen jälkeen Novyi Margelan (Skobelev). Tšustin kihlakunta lakkautettiin vuonna 1887. Vuosina 1875 ja 1895–1896 suoritetun rajankäynnin jälkeen Ferganan alueeseen liitettiin myös Venäjälle kuulunut Pamirin alue.
Ferganan alueen asukkaista suurin osa oli uzbekkeja ja muita turkkilaisia kansoja ja pieni osa tadžikkeja. Heidän pääelinkeinonsa oli maanviljely ja Pamirilla karjanhoito.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen Kokandissa perustettiin lyhytikäiseksi jäänyt Kokandin autonomia. Vuosina 1918–1924 Ferganan alue kuului Turkestanin autonomiseen neuvostotasavaltaan. Alueella sodittiin bolševikkeja vastaan, ja vuonna 1919 basmatšit valtasivat vähäksi aikaa Ošin kaupungin.
Vuonna 1924 suurin osa Ferganan alueesta liitettiin Uzbekistanin sosialistiseen neuvostotasavaltaan ja loput Karakirgiisien (kirgiisien) autonomiseen alueeseen. Ferganan alueen Pamirin piiristä muodostettiin Tadžikistanin autonomiseen neuvostotasavaltaan kuulunut Vuoristo-Badahšanin autonominen alue.
Vuonna 1925 perustettiin Uzbekistaniin kuulunut Ferganan alue, mutta se lakkautettiin jo seuraavana vuonna piirikuntajakoon siirryttäessä. Uusi Ferganan alue muodostettiin vuonna 1938.
Papua-Uuden-Guinean kenraalikuvernööri

Papua-Uuden-Guinean kenraalikuvernööri (, tok-pisiniksi "Gavena-Jeneral bilong Papua Niugini") edustaa Papua-Uuden-Guinean hallitsijaa (nykyisin Charles III) Papua-Uudella-Guinealla.
Kenraalikuvernöörin virka-asuntona toimii Port Moresbyssa sijaitseva Hallituksen talo.
Nykyisenä kenraalikuvernöörinä toimii Bob Dadae, joka vannoi virkavalansa 28. helmikuussa 2017.
Nimitys ja toimivaltuudet.
Toisin kuin monissa muissa Kansainyhteisön maissa, Papua-Uudella-Guinealla kenraalikuvernöörin valitsee maan parlamentin enemmistö. Perustuslain mukaan kenraalikuvernööriksi nimitettävän henkilön tulee täyttää seuraavat ehdot:
Lähtökohtaisesti kenraalikuvernöörin virka on seremoniallinen. Hän kuitenkin nimittää tai tarvittaessa erottaa pääministerin ja maan hallituksen. Kenraalikuvernööri ei saa toimittaa mitään sellaista tehtävää, johon hänellä ei ole virkansa puolestaan erikseen toimivaltuuksia. Kenraalikuvernööri on virkansa puolesta kaikkien papuauusiguinealaisten ritarikuntien kansleri ja saa sitä kautta Logohun ritarikunnan suurristin ja tittelin "suurpäällikkö" (). Kenraalikuvernööri ottaa vastaan ulkomaalaisia valtionpäämiehiä, hyväksyy ulkomaalaisten suurlähettiläiden valtuuskirjat ja avaa parlamentin istuntokauden. Lisäksi hän on kansakunnan yhtenäisyyden symboli. Muita kenraalikuvernöörin toimenkuvaan kuuluvia, lähinnä seremoniallisia, tehtäviä ovat mm.:
Kenraalikuvernöörin virkakausi on kuusi vuotta. Sama henkilö voi palvella toisen kauden ainoastaan, jos hän saa maan parlamentissa 2/3 enemmistön tuen uudelleennimitykselleen. Kolmas kausi ei ole mahdollinen.
Luettelo kenraalikuvernööreistä.
Virkaatekeviä kenraalikuvernöörejä ei ole numeroitu.
Lähde:
Progressive National Baptist Convention

