tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pensasbasilika

Pensasbasilika ("Ocimum gratissimum") on basilikojen sukuun kuuluva laji. Sitä käytetään maustekasvina. Se kasvaa noin 60 cm korkeaksi ja se on muodoltaan pensasmainen. Se on nopeakasvuinen. Sen kukat ovat siniset tai valkoiset. Versoissa ja lehtiruodissa on hieman purppuraa väriä. Pensasbasilika sietää kylmyyttä tavallista basilikaa paremmin. Sille sopivan kasvatusruukun halkaisija on 12 cm.
Gammageddon

Gammageddon on saksalaisen tekninen/brutaali death metal -yhtye Cytotoxinin kolmas albumi. Levy julkaistiin 21. heinäkuuta 2017 Unique Leader Recordsin toimesta.
Nuklearth

Nuklearth on saksalaisen tekninen/brutaali death metal -yhtye Cytotoxinin neljäs albumi. Levy julkaistiin 21. elokuuta 2020 Unique Leader Recordsin toimesta.
Naomi Replansky

Naomi Replansky (23. toukokuuta 1918 Bronx – 7. tammikuuta 2023 Manhattan) oli yhdysvaltalainen runoilija ja kirjallisuudenkääntäjä.
Replansky syntyi venäjänjuutalaisille vanhemmille. Hän kertoo kirjoittaneensa ensimmäiset runonsa kymmenvuotiaana. Replansky opiskeli Hunter Collegessa historiaa mutta ei valmistunut vaan meni töihin newyorkilaiseen tehtaaseen. Lisäksi hän työskenteli kielenkääntäjänä Los Angelesissa. 1950-luvulla Replansky sai kandidaatin arvon maantieteessä Kalifornian yliopistosta Los Angelesista.
Replansky käsitteli töissään muun muassa työväenluokkaista elämää, köyhyyttä, holokaustia ja rasismia. Nuorena hän löysi identiteettinsä kommunistisesta liikkeestä, mutta myöhemmin hän kuvaili itseään ideologioihin skeptisesti suhtautuneeksi vasemmistolaiseksi. Replanskylle muodostui voimakas juutalainen identiteetti vastareaktiona natsismiin, mutta hän ei harjoittanut juutalaista uskontoa. Hänen ensimmäinen runokokoelmansa oli "Ring Song" (1952), joka oli National Book Award -ehdokas. Poetry Society of America myönsi Replanskylle vuonna 2013 teoksesta "Collected Poems" (2012) William Carlos Williams -palkinnon. Hän opetti runoutta Pitzer Collegessa ja Henry Street Settlementissä. Replansky käänsi Bertolt Brechtin ja Hugo von Hofmannsthalin teoksia saksasta sekä Itzik Mangerin teoksia jiddišistä.
Replansky nimesi keskeisiksi vaikutteikseen William Blaken, kansanlaulut, William Shakespearen, George Herbertin, Emily Dickinsonin ja japanilaisen runouden. Replansky tutustui tulevaan elämänkumppaniinsa Eva Kollischiin 1980-luvulla ja meni tämän kanssa naimisiin vuonna 2009. Vuonna 2015 Replansky ja Kollisch saivat yhdessä Clara Lemlich -palkinnon.
Enkelten lahti

Enkelten lahti ("La Baie des anges") on Jacques Demyn käsikirjoittama ja ohjaama ranskalainen draamaelokuva vuodelta 1963. Demyn uran toinen pitkä elokuva sijoittuu Ranskan Rivieran uhkapelikasinoiden maailmaan, ja sen pääosissa näyttelevät Jeanne Moreau, Claude Mann, Paul Guers, Henri Nassiet ja Nicole Chollet. Mustavalkoisen elokuvan musiikkina toistuu Michel Legrandin vahva pianoteema.
Juoni.
Nuori pankkivirkailijamies Jean (Claude Mann) lähtee ystävänsä Caronin (Paul Guers) houkuttelemana ensi kertaa elämässään rulettikasinolle ja joutuu heti uhkapelien koukkuun. Elokuva seuraa aluksi Jeanin peliriippuvuuden kehittymistä Rivieran eri kasinoissa, mutta vähitellen tarinaan tulee mukaan erään teollisuusjohtajan rouva Jacqueline (valkohiuksinen Moreau Pierre Cardinin vaatteissa), toinen peliriippuvainen, johon Jean törmää vaeltaessaan pelipaikasta toiseen.
Tuotanto.
Ylistetyn esikoiselokuvansa "Lolan" jälkeen Demyltä kesti kaksi vuotta päästä toisen elokuvan tekoon. Tuolla välin hän laskujensa mukaan torjui 18 eri tuottajien tekemää ehdotusta ja tuottajat puolestaan kaikki Demyn ideat. "Enkelten lahti" -tuotanto lähti käyntiin paljolti siksi, että naispääosaan onnistuttiin saamaan Louis Mallen ja François Truffaut’n elokuvista tunnetuksi tullut Jeanne Moreau.
Elokuva kuvattiin aidoilla tapahtumapaikoilla Cannesissa, Monte Carlossa, Juan-les-Pinsissä ja Nizzassa, jonka edustan lahdesta elokuva on saanut nimensä.
Vastaanotto.
Hannu Salmen mielestä tarinassa ei tapahdu paljon, mutta sen tunnelmat vievät katsojan mukanaan. Hän kehuu etenkin pelisalien äänimaailman kiinnostavaa tallennusta. "Helsingin Sanomien" Mikael Fräntin mukaan "Enkelten lahti" on kauniisti kuvattu ja näytelty, mutta tietoisen viileäksi viritetty tutkielma itsetuhosta ja pelihimosta. ”Aivan kuin Demy olisi luottanut sattumaan ja vaistoon. Siksi jokainen tilanne syntyy kuin itsestään, elää aikansa ja vaihtuu toiseen.”
Timarinjärvi

Timarinjärvi on saareton järvi Sauvossa Varsinais-Suomen maakunnassa. Sen pinta-ala on 13,7 hehtaaria. Etäisyys Turusta on 31 kilometriä kaakkoon.
Maantiede.
Timarinjärven rantaviiva on epämääräinen ja ilmakuvan perusteella järvi on jossain määrin rehevöitynyt. Sen itäpuolella sijaitsevan Timarinkallion korkeimmat kohdat ovat noin 50 metriä merenpinnan yläpuolella eli noin 45 metriä järvenpintaa ylempänä. Järven kaakkoispuolella sijaitsee Timarin kylä.
Timarinjärven kaakkoiskulmasta alkaa vajaan kilometrin pituinen lasku-uoma, joka virtaa kaakkoon ja päätyy Saaristomeren Halslahdenselälle. Uoma virtaa Kyöpelinmäen (noin 45 metriä mpy) itäpuolitse.
Timarinjärvi (82V034.1.001) kuuluu Välialueeseen (82V034), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Saaristomeren rannikkoalueen päävesistössä (82). Se on jakovaiheensa ainoa yli hehtaarin laajuinen vakavesi.
Koorlanjärvi

Koorlanjärvi on saareton ja rehevöitynyt järvi Sauvon keskustan itäpuolella Varsinais-Suomen maakunnassa. Sen pinta-ala on 6,075 hehtaaria ja se on pienin Sauvon neljästä järvestä. Etäisyys Turusta on 29 kilometriä itäkaakkoon.
Maantiede.
Koorlanjärven pituus etelästä pohjoiseen on noin puoli kilometriä. Levein kohta on alle 200 metriä.
Koorlanjärven välitön ympäristö on metsää ja suota. Maaston korkeimmat kohdat ovat runsaat 50 metriä merenpinnan yläpuolella. Varsinaissuomalainen kulttuurimaisema peltoineen avautuu järven läheisyydessä.
Koorlanjärveen virtaa etelästä nimetön noin 350 metriä pitkä nimetön tulouoma. Järven luusua sijaitsee pohjoisessa, josta alkaa Sauvonjokeen johtava Myllyoja.
Koorlanjärvi (82.035.1.002) kuuluu Sauvonjoen valuma-alueeseen (82.035), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Saaristomeren rannikkoalueen päävesistössä (82). Sauvonjoen valuma-alueeseen kuuluu kolme vähintään hehtaarin laajuista vakavettä: Silkkilänjärvi, Leiskunsyvä ja Koorlanjärvi.
Gescher

