tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Gabriella Verrasztó

 Gabriella Verrasztó (s. 25. lokakuuta 1961 Budapest) on unkarilainen uimari. Hän edusti Központi Sportiskola Sportegyesüle -seuraa.
Verrasztó sijoittui 100 metrin selkäuinnissa seitsemänneksi Calin MM-kilpailuissa 1975. Montrealin olympialaisissa 1976 hän karsiutui 100 ja 200 metrin selkäuinnin alkuerissä. Hän oli 200 metrin selkäuinnissa seitsemäs Jönköpingin EM-kilpailuissa 1977 ja kahdeksas Länsi-Berliinin MM-kilpailuissa 1978.
Myös Gabriella Verrasztón veli Zoltán Verrasztó, veljentytär Evelyn Verrasztó ja veljenpoika Dávid Verrasztó ovat olympiauimareita.
Martin Bucer

Martin Bucer tai Butzer () oli saksalainen uskonpuhdistaja, joka pyrki yhdistämään luterilaisia ja reformoituja uskonpuhdistuksen haaroja. 
Bucer oli Lutherin ja Melanchthonin jälkeen vaikutusvaltaisin saksalainen reformaattori. Hän on myös yhdistävä tekijä Saksan ja Englannin uskonpuhdistuksen välillä.
Elämä.
Bucer syntyi vuonna 1491 Schlettstadtissa Elsassissa. Vuonna 1506 hän liittyi dominikaaneihin, ja hänet lähetettiin opiskelemaan Heidelbergiin. Siellä hän tutustui Erasmuksen ja Lutherin kirjoituksiin. Bucer hylkäsi katolisen kirkon, alkoi kannattaa uskonpuhdistuksen oppeja ja meni naimisiin nunnan kanssa. 
Bucer toimi Pfalzin vaaliruhtinaan hovisaarnaajana ja vuonna 1522 pastorina Landstuhlissa Pfalzin alueella, ja matkusteli siellä saarnaamassa uskonpuhdistusta. Hänen ekskommunikoitiin katolisesta kirkosta vuonna 1523, jolloin Bucer siirtyi Strassburgiin. Englannin kuningas Henrik VIII kysyi Bucerilta neuvoja erotessaan Katariina Aragonialaisesta. 
Ehtoollisen sakramentin kysymyksessä Bucerin mielipiteet olivat lähellä Ulrich Zwinglin oppia ehtoollisen vertauskuvallisuudesta, mutta hän halusi ylläpitää varhaisen protestanttisen liikkeen yhtenäisyyttä luterilaisten kanssa, etenkin Zwinglin kuoleman jälkeen, ja pyrki muotoilemaan Etelä-Saksan ja Sveitsin luterilaisia ​​ja reformoituja yhdistävän Confessio Tetrapolitana -uskontunnustuksen Wolfgang Capiton kanssa. Buceria syytettiin tästä syystä opillisesta epäselvyydestä. Bucerin ponnisteluista huolimatta Marburgin uskontokeskustelussa (1529), jossa keskusteltiin Lutherin ja Zwinglin eriävistä näkemyksistä, erityisesti ehtoollisopista, ei saatu aikaan sovintoa. Bucerin ja Melanchthonin yhteinen yritys tuoda uskonpuhdistus Kölnin arkkihiippakuntaan epäonnistui vuonna 1542. 
Vuonna 1548 Bucer lähetettiin Augsburgiin allekirjoittamaan Augsburgin interim -sopimus katolisten ja protestanttien välillä. Bucer vastusti voimakkaasti katolisten ja protestanttien yhteystyötä, ja hän pakenikin Strassburgista Englantiin Cranmerin kutsusta vuonna 1549. Englannissa hän toimi teologian professorina Cambridgen yliopistossa, ja hän osallistui Book of Common Prayer -kirkkokäsikirjan tarkastamiseen. Cranmer kysyi usein hänen mielipidettään kirkollisista asioista, erityisesti kirkollisia pukuja koskevassa kiistassa. Bucer kuoli Englannissa 27. helmikuuta 1551. Katolisen kuningatar Marian aikana hänen jäännöksensä kaivettiin esiin ja poltettiin, ja hänen hautansa purettiin vuonna 1556, mutta kuningatar Elisabet pystytti haudan uudelleen vuonna 1560.
Eufrasiuksen basilika

Eufrasiuksen basilika () on roomalais-katolinen basilika Porečissa Kroatiassa. Poikkeuksellisen eheänä säilynyt rakennuskokonaisuus on esimerkki Bysantin valtakunnan varhaiskristillisestä arkkitehtuurista Välimeren alueella. Eufrasiuksen basilikan uskonnollisten rakennusten kokonaisuus liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1997. 
Historia ja nykypäivä.
Rakennusten historia.
Ensimmäiset kirkot nykyisen Porečin alueelle rakennettiin 300–500 -luvuilla, kun kaupunki oli nimeltään Parentium roomalaisessa Istrian provinssissa. Eufrasiuksen basilikan varhaisin osa on ajoitettu vuoteen 313.
Nykyinen kirkkorakennus rakennettiin 500-luvulla piispa Eufrasiuksen toimeksiannosta. Samassa yhteydessä kirkon ympärille rakennettiin ryhmä muita rakennuksia: atrium-rakennus, kastekappeli, suuri piispan palatsi ja pieni muistokappeli. Rakennukset koristeltiin Bysantin kultakaudelle tyypillisesti mosaiikeilla, alabasterilla, marmorilla, helmiäisellä ja stukkolla. Myöhemmin rakennuskokonaisuuteen lisättiin "Kanonika"-rakennus 1257, pieni sakasti 1400-luvulla, kellotorni 1500-luvulla ja kaksi pienempää kappelia 1600- ja 1800-luvuilla.
1700-luvulla rakennusryhmä oli huonossa kunnossa ja silloisen piispa Negrin toimeksiannosta kirkkorakennus restauroitiin. Vuonna 1866 romahdusvaarassa oleva atrium rakennettiin suurelta osin uudestaan. 1900-luvulla rakennuskokonaisuutta restauroitiin vuosina 1929–1939. Rakennusten tuorein laajamittainen restaurointi aloitettiin vuosina 1994–1996 ja rakennuksia on restauroitu vähitellen siitä lähtien.
Arkkitehtuuri.
Basilika on nykyisin kiinteä osa Porečin historiallista keskustaa. Rakennuskokonaisuuteen kuuluvat kirkkorakennus, muistokappeli, narteksh-eteishalli, atrium-rakennus, kahdeksankulmion muotoinen kastekappeli ja piispan palatsi. Euphrasiuksen basilika tunnetaan erityisesti rikkaista ja suurelta osin yhtenäisinä säilyneistä mosaiikeistaan.
Katedraalin sisäänkäynti johtaa vanhan tien päälle rakennetun atrium-rakennuksen ja varhaiskristillisille kirkkorakennuksille tyypillisesti narteksh-eteishallin lävitse. Kirkkorakennuksessa on kolme käytävää. Suurta pääkäytävää reunustavat yhdeksän marmoripylvään rivistöjen erottamat sivukäytävät. Kirkkokäytävien seinillä ei ole koristemaalauksia, mutta kirkon apsis on koristeltu mosaiikeilla. Apsista reunustavat marmorista veistetyt penkit.
Kahdeksankulmainen puukattoinen kastekappeli on alun perin rakennettu ennen Euphrasiusta. Piispan palatsirakennus on vain osittain alkuperäisessä kunnossa. Kirkkorakennuksen pohjoispuolella sijaitseva yksikerroksinen rakennus on yhdistetty kirkkorakennukseen kapealla käytävällä. Rakennuksessa piispa otti vastaan sekä kirkollisia että maallisia vieraita.
Compassion International