Progressive National Baptist Convention (lyh. PNBC) on yhdysvaltalainen mustien baptistikirkkojen yhdistys. Yhdistys järjestäytyi vuonna 1961 Cincinnatissa, Ohiossa, Yhdysvalloissa.
Yhdistys kehittyi mustien baptistien ryhmästä, jotka erosivat National Baptist Convention, USA:sta, sillä he olivat eri mieltä konventin virkailijoiden valintamenettelystä. Vastaperustettu PNBC-liike tuki äänekkäästi Yhdysvaltain kansalaisoikeusliikettä tarjoten kirkollisen kodin tohtori Martin Luther King Jr:lle ja monille muille liikkeen mustille baptistijohtajille. Kansalliset baptistit olivat kieltäytyneet tukemasta liikettä aktiivisesti. Uuden kirkkokunnan ensimmäinen vuosikokous pidettiin vuonna 1962.
PNBC kuuluu jäsenyhteisönä National Council of Churches-järjestöön.
Kannatusalueet.
PNBC:n suhteellisesti vahvimpia kannatusalueita osavaltioittain ovat , Kentucky, Etelä-Carolina, Louisiana ja Maryland. Yksittäisistä kaupungeista vahvimpia ovat Lafayette, Bennettsville, Florence, Union ja Sumter.
Bob Dadae

Bob Bofeng Dadae (s. 8. maaliskuuta 1961) on papuauusiguinealainen poliitikko, joka on toiminut maansa kenraalikuvernöörinä vuodesta 2017 alkaen.
Tausta ja yksityiselämä.
Koulutukseltaan Dadae on taloushallinnon maisteri, joksi hän valmistui vuonna 1995 Griffithin yliopistosta. Ennen politiikkaan lähtemistä hän työskenteli Papua-Uuden-Guinean evankelis-luterilaisen kirkon tilintarkastajana.
Vuonna 2020 Dadae meni naimisiin tongalaisen Emeline Tufi Folaun. Dadae on ollut aikaisemminkin naimisissa, mutta jäi leskeksi vaimonsa Hannah Dadaen kuoltua lyhyen sairauden vuoksi vuonna 2018. Dadaella on tästä liitosta viisi lasta.
Poliittinen ura.
Dadae valittiin ensimmäistä kertaa parlamenttiin vuonna 2002 PNC-puolueen listoilta.
Kenraalikuvernöörinä Dadae aloitti 28. helmikuuta 2017. Hänet valittiin sittemmin toiselle kaudelle, joka alkoi 16. maaliskuuta 2023.
Christian and Missionary Alliance

Christian and Missionary Alliance on pohjoisamerikkalainen kristillinen lähetys- ja evankelioimisjärjestö. Järjestö on osa 1800-luvun pyhitysliikettä. Järjestö ei toimi krikkokuntana, vaan pitää itseään kaikkien krisitittyjen keskuudessa toimivana liikkeenä, joka painottaa seurakuntien perustamista, mentorointia ja ulkomaanlähetystä.
Järjestö kehittyi presbyteerisen papin, Albert B. Simpsonin työstä joka ryhtyi itsenäiseen evankeliointitoimintaan New Yorkissa. Vuonna 1887 Simpson kumppaneineen järjestäytyi kotimaan- ja ulkomaanlähetystä koordinoiviin järjestöihin, jotka yhdistyivät vuonna 1897.
Vuonna 2004 järjestöön kuului yli 500 000 jäsentä ja lähes 2 000 seurakuntaa Pohjois-Amerikassa. Yhdysvaltain päämaja sijaitsee Colorado Springsissä, Coloradossa. Kandan päämaja sijaitsee Willowdalessa, Ontariossa.
Kannatusalueet.
CMA:n suhteellisesti vahvimpia kannatusalueita osavaltioittain ovat Nebraska, Vermont, Minnesota, Montana ja Wyoming. Yksittäisistä kaupungeista vahvimpia ovat Hood River, Redding, Ellensburg, Los Alamos ja Ocean City.
Harry Collett

Harry Collett (s. 17. tammikuuta 2004 Lontoo) on englantilainen näyttelijä.
Arnaldo Pomodoro