Gescher on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa läntisessä Saksassa. Se sijaitsee historiallisen Münsterlandin länsiosassa.
Maantiede.
Gescher sijaitsee osavaltionsa luoteisosassa noin 55 kilometriä Essenistä pohjoiseen ja noin 80 kilometriä Düsseldorfista pohjoiskoilliseen. Kaupungin halki virtaa Berkel, joka on IJsselin sivujoki. Koillisessa kaupunkia erottaa Dinkel naapurikunta Rosendahlin alueesta. Dinkel on Vechten sivujoki.
Gescheriin liitettiin vuonna 1969 maalaiskunnat Büren, Estern, Harwick, Tungerloh-Capellen ja Tungerloh-Pröbsting. Samana vuonna Gescher sai kaupunkioikeudet. Gescherin naapurikuntia ovat pohjoisesta myötäpäivään Stadtlohn, Rosendahl, Coesfeld, Reken, Velen ja Südlohn.
Historia.
Gescherin kylä sai nimensä Gasgare-nimiseltä maatilalta. Kylän perustaminen on ajoitettu vuosiin 985–1020. Kylä kasvoi pikkuhiljaa Coesfeldin ja Stadtlohnin yhdistävän maantien varrelle. 1600-luvulla käyty kolmikymmenvuotinen sota haittasi Gescherin kehitystä. Seuraava vuosisata oli sitä vastoin myönteisen kehityksen aikaa: taloussuhdanne pysyi positiivisena vuosikymmeniä. Gescherin keskustan asemakaava pysyi varsin muuttumattomana aina 1900-luvun puoleen väliin, jonka jälkeen paikkakunta urbanisoitui väestönkasvun ja myönteisen talouskehityksen myötä. DDR:stä paenneet ihmiset vaikuttivat voimakkaasti väkimäärän lisääntymiseen.
Gescherissä asui toisen maailmansodan aikaan neljä juutalaista perhekuntaa, joihin kuului 20 ihmistä. Kansallissosialistit kyydittivät heidät Riikaan murhattaviksi.
Gescherin historialliseen rakennuskantaan kuuluu esimerkiksi hallikirkko St. Pankratius.
Talous ja liikenne.
Gescherin elinkeinoelämää edustavat muun muassa yritykset Huesker Synthetic (geosynteettiset materiaalit, tekniset tekstiilit) ja Ruthmann Holdings. Kaupungin halki kulkee etelä–pohjoissuuntaisesti moottoritie BAB 31, joka risteää Bundesstraße 525:n kanssa keskustan kaakkoispuolella.
Jüri Kraft

Jüri Kraft (6. tammikuuta 1935 Kasepää, Tartumaa - 15. maaliskuuta 2023 Tallinna) oli Neuvosto-Viron ministeri ja itsenäisyyden ajan Viron tekstiiliteollisuusyrittäjä.
Toiminta Neuvosto-Viron tekstiiliteollisuuden ja alan ministeriön palveluksessa.
Jüri Kraft valmistui vuonna 1954 lukiosta ja vuonna 1959 Tarton valtionyliopiston taloustieteellisestä tiedekunnasta.
Vuosina 1963-1972 Kraft toimi tartolaisen Sangarin tekstiilitehtaan johtajana ja sen jälkeen vuosina 1972-1974 tallinalaisen Vilhelmine Klementin tekstiilitehtaan johtajana. Sen jälkeen hän siirtyi Neuvosto-Viron kevyen teollisuuden ministeriöön; vuosiksi 1974-1977 apulaisministeriksi ja 1977-1988 kevyen teollisuuden ministeriksi. 
Kraft oli vuosina 1985-1990 istuneen Neuvosto-Viron korkeimman neuvoston jäsen ja oli näin 16. marraskuuta 1988 allekirjoittamassa korkeimman neuvoston jäsenenä Viron suvereniteettijulistusta. Seuraavana vuonna maaliskussa 1989 hänet valittiin Neuvostoliiton kansanedustajien kongressin jäseneksi. Kraft edusti Kansanrintamaa ja voitti useiden kilpailevien ehdokkaiden vaalissa keskusvaltaa ja vanhaa hallintoa kannattaneet Korkeimman neuvoston sihteerin Viktor Vahtin ja entisen paikallisen KGB-johtajan Karl Kortelaisen.
Itsenäisyyden aika.
Viron itsenäistyttyä vuonna 1991 Jüri Kraft oli perustamassa Viron Kokoomuspuoluetta, jonka jäsen hän oli puolueen olemassaolon ajan eli vuoteen 2000. Savisaaren hallituksen kaaduttua tammikuussa 1992 Kraftille tarjottiin mahdollisuutta muodostaa Savisaaren jälkeen seuraava siirtymäkauden hallitus, mutta Kraft kieltäytyi siirtymästä takaisin politiikkaan.
Jüri Kraft keskittyi itsenäistyneessä Virossa tekstiiliteollisuuteen omistaen jo Neuvosto-Viron aikana toimineita tekstiiliyrityksiä, kuten Sangar, Mivar, Marat, Estar, joissa hän oli pääomistaja ja omisti lisäksi osakkeita useissa muissa yhtiöissä.
Viimeisinä elinvuosinaan Jüri Kraft osallistui myös hyväntekeväisyystyöhön. Hän oli useita vuosia Viron evankelis-luterilaisen kirkon (EELK) Tallinnan piispankirkon valtuuston ja hallituksen jäsen sekä EELK Kirkkorahaston valtuuston jäsen ja lahjoittaja. Hän piti Viron kulttuuriperinnön säilyttämistä erittäin tärkeänä.
Kraft sai työstään Viron valtion hyväksi vuonna 2005 Valkoisen Tähden ritarikunnan III luokan ritarimerkin.
Jüri Kraftin veljenpoika Vahur Kraft on ollut Viron keskuspankin pääjohtaja.
Joensuun Hoiva- ja palveluyhdistys

Joensuun Hoiva- ja palveluyhdistys ry on vanhustenasuntoja Joensuussa ylläpitävä yhdistys, jonka jäseninä on yksityishenkilöitä sekä yhteisöjä, kuten Joensuun kaupunki ja puolueiden kunnallisjärjestöjä. Yhdistyksen palvelutoimintaa hoitaa Joen Hoiva Oy, ja sen markkinointinimi on JoenKoti. Yhdistys täytti 70 vuotta vuonna 2022.
Alkuvuodet.
Joensuuhun perustettiin 17.4.1952 Joensuun Vanhainkotiyhdistys ry, jonka tavoitteena oli kohentaa kaupungin vanhusten asumisoloja. Perustajina oli kaupunkilaisia sekä Joensuun virkamiehiä ja luottamushenkilöitä. 
Vanhainkotitoiminta alkoi vuonna 1952 Sairaalakatu 8:ssa, johon valmistuneessa kaupungin virkailijoiden talosta yhdistys sai useita huoneita vuokrattavaksi. Sairaala- ja Kauppakadun kulmassa sijaitseva talo sai nimen Kyyhky sijaintikorttelinsa mukaan. Nykyisin talo on Joensuun Ellin opiskelijatalo.
Vuonna 1963 yhdistys otti hoitaakseen kaupungin rakentamat uudet vanhustentalot Nepenmäellä. Yhdistys järjesti myös vapaa-ajantoimintaa Joensuun vanhuksille.
Omat vanhustentalot.
Ensimmäinen oma vanhainkoti valmistui Linnunlahdelle 1967. Sitä sanottiin maan nykyaikaisimmaksi; uutta oli, että kaikilla asukkailla oli omat huoneet, jotka he saivat sisustaa omilla huonekaluilla. Asukaspaikkoja oli 55.
Kyyhkyn ja Nepemäen talot siirtyivät kaupungille vuonna 1975 ja Linnunlahden vanhainkoti vuonna 1981.
Yhdistyksen uudet vuokratalot valmistuivat Rantakylän Ruoritielle kahdessa vaiheessa vuosina 1976 ja 1977. Kaupungin keskustaan Sepänkadulle nousi vuokratalo ja palvelukeskus vuonna 1984 ja Noljakan Vakkakujalle rivitaloja 1985. Avohuollosta tuli yhdistykselle uusi toimintamuoto.
Vuokratalo Sepänhelmi valmistui Sepänkadulle 2021. Osa Ruoritien talosta purettiin, ja sen tilalle valmistui 2024 Ruoritien Helmi, nykyaikainen tehostetun palveluasumisen yksikkö, jossa on 101 asuntoa. Rakennus on suunniteltu niin, että se voidaan muuttaa tarvittaessa senioritaloksi.
Nimenvaihdos ja yhtiön myynti.
Vanhainkotiyhdistys muutti nimensä Joensuun Hoiva- ja palveluyhdistykseksi vuonna 1997. Palvelutoimintaa varten perustettiin Joen Hoiva Oy 2013. Yhtiö myytiin Attendolle vuonna 2018, jolloin yhdistykselle jäi kiinteistöjen omistus ja vuokraus.
Vuonna 2022 yhdistyksellä on 220 asuntoa. 
Yhdistyksen yhteisöjäseniä ovat 2020-luvulla Joensuun kaupunki, Joensuun työväenyhdistys, Keskustan ja Kokoomuksen Joensuun kunnallisjärjestöt sekä Rantakylän Eläkkeensaajat. 
Viitteet.
Sompasaarenlaituri