Compassion International vuonna 1952 perustettu kristillinen kehitysyhteistyöjärjestö. Compassionin toiminta keskittyy kummilapsitoimintaan. Compassion toimii 25 maassa ja yhteistyössä yli 8000 kirkon kanssa. Compassion toimii erityisesti köyhyyden kierteen katkaisemisen eteen. Järjestön avun piirissä on yli 2 miljoonaa ihmistä.
Compassionin perustaja on yhdysvaltalainen Everett Swanson. Järjestö sai alkunsa Swansonin halusta auttaa 35 Korean sodan orpolasta.
Toiminta.
Compassion International tekee työtä paikallisten kirkkojen kautta tarjotakseen kehitysohjelmia lapsille. Compassionin tavoitteena on nostaa lapsia ylös taloudellisesta, fyysisestä, sosiaalisesta ja hengellisestä köyhyydestä. Compassion International pyrkii kasvattamaan vastuullisia ja krisitittyjä aikuisia. Compassion International kertoo puhuvansa köyhien lasten puolesta, esimerkiksi tiedottamalla, motivoimalla ja antamalla työkaluja lasten puolustajina toimimiseen.
Luettelo televisiosarjan The Mandalorian jaksoista

"The Mandalorian" on George Lucasin luomaan "Tähtien sota" -universumiin sijoittuva televisiosarja. Sen ensimmäinen jakso julkaistiin 12. marraskuuta 2019 Disney+-suoratoistopalveluun, joka avattiin samana päivänä. Loput ensimmäisen tuotantokauden jaksot julkaistiin viikoittain 15. marraskuuta 2019 alkaen ja kauden päätösjakso julkaistiin 27. joulukuuta 2019. Toisen tuotantokauden jaksot julkaistiin palveluun viikoittain 30. lokakuuta 2020 alkaen. Kolmannen tuotantokauden jaksot julkaistiin palveluun viikoittain 1. maaliskuuta 2023 alkaen.
Jaksot.
&lt;onlyinclude&gt;&lt;/onlyinclude&gt;
Lonkka (kylä)

Lonkka oli pieni kylä Vienan Karjalassa aivan rajan tuntumassa. Kylän perustaja Vaassila Karjalainen oli muuttanut Suomesta Vuonniseen ja täältä yksinäiselle vaaralle neljä peninkulmaa luoteeseen. Kylä ei koskaan kasvanut suureksi, ja vuoden 1905 väestönlaskennan mukaan siellä oli 7 taloa, mutta vain 6 asukasta.
Elias Lönnrot kävi kylässä viidennellä ja seitsemännellä runonkeräysmatkallaan vuosina 1834 ja 1836. Tunnetuin lonkkalainen runonlaulaja oli Martiska Karjalainen. Tämä osasi Vienassa harvinaisia runoja, kuten Ruotuksen virren, Rajasotarunon, Ison härän runon ja Kuolonsanomat, joista viimeisestä tuli lisäys Kalevalan toisen laitoksen Kullervo-jaksoon.
Sándor Wladár

Sándor Wladár (s. 19. heinäkuuta 1963 Budapest) on unkarilainen selkäuinnin olympiavoittaja, Euroopan-mestari ja MM-mitalisti. Hän edusti Központi Sportiskola -seuraa ja on pituudeltaan 184 cm. 
Wladár saavutti nuorten EM-kilpailuissa 1978 kultaa 100 ja 200 metrin selkäuinnissa sekä pronssia 200 metrin sekauinnissa. Saman vuoden Länsi-Berliinin MM-kilpailuissa hän sijoittui 200 metrin selkäuinnissa kuudenneksi. Hän teki 200 metrin selkäuinnissa pitkien ratojen (50 m) Euroopan ennätyksen kahdesti Budapestissa vuonna 1980: 15. maaliskuuta hän ui ajan 2.01,78 ja 28. kesäkuuta 2.01,72.
Wladár voitti olympiakultaa 200 merin selkäuinnissa Moskovassa 1980 ajalla 2.01,93. Lisäksi hän sijoittui viidenneksi 100 metrin selkäuinnissa ja kuudenneksi 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Hän voitti Splitissä 1981 Euroopan-mestaruuden 100 metrin selkäuinnissa ajalla 56,72 ja 200 metrin selkäuinnissa Euroopan ennätysajalla 2.00,80. Hänet valittiin 1981 Unkarin vuoden miesurheilijaksi sekä "Swimming World magazine"ssa Euroopan vuoden uimariksi.
Wladár saavutti Guayaquilin MM-kilpailuissa 1982 hopeaa 200 metrin selkäuinnissa ajalla 2.01,31 ja sijoittui neljänneksi 100 metrin selkäuinnissa. Rooman EM-kilpailuissa 1983 hän sai hopeaa 200 metrin selkäuinnissa ajalla 2.10,61, sijoittui neljänneksi 100 metrin selkäuinnissa ja 400 metrin sekauinnissa sekä viidenneksi 200 metrin sekauinnissa.
Wladár saavutti 22 Unkarin-mestaruutta: 50 metrin selkäuinnissa vuonna 1985, 100 metrin selkäuinnissa 1981–1984, 200 metrin selkäuinnissa 1979–1984, 100 metrin vapaauinnissa 1984, 200 metrin vapaauinnissa 1980, 200 metrin sekauinnissa 1982–1983, 400 metrin sekauinnissa 1981–1983, 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä 1984, 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä 1981–1982 ja 4 × 100 metrin sekauintiviestissä 1982. Uintiuransa jälkeen hän pelasi vesipalloa Újpesti Dózsassa 1985–1987, ja voitti Unkarin-mestaruuden 1986..
Ruosterintasirkku

Ruosterintasirkku ("Poospizopsis caesar") eli aiemmalta nimeltään isokerttusirkku on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö.
Ruosterintasirkku voi kasvaa noin 19 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Ruosterintasirkun pää on harmaa lukuun ottamatta mustaa otsaa ja pään sivuja sekä valkoista silmäkulmajuovaa. Linnun selkä, siivet ja kyljet ovat harmaat. Lajin kurkku on valkoinen, rinta sekä alaperä ovat punaruskeat. Ruosterintasirkku on vatsastaan valkoinen.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Ruosterintasirkkua tavataan ainoastaan Perusta. Lajin elinympäristöä ovat vuoriston pensaikot ja matalakasvuiset metsät useimmiten 2 500–3 800 metrin korkeudella. Ruosterintasirkku liikkuu yksin tai pareittain lähellä maata.
Ewa Pobłocka

Ewa Pobłocka (s. 21. marraskuuta 1957 Chełmno) oli puolalainen pianisti.
Pobłocka opiskeli pianonsoittoa Zbigniew Śliwińskin ja Jerzy Sulikowskin johdolla Gdańskin Stanisław Moniuszko -musiikkiakatemiassa, josta valmistui vuonna 1981. Hän täydensi opintojaan Hampurissa Conrad Hansenin johdolla vuosina 1979–1982. Vuonna 1980 Pobłocka sai viidennen palkinnon ja radion palkinnon parhaasta masurkkaesityksestä Varsovan kansainvälisessä Frédéric Chopin -pianokilpailussa. Syyskuussa 1990 hän avasi Varsovan syksy -nykymusiikkifestivaalin Andrzej Panufnikin pianokonserton Puolan-ensiesityksellä. Vuosi myöhemmin hän teki samasta teoksesta ensimmäisen levytyksen säveltäjän itsensä johtaman Lontoon sinfoniaorkesterin kanssa. Pobłocka teki ensilevytyksen myös Witold Lutosławskin konsertosta ja avasi samalla teoksella Unescon 50-vuotisjuhlallisuudet Pariisissa helmikuussa 1995. Vuonna 1995 hän kantaesitti Radio Francen tilaaman, hänelle itselleen omistetun Paweł Szymańskin pianokonserton. 
Vuonna 2000 Pobłocka aloitti opettamisen Bydgoszczin Feliks Nowowiejski -musiikkiakatemiassa. Vuonna 2007 hän sai professorin arvonimen. Hän on pitänyt mestarikursseja Calgaryssa sekä Tokiossa ja toiminut tuomarina monissa kilpailuissa, kuten vuoden 2005 kansainvälisessä Frédéric Chopin -pianokilpailussa. Pobłockalle on myönnetty Polonia Restituta -ritarikunnan risti. Hänen äitinsä oli laulaja Zofia Janukowicz-Pobłocka.
Tallinnan kulttuuriyön festivaali