Arnaldo Pomodoro (23. kesäkuuta 1926 Morciano di Romagna – 22. kesäkuuta 2025 Milano) oli italialainen kuvanveistäjä. Hänet tunnetaan käyttämistään geometrisista muodoista ja suuresta arkkitehtonisesta ilmaisusta. Kuvanveistäjä Giò Pomodoro oli hänen veljensä.
Pomodoro opiskeli aluksi maanmittausalaa Riminissä. Toisen maailmansodan jälkeen hän toimi vuoteen 1957 saakka Pesaron julkisten rakennusten restauroinnin konsultanttina. Samanaikaisesti Pomodoro opiskeli taideinstituutissa keskittyen erityisesti lavastukseen ja kultasepäntaitoon. Vuonna 1954 hän muutti Milanoon, jossa tutustui muiden muassa Enrico Bajiin, Sergio Dangeloon ja Lucio Fontanaan. Hänen ensimmäiset julkiset näyttelynsä pidettiin vuonna 1954 Firenzessä ja Milanossa. Pomodoron veistos oli ensimmäisen kerran näytteillä Milanossa vuonna 1955. 1950–1960-lukujen vaihteessa Pomodoro järjesti Yhdysvalloissa aikansa italialaisen taiteen näyttelyitä. Hän tutustui New Yorkissa Louise Nevelsoniin ja David Smithiin. Vuosina 1961–1962 Pomodoro oli Italiassa mukana perustamassa Continuità-ryhmää.
Pomodoro osallistui Venetsian biennaaliin vuonna 1964 omalla näyttelyllään ja vuonna 1988 luomallaan huoneen kokoisella installaatiolla. Vuonna 1967 hän oli edustettuna Montrealin maailmannäyttelyn italialaisessa paviljongissa. Hänen teoksiaan on 1970-luvun puolestavälistä lähtien ollut runsaasti esillä suurten museoiden näyttelyissä eri puolilla maailmaa. Pomodoro teki tilaustöinä veistoksia julkisille paikoille eri kaupunkeihin. Italian valtion lahjoittama Pomodoron työ on Yhdistyneiden kansakuntien päämajan edustalla New Yorkissa. Lisäksi hänen julkisia teoksiaan ovat muun muassa "Grande Disco" Milanon Piazza Medalla, "Column" Bocconin yliopiston kamupuksella, "Novecento" PalaLottomaticassa Roomassa ja "Sfera di San Leo" Milanon Santa Giulian asuinalueella.
Pomodoro työskenteli uransa aikana myös lavastajana teatteri- ja oopperatuotannoissa. Vuonna 1995 Italiassa perustettiin hänen johdollaan Arnaldo Pomodoro -säätiö (Fondazione Arnaldo Pomodoro).
Pomodoro sai muun muassa São Paulon biennaalin kansainvälisen veistospalkinnon (1963), Praemium Imperialen (1990) ja Italian tasavallan ansioritarikunnan suurristin (1996). Vuonna 1992 hänelle myönnettiin Dublinin Trinity Collegesta kunniatohtorin arvo.
American Baptist Churches in the USA

American Baptist Churches in the USA (lyh. ABCUSA, aik. Pohjoinen baptistikonventio (1907–1950), American Baptist Convention (1950–1973)) on yhdysvaltalainen baptistikirkkojen kirkkokunta, joka järjestäytyi vuonna 1907. Nykyisellä nimellään kirkkokunta on toiminut vuodesta 1973. Järjestö jatkaa 1700- ja 1800-luvuilla järjestäytyneiden baptistiliittojen ja -konventioiden toimintaa.
Kirkkokunta kokoontuu vuosittain ja tekee työtään eri osastojen ja yhdistysten kautta. Kirkkokunnan perusyksikköjä ovat autonomiset paikallisseurakunnat, jotka on ryhmitelty osavaltiotasolla toimiviin konventteihin. Vuonna 2020 kirkkokuntaan kuului noin 1,2 miljoonaa jäsentä ja noin 5 000 seurakuntaa. Kirkkokunnan päämaja sijaitsee Valley Forgessa, Pennsylvaniassa.
American Baptist Churches in the USA on osa liberaalia National Council of Churches-järjestöä sekä Kirkkojen maailmanneuvostoa. Järjestö on osallistunut aktiivisesti ekumeeniseen toimintaan ja työskennellyt eri baptistiryhmien välisen yhteyden tiivistämiseksi.
Oppi.
Vuonna 1998 kirkkokunta hyväksyi "American Baptist Identity Statement"-asiakirja, jossa pyrittiin tiivistämään yhdysvaltalaisia baptisteja edustava kristillinen usko. Vuonna 2005 asiakirjaa muutettiin lisäämällä siihen lausuma homoseksuaalisuudesta. Vuonna 2006 lounaisosan 300 kirkkoa äänestivät siitä, irtautuvatko ne kirkkokunnasta tämän kysymyksen vuoksi. Irtatutuneet seurakunnat muodostivat uuden liikkeen, Transformation Ministriesin ja kirkkokuntaan jäänet muodostivat vuonna 2007 uuden alueellisen järjestön, American Baptist Congregations of the Southwest and Hawaiin.
Historia.
American Baptist Churches-järjestön juuret ovat vuonna 1707 Pennsylvaniassa, Delawaressa ja New Jerseyssä järjestäytyneessä Philadelphian baptistiyhdistyksessä. Vuoteen 1800 mennessä Yhdysvalloissa oli syntynyt 48 baptistiyhdistystä, jotka ryhtyivät kansalliseen yhteistyöhön 1800-luvulla. Yhteistyötä varten perustettiin kansallisia järjestöjä tiettyihin tarkoituksiin, kuten American Baptist Publication Society (1824) ja American Baptist Home Mission Society (1832).
Etelän ja pohjoisen baptistien väliset erimielisyydet orjuudesta saivat eteläiset baptistit perustamaan vuonna 1845 eteläisen baptistkonvention. Lähetys- ja julkaisuyhdistykset jatkoivat pohjoisessa ja lännessä itsenäistä toimintaansa, kunnes niistä tuli vuonna 1907 osa pohjoista baptistikonventiota.
Suurimmat kirkot.
Seuraavat ABCUSA:n jäsenseurakunnat luokitellaan megakirkoiksi:
Kannatusalueet.
ABCUSA:n suhteellisesti vahvimpia kannatusalueita osavaltioittain ovat , Länsi-Virginia, Connecticut, Indiana ja Kansas. Yksittäisistä kaupungeista vahvimpia ovat Parkersburg-Vienna, Clarksburg, Greensburg, Scottsburg ja Parsons.
Christian Reformed Church in North America