Sompasaarenlaituri on rantakatu Helsingin Sörnäisissä, Sompasaaren osa-alueella. Se sijaitsee Hanasaaren ja Sompasaaren välisen Sompasaarenaltaan kaakkoisreunalla. Sompasaarenlaituri rakennettiin 2010-luvun jälkipuoliskolla entisen Sörnäisten sataman alueelle. Sompasaarenlaiturilla on 2020-luvun vaihteessa valmistuneita tiiliverhoiltuja asuinkerrostaloja, joiden katutasossa on liiketilaa. Suuri osa rakennuksista on valmistunut Hitas-järjestelmän ehdoilla.
Sompasaarenlaiturin erottaa altaasta kivinen rantamuuri. Kadulla on kaksisuuntainen ajorata, jalkakäytävä molemmin puolin ja kaksisuuntainen pyörätie rannan puolella. Rannan puoleinen jalkakäytävä on päällystetty luonnonkivilaatoin, ja pyörätien erottaa ajoradasta noppakivillä päällystetty kaistale, johon on istutettu katupuita. Kadun kokonaisleveys on noin 24 metriä.
Renault’n Flinsin tehdas

Renault’n Flinsin tehdas on autonvalmistaja Renault’n vuonna 1952 perustama autotehdas. Se sijaitsee Yvelinesin departementissa, Seinen rannalla, noin 45 km alavirtaan Pariisista Flins-sur-Seinen ja Aubergenvillen kuntien alueella. Tehdas tunnetaan myös nimellä Pierre Lefaucheux'n tehdas.
Ensimmäinen tehtaalla valmistettu automalli oli Renault Frégate. Tehdas on valmistanut yhteensä yli 18 miljoonaa autoa, ja sen tuotantolinjoilta on valmistunut 20 erilaista mallia. Tehtaan tuotantoennätys tehtiin vuonna 1979 jolloin valmistui 412 000 ajoneuvoa. 1970-luvulla oli työntekijöitä korkeimmillaan noin 22 000. Vuonna 2016 työtekijöitä oli enää 2 300. Renault’n toimitusjohtaja Luca de Meo ilmoitti 25. marraskuuta 2020 uusien ajoneuvojen tuotannon lopettamisesta tehtaalla vuonna 2024. Tämän jälkeen tehtaasta tulee Euroopan ensimmäinen kierrätykseen erikoistunut tehdas.
Massachusetts Bayn siirtokunta

Massachusetts Bayn siirtokunta () oli Pohjois-Amerikan itärannikolla vuosina 1629–1691 sijainnut englantilainen siirtokunta. Kuningas Kaarle I antoi 4. maaliskuuta 1629 Massachusetts Bay Company -yhtiölle peruskirjan, jossa sille annettiin yksinoikeudella lupa kolonisoida ja käydä kauppaa Charlesjoen ja Merrimackjoen välisellä alueella. Siirtokunnan laajamittainen asuttaminen alkoi kuvernööriksi valitun John Winthropin johdolla seuraavana vuonna.
Alueen ensimmäiset siirtolaiset olivat Englannista uskonnollista vainoa paenneita puritaaneja. Puritaanit päättivät jo varhain siirtää Massachusetts Bay Companyn johtoelimet Englannista Amerikkaan, jolloin ne käytännössä muuttuivat osakeyhtiön hallinnosta siirtokunnan omaksi lakiasäätäväksi hallitukseksi, joka saattoi toimia varsin vapaasti ilman kruunun valvontaa. Siirtokuntaan perustettiin heidän johdollaan teokratian kaltainen hallinto, jossa virallisesta uskontulkinnasta poikkeavat näkemykset pyrittiin tukahduttamaan ja poliittiset oikeudet rajattiin ainoastaan kongregationaalisen kirkon jäsenten piiriin. Monet toisinajattelijat pakenivat 1630-luvulla perustettuun läheiseen Rhode Islandin siirtokuntaan, jossa uskonnonvapaus taattiin alusta lähtien kaikille, mukaan lukien kveekareille ja juutalaisille.
Englannin keskushallinto mitätöi siirtokunnan alkuperäisen peruskirjan lokakuussa 1684, kun emämaassa katsottiin, että siirtokunta toimi liian riippumattomasti. Massachusettsista tuli tällöin kruununsiirtomaa, jonka kuvernöörin nimitti suoraan monarkki. Kahta vuotta myöhemmin Massachusetts Baystä tehtiin osa lyhytikäistä Uuden-Englannin dominiota. Lokakuun 7. päivänä 1691 annettu uusi peruskirja kavensi aiempaa itsehallintoa huomattavasti ja yhdisti alueet Plymouthin kanssa uuteen Massachusetts Bayn provinssiin. Uusi provinssi itsenäistyi osana Yhdysvaltoja vuosina 1775–1783 käydyssä vapaussodassa nykyisenä Massachusettsin osavaltiona.
Coney Islandin uneksijat

Coney Islandin uneksijat ("The Goodbye People") on Herb Gardnerin oman Broadway-näytelmänsä pohjalta käsikirjoittama ja ohjaama yhdysvaltalainen draamakomediaelokuva vuodelta 1984. Se kertoo kahdesta ikääntyvästä miehestä, jotka päättävät vielä kerran elämässään repäistä perustamalla ravintolan New Yorkin Coney Islandin hiekkarannalle, mutta hanke jää puheen tasolle. Heitä esittävät Judd Hirsch ja Martin Balsam ja naispääosaa, toisen heistä tytärtä, näyttelee Pamela Reed.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Sam Inkinen luonnehti elokuvaa hellyttäväksi mutta paikallaan polkevaksi Broadway-komediaksi ja antoi sille kaksi tähteä viidestä, joka vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Safiya Henderson-Holmes