Tallinnan kulttuuriyön festivaali () tai Kulttuuriyön festivaali, Tallinna (), myös Kulttuuriyö () on vuosittain elokuun viimeisenä lauantaina iltapäivästä keskiyöhön järjestettävä konsertteja, esityksiä, museo- ja gallerianäyttelyjä, opastettuja temaattisia kävelykierroksia ja työpajoja sisältävä kulttuuriohjelma Tallinnassa, Virossa. 
Kulttuuriyö on yksi elokuun odotetuimpia monipuolisia tapahtumia Tallinnassa. Festivaalitoiminta alkaa iltapäivällä erilaisilla konserteilla, galleria- ja museonäyttelyjen tarjonnalla ja kestää iltamyöhään asti. Tapahtumat järjestetään niin Tallinnan vanhassakaupungissa kuin muissa kaupunginosissa ja ohjelmaa riittää kaikenikäisille. Perinteisesti on useita pienempiä sisäpihakonsertteja ja kaupunkimatkojen teemana voi olla historioitsijoiden kertomuksia Tallinnan mm. rikollisesta menneisyydestä, rikoksista ja rangaistuksista vanhassa Revalissa. Suurin osa kulttuuriyön ohjelmista on ilmaisia ja työpajoihin ja kaupunkikierroksiin vaaditaan ennakkorekisteröinti.
Kaisa Astikainen

Kaisa ”Kaika” Astikainen (s. 1982 Punkaharju) on itäsuomalaislähtöinen tuottaja ja elokuvantekijä, joka on työskennellyt suomalaisissa elokuvissa ja tv-draamasarjoissa vuodesta 2006. Astikainen kirjoitti yhdessä Anne Puolanteen kanssa oppaan "EKOSETTI – opas ekologisesti kestävämpään audiovisuaaliseen tuotantoon". Astikainen on valmistunut elokuvatuotannon maisteriksi elokuvataiteen laitokselta Aalto-yliopistosta vuonna 2016 lopputyöllä ”Vihreä elokuvanteko – ideologia, edelläkävijät ja käytännöt”. Hän aloittanut tohtoriopintonsa samassa opinahjossa ja samalla aiheella syyskuussa 2019. 
Vuonna 2016 valmistui Astikaisen käsikirjoittama, ohjaama ja tuottama elokuva "Toivola", joka voitti muun muassa Tampereen elokuvajuhlien opiskelijapalkinnon ja elokuvan laatutuen. "Toivola" palkittiin myös muun muassa Hanoin kansainvälisellä elokuvafestivaalilla vuonna 2016 lyhytelokuvan tuomaristopalkinnolla. ”Lyhytdokumenttielokuva kertoo pienen itäsuomalaisen maitotilan viimeisestä vuodesta. Se on elokuva karjaonnesta, arjen rikkaudesta ja luopumisen haikeudesta.”
Astikainen on työskennellyt kestävyyskoordinaattorina elokuvatuotantoyhtiö Bufolla 2018−2019.
Vapaa-ajallaan Astikainen harrastaa maata pitkin matkailua, vegaaniruokien kokkailua sekä metsissä samoilua synnyinseudullaan Punkaharjulla.
Jean de La Bruyère

Jean de La Bruyère (16. elokuuta 1645 Pariisi, Ranska – 10. toukokuuta 1696 Versailles, Ranska) oli ranskalainen kirjailija, jonka teosta "Les Caractères ou les Mœurs de ce siècle" (1688) on pidetty ranskankielisen kirjallisuuden mestariteoksena. Ranskan arvostetuimpiin kirjailijoihin kuuluvana hän sai runsaasti jäljittelijöitä.
Nuoruus.
La Bruyère syntyi arvostettuun pariisilaiseen porvarisperheeseen. Hän oli ensin asianajajana parlamentissa ja siirtyi sitten rahastonhoitajaksi Caenin veropiiriin. Vuonna 1684 hän pääsi Jacques Bénigne Bossuet'n välityksellä Bourbonin herttuan kotiopettajaksi. Herttuan isoisän Louis II Condén kuoltua vuonna 1685 La Bruyèren opetustoiminta lakkasi, mutta hän jäi edelleen oppilaansa isän taloon ja toimitti muun muassa jossain määrin kirjastonhoitajan ja sihteerin tehtäviä. 
Kirjailijana.
Oleskelu itsepäisen ja oikullisen ruhtinaan talossa tarjosi La Bruyèrelle tilaisuuden monipuolisesti tutustua hovipiireissä liikkuvien henkilöiden luonteisiin, toimintaan ja elämään. Vuoden 1688 alussa La Bruyère julkaisi kuuluisan teoksensa "Les Caractères ou les Mœurs de ce siècle". Siinä Theofrastoksen teoksen "Luonteita" ranskankielistä käännöstä seurasi kuusitoista lukua, joilla oli sellaisia otsikoita kuin "Hengentuotteista", "Persoonallisesta ansiosta", "Naisista ja sydämestä", "Ihmisestä", "Muodista" ym.
Eri lukujen tarkoituksena oli saada järjestystä tekijän mietelmiin ja luonnekuviin. Painos painokselta hän yhä lisäsi lukuja, niin että teos lopullisesti paisui alkuperäistä laajemmaksi. Kuvaamiensa luonteiden mallit La Bruyère on etupäässä noutanut hovista ja kaupungista. Maalaisväestöä ja -oloja hän ei sanottavasti tuntenut. Hänen pääasialliset kuvauskohteensa ovat kuningas ja tämän välitön ympäristö, niin sanotut "suuret", ministerit, aateli, parlamentti, yliopisto, oppineet ja ylempi porvaristo. La Bruyèren näistä antamansa kuvaus on pääasiassa pessimistinen. Synkin värein hän kuvaa hovin jäseniä, joiden tekojen päämotiivina hänen mielestään on itsekkyys. Lopulta hän kuvaa hovi-elämän yleisinhimillisen komedian heijastukseksi.
La Bruyère vihastutti kuvauksillaan joitakin aikalaisiaan, ja tästä syystä hänet valittiin Ranskan akatemiaan vasta vuonna 1693.
Suomennetut teokset.
Näytteitä La Bruyèren tuotannosta on antologiassa "Ranskan kirjallisuuden kultainen kirja", toim. Anna-Maria Tallgren (WSOY 1934).
Lajjun