Christian Reformed Church in North America (lyh. CRCNA tai CRC, aik. True Holland Reformed Church) on pohjoisamerikkalainen protestanttinen kirkkokunta. Vuonna 2005 kirkkokuntaan kuului yli 270 000 jäsentä ja yli 750 seurakuntaa Pohjois-Amerikassa. Yhdysvaltain päämaja sijaitsee Grand Rapidsissa, Michiganissa ja Kanadan päämaja Burlingtonissa, Ontariossa.
Oppi.
Christian Reformed Church in North America on opiltaan konservatiivinen. Kirkkokunta ylläpitää ortodoksista tulkintaa Heidelbergin katekismuksesta (1562), belgialaisesta uskontunnustuksesta (1561) ja Dordtin kaanoneista (1618–1619). Kirkkokunnan teologia ja yhteiskuntajärjestys ovat kalvinistisia. Kirkkokunnan jumalanpalvelukset järjestettiin pitkään hollannin kielellä, mutta nykyisin käytetään englantia.
Historia.
Kirkkokunta on kehittynyt ryhmästä, joka erosi vuonna 1857 Alankomaiden reformoidusta protestanttisesta kirkosta. Vuonna 1882 kirkkokunta vahvistui, kun siihen liittyi muita emäkirkosta eronneita, jotka uskoivat, että emäkirkon tulisi hylätä. Vuonna 1890 kirkkokunta yhdistyi True Reformed Dutch Church of New York and New Jerseyn kanssa, joka oli perustettu oppikiistojen vuoksi vuonna 1822 emäkirkosta eronneiden toimesta. Vuonna 1890 kirkkokunta otti käyttöön nykyisen nimensä.
Kirkkokunnan ensisijaiset jäsenet olivat taustaltaan hollantilaisia maahanmuuttajia. 1900-luvun alussa kirkkokunta perusti seurakuntia myös Kanadaan.
Kannatusalueet.
CRCNA:n suhteellisesti vahvimpia kannatusalueita osavaltioittain ovat Michigan, Iowa, Etelä-Dakota, Minnesota ja Montana. Yksittäisistä kaupungeista vahvimpia ovat Oskaloosa, Pella, Grand Rapids-Kentwood, Cadillac ja Willmar.
Britannian evankelinen allianssi