Sharon "Safiya" E. Henderson-Holmes (30. joulukuuta 1950 Bronx – 2001) oli yhdysvaltalainen runoilija.
Henderson-Holmes sai kandidaatin arvon New Yorkin yliopistossa ja maisterin arvon City College of New Yorkista. Hän sai vuonna 1990 William Carlos Williams -palkinnon esikoiskokoelmastaan "Madness and a Bit of Hope". Henderson-Holmesin toinen kokoelma "Daily Bread" ilmestyi vuonna 1994. Hänen kirjoituksiaan julkaistiin myös useissa antologioissa. Kirjoittamisen ohella Henderson-Holmes työskenteli fysioterapeuttina Harlemin sairaalassa. Hän oli aktiivinen toimija muun muassa aloitteissa apartheidia vastaan ja yhdysvaltalais-neuvostoliittolaisen ystävyyden puolesta.
Henderson-Holmes sai vuonna 1999 New York Foundation for the Artsin, mutta hänellä todettiin samoihin aikoihin syöpä. Hän käsitteli sairauden teemaa myös runoissaan. Henderson-Holmes opetti lukuisissa oppilaitoksissa ja oli vuodesta 1990 kuolemaansa apulaisprofessorina Syracusen yliopistossa. Hän oli naimisissa elokuvatuottaja Preston Holmesin kanssa. Pariskunnalle syntyi tytär Naimah.
Gudetama

Gudetama on japanilaisen Sanrion vuonna 2013 julkistama hahmo. Se on antropomorfinen ja luonteeltaan apaattinen kananmunankeltuainen. Hahmo syntyi erään Sanrion järjestämän ruoka-aiheisten hahmojen suunnittelukilpailun yhteydessä, ja vaikka se ei voittanutkaan kilpailua, siitä tuli yksi fanien suosikeista. Gudetama on ollut Japanissa suosittu heti ilmestymisestään asti, ja vuosien 2013–2015 välillä se oli esiintynyt Japanissa jo 1700 erilaisessa tuotteessa. Gudetama on lasten sijaan ollut suosittu hahmo heitä vanhempien kuluttajien keskuudessa. Suosiota on selitetty hahmon samaistuttavuudella.
Kilpailevan yrityksen suureen suosioon noussut laiska Rilakkuma-hahmo saattoi vaikuttaa Gudetaman syntyyn. Rilakkumasta eroten Gudetama ei kuitenkaan suhtaudu laiskotteluun positiivisesti, vaan apatia on sen tapa käsitellä ympärillä olevan maailman sietämättömyyttä.
Perinteisesti japanilaiset maskottihahmot ovat keskittyneet olemaan suloisia ja positiivisia. Sanrion hahmoista kielteisiä tunteita kuvaa Gudetaman lisäksi Aggretsuko.
Vuonna 2022 julkaistiin Netflix-sarja "", jonka pääosassa on Gudetama.
Torsten Ralf

Torsten Ivar Ralf (2. tammikuuta 1901 Malmö – 27. huhtikuuta 1954 Tukholma) oli ruotsalainen oopperalaulaja (tenori).
Ralf oli Oscar Ralfin ja Einar Ralfin nuorempi veli. Hän opiskeli Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa Hjaldis Ingebjartin ja John Forsellin johdolla. Hän täydensi opintojaan Berliinissä opettajanaan Hertha Dehmlow. Ralf teki debyyttinsä Stettinissä vuonna 1930 Cavaradossin roolissa Giacomo Puccinin "Toscassa". Tämän jälkeen hän lauloi Chemnitzin ja Frankfurt am Mainin oopperataloissa. Vuosina 1935–1943 Ralf oli Dresdenin Semperoperin laulaja. Hän lauloi siellä muun muassa Richard Straussin "Daphnen" kantaesityksessä (1938) vastassaan Margarete Teschemacher.
Ralf esiintyi ensimmäisen kerran Tukholman kuninkaallisessa oopperassa vasta maaliskuussa 1941. Metropolitan-oopperassa hän debytoi Lohengrinina vuonna 1945. Lisäksi hän teki esiintymisiä muun muassa Covent Gardenissa, Münchenissä, Wienissä ja Teatro Colónissa. Ralfille myönnettiin Litteris et Artibus -mitali vuonna 1945. Hän sai hovsångaren arvonimen vuonna 1952. Ralf sairasti vuonna 1947 todettua leukemiaa ja kuoli Tukholmassa vuonna 1954.
Eurymedonin taistelu

Eurymedonin taistelu voi viitata seuraaviin taisteluihin Eurymedon-joen varrella Vähässä-Aasiassa:
Boiotian sota

Boiotian sota voi viitata seuraaviin sotiin:
Siaosi Sovaleni

Siaosi Sovaleni (s. 28. helmikuuta 1970) on tongalainen poliitikko, joka toimi maansa pääministerinä vuosina 2021–2024. Hän johtaa myös opetus-, poliisi- ja puolustusministeriöitä. Sovaleni on opiskellut tietojenkäsittelyä Aucklandin yliopistossa ja Oxfordin yliopistossa sekä liiketoimintajohtamista Etelä-Tyynenmeren yliopistossa. Hänet valittiin Tongan parlamenttiin ensimmäisen kerran vuonna 2014. 
Sovaleni erosi pääministerin virasta joulukuussa 2024, kun häntä kohtaan oltiin järjestämässä luottamusäänestystä. Taustalla oli Sovalenin ja kuningas Tupou VI:n välirikko. Aateliston edustajat parlamentissa asettuivat tukemaan monarkkia.
Sosiaalinen alusta

Sosiaalinen alusta on verkossa toimiva sivusta tai mobiilisovellus, joka on suunniteltu edistämään käyttäjien välistä sosiaalista kanssakäymistä tarjoten mahdollisuuden tutustua uusiin ihmisiin alustan avulla. 
Historia.
Ennen sosiaalisia alustoja ihmiset tutustuivat toisiinsa muun muassa sosiaalisen median alustojen sisään rakennetuissa kaveri- ja harrasteryhmissä. Lisäksi on olemassa muutamia verkkosivustoja, joissa on mahdollista löytää kaveriseuraa.
Varsinaisia sosiaalisiksi alustoiksi luokiteltavia palveluita on Suomessa vasta muutamia: vuonna 2021 julkaistu Kaverisovellus, tammikuussa 2024 lanseerattava Miitti App sekä vain naisille tai muunsukupuolisille suunnattu Hey Vina. Lisäksi ulkomailla toimii lukuisia sosiaalisiksi alustoiksia laskettavia palveluita, kuten esimerkiksi Linkup, Meetup sekä Bumble.
Nykyään sosiaaliset alustat ovat useimmiten mobiilisovelluksia, jotka tarjoavat käyttäjilleen mahdollisuuksia tutustua muihin ihmisiin sovelluksen avulla. Sosiaaliset alustat eroavat esimerkiksi deittipalveluista siten, että näiden kautta ei voi etsiä seuraa romanttisiin tarkoituksiin.
Toiminnot.
Sosiaaliset sovellukset tarjoavat monipuolisia toimintoja, kuten profiilien luonti, ystävien lisääminen, tapahtumien luonti, sovelluksen sisäisen pikaviestipalvelun. Sosiaalisille alustoilla ei ole sosiaalisen median palveluiden tapaan tyypillistä jakaa mediasisältöä, kuten kuvia tai videoita omille seuraajille, vaan sosiaaliset alustat on suunniteltu toimivaan verkostoitumisvälineenä muihin ihmisiin.
Kuninkaallinen Nordsjællandin kansallispuisto

Kuninkaallinen Nordsjællandin kansallispuisto on luonnonsuojelualue Tanskassa melko lähellä Helsingøriä. 
Puisto on avattu 29. toukokuuta 2018. Sen pinta-ala on 262 km2. Osana kansallispuistoa on kaksi Unescon maailmanperintökohdetta: Kronborgin linna ja sitä ympäröivät Pohjois-Själlannin metsästysmaat. Yli 70% puistosta on Natura-aluetta. Siihen kuuluu yksi maan suurimmista metsäalueista, Gribskov, ja kaksi suurinta järveä, Arresø ja Esrum Sø.
Puiston nähtävyyksiin kuuluu hylätty Torupin kylä Tisvilde Hegnissä. Se jäi metrin paksuisen lentohiekkakerroksen alle 1500-luvulla. Humlebækin kalastajakylässä on edelleen perinteisiä kaislakattoisia taloja. Dronningmøllen nummella kasvaa katajaa, mäntyjä ja kanervaa, ja sieltä on hienot näkymät Kattegatille. Holløse Bredningissä elää majavayhdyskunta.
Wilhelm Sievers