Lajjun (arab. اللجّون‎, "al-Lajjūn") on entinen kylä nykyisessä Israelissa lähellä muinaista Megiddoa. Sen arvellaan saaneen nimensä roomalaisen legioonan leirin mukaan. Kylä tuhoutui Israelin itsenäisyyssodan yhteydessä vuonna 1948 ja nykyisin siitä on jäljellä vain muutamia raunioita.
Maantiede.
Lajjun sijaitsi Palestiinan pohjoisosassa Jisreelin tasangolla lähellä muinaista Tel Megiddoa. Nykyisin lähellä sijaitsee Megiddon kibbutsi. Alue tunnettiin aikanaan hyvistä vesilähteistään ja ympäröivä seutu hedelmällisenä viljelymaana. Paikalle on sittemmin istutettu metsää.
Historia.
Nykyisen kylän uskotaan saaneen nimensä Rooman valtakunnan kaudella Legio VI Ferratan leirin mukaan. Lajjun on arabiankielinen muoto paikan antiikin aikaisesta nimestä Legio. Leirin olemassaoloa paikalla ei ole kuitenkaan osoitettu arkeologisten löytöjen kautta. Diocletianuksen ja Maximianuksen kausilta lähtien paikkakunta tunnettiin nimellä Legio-Maximianopolis. 300-luvulla siitä tuli piispanistuin.
Lajjunin on joskus ehdotettu olleen vuoden 634 Ajnadaynin taistelun taistelukenttä. Muslimit voittivat taistelussa Bysantin valtakunnan joukot. Myöhemmällä islamilaisella kaudella Lajjun oli oman alueensa keskus. Muslimimaantieteilijät painottivat sen sijaintia Damaskoksen ja Egyptin välisellä tiellä. Paikalla oli Abrahamiin liitetty pyhättö ja karavaaniseralji. Alueen voimatekijjä oli al-Tarabayn beduiiniklaani. Vuonna 1538 kylässä mainittiin asuvan 23 kotitaloutta ja sen asukkaat olivat muslimeja. Verotietojen mukaan paikalla kasvatettiin vehnää, ohraa ja seesamia. 1500-luvun puolivälissä Lajjunsita tuli oman sancakinsa eli Osmanien valtakunnan hallintopiirinsä keskus.
Lajjun alkoi taantua 1600-luvulla. Eurooppaan suuntautuva kauppa teki rannikon keskuksista sitä tärkeämpiä. Al-Tarabayn klaanin merkitys väheni Akkon al-Zaydanien kustannuksella. Rannikolla kasvoi myös Haifa. Vuonna 1940 sen asukasluku oli 1 103. Kylä tuhottiin vuonna 1948 Israelin itsenäisyyssodan yhteydessä. Nykyisin kylästä on jäljellä vain muutamia raunioita.
Andrzej Towiański

Andrzej Towiański (1799–1878) oli puolalainen mystikko, syntyisin Liettuasta. Hän opiskeli Vilnan yliopistossa ja osoittautui jo silloin uskonnolliseksi mystikoksi. Hän asettui 1840 Pariisiin, jossa hän pian sai vaikutusvaltaa puolalaisten emigranttien keskuudessa ja varsinkin Adam Mickiewicziin. Towiańskissa oli uskonnollinen mystiikka kiinteässä yhteydessä puolalaiseen isänmaallisuuteen. Puolan kansa oli Towiańskin mielestä toteuttamassa Jumalan asiaa maan päällä, ja sillä on oleva suuri ja onnellinen tulevaisuus, jos se yksityisessä ja yhteiskunnallisessa elämässään toteuttaa kristinuskon ja tulee Jumalan kansaksi, joka on kristillisen elämän esikuvana maailmalle.
Uskonnollisissa ja yhteiskunnallisissa kysymyksissä Towiański oli vapaamielinen. Hän vaati maaorjuuden poistamista, naisten tasa-arvoisuutta miesten rinnalla ja maan sosialisointia. Hänen mielestään maailman johtavia kansoja olivat ranskalaiset – hän ihaili Napoleonia – ja puolalaiset. Venäläisistä hän toivoi aluksi paljon, mutta pettyi odotuksissaan. Samoin hän myöhemmin vuosien 1870–1871 tapahtumissa näki Jumalan rankaisseen ranskalaisia, kun he olivat luopuneet entisistä ihanteistaan. Towiańskin kannattajat perustivat seuran, joka ajoi Towiańskin aatteita. Hänen kootut teoksensa julkaistiin Torinossa 1882. Towiańskin vaikutus puolalaiseen messianismiin oli aikanaan huomattava.
Heinz Tovote

Heinz Tovote (12. huhtikuuta 1864 Hannover – 4. helmikuuta 1946 Berliini, Saksa) oli saksalainen kirjailija. Hän omistautui muutaman yliopistovuoden jälkeen kirjallisuudelle.
Tovote herätti huomiota kuudessatoista päivässä kirjoittamallaan esikoisromaanillaan "Im Liebesrausch", joka eroottisuudellaan ja yhteiskuntakritiikistä piittaamattomuudellaan oli merkkinä kirjallisuuden alueen uudesta suunnasta. Pian hän kuitenkin ajautui yksiselitteiseen viihdekirjallisuuteen, jota leimaa taipumus dekadenssiin, ylellisyyteen ja pinnallisuuteen, turhamaisuuteen ja tunteellisuuteen. Suurempaa kirjallista merkitystä hänellä ei ollut, vaikkakin häntä luettiin paljon. Poikkeuksena hänen tavanomaisesta tuotannostaan on novellikokoelma "Ich" (1892), jossa hän kuvaa herkkyyden vaikutuksia.
Matteo Medves

Matteo Medves (s. 20. kesäkuuta 1994) on italialainen judon EM-mitalisti.
Medves saavutti 66 kg:n painoluokassa hopeaa Tel Avivin EM-kilpailuissa 2018 hävittyään loppuottelussa slovenialaiselle Adrian Gombocille. Hän sai hopeaa 66-kiloisissa myös Minskin Euroopan kisoissa 2019. Tällä kertaa hän hävisi finaalissa Ukrainan Heorhi Zantarajalle.
Medves on sijoittunut IJF World Tourin kilpailuissa kerran kolmanneksi ja maailmancupeissa / Continental open -kilpailuissa kerran toiseksi. Hän on voittanut kerran aikuisten Italian-mestaruuden.
Johan Tranér

Johan Vindician Tranér (11. maaliskuuta 1770 Torpa, Östergötland – 8. heinäkuuta 1835 Porla) oli ruotsalainen pappi, yliopistonopettaja ja kääntäjä.
Elämäkerta.
Tranér oli talonpoikaissukua. Hän tuli ylioppilaaksi Uppsalassa 1793 ja filosofian maisteriksi 1800. Väiteltyään aiheesta "De diversis latinæ linguæ ætatibus" (1797, 1802) hän sai 1802 nimityksen dosentiksi, 1812 latinan opettajaksi, sai 1815 professorin arvonimen, mutta professorin virkaa hän ei useista yrityksistä huolimatta saanut. Hänet nimitettiin 1825 Söderköpingiin kirkkoherraksi, mutta hän oleskeli senkin jälkeen pääasiassa Uppsalassa.
Tranér sai vuosina 1805, 1806 ja 1807 Ruotsin akatemian toisen palkinnon Ovidiuksen mitallisesta kääntämisestä, ja sen jälkeen hän työskenteli kreikan ja latinan kääntämisen parissa. Tärkeimpiä hänen käännöksistään ovat 12 ensimmäistä Iliadin laulua (1807–1822), "Batrachomyomachia" (1822), "seitsemän kreikkalaista runoilijatarta" ("Novem græcarum poëtridum, quæ supersunt carmina", 1821–1827) sekä Anakreonin laulut (1824–1832).
Anakreonin käännökset ovat hänen töistään säilyneet pisimpään ja tuoneet hänelle mainetta yliopistomaailman ulkopuolella. Hänen latinasta kääntämiään runoja on ihailtu niiden hienon rytmiikan, runsaan fraseologian, upean kuvauksen ja kielen hallinnan vuoksi. Mestarina sekä tulkinnan että käännöksen suhteen pidetään "Juventus eucharisticaa", joka on mukaelma Esaias Tegnérin "Nattvardsbarnenista" (1833–1835).
Tranér kirjoitti myös runoja ruotsiksi, mutta siinä suhteessa häntä ei pidetä kovin merkittävänä. Filologi sanan varsinaisessa merkityksessä hän ei ollut, vaikkakin monet hänen väitöskirjansa sivuavat alaa. Hän julkaisi kokoelman "Corpus auctorum latinorum", jossa huomautukset tosin ovat koosteita muualta ja tekstikritiikki jokseenkin pinnallista. Hän testamenttasi omaisuutensa hoitolaitokselle synnyinpitäjäänsä, kahteen apurahaan, jotka oli tarkoitettu nuorille latinankielisen runouden harjoittajille sekä dosenttistipendiin.
Stephan Hegyi