Britannian evankelinen allianssi () on brittiläinen kristillisten kirkkojen, yhteisöjen ja yksityishenkilöiden yhdistys, joka toimii evankelioimistyön parissa. Evankelinen allianssi on järjestäytynyt Lontoossa vuonna 1846.
Evankelisen allianssin yli 70 jäsenjärjestöä toimivat täydellisen autonomisesti, mutta noudattavat yhteistä opillista perustaa. Evankelinen allianssi pyrkii yhdessä sisarjärjestöjensä kanssa korostamaan Englannin kirkon reformoitua luonnetta ja edistää kirkon yhtenäisyyttä ja sen evankelisia suuntauksia. Evankelinen allianssi julkaisee "IDEA"-lehteä. Järjestön päämaja sijaitsee Lontoossa.
Oppi.
Evankelisen allianssin oppi kiteytyy vuonna 1846 Lontoossa hyväksyttyihin yhdeksään artiklaan. Näitä oppikohtia ovat Raamatun kirjoitusten jumalallinen inspriaatio, auktoriteeti ja riittävyys; oikeus ja velvollisuus yksityisten tuomioiden tulkintaan; jumaluuden ykseys ja kolminaisuus; ihmisluonnon täydellinen turmeltuneisuus; Jumalan Pojan ylösnousemus ja sovitustyö kaikkien ihmisten syntien tähden; syntisten vanhurskauttaminen yksin uskon kautta; Pyhän hengen toiminta pyhittäjänä; sielun kuolemattomuus, ruumiin ylösnousemus ja Kristuksen suorittama lopullinen tuomio sekä kristillisten virkojen jumalallinen perusta.
Historia.
Evankelinen allianssi järjestäytyi Lontoossa vuonna 1846 protestanttisten johtajien kansainvälisessä konferenssissa vastareaktiona anglikaanisten ja brittiläisten kirkonjohtajien toimesta roomalaiskatolista perintöä korostaneelle Oxfordin liikkeelle. Evankelinen allianssi perustettiin vastustamaa katolilaisuuden etenemistä ja puolustamaan reformoitujen kirkkojen uskonnonvaputta ja evankelista toimintaa. Vuoden 1846 perustamiskokoukseen osallistui noin 800 edustajaa yli 50 Euroopan ja Amerikan kirkkokunnasta. Tämän jälkeen kansainvälisiä kokouksia pidettiin muutaman vuoden välein.
Evankelinen allianssi laajentui useisiin maihin, vaikka se olikin alkuvaiheessa aktiivisin Isosssa-Britanniassa. Vuonna 1867 järjestäytynyt Yhdysvaltain osasto syrjäytettiin Federal Council of Churches of Christin toiminassta, jonka perustamisessa se oli ollut mukana. Evankelinen allianssi toimii 1800-luvulla aktiivisesti kristillisen vapauden ja uskonnollisen suvaitsevaisuuden edistämiseksi.
Evankelisen allianssin perustamiskokouksesssa perustettiin yleinen rukousviikko, jota vietetään tammikuun ensimmäisellä täydellä viikolla. Evankelisen allianssin koko ja vaikutusvalta vähenivät 1900-luvun aikana, mutta se jatkoi toimintaansa Isossa-Britanniassa ja osallistui aktiivisesti erilaisiin valtakunnaliisiin evankelioimiskampanjoihin. Vuonna 1951 Evankelinen allianssi ja yhdysvaltalainen National Association of Evangelicals perustivat Maailman evankelisen allianssin, jonka tarkoituksena oli tiivistää yhteisöllisyyttä ja yhteistyötä maailmanlaajuisen evankelisen lähetystyön saralla.
Evankelinen allianssi elpyi uudelleen 1980-luvulla ja se nousi jälleen merkittäväksi Ison-Britannian evankelikaalien kattojärjestöksi.
Oxfordin liike