Wilhelm Sievers (3. joulukuuta 1860 Hampuri, Saksa – 21. kesäkuuta 1921 Giessen, Saksa) oli saksalainen maantieteilijä. Hän matkusteli 1884–1886 ja 1892–1893 Venezuelassa ja Kolumbiassa. Hän oli vuodesta 1891 Giessenin yliopiston professori. Hän julkaisi useita tutkimuksia Etelä-Amerikasta sekä asiantuntijoiden avustamana kuusiosaisen teoksen "Allgemeine Länderkunden" (1891–1895), josta hän itse kirjoitti osat "Asien" ja "Süd- und Mittelamerika" sekä Wilhelm Kükenthalin kanssa osan "Australien, Ozeanien und Polarländer". Myöhemmin hän julkaisi "Allgemeine Länderkundesta" lyhennetyn, kaksiosaisen laitoksen (1907).
Fale Alea

Fale Alea ʻo Tonga () eli Tongan lakiasäätävä kokous on Tongan lainsäädäntövaltaa käyttävä elin. Se on yksikamarinen ja koostuu 26 jäsenestä, joista 17 on kansan vaaleilla valitsemia ja loput yhdeksän valitsevat maan aatelissuvut keskuudestaan. Vaaleissa käytössä on enemmistövaali, jossa kustakin vaalipiiristä valitaan yksi ehdokas. Parlamentti perustettiin vuonna 1875.
Vuoden 2021 vaaleissa yksikään nainen ei tullut valituksi parlamenttiin. Edeltävällä kaudella parlamentissa oli ollut yksi naisedustaja.
Pohjois-Själlannin metsästysmaat

Pohjois-Själlannin metsästysmaat on alue 30 km Kööpenhaminasta luoteeseen. Se on ollut kuninkaiden metsästysmaastoa, ja aktiivisimmassa käytössä 1600-luvulta 1700-luvulle asti. Se on esimerkki barokkityylisestä maisemanmuokkauksesta, jossa ratsupolut on suunniteltu tähden muotoon. Siellä harjoitettiin etenkin ajometsästystä koirien lanssa. Alue on Unescon maailmanperintökohde vuodesta 2015.Maailmanperintökohteeseen kuuluvat Store Dyrehave ja Gribskov, niiden väliset tiet ja Jægersborg Dyrehave/Jægersborg Hegn.
Maialmanperintökohde on osa Kuninkaallista Nordsjællandin kansallispuistoa.
Spathodus

Turpa-ahvenet ("Spathodus") on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu kaksi lajia, joita tavataan kotoperäisenä Tanganjikajärvessä.
Sonja Wigert

Sonja Wigert (11. marraskuuta 1913 Notodden, Norja – 12. huhtikuuta 1980 Alfaz del Pi, Espanja) oli norjalainen näyttelijä.
Wigert tunnettiin Tukholmassa näyttelijätähtenä ja diivana, joka toimi toisen maailmansodan aikana kaksoisagenttina Ruotsin tiedustelun hyväksi. Vuonna 2019 valmistunut norjalainen elokuva "Spionen" kertoo Wigertin elämästä.
Wigert näytteli pääosaa yhdessä suomalaisenglantilaisen näyttelijän William Markuksen kanssa Neljä rakkautta -elokuvassa.
Jaakko Wuolijoki

Jaakko Wuolijoki -nimisiä henkilöitä ovat:
Tatarstanin johtaja

Tatarstanin johtaja (, ) eli Rais (arabialaisesta رئيس, "Raʾīs)" on Venäjän federaatioon kuuluvan Tatarstanin tasavallan päämies ja korkein virkamies, joka johtaa Tatarstanin valtiovallan toimeenpanoelinten järjestelmää. Kesäkuusta 1991 helmikuuhun 2023 nimike oli "Tatarstanin presidentti".
Historia.
12. kesäkuuta 1991 Mintimer Šaimijev valittiin Tatarstanin ensimmäiseksi presidentiksi ylivoimaisella äänten enemmistöllä. Tätä ennen Šaimijevin virka oli ollut tasavallan korkeimman neuvoston puheenjohtajiston puheenjohtaja. Myöhemmin Šaimijev valittiin uudelleen myös ylivoimaisin äänin vuosina 1996 ja 2001.
Vuonna 2017, kun Moskovan ja Kazanin välinen vuoden 1994 autonominen sopimus umpeutui, presidentin titteli oli määrä korvata johtajalla, kuten tehtiin muiden Venäjän tasavaltojen kanssa. Tatarstanin hallitus kuitenkin vastusti yrityksiä saada arvonimi lakkautettua ja liittovaltion hallitus kieltäytyi painostamasta asiaa.
Kuitenkin pian syyskuussa 2021 pidettyjen parlamenttivaalien jälkeen valtionduuman edustajat valmistelivat lakiesityksen Venäjän kaikkien alueiden johtajien titteleiden yhdistämisestä. Lakiehdotus, jonka katsotaan kohdistuvan suoraan Tatarstaniin, varaisi presidentin tittelin yksinomaan Venäjän federaation presidentille. Vastauksena Tatarstanin osavaltioneuvoston lainsäätäjät äänestivät sitä vastaan. Lakiesitys hyväksyttiin ensimmäisessä käsittelyssään marraskuussa. Liittoneuvosto hyväksyi sen 15. joulukuuta ja presidentti Vladimir Putin allekirjoitti sen 21. joulukuuta.
Laki tuli voimaan 1. kesäkuuta 2022. Tatarstanin presidentin sihteeri sanoi, että arvonimi säilyy siirtymäkauden-, koko vuoden 2022 ajan, jolloin perustuslakia aiotaan muuttaa. Viran uudelleennimeämisen oli määrä valmistua vuoteen 2023 mennessä. Monet Tatarstanissa näkivät tittelin menettämisen autonomian heikkenemisenä Venäjällä.
Joulukuussa 2022 alueelliset lainsäätäjät äänestivät tasavallan päämiehen tittelin muuttamisen puolesta presidentistä "johtajaksi" (Rais, Räise). Presidentin nimikettä pidettiin viimeisenä jäljellä olevana federalismin symbolina Vladimir Putinin johtamien keskittämisuudistusten jälkeen. Nykyinen presidentti Rustam Minnihanov olisi kuitenkin säilyttänyt presidentin arvonimen, kunnes hänen toimikautensa päättyy vuonna 2025 siirtymäkauden sopimusten mukaisesti. 26.1.2023 Minnihanov allekirjoitti lakimuutokset; ehdotettu siirtymäkausi kuitenkin hylättiin, minkä vuoksi nimike oli muutettava 6. helmikuuta mennessä.
Nimimuutosprosessin Venäjällä kokonaisuudessaan katsotaan saaneen alkunsa kun Tšetšenian päämies Ramzan Kadyrov ilmoitti kieltäytyvänsä presidentin tittelistä ja kehotti muita seuraamaan hänen esimerkkiään. Kadyrov totesi, että "Venäjällä vain yhdellä valtiomiehellä on oikeus kutsua itseään presidentiksi" ja "alueellisten presidenttien paraati" pitäisi lopettaa.
Jaakko Wuolijoki (näyttelijä)

Jaakko Wuolijoki on suomalainen näyttelijä. Hän on työskennellyt näyttelijänä muun muassa Tampereen Teatterissa ja Tampereen Komediateatterissa. Wuolijoki on näytellyt myös Ville Fräntiä C Moren alkuperäissarjassa "Rantabaari" vuodesta 2019 lähtien.
Wuolijoki toimii myös freelance-muusikkona. Hän on tamperelaisen rockyhtye Täplän laulaja-kitaristi ja vastaa kappaleiden kirjoittamisesta yhtyeen toisen solistin Timo Järvensivun kanssa.
Antti Janka-Murros