Stephan Hegyi (s. 25. heinäkuuta 1998) on itävaltalainen judon EM-mitalisti. Hän kilpailee yli 100 kilogramman painoluokassa.
Hegyi saavutti yli 90 kg:n sarjassa pronssia alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2014 ja MM-kilpailuissa 2015. Hän sai alle 20-vuotiaiden EM- ja MM-hopeaa yli 100 kg:n painoluokassa 2017. Hän saavutti Tel Avivin EM-kilpailuissa 2018 pronssia yli 100 kg:n sarjassa. Hän sai samana vuonna hopeaa alle 20-vuotiaiden MM- ja alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa yli 100-kiloisten sarjassa. Hän saavutti Minskin Euroopan kisoissa 2019 pronssia yli 100 kg:n painoluokassa ja sekajoukkuekilpailussa. Prahan EM-kilpailuissa 2020 hän sijoittui viidenneksi.
Hegyi on sijoittunut IJF World Tourin kilpailuissa kaksi kertaa sekä toiseksi että kolmanneksi. Maailmancupeissa ja Continental open -kilpailuissa hän on ollut kahdesti kolmas. Hän on voittanut aikuisten sarjassa kolme Itävallan-mestaruutta.
Arto Annila

Arto Jaakko Annila (s. 5. marraskuuta 1962 Helsinki) on suomalainen fyysikko ja entinen biofysiikan professori.
Arto Annilan isä on metsäeläintieteen professori Erkki Annila. Arto Annila tuli ylioppilaaksi vuonna 1982 ja opiskeli Teknillisessä korkeakoulussa. Hän valmistui diplomi-insinööriksi vuonna 1988 ja väitteli tekniikan tohtoriksi 1991. Hän suoritti myös filosofian maisterin tutkinnon Helsingin yliopistossa 1996. Annila työskenteli Teknillisen korkeakoulun kylmälaboratoriossa 1986–1991, VTT:n tehtävissä 1991–2001 ja Helsingin yliopiston biofysiikan professorina 2001–2016. Annila on julkaissut tieteellisiä artikkeleita muun muassa proteiinien rakenteesta. 
Annila irtisanottiin vuonna 2016 Helsingin yliopiston biofysiikan professorin virastaan. Oman käsityksensä mukaan hän joutui irtisanotuksi, koska oli opetustoiminnassaan ja julkaisuissaan esittänyt uudenlaisia ja kiistanalaisia näkemyksiä kvanttimekaniikasta.. 
Annila esitteli näkemyksiään mm. vuonna 2014 Yliopisto-lehdessä, jossa hän kertoi kehittäneensä "kokonaisvaltaiseksi luontokäsitykseksi" kutsumansa kaiken teorian. Teorian mukaan alkeishiukkaset koostuvat eri tiloissa olevista fotoneista. Esimerkiksi elektroni voidaan Annilan mukaan ymmärtää 138 fotonina, jotka ovat kiertyneet toruksen muotoon. Hänen mukaansa teoria selittää fotonien avulla kaikki neljä perusvuorovaikutusta, joista gravitaatio saa selityksen ilman pimeää ainetta, pimeää energiaa, tai oletusta kaareutuneesta aika-avaruudesta. Teoria selittää myös evoluution. Helsingin yliopistossa työskennelleet fyysikot Olli Taanila, Kimmo Tuominen ja Aleksi Vuorinen kritisoivat Annilan teoriaa Yliopisto-lehteen kirjoittamassaan vastineessa. Heidän mukaansa Annilan ajatukset eivät kuvaa vakavasti otettavaa tieteellistä teoriaa, vaan ovat ”pähkähulluja”. 
Annila on esitellyt näkemyksiään laajemmin kirjassaan "Kaiken maailman kvantit" (2019), jonka englanninkielinen laitos on julkaistu omakustanteena vuonna 2020. Kirjassa hän selostaa aineen rakennetta ja evoluutiota monitieteisestä näkökulmasta teoriansa pohjalta. Hän on myös julkaissut tuloksiaan kansainvälisissä julkaisuissa, mutta teoria ei ole herättänyt suurempaa keskustelua.
Antonio Esposito

Antonio Esposito (s. 18. marraskuuta 1994) on italialainen judon EM-mitalisti.
Esposito voitti 73 kg:n painoluokassa alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuden 2013 ja alle 23-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden 2014. Hän sai alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa hopeaa 73-kiloisissa 2015 ja 2016. Hän saavutti Tel Avivin EM-kilpailuissa 2018 pronssia 81 kg:n sarjassa. Minskin Euroopan kisoissa 2019, Zagrebin EM-kilpailuissa 2024, Pariisin olympialaisissa 2024 ja Podgorican EM-kilpailuissa 2025 hän sijoittui samassa painoluokassa viidenneksi.
Esposito on saavuttanut IJF World Tourin kilpailuissa kaksi turnausvoittoa sekä sijoittunut neljä kertaa kolmanneksi. Hän on voittanut aikuisten sarjassa kaksi Italian-mestaruutta.
Athinón

Athinón (, ”Ateenan valtakatu”) on katu Ateenassa Kreikassa. Se on kaupungin valtaväyliä keskustasta luoteeseen päin. Aiemmin katu tunnettiin nimellä Kaválas (Λεωφόρος Καβάλας, "Leofóros Kaválas", ”Kaválan valtakatu”), ja nimeä näkyy käytössä edelleen.
Athinón-valtakatu saa alkunsa Metaxourgeíosta Konstantinoupóleos-valtakadun risteyksestä. Se kulkee luoteeseen Chaïdáriin ja päättyy Skaramagkáksessa. Kadun pituus on noin 10,9 kilometriä.
Ierá Odós

Ierá Odós (, ”Pyhä katu/tie”) on katu Ateenan metropolialueella Kreikassa. Sen nimi viittaa antiikin aikaiseen, Ateenasta Eleusiihin kulkeneeseen Pyhään tiehen, jonka suuntaisesti tie kulkee.
Ierá Odós saa alkunsa Kerameikóksen kaupunginosasta Ateenan ydinkeskustan luoteispuolelta Peiraiós / Panagí Tsaldári -kadun risteyksestä, ja suuntautuu luoteisiin esikaupunkeihin kulkien läpi Aigáleon ja Chaïdárin. Se päättyy Dafníssa liittyen Athinón-valtakatuun. Kadun pituus on noin 7,8 kilometriä. Kadun varrella sijaitsee muun muassa Ateenan maatalousyliopisto.
Konstantinoupóleos

Konstantinoupóleos (, ”Konstantinopolin valtakatu”) on katu Ateenassa Kreikassa. Se on nimetty Bysantin valtakunnan pääkaupungin Konstantinopolin mukaan.
Konstantinoupóleos-valtakatu ohittaa Ateenan keskustan länsipuolelta, ja yhdistää läntiset esikaupungit eteläisiin. Se saa alkunsa Ágios Ioánnis Réntiksestä ja päättyy Sepóliaan, ja sen pituus on noin 7,5 kilometriä. Katu kulkee pitkään Ateena–Pireus-rautatien vartta pitkin, ja sen varrella sijaitsevat muun muassa Ateenan rautatieasema eli Lárisan asema (radan toisella puolella) sekä vanha Peloponnesoksen asema.
Mesogeíon