Oxfordin liike oli 1800-luvulla erityisesti Oxfordin yliopistossa toiminut liike, joka pyrki uudistamaan Englannin kirkkoa roomalaiskatolisen ajattelun pohjalta vastareaktiona kirkon protestanttisille suuntauksille. Liikkeen näkökulmasta anglikaaninen kirkko oli historiansa ja identiteettinsä puolesta todellinen katolinen kirkko.
Oppi.
Oxfordin liikkeen ajatukset julkaistiin yhdeksässäkymmenessä "Tracts for the Times"-julkaisussa vuosina 1833–1841. Julkaisun toimittaja oli John Henry Newman, joka toimitti koko sarjan ja kirjoitti yhteensä 24 traktaattia. Traktaattien kannattajat väittivät katolisen kirkon opillisen auktoriteetin olevan ehdoton. Katolisuuden käsiteenä he pitivät sitä, mikä oli uskollista varhaisen ja jakamattoman kirkon opetukselle. Liikkeen kannattajat pitivät Englannin kirkkoa tällaisena katolisena kirkkona.
Historia.
Tausta.
Oxfordin liikkeen taustalla oli muutos valtion ja Englannin kirkon välisissä suhteissa vuosina 1828–1832. Lainsäädännössä oli tapahtunut muutos, jonka myötä kunnallisten ja valtion viranhaltijoiden velvollisuus vastaanottaa ehtoollinen Englannin kirkossa kumottiin ja aikaisemmin roomalaiskatolisille asetetut rajoitukset poistettiin. Tämän johdosta näytti mahdolliselta, että Englannin kirkon asema saatettaisiin lakkauttaa. Tämän vuoksi monet anglikaanit halusivat vakuuttaa, että Englannin kirkko ei ollut riippuvainen valtiosta, vaan se sai arvovaltansa kristillisen totuuden opettamisesta ja sen piispojen apostolisesta suksessiosta.
Kehitys.
Oxfordin liike ajautui nopeasti teologisiin, sielunhoidollisiin ja hartauteen liittyviin kiistakysymyksiin. Osa liikkeen kannattajista siirtyi vähitellen roomalaiskatolisen opin piiriin ja monista traktaattien ajatuksista syntyi kiistoja. Vuonna 1845 John Henry Newman siirtyi roomalaiskatoliseen kirkkoon ja monet noudattivat hänen esimerkkiään.
Keble ja Pusey pysyivät Oxfordin liikkeen johtajina ja vähitellen liike sai vaikutusvaltaa koko Englannin kirkossa. Liikkeen toiminnan seurauksena olivat seremonioiden ja rituaalien lisääntyminen kirkon jumalanpalveluksissa, anglikaanisten luostariyhteisöjen perustaminen sekä sielunhoidolliseen toimintaan koulutettu papisto.
Johtajat.
Oxfordin liikkeen johtajia olivat pappi ja myöhemmin roomalaiskatolisuuteen kääntynyt kardinaali John Henry Newman (1801–1890), pappi Richard Hurrell Froude (1803–1836), pappi ja runoilija John Keble (1792–1866) sekä pappi ja Oxfordin professori Edward Bouverie Pusey (1800–1882).
Samuel Iling-Junior

Samuel Iling-Junior (s. 4. lokakuuta 2003 Lontoo) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Hän edustaa Englannin mestaruussarjassa pelaavaa West Bromwich Albionia lainalla Englannin Valioliigan Aston Villasta.
Seurajoukkueura.
Iling-Junior on Chelsean kasvatti. Hän liittyi Chelsean junioriakatemiaan 8-vuotiaana ja pelasi seurassa yhdeksän vuotta. Syyskuussa 2020 Iling-Junior siirtyi Chelseasta italialaiseen Juventukseen.
Iling-Junior debytoi Juventuksen edustusjoukkueessa 21. lokakuuta 2022 Serie A- ottelussa Empolia vastaan, jossa hän tuli vaihdosta kentälle Filip Kostićin tilalle ottelun 85. minuutilla. Ensimmäisen maalinsa Juventuksen pelaajana Iling-Junior teki 7. toukokuuta 2023 Serie A -ottelussa Atalantaa vastaan. Iling-Junior pelasi Juventuksessa kaudella 2022–2023 12 pääsarjaottelua. Mestarien liigassa hän pelasi yhden ottelun ja Eurooppa-liigassa neljä ottelua. 
Kaudella 2023–2024 Iling-Junior pelasi Serie A:ssa 24 ottelua, joista neljä avauskokoonpanossa, ja teki niissä yhden maalin. Iling-Junior voitti toukokuussa 2024 Italian cupin, jonka loppuottelussa hän pelasi täydet minuutit.
Heinäkuussa 2024 Iling-Junior siirtyi Juventuksesta englantilaiseen Aston Villaan 14 miljoonan euron siirtosummalla. Hän allekirjoitti seuran kanssa viisivuotisen sopimuksen. Iling-Junior lainattiin elokuussa 2024 italialaisseura Bolognaan kauden loppuun kestävällä lainasopimuksella. Hän pelasi Bolognassa kaudella 2024–2025 seitsemän Serie A:n ottelua ja kahdeksan Mestarien liigan ottelua, joissa hän teki kaksi maalia: ensimmäisen 14. syyskuuta 2024 Serie A:ssa Comoa vastaan ja toisen 21. tammikuuta 2025 Mestarien liigassa Borussia Dortmundia vastaan, joka oli myös ottelun voittomaali. 
Helmikuussa 2025 Iling-Juniorin lainasopimus Bolognassa purettiin ja hän siirtyi loppukaudeksi lainalle Englannin mestaruussarjan Middlesbrough’n. Iling-Junior pelasi kevätkaudella 2025 Middlesbrough’ssa 16 ottelua, joissa hän teki yhden maalin ja antoi kaksi maalisyöttöä.
Syyskuussa 2025 Iling-Junior siirtyi kauden loppuun ulottuvalla lainasopimuksella Mestaruussarja-seura West Bromwich Albioniin.
Maajoukkueura.
Iling-Junior edusti Englantia junioritasolla ensimmäistä kertaa vuonna 2018. Hän voitti vuonna 2022 alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden ja vuonna 2025 alle 21-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden.
Muuta.
Iling-Juniorin vanhemmat ovat kotoisin Kongon demokraattisesta tasavallasta.
Benjamin Stendahl