Antti-Jussi Janka-Murros on suomalainen säveltäjä, multi-instrumentalisti, muusikko ja kontrabasson soiton opettaja Kuopion konservatoriolla.
Janka-Murros toimi Siilifolk-kansantaidefestivaalin tuottajana vuosina 2016–2023.
Tamperelainen rakennusmestari Eetu Murros oli Janka-Murroksen isoisän isä.
Säveltäjänä.
Orkesteriteokset:
Teatterimusiikkia:
Finland (laulu)

Finland on Suomesta kertova brittiläisen Monty Python -komediaryhmän humoristinen musiikkikappale, jonka on kirjoittanut Michael Palin ja sovittanut John Du Prez. Palinin laulama ja Brian Willoughbyn kitaralla säestämä kappale julkaistiin ensimmäisen kerran albumilla "Monty Python’s Contractual Obligation Album" vuonna 1980 ja se sisältyy myös vuoden 1989 kokoelma-albumiin "Monty Python Sings".
”Finland” on olevinaan intohimoinen ylistyslaulu Suomelle vierailukohteena, mutta siinä mainitut syyt käydä Suomessa eivät ole Suomelle erityisiä eivätkä kovin jännittäviäkään. Sanojen mukaan Suomessa on ”uljaita vuoria” ja korkeita puita, ja ajanvietteet, joita laulun kertoja haluaa Suomessa tehdä, ovat ponivaellus, leirintä ja television katselu sekä aamiaisen, päivällisen ja lounaan syöminen, joten ”Suomella on kaikki” (”"Finland has it all"”). Laulussa myös sanotaan, että matkailijoilla on ikävä tapa jättää Suomi huomiotta, koska sitä pidetään huonompana vaihtoehtona Belgialle.
Palin nähdään laulamassa ”Finland”-laulua vieraillessaan Suomessa matkailuohjelmassaan "Navalta navalle" vuonna 1992. John Du Prez’n säveltämä ja Eric Idlen kirjoittama Monty Python -musikaali "Spamalot" alkaa ”Finland”-laulun vaihtoehtoisella versiolla, jonka lopussa historioitsija huomauttaa, että aiheena onkin Englanti ("England").
Hannele Cantell

Hannele Cantell (s. 1967) on suomalainen dosentti, opettajankouluttaja, kirjailija ja kansalaisvaikuttaja. Cantell on koulutukseltaan kasvatustieteen tohtori ja filosofian maisteri.
Cantell toimii Helsingin yliopiston kasvatustieteellisessä tiedekunnassa opettajankouluttajana. Hannele Cantell on kirjoittanut yli 150 oppi- ja tietokirjaa maantieteen, ympäristöopin, kestävyyskasvatuksen ja kasvatustieteen teemoista. Kustantajia ovat muun muassa Weilin&amp;Göös, WSOY, SanomaPro, PS-Kustannus, Tuuma-kustannus ja Gaudeamus. 
Cantell julkaisi vuonna 2022 narratiivisen, autofiktiivisen kirjan "Sekunnit ennen kaatumista" (Tuuma-kustannus). Kirja kuvaa sairastumista ja vammautumista sekä elämänmuutokseen liittyviä tunteita. Se tuo esiin myös läheisten merkityksen kun elämä muuttuu. Kirjan pohjalta on tehty samanniminen teatteriesitys, jonka ensi-ilta oli vuonna 2023. Cantell sairastaa jäykkyysoireyhtymää sekä "myasthenia gravis" -sairautta.
Andy Beshear

Andrew Graham Beshear (s. 29. huhtikuuta 1977) on yhdysvaltalainen asianajaja ja poliitikko. Hän on toiminut Kentuckyn osavaltion 63. kuvernöörinä vuodesta 2019 lähtien. Puoluekannaltaan hän on demokraatti. Hän on myös aikaisemman kuvernöörinä toimineen Steve Beshearin poika.
AL-LAD

AL-LAD, joka tunnetaan myös nimellä 6-allyyli-6-nor-LSD, on psykedeelinen lääke ja lysergihapon dietyyliamidin (LSD) analogi. Alexander Shulgin kuvailee sitä kirjassa TiHKAL (Tryptamiinit, jotka olen tuntenut ja rakastanut). Se syntetisoidaan alkaen nor-LSD:stä lähtöaineena käyttäen allyylibromidia reagenssina. Vaikka AL-LAD:lla on hienovaraisesti erilaiset vaikutukset kuin LSD:llä ja se näyttää olevan hieman lyhytkestoisempi, niiden potenssit ovat samanlaiset; AL-LADin aktiivisen annoksen on raportoitu olevan 50–150 mikrogrammaa. AL-LAD on luokiteltu Suomessa kuluttajamarkkinoilta kielletyksi aineeksi.
Kujataa

Kujataa on alue Grönlannin eteläosassa. Siellä on harjoitettu maanviljelystä vuosisatojen ajan. Viisi tämän alueen kohdetta on ollut Unescon maailmanperintölistalla vuodesta 2017.
Suhteellisen leuto ilmasto on mahdollistanut ainutlaatuisen kulttuurin, jossa maanviljelys ja karjanhoito yhdistyivät merinisäkkäiden metsästykseen. Alueella on jäänteitä kahdesta kulttuurista. Skandinaviasta tulleet asukkaat viljelivät ja metsästivät alueella 900-luvulta 1300-luvulle. Vuodesta 1780 alkanut inuitien ja eurooppalaisperäisten asukkaiden yhteisasutus jatkuu edelleen.
Maailmaperintökohteen viisi aluetta ovat:
Ensimmäinen asutuskausi.
Skandinaaveja asui alueella enimmillään 2000–3000. Heillä oli kaikki sen ajan kotieläimet: lammas, vuohi, nautakarja, hevonen, koira ja kissa. Koti-Skandinaviasta karjanpito erosi siinä, että vuohia oli enemmän kuin lampaita. Vuohi sopii paremmin syömään paikallista paju- ja koivupusikkoa ja antaa maitoa, josta tehdyt säilyvät tuotteet olivat tärkeä osa ruokataloutta hylkeenlihan ohella.
Kesäaikaan asukkaat tekivät satojen kilometrien metsästysretkiä ja hankkivat kauppatavaraa kuten mursunhampaita ja -nahkoja ja jääkarhuntaljoja, joilla voitiin ostaa rautaa ja puutavaraa Atlantin toiselta puolelta. He olivat katolisia, ja heillä oli oma kirkko ja piispanistuin.
Thulen kulttuurin edustajia muutti alueelle Beringinsalmen rannoilta noin 1200-luvulta alkaen.
Toinen asutuskausi.
Eläkkeelle jäävä norjalainen kauppias Ander Olsen ja hänen grönlantilainen vaimonsa Tupaku asettuivat vanhan piispantalon raunioille vuonna 1782. He aloittivat uudellene krajatalouden ja käyttivät raunioista otettuja kiviä uudisrakennuksiin. Alueelle kehittyi omintakeinen rakennuskulttuuri.
Vuonna 1924 Otto Fredriksen aloitti ensimmäisenä grönlantilaisena päätoimisena lammasfarmarina Qassiarsukissa. Hänen sukunsa on jatkanut maatilaa, ja kylässä on nykyisin 150 asukasta. Nykyisin maataloudella on tärkeä osa Grönlannin ruokaomavaraisuudessa. Maailmanperintökohteen alueella on 43 Grönlannin kaikkiaan 55 maatilasta.
Kurikan Kotiseurakunta