Mesogeíon (, ”Mesógeian valtakatu”) on katu Ateenassa ja sen metropolialueella Kreikassa. Se on kaupungin pääväylä keskustasta itäisiin esikaupunkeihin kadulle nimen antaneella Mesógeian tasangolla.
Mesogeíon-valtakatu saa alkunsa Ateenan Ampelókipoin kaupunginosassa, jossa se erkanee Vasilíssis Sofías -valtakadusta. Se suuntaa koilliseen ja sitten itään kohti Pentéli- ja Ymittós-vuorten välistä laaksoa, ja päättyy Lavríou-valtakadun risteykseen Agía Paraskevín Stavróksessa. Tämän jälkeen se jatkuu Marathónos-valtakatuna. Kadun pituus on noin 8,3 kilometriä.
Kadun varrella sijaitsevat muun muassa Kreikan puolustusministeriö, Kreikan infrastruktuuri- ja liikenneministeriö, Rahapaja sekä Kreikan yleisradioyhtiö Ellinikí Radiofonía Tileórasin (ERT) päärakennus. Sen varrella on myös useita suuria sairaaloita.
Sólonos

Sólonos (, ”Solonin katu”) on katu Ateenan keskustassa Kreikassa. Se sijaitsee Kolonákin kaupunginosassa, ja se on omistettu antiikin ateenalaiselle valtiomies Solonille.
Sólonos-katu kulkee suunnilleen kaakkois-luoteissuunnassa Akadimías-kadun itäpuolella. Sen pituus on noin 1,2 kilometriä. Kadun varrella sijaitsee paljon Ateenan yliopiston rakennuksia, kuten oikeustieteellinen tiedekunta, sekä Ateenan kaupungin kulttuurikeskus, jonka pääjulkisivu on kuitenkin Akadimíaksen puolelle. Perinteisesti Sólonoksella on ollut myös paljon kirjakauppoja, kirjankustantamoita ja kirjansitomoita, ja niitä on siellä edelleen. Kadun rakennukset ovat pääosin peräisin 1860-luvulta 1900-luvulle.
Voukourestíou

Voukourestíou (, ”Bukarestin katu”) on katu Ateenassa Kreikassa. Se on nimetty toisen Balkanin sodan vuonna 1913 päättäneen Bukarestin rauhansopimuksen mukaan.
Voukourestíou-katu sijaitsee Kolonákin kaupunginosassa. Se saa alkunsa Ateenan ydinkeskustasta Stadíou-kadulta ja suuntautuu koilliseen päättyen Lykavittós-kukkulan juurelle. Kadun pituus on noin 670 metriä.
Kadun reitti oli alun perin ennen viemäröintejä Lykavittókselta tullutta pientä joenuomaa. Paikalle rakennetun kadun nimi oli alun perin "Anchesmoú" (Οδός Αγχεσμού, "Odós Anchesmoú") Lykavittóksen yhden huipun mukaan. Nykyisen nimen katu sai alun perin vuonna 1914. Vuodesta 1946 katu oli nimetty virallisesti Jan Smutsin, kreikkalaisittain Gian Smats, mukaan. Nykyinen nimi palautettiin noin vuonna 1961.
Kadun alkuosa Stadíou- ja Akadimías-katujen välillä muutettiin kävelykaduksi vuonna 1978, ja se on näin Ateenan vanhin kävelykatu. Se tunnetaan erityisesti lukuisista luksusmerkkimyymälöistään, joissa ovat edustettuina sekä kreikkalaiset että kansainväliset merkit. Akadimíaksesta eteenpäin katu on muutoin tavallista katua, mutta Lykavittóksen päässä se on porrastettu ja sopii vain jalankulkijoille.
Vouliagménis

Vouliagménis (, ”Vouliagménin valtakatu”) on katu Ateenassa ja sen metropolialueella Kreikassa. Se on kaupungin pääväyliä keskustasta etelään päin. Katu on osa Kreikan kansallisteiden verkostoa numerolla EO80.
Vouliagménis-valtakatu saa alkunsa Ateenan keskustan eteläosasta Kallirróis, Ardíttou ja Athanasíou Diákou -katujen risteyksestä. Alkuosassaan Goúvassa ja Dáfnissa valtakatu koostuu oikeastaan kahdesta yksisuuntaisesta haarasta. Lännempi, etelään suuntautuva haara on varsinaista Vouliagménis-valtakatua. Idempi, pohjoiseen suuntautuva haara tunnetaan Ilioupóleos ja Ethnikís Antistáseos -valtakatuina. Haarat yhdistyvät Ágios Dimítrioksessa. Yhdistyttyään valtakatu kulkee monien muiden eteläisten esikaupunkien, kuten Ilioúpolin, Álimoksen, Argyroúpolin, Ellinikón ja Glyfádan läpi. Katu päättyy Voúlan ja Vouliagménin rajalla Konstantínou Karamanlí -valtakadun risteykseen. Valtakadun pituus on noin 15,3 kilometriä.
Michaela Polleres

Michaela Polleres (s. 15. heinäkuuta 1997) on itävaltalainen judon MM- ja EM-mitalisti. Hän on kilpaillut alle 70 kg:n painoluokassa vuodesta 2014 lähtien.
Polleres saavutti alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa hopeaa 63 kg:n sarjassa 2014. Hän saavutti samassa painoluokassa pronssia Nanjingin nuorten olympialaisissa. Hän sai 70 kg:n sarjassa alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa pronssia 2015 ja hopeaa 2017 sekä saman ikäluokan MM-kilpailuissa pronssia 2017.
Polleres saavutti 70 kg:n sarjassa alle 23-vuotiaiden EM-hopeaa 2017. Hän sai vuonna 2018 pronssia Tel Avivin EM-kilpailuissa ja voitti alle 23-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden. Minskin Euroopan kisoissa 2019 hän saavutti pronssia sekajoukkuekilpailussa ja sijoittui 70-kiloisissa seitsemänneksi. Saman vuoden Tokion MM-kilpailuissa hän oli viides. Hän saavutti MM-pronssia Budapestissa 2021. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa Polleres sai 70 kg:n sarjassa hopeaa hävittyään loppuottelussa Chizuru Araille. Sofian EM-kilpailuissa 2022 hän oli 70-kiloisissa viides. Hän saavutti pronssia Dohan MM-kilpailuissa 2023 ja Pariisin olympialaisissa 2024.
Polleres on saavuttanut IJF World Tourin kilpailuissa kuusi turnausvoittoa ja yhdeksän kolmossijaa. Maailmancupeissa / Continental open -kilpailuissa hän on kolme voittoa ja yksi kolmossija. Hän on voittanut aikuisten sarjassa kolme Itävallan-mestaruutta.
Carlos Bergara

Carlos Bergara (8. toukokuuta 1895 Buenos Aires – 29. maaliskuuta 1971) oli argentiinalainen painonnostaja. Hän painoi 81 kilogrammaa. Bergara edusti Argentiinaa Pariisin kesäolympialaisissa 1924 miesten kevyessä raskassarjassa sijoittuen viidenneksi.
Frances Trollope

Frances Trollope, s. "Milton", (1780 Stapleton, Englanti – 1863 Firenze, Italia) oli brittiläinen kirjailija.
Trollopen puoliso oli vuodesta 1809 asianajaja Thomas A. Trollope, joka ajautui taloudellisiin vaikeuksiin. Sen jälkeen Trollopen perhe muutti 1827 Yhdysvaltoihin Cincinnatiin, missä hänen ponnistelunsa perheen elättämiseksi eivät tuottaneet tulosta. Hän palasi Englantiin, jossa hän sai huomiota julkaisemallaan kirjalla "Domestic Manners of the Americans" (1832), jossa hän kuvasi aihetta kielteisesti liioitellen. Hänen toinen kirjansa, romaani "The Refugee in America", oli samalla linjalla. Seuraavaksi ilmestyi "The Abbess" ja "Belgium and Western Germany" sekä samantyylisiä kirjoja "Paris and the Parisians" ja "Vienna and the Austrians". Sen jälkeen hän kirjoitti erilaisista aiheista kaikkiaan yli sata kirjaa. 
Trollopella oli hyvä havaintokyky, ja hänen älynsä oli terävä ja pisteliäs, mutta menestys laantui. Elämänsä viimeiset 20 vuotta hän asui Firenzessä. Myös kaksi hänen pojistaan, Anthony Trollope ja Thomas Adolphus Trollope, oli kirjailijoita.
Łowiczin piirikunta