Benjamin Stendahl (s. 20. kesäkuuta 1999 Espoo) on suomalainen pikajuoksija. Hänen päälajinsa on 400 metrin juoksu. Stendahl edustaa Porvoon Akillesta. Vuoteen 2018 asti hän edusti Esbo IF:ää. Hänen valmentajansa on Lars Fagerholm.
Kalevan Kisoissa hän on saavuttanut pronssia 400 metrillä vuonna 2024. Viestijuoksun SM-kilpailussa hän on saavuttanut pronssia 4 × 100 metrillä vuonna 2018 ja 4 × 400 metrillä vuonna 2022.
Aikuisten Suomi–Ruotsi-maaottelussa Stendahl sijoittui 400 metrillä viidenneksi vuonna 2024 ja 400 metrin aitajuoksussa neljänneksi samana vuonna. 4 × 400 metrin viestissä hän sijoittui toiseksi 2022 ja 2024.
Henkilökohtaiset ennätykset.
Ulkoradat
Sisäradat
Kristinusko Andorrassa

Tämä artikkeli kertoo kristinuskosta Andorrassa. Kristinusko on Andorran suurin uskonto. Andorran väestöstä 89,5 prosenttia kuuluu roomalaiskatoliseen kirkkoon. Muita Andorrassa toimivia kristillisiä ryhmiä ovat anglikaanit, seitsemännen päivän adventistit, uusapostolinen kirkko, Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkko ja Jehovan todistajat.
Tunnustuskunnat.
Katolinen kirkko.
Perustuslaissa on tunnustettu katolisen kirkon erityisasema maan perinteiden mukaisesti, ja katolisen kirkon elimillä on täysi oikeudellinen asema oman tunnustuksensa mukaisesti. Andorra kuuluu Urgellin hiippakunnan alaisuuteen, ja Urgellin piispa on toinen Andorran ruhtinaskumppaneista yhdessä Ranskan presidentin kanssa. 
Katolisella kirkolla on erityisoikeuksia, joita muilla kristillisillä kirkoilla ei ole. Katolisen uskon opetus on vapaaehtoista julkisissa kouluissa. Katolinen kirkko tarjoaa uskonnopettajia uskonnonopetukseen, ja hallinto tarjoaa julkisissa kouluissa tilan katolisen uskonnon opetukselle ja maksaa opettajien palkat. Hallitus on maksanut kahdeksan paikallisessa kirkossa palvelvan katolisen papin palkat ja on myöntänyt kaikille ulkomaisille katolisille papeille työluvan niin kauan, kuin he ovat hoitaneet tehtäviään maassa.
Yhteiskunnallinen asema.
Andorran perustuslaisssa taataan mielipiteen- ja uskonnonvapaus. Perustuslaki kieltää uskontoon perustuvan syrjinnän. Katolisen kirkon lisäksi muilla kirkkokunnilla ei ole oikeudellista asemaa uskonnollisina ryhminä, vaan ne rekisteröidään yleishyödyllisinä kulttuurijärjestöinä. Katoliset perinteet, kuten pappien toimittamat siunaukset ja messun pitäminen, ovat osa monia valtiollisia juhlallisuuksia.
SMS Falke (1891)