Kurikan Kotiseurakunta eli Kurikan helluntaiseurakunta on vuonna 1955 perustettu kurikkalainen helluntaiseurakunta. Seurakunnan pastori on Markus Keväänranta. Seurakunnan toimitilat sijaitsevat Kurikan keskustassa Kirkkoahteen varressa. Seurakuntaan kuuluu noin 100 jäsentä. Seurakunnan toimintaan kuuluvat jumalanpalvelusten ja rukouskokousten lisäksi lapsi- ja nuorisotyö, koulutyö, musiikkityö ja lähetystyö.
Seurakunnan tilaisuuksia lähetetään muun muassa TV7:n televisio- ja verkkokanavilla.
Historia.
Vapaiden herätysliikkkeiden kokouksia on pidetty Kurikassa jo 1920-luvulta lähtien. Kurikan helluntaiseurakunta perustettiin 9. syyskuuta 1955. Perustamiskokouksessa oli paikalla 13 henkilöä ja se pidettiin Koivaaran talossa. Alkuaikoina seurakunta kokoontui kodeissa. Jäsenmäärän kasvaessa tilaisuudet siirtyivät kerhohuoneisiin ja tarve kiinteille toimitiloille kasvoi. Vuonna 1974 seurakunta vuokrasi huoneiston osoitteesta 1981, minkä jälkeen siirryttiin 1981 viereiselle tontille Kurikantie 6:n kellaritiloihin. Nykyinen Kirkkoahteen kiinteistö on vanha Kurikan meijeri, joka siirtyi 1. marraskuuta 1988 seurakunnan omistukseen. Muutostöiden suunnittelusta vastasi Veikko Köykkä Ilmajoelta. Tilat vihittiin käyttöön 21. huhtikuuta 1991.
Eduard Sievers

Eduard Sievers, ääntämys: [zifers], (25. marraskuuta 1850 – 30. maaliskuuta 1932) oli saksalainen kielentutkija. Hänet nimitettiin 20-vuotiaana 1871 Jenan yliopistoon saksalaisen kielitieteen ylimääräiseksi ja 1876 vakinaiseksi professoriksi. Hän oli vuodesta 1892 Leipzigin yliopiston professorina. Sievers julkaisi merkittäviä muinaissaksan lähteitä ("Tatian", "Murbachin hymnit", "Heliand" ja yhdessä Elias von Steinmeyerin kanssa muinaissaksan glossat) sekä näiden tekstijulkaisujen ohella tutkimuksia germaanisen kielihistorian alalta, jotka suurimmaksi osaksi ilmestyivät hänen toimittamassaan aikakauskirjassa "Beiträge zur Geschichte der deutschen Sprache und Litteratur". Saksan kielen lisäksi Sievers käsitteli kielihistoriallisissa kirjoituksissaan myös skandinaavisia kieliä ja englantia. Hän sai erityistä mainetta englannin kielen tutkijana, ja hänen kielioppinsa "Angelsächsische Grammatik" (1882) aloitti uuden jakson muinaisenglannin tutkimuksessa.
Sievers oli myös foneetikko ("Grundzüge der Phonetik", 1874) ja metriikan tutkija ("Altgermanische Metrik", 1892). Heprealaista runomittaa koskevien tutkimusten tuloksena ilmestyi vuodesta 1901 alkaen "Metrische Studien", jossa Sievers muotoilee uudestaan useat Vanhan testamentin tekstit ja esittää uuden heprean metriikan perusteet. Sievers esitti kielimelodiaa koskevan teorian ("Über Sprachmelodisches in der deutschen Dichtung", 1901; "Über ein neues Hilfsmittel der philologischen Kritik"). Puheessa on Sieversin mukaan aina tietty melodia, sillä kullakin tavulla ja sanalla on oma sävelellinen asemansa. Toisin kuin runoudessa, proosassa melodia ei yleensä ole sääntöjen mukaista eikä yhtenäistä. Sieversin mukaan runoilija valitsee vain sellaisia sanoja, joiden rytmi miellyttää hänen kuuloaistiaan. Mitallisessa runoudessa rytmi määrittyy tarkasti, ja säännölliseen rytmiin liittyy melodiavaihtelun säännöllisyys. Tämä runoudessa tavattava erityinen rytmi ja melodia siirtyy myös lukijaan niin että tietyt runotekstit voidaan Sieversin mukaan lukea vain tietyllä tavalla. Jos melodinen periaate esiintyy häiriintyneenä, on teksti heikentynyt. Tästä johtuu Sieversin teorian tekstikriittinen merkitys. Sievers kehitti teoriaansa edelleen Ottmar Rutzin keksintöjen perusteella, ja niiden mukaan äänen sävel on riippuvainen ruumiin asennosta.
Maalaishiiri ja kaupunkihiiri (piirrossarja)

Maalaishiiri ja kaupunkihiiri on ranskalais-kanadalais-yhdysvaltalainen vuosina 1998-1999 tuotettu animaatiosarja, joka perustuu löyhästi Aisopoksen samannimiseen faabeliin. Sarjaa tuotettiin yhteensä 52 jaksoa ja se seuraa hiiriserkusten Emilian ja Aleksanterin seikkailuja ympäri maailman.
Suomessa sarjaa on esitetty televisiossa Yle TV2 -kanavalla ja jaksoja on julkaistu VHS:lle sekä DVD:lle.
Vanhamoisio

Vanhamoisio () oli inkeriläinen kylä, joka kuului Venjoen luterilaisen seurakuntaan. Nykyään entinen kylän alue kuuluu Kommunarin kaupunkiin. 
Vanhamoisio sijaitsi Venjoen länsirannalla. Ruotsin vallan aikana tällä paikalla sijaitsi hovi, mistä kylä lienee saanut nimensä. Perimätietojen mukaan sissisoturi Taneli Luukkoinen oli syntynyt ja kuollut (n. vuonna 1713) Vanhamoisiossa. 1800-luvulla käytettiin kylän nimenä myös "Hulila", joka oli käytännössä Vanhamoision eteläosa. 
Vuonna 1849 Vanhamoisiossa asui 104 inkeriläistä (savakoita) (58 miestä ja 46 naista). Vanhamoision talot oli rakennettu kahteen riviin pitkin kylän katua, kuten Inkerissä oli tapana. Kylän lähellä perustettiin 1800-luvun puolivälissä paperitehdas, jonka työväki oli suurimmalta osaltaan muualta tullutta. 
Kylän suvut oli Luukkonen (Lukkonen) ja Huli. Vuonna 1926 Vanhamoisiossa oli 67 taloa ja 250 asukasta, niistä 189 henkilöä (42 taloa) - inkeriläisiä.
Toisen maailmansodan aikana kylä oli saksalaisjoukkojen miehittämä. Vuosina 1943-1944 inkeriläisiä vietiin Viron kautta Suomeen. Sodan jälkeen osa heistä jäi Suomeen, jotkut pakenivat Ruotsiin. Neuvostoliittoon palanneet eivät vastoin lupauksia päässeet kotikyläänsä, vaan heidät karkotettiin eri puolille Venäjää.
Kylä purettiin lopullisesti 1960-luvulla, kun Kommunarin kaupunkiin rakennettiin uusi paperitehdas.
Sakoska

Sakoska () oli inkeriläinen kylä, joka kuului Kolppanan luterilaisen seurakuntaan. Nykyään kylän alue kuuluu Hatsinan kaupunkiin. 
Kylä on merkitty Ruotsin 1600-luvun kartalla ("Sagoski"), järven rannalla. Järvi oli todennäköisesti kuivunut ajan myötä. 
Kylä jakautui kahteen osaan: Ylä-Sakoskaan ja Ala-Sakoskaan. Talot sijaitsivat lähekkäin, kahden puolen raittia. Kylän keskinen osa, Vanhakylä, käsitti 1900-luvun alussa 13 taloa. Lisäksi kylään kuului kaksi erillistä taloryhmää: Hirvonmäki, jossa oli 6-7 taloa, sekä Patamäki, joka oli viiden talon ryhmä, kylän pää, ns. "otsa". 
Vuonna 1849 Ylä-Sakoskassa asui 155 ihmistä (74 miestä ja 81 naista), kaikki inkeriläisiä (savakoita), ja Ala-Sakoskassa - 145 ihmistä (76 misestä ja 69 naista), niistä äyrämöisiä - 69 ja savakoita - 76.
Kylä sijaitsi lähellä Hatsinan kaupunkia, kaakkoisuunnassa. Maanviljeily ja karjanhoito eivät antaneet riittävästi tulonlähteitä. Sivutuloja sai hevosajosta Hatsinassa. Kylän suvut oli Levoska, Manninen, Vilppo ja Tynni. Poliitikko, toimittaja ja kirjailija Kaapre Tynni, sekä hänen tyttärensä, runoilija, akateemikko Aale Tynni oli syntyneet Sakoskassa. Kylässä toimi suomenkielinen koulu, jonka opettajana oli Pekka Inki. Hän myös johti Sakoskan naiskuoroa, joka esiintyi laulujuhlissa.
Vuonna 1926 Ylä-Sakoskassa oli 38 taloa ja 178 asukasta, niistä 113 henkilöä (25 taloa) - inkeriläisiä, ja Ala-Sakoskassa 47 taloa ja 220 ihmistä (inkeriläisiä 158).
Toisen maailmansodan aikana kylä oli saksalaisjoukkojen miehittämä. Vuosina 1943-1944 inkeriläisiä vietiin Viron kautta Suomeen. Sodan jälkeen osa heistä jäi Suomeen, jotkut pakenivat Ruotsiin. Neuvostoliittoon palanneet eivät vastoin lupauksia päässeet kotikyläänsä, vaan heidät karkotettiin eri puolille Venäjää.
Kyrksæterøra