Łowiczin piirikunta () on yksi Łódźin voivodikunnan piirikunnista. Sen väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 78 099. Piirikunnan ainoa kaupunkikunta on hallintokeskus Łowicz. Yhdeksän maalaiskuntaa ovat Bielawy, Chąśno, Domaniewice, Kiernozia, Kocierzew Południowy, Łowicz, Łyszkowice, Nieborów sekä Zduny.
Łowiczin piirikunnan pinta-alasta 9,9 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2018.
Łowiczin piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 4,6 prosenttia.
Vuoden 2019 lopussa Łowiczin piirikunnassa oli 78 099 asukasta, joista 51,6 prosenttia naispuolisia ja 48,4 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 81 130 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 65 709 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaat muodostivat vuoden 2019 lopussa 17,6 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäiset 59,4 prosenttia ja eläkeikäiset 23 prosenttia väestön keski-iän ollessa 42,5 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 664 lasta.
Yellow Hair and the Fortress of Gold

Yellow Hair and the Fortress of Gold on vuonna 1984 valmistunut yhdysvaltalainen lännenelokuva. Elokuva kuvattiin Espanjassa kustannussyistä.
Jasmikit

Jasmikit eli murraijat ("Murraya") on ruutakasvien (Rutaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu 15–23 lajia.
Suvun lajeista ainakin intianjasmikin ("Murraya koenigii") lehtiä eli currylehtiä käytetään mausteena.
Thomas Adolphus Trollope

Thomas Adolphus Trollope (29. huhtikuuta 1810 Bloomsbury, Lontoo, Englanti – 11. marraskuuta 1892 Clifton, Englanti), oli brittiläinen kirjailija.
Trollopen vanhemmat olivat kirjailija Frances Trollope ja asianajaja Thomas Anthony Trollope. Trollopen veli oli kirjailija Anthony Trollope. Trollopen ensimmäinen vaimo oli Theodosia Trollope, toinen Frances Eleanor Trollope (s. Ternan), molemmat kirjailijoita.
Trollope oli jo opiskeluaikana alkanut kirjoittaa hampshireläiseen lehteen. Syksyllä 1828 perhe muutti Yhdysvaltoihin, josta he kovien kokemusten jälkeen palasivat Englantiin. Opintojen päätyttyä hän työskenteli sanoma- ja aikakauslehdissä, ja hän julkaisi 1840 äitinsä toimittaman ensimmäisen kirjansa, vaatimattoman kertomuksen matkasta Bretagneen. Kului kaksi vuotta, ja hän tutustui Charles Dickensiin ja alkoi myöhemmin kirjoittaa tämän lehteen "Household Words". Hän asettui 1843 äitinsä kanssa Firenzeen ja käsitteli sen jälkeen kirjoissaan toscanalaisia aiheita ja oli aikansa ahkerimpia kirjailijoita. Hän avioitui 1848 Theodosia Trollopen kanssa, ja he saivat tyttären Bicen (Beatrice). Vaimon varallisuuden ansiosta he ostivat Firenzestä talon, joka sai nimeksi Villino Trollope ja josta tuli kirjailijoiden kohtauspaikka. Hän keksi 1850 juonen äitinsä Florence Trollopen romaaniin "Petticoat Government" ja kahdeksan vuotta myöhemmin veljelleen Anthonylle juonen tämän menestystarinaan "Doctor Thorne".
Trollopen vaimo kuoli 1865, ja Trollope muutti Firenzen ulkopuolelle Villa Ricorboliin. Seuraavana vuonna hän meni naimisiin Frances Eleanor Ternanin kanssa. He muuttivat 1873 Roomaan, jossa hän toimi "Standardin" kirjeenvaihtajana. Heidän talostaan tuli englantilaisten matkailijoiden suosittu kohtauspaikka. Hän muutti 1890 Englantiin, jossa hän kuoli. Tuotteliaan Trollopen kirjallinen tuotanto jäi pian unohduksiin.
Clara Tschudi

Clara Tschudi (9. syyskuuta 1856 Tønsberg, Norja – 10. marraskuuta 1945) oli norjalainen kirjailija, sukutaustaltaan sveitsiläinen. Hänen aikoinaan suositut kirjansa käsittelevät kepeässä muodossa historiallisia henkilöitä, varsinkin naisia. Hän kirjoitti myös pieniä elämäkerrallisia kuvauksia "Silhouetter" (1898) muun muassa Ruotsi-Norjan kuningattaresta Sofiasta.
Egeanmeren maanjäristys 2020

Egeanmeren maanjäristys 2020 oli merenalainen maanjäristys, joka tapahtui Egeanmerellä Kreikan Sámoksen saaren ja Turkin rannikon välisellä merialueella 30. lokakuuta 2020 kello 13.51 Kreikan aikaa (14.51 Turkin aikaa). Se vaikutti erityisesti Sámoksella ja Turkin İzmirissä. Maanjäristyksen magnitudi oli 7,0 ja se tapahtui noin 21 kilometrin syvyydessä.
Maanjäristyksen keskus oli noin 19 kilometriä Sámoksen saaresta pohjoiseen. Järistyksessä kuoli 118 ja loukkaantui noin henkeä. Järistyksen voima suuntautui erityisesti pohjoiseen päin kohti İzmiriä, missä se aiheutti suurimmat tuhot. Kaupungissa romahti parikymmentä kerrostaloa, ja kuolleita oli yli 100 henkeä. Järistys oli poikkeuksellisen pitkäkestoinen, ja sitä seurasi satoja pienempiä jälkijäristyksiä.
Kreikassa järistys tuntui erityisesti Sámoksella, jossa kuoli kaksi nuorta talon seinän romahdettua heidän päälleen. Saarella suurimmat tuhot olivat Sámoksen kaupungissa, johon iski myös pieni tsunami, sekä Karlóvasissa. Kreikassa järistys tuntui myös erityisesti Dodekanesiassa ja Kykladeilla, ja se tunnettiin Ateenassa ja Kreetalla saakka. Järistys tunnettiin myös muun muassa Bulgariassa ja Albaniassa.
Ivar Rudolf Forsman

Ivar Rudolf Forsman (7. toukokuuta 1857 Ilmajoki – 20. lokakuuta 1911 Ähtävä) oli suomalainen pappi, opettaja ja moninkertainen valtiopäivämies. 
Forsmanin vanhemmat olivat lääninrovasti Carl Rudolf Forsman ja Sofia Charlotte Björnberg ja puoliso vuodesta 1882 Matilda Roschier (k. 1906). Forsman tuli ylioppilaaksi 1876 ja suoritti teologian erotutkinnon ja vihittiin papiksi 1882. Pastoraalitutkinnon hän suoritti 1884. Forsman toimi pappina Ilmajoella, Pietarsaaressa ja Purmossa ja sitten Kokkolassa kappalaisena 1886–1898 ja v.t. kirkkoherrana 1894–1906. Ähtävän kirkkoherraksi Forsman tuli 1897 ja toimi myös lääninrovastina. Forsman oli Kokkolassa ruotsinkielisen tyttökoulun uskonnon ja kirkkohistorian opettaja 1886–1898. Hän oli pappissäädyn edustaja valtiopäivillä 1897, 1899, 1900, 1904 ja 1905. 
Rehtori, insinööri William Forsman oli Ivar Rudolf Forsmanin veli.
Tulossa

Tulossa on Reijo Karvosen esikoisalbumi, joka julkaistiin vuonna 1975.
Viron europarlamenttivaalit 2004