SMS Falke oli Saksan keisarikunnan laivaston Buzzard-luokan 4. luokan risteilijä.
Valmistus.
Alus tilattiin Kaiserliche Werft Kieliltä, missä köli laskettiin tammikuussa 1890 telakkanumerolla 19. Alus laskettiin vesille 4. huhtikuuta 1891 ja otettiin palvelukseen 14. syyskuuta. Alus oli 7. lokakuuta valmis koeajoihin, jotka saatiin päätökseen kuukauden loppuun mennessä. 
Palvelus.
Koeajojen päätyttyä alus makasi ankkurissa, kunnes se elokuussa 1892 osallistui kesän sotaharjoitukseen. Alus lähetettiin lokakuussa Länsi-Afrikkaan, missä se vapautti tykkivene "SMS Habichtin". Alus kohtasi 31. joulukuuta tykkivene "SMS Hyänen" Dualassa. Ne tekivät alkuvuoden 1893 tutkimusmatkoja ja määrittivät rajoja, joista oli sovittava Portugalin ja Britannian kanssa. Niiden tehtävänä oli myös hakea paikka pääkaupungin, Windhoekin, tarvitsemalle satamalle.
Alus osallistui Liberian levottomuuksien aikana touko-kesäkuussa Saksan etujen valvontaan alueella, kunnes se sai määräyksen siirtyä Apiaan Tyynellemerelle. Alus saapui 8. helmikuuta 1894 Melbourneen ja kohtasi "SMS Buzzardin" ja "SMS Möwen" Sydneyssä, jossa järjestettiin tykistöharjoitus. Alus saapui 16. huhtikuuta Apiaan, missä se oli lokakuuhun Sydneyyn lähtöön saakka. Alus huollettiin Sydneyssä ja uudelleen heinäkuussa 1895 sekä 4. helmikuuta - 4. huhtikuuta 1896.
Alus oli siirtomaissa vuoteen 1907. Se poistettiin alusluettelosta 25. lokakuuta 1912 ja romutettiin 1913 Danzigissa.
Konservatiivinen manifesti

Konservatiivinen manifesti () oli vuonna 1937 julkistettu New Deal -ohjelman vastainen poliittinen manifesti. Konservatiivisessa manifestissa vaadittiin loppua velanotolle, verojen alentamista, valtion liike-elämään puuttumisen ja yksityisten yritysten kanssa kilpailemisen lopettamista, ammattiyhdistysliikkeen vallan supistamista sekä loppua etuisuusohjelmille, jotka palkitsivat työttömyydestä ja toimettomuudesta.
Tausta.
Konservatiivisen manifestin taustalla oli senaattori Josiah Bailey, joka oli huolissaan presidentti Franklin Delano Rooseveltin New Deal -ohjelmasta, jonka hän näki vievän Yhdysvaltoja kohti kollektivismia. Bailey uskoi, että hallinnon kasvulle oli asetettava rajoja. Taloudellisen laman aikaan republikaanit ja konservatiiviset demokraatit muodostivat koalition Rooseveltin pyrkimyksiä vastaan. Roosevelt asetti vastuun taloudellisesta taantumasta selviämiseksi liike-elämälle, mutta ei kuitenkaan tarjonnut talouden elvytyssuunnitelmaa tai poistanut rajoituksia taloudelliselta kehitykseltä.
Bailey edisti puoluerajat ylittävää vastustusta New Deal -ohjelmia vastaan. Tätä varten laadittiin konservatiivinen manifesti, joka toimi suunnitelmana talouden elvyttämiseksi ja jossa tarjottiin käytännöllisiä ratkaisuja. Manifestin laatiminen tehtiin hiljaisuudessa, mutta lopulta tieto vuoti julkisuuteen. Poliittisten seurausten pelossa monet senaattorit kielsivät osallistuneensa konservatiivisen manifestin laatimiseen. Bailey otti vastuun manifestin laatimisesta. Hänen mielestään Rooseveltin vastuulla oli auttaa asianmukaisen tasapainon luomisessa yritysten ja hallinnon välillä. Bailey muistutti Rooseveltiä siitä, että puoluerajat ylittävä vastustus kollektivisoinnille oli mahdollista.
Vaatimukset.
Konservatiivisen manifestin keskeiset vaatimukset olivat: 
Vaikutukset.
Vaikka konservatiivinen manifesti ei yltänyt tavoitteisiinsa New Dealin purkamisesta, tarjosi se kuitenkin konservatiiveille keinoja joidenkin New Deal -ohjelmien torppaamiselle. Historioitsija Douglas Carl Abramsin mukaan Baileyn vastustus antoi pohjaa toisen maailmansodan jälkeiselle konservatismille sekä kahden puolueen väliselle kilpailulle Pohjois-Carolinassa.