Kyrksæterøra on taajama Heimin kunnassa Trøndelagin läänissä Norjassa ja kuntansa hallinnollinen keskus. Taajaman pinta-ala on 2,3 neliökilometriä ja asukasluku 2 484 vuonna 2022.
Fuengirola.fi

Fuengirola.fi (joskus myös Fuengirola-lehti) on Espanjan Aurinkorannikolla ilmestyvä suomenkielinen ilmaisjakelulehti. Lehti ilmestyy talvikuukausina viikoittain ja kertoo Aurinkorannikon suomalaisiin vaikuttavista asioista. Lehteä jaetaan 150 jakelupisteessä ja sen itse ilmoittama painosmäärä on 10 000. Kesäkuukausina (kesä-elokuu) se ilmestyy kuukausittain. 
Lehden päätoimittaja on aiemmin muun muassa Seiskan vastaavana päätoimittajana toiminut Jari Peltomäki. Lehden aiempi päätoimittaja ja nykyinen toimitusjohtaja on mm. Jyrki-ohjelman juontajana aiemmin toiminut Antti Pekkarinen.
Fuengirola.fi ei ole Julkisen sanan neuvoston jäsen.
Mika Aaltola -kohu.
Lokakuussa 2023 Ulkopoliittisen instituutin johtaja, presidenttiehdokas Mika Aaltola vihjaili Journalisti-lehden haastattelussa suomalaisten tiedotusvälineiden myyneen hänelle mainostilaa vastineeksi journalistisesta sisällöstä. "Mediat soittavat, onko meillä rahkeita mainostilan hankkimiseen. Aika selvästi tuodaan esille, että se tuo myös muuta näkyvyyttä lehdessä tai kanavalla", Aaltola kertoi. Hän ei selventänyt, mistä lehdistä hän puhui.
Aaltolan syytöksiä pidettiin vakavina. Muun muassa Päätoimittajien yhdistyksen puheenjohtaja Jouni Kemppainen toivoi Aaltolalta perusteluja ja asian yksilöimistä. Julkisen sanan neuvoston puheenjohtaja Eero Hyvösen mukaan JSN:lle ei oltu kanneltu mainostilan ja journalistisen sisällön koplauksista, jotka olisivat koskeneet valtakunnallista tai maakunnallista uutismediaa.
SDP:n pää-äänenkannattaja Demokraatti haastatteli Aaltolaa, joka antoi todisteita väitteilleen. Hänen kampanjansa jakoi Demokraatille "eräästä paikallisesta lehdestä" tulleen sähköpostivastauksen, jossa Aaltolan mukaan oli sanottu, että ”mieluusti voisimme tehdä jonkinlaisen yhteistyödiilin, joka sisältää sekä ilmoituksia että journalistista sisältöä.”
Seuraavana päivänä Demokraatti paljasti Aaltolan kampanjan näyttämän sähköpostin takana olevan Fuengirola.fi-lehti. Päätoimittaja Antti Pekkarinen myönsi vastanneensa ”ehkä vähän huonoilla sanankäänteillä” Aaltolan kampanjan sähköpostiin, jossa tiedusteltiin jutunteko-mahdollisuutta. Pekkarinen kertoi Helsingin Sanomille vastanneensa Aaltolan kampanjalle, että "politiikka on meille kaupallista, kun olisi pitänyt kirjoittaa, että poliittinen mainonta on meille aina kaupallista”.
Fuengirola.fi-lehdelle ei seurannut kohusta seurauksia, sillä se ei ole Julkisen sanan neuvoston eikä espanjalaisen median itsesääntelyelimen jäsen.
Halsan kirkko (Heim)

Halsan kirkko () on Heimin kunnassa Trøndelagin läänissä Norjassa sijaitseva puinen ristikirkko, joka valmistui vuonna 1734. Kirkossa on noin 330 istumapaikkaa. Sen suunnittelijaa ei tiedetä.
Solveig Hedengran

Solveig Hedengran (26. huhtikuuta 1910 Tukholma, Ruotsi – 29. huhtikuuta 1956 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen näyttelijä.
Andreas Nicolaus Kornerup

Andreas Nicolaus Kornerup (7. helmikuuta 1857 Kööpenhamina – 3. syyskuuta 1881 Kööpenhamina) oli tanskalainen geologi, maantieteilijä ja tutkimusmatkailija, joka teki kolme tutkimusmatkaa Grönlantiin 1870-luvulla. Tutkimusmatkoillaan hän toimi sekä tiedemiehenä että piirtäjänä ja maalarina kuvittaen omia tutkimuksiaan. Kornerupia kiinnostivat jään vaikutukset maiseman muotoihin, eri moreenityypit, jään liike sekä jään naarmuttamat kalliot. Lahjakkaana piirtäjänä ja maalarina Kornerup pystyi ikuistamaan näkemänsä havainnot tarkoiksi kuviksi. Kornerup piirsi kuvia sekä geologisista muodostumista, kasveista että paikallisten ihmisten elämästä, ja teoksilla on tieteellistä arvoa myös folkloristiikan näkökulmasta.
Kornerup pyrki ja pääsi sisään Polyteknilliseen instituuttiin vuonna 1873 ja valmistui sieltä 1878. Vuotta aiemmin hänet oli myös hyväksytty sisään taideakatemiaan, jossa hän osallistui kurssille tammikuussa 1878.
Vuonna 1876 Kornerup lähti ensimmäiselle tutkimusmatkalleen Grönlantiin yhdessä geologien Knud Johannes Vogelius Steenstrupin ja Gustav Holmin kanssa. Tutkimusryhmä suuntasi Julianehåbin eli nykyisen Qaqortoqin alueelle. Valmistumisensa jälkeen vuonna 1878 Kornerup lähti jälleen tutkimusmatkalle Grönlantiin, tällä kertaa Jens Arnold Diderich Jensenin (Bildsøen) ja arkkitehti Thorvald Grothin kanssa Frederikshåbin eli nykyisen Paamiutin sekä Nuukin seuduille. Vuotta myöhemmin 1879 Kornerup osallistui vielä kolmannelle ja hänen viimeisimmäksi jääneelle Grönlannin-tutkimusmatkalleen. Kolmannen tutkimusmatkansa Kornerup teki yhdessä Jensenin sekä Rørd Regnar Johannes Hammerin kanssa ja he suuntasivat Holsteinsborgin eli nykyisen Sisimiutin ja Egedesminden eli nykyisen Aasiaatin alueille. Tällä kolmannella tutkimusmatkallaan Kornerup sairastui keuhkosairauteen, luultavasti tuberkuloosiin, minkä seurauksena hän kuoli syyskuussa 1881 vietettyään viimeiset yhdeksän kuukautta sairaalassa.
Kornerupin kuoleman jälkeen seuraavana vuonna 1882 hänen ensimmäisiä piirroksiaan oli esillä Charlottenborgissa. Vuonna 1916 Kornerupin piirrokset ja akvarellityöt lahjoitettiin Kronborgin kauppa- ja merimuseolle.