Vuoden 2004 europarlamenttivaalit järjestettiin Virossa 13. kesäkuuta 2004. Vaaleissa valittiin Viron ensimmäiset kuusi europarlamentaarikkoa. Vaalien äänestysaktiivisuus oli 26,8 prosenttia. Virossa syntyi kiistaa eurovaalilaista, koska presidentti Arnold Rüütel ei alun perin halunnut hyväksyä avoimia listoja. Hänen mukaansa ne mahdollistivat julkkisehdokkaat joiden ainoa tavoite on kerätä ääniä puolueelle ottamatta itse paikkaa vastaan vaikka voittaisikin.
Valitut ehdokkaat.
Euroopan parlamenttiin valitut ehdokkaat äänimäärän mukaan:
Hattin

Hattin tai Hittin on entinen kylä nykyisen Israelin pohjoisosassa. Hattin tuli kuuluisaksi vuonna 1187 sen lähellä käydystä Hattinin taistelusta, ja druusit pitävät sitä raamatullisen Jetron hautapaikkana. Kylä hylättiin vuonna 1948 ja suurin osa sen rakennuksista purettiin. 
Maantiede.
Hattin sijaitsee tasangolla Tiberiaksen länsipuolella. Hattinin sarvet ovat tuliperäisen kukkulan kaksi huippua, joita erottaa entisen tulivuoren kraatteri.
Historia.
Myöhempi Hattin on yhdistetty joskus muinaiseen kanaanilaiseen kaupunkiin Siddimiin. 200-luvulta ennen ajanlaskun alkua paikkakuntaa alettiin kutsua hepreankielisellä nimellä Kefar Hittin. Rooman valtakunnan kaudella se tunnettiin nimellä Kefar Hittaia.
Hattin tuli kuuluisaksi vuonna 1187 käydystä Hattinin taistelusta. Saladinin johtamat muslimit voittivat taistelussa lähellä Hattinia Jerusalemin kuningas Guy de Lusignanin ristiretkeläisarmeijan. Kylä tunnettiin taistelun lisäksi pyhätöistään. Se on liitetty kansanperinteessä profeetta Jetron ("Shu'ayb") hautapaikkaan. Tarinan alkuperästä ei ole varmuutta. Haudasta kirjoitti 1200-luvulla rabbi Samuel ben Samson, joka mainitsi paikan Jetron tai Hoosean hautapaikkana.
Osmanien valtakunnan vuoden 1596 veroluettelon mukaan kylä käsitti 110 taloutta ja paikalliset viljelivät vehnää, ohraa ja oliiveja, kasvattivat vuohia, ja heillä oli mehiläisiä. Matkailija Evliya Çelebi kirjoitti vuonna 1649 kylässä olevan noin 200 muslimitaloa. 1800-luvun lopussa sen asukasluku oli noin 400. Vuonna 1897 paikalle perustettiin kyläkoulu. Kylä hylättiin vuonna 1948, ja suurin osa sen entisistä rakennuksista on purettu. Druusit vierailevat Jetron hautana pitämällään paikalla Hattinissa, ja vuosittain huhtikuussa paikalla järjestetään juhlallisuuksia. Paikalla oleva pyhättö on rakennettu suhteellisen hiljattain, mutta se sisältää myös joitakin vanhempia osia.
Villa Zilliacus

Villa Zilliacus on rakennushistoriallisesti arvokas jugendhuvila Pienen Lehtisaaren länsiosassa Espoon ulkosaaristossa. Se on arkkitehti Karl Lindahlin käsialaa. Villa Zilliacuksen pinta-ala on 353 neliömetriä.
Liikemies Arvid Zilliacus rakennutti Villa Zilliacuksen 1910-luvun alussa arkkitehti Karl Lindahlin suunnitelman mukaan. Hän oli ostanut Lehtisaaret 1903. Harjakattoisen, kaksikerroksisen huvilan arkkitehtuuri on moni-ilmeistä lukuisine ulokkeineen ja sisäänvetoineen. Ulkoseiniin on kaiverrettu jugend-ornamentteja. Huvilakokonaisuuteen kuuluu myös puutarhurin mökki ja tallirakennus, joka on muutettu kokous- ja koulutustilaksi.
Villa Zilliacus on koulutus- ja virkistyskäytössä.
Villa Solkulla

Villa Solkulla on rakennushistoriallisesti arvokas huvila Karhusuon kaakkoisosassa Keski-Espoossa. Sen suunnitteli arkkitehti Uno Ullberg.
Huber Oy:n toimitusjohtaja Knut Törnroos rakennutti Villa Solkullan historiallisen myllypaikan lähelle Bembölen länsipuolelle. Törnroos oli tutustunut arkkitehti Ullbergiin työskennellessään Huberin Viipurin haarakonttorissa. Nykyinen 1930-luvulla rakennettu Villa Solkulla on kolmas saman niminen huvila samalla paikalla. Sitä edelsi puinen, kaksikerroksinen huvila, joka oli rakennettu viimeistään 1925 ja purettu jo 1936.
Villa Solkullassa on sekä klassistisia että funktionalistisia piirteitä. Pohjoissivulla funktionalismi ilmenee selkeämmin kuin eteläsivulla. Tavanomainen funktionalismin elementti on pohjoisen julkisivun porraskäytävän kaareva uloke. Tyypillinen 1930-luvun ratkaisu on räystäätön satulakatto. Ensimmäinen kerros suunniteltiin lähinnä edustuskäyttöön ja toinen kerros yksityiskäyttöön. Sisätilat ovat julkisivua koristeellisemmat kipsireliefeineen ja koristelistoineen.
Paul Olsson suunnitteli Villa Solkullan puutarhan 1931.
Kwaidan – kauhun kasvot

Kwaidan – kauhun kasvot () on vuonna 1965 ensi-iltansa saanut Masaki Kobayashin ohjaama episodi-kauhuelokuva, joka perustuu Lafcadio Hearnin kirjaan "Kwaidan: Stories and Studies of Strange Things". Elokuva koostuu neljästä eri kummitustarinasta.
"Kwaidan – kauhun kasvot" voitti Jury Special -palkinnon Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 1965 ja sai parhaan kansainvälisen elokuvan Oscar-ehdokkuuden vuoden 1965 gaalassa.
David Costabile

David Costabile (s. 9. tammikuuta 1967 Washington) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen tunnetuimmat roolinsa lienee Gale Boetticherin rooli televisiosarjassa "Breaking Bad", jossa hän näytteli vuosina 2010–2011, sekä Mike "Wags" Wagnerin rooli televisiosarjassa "Billions", jossa hän on näytellyt vuodesta 2016 alkaen.
Hän on myös näytellyt elokuvissa "Lincoln" (2012), "" (2016), "The Post" (2017) ja "The Dirt – Törkytehdas" (2019), sekä televisiosarjoissa "Damages" (2007–2009), "Flight of the Conchords" (2007–2009), "Langalla" (2008) ja "Pukumiehet" (2012–2019).
Harold Clarke

Harold Clarke (1888 – 11. maaliskuuta 1969 Christchurch) oli brittiläinen uimahyppääjä ja olympiamitalisti.
Clarke edusti Isoa-Britanniaa kolmissa kesäolympialaisissa. Lontoon kesäolympialaisissa 1908 hän kilpaili 3 metrin ponnahduslaudassa sijoittuen kahdeksanneksi. Antwerpenin kesäolympialaisissa 1920 Clarke sijoittui yhdeksänneksi suorissa kerroshypyissä. Pariisin kesäolympialaisissa 1924 hän saavutti pronssia suorissa kerroshypyissä jättäen neljänneksi yhdysvaltalaisen Ben Thrashin. Kyseinen pronssi jäi Clarken uran ainoaksi olympiamitaliksi.