Vasili Grossman

Vasili Semjonovitš Grossman, oik. "Josif Solomonovitš Grossman" (; 12. joulukuuta 1905 Berdytšiv, Kiovan kuvernementti – 14. syyskuuta 1964 Moskova) oli neuvostoliittolainen lehtimies ja kirjailija. 
Tausta.
Grossman oli kansallisuudeltaan ukrainanjuutalainen. Hän valmistui vuonna 1929 kemian insinööriksi Moskovan valtionyliopistosta. Hän työskenteli insinöörinä Donbassin kaivosalueella ja opettajana Donetskin lääketieteellisessä instituutissa sekä monissa muissakin tehtävissä. Vuonna 1933 hän palasi Moskovaan tehdasinsinööriksi ja alkoi samaan aikaan julkaista tekstejään eri kertomuskokoelmissa.
Sanomalehtitoimittajana sodan aikana.
Toisen maailmansodan aikana Grossman toimi Puna-armeijan sanomalehden "Krasnaja Zvezdan" sotakirjeenvaihtajana. Hän oli todistamassa muiden muassa Kurskin taistelua, Treblinkan keskitysleirin vapauttamista ja Berliinin antautumista. Lehteen hän kirjoitti myönteisessä hengessä sotasankareista ja raportoi natsien sotarikoksista. Sodan aikana hän julkaisi noin 40 artikkelia ja kertomusta "Krasnaja Zvezdassa". Erityisesti ne koskivat Stalingradin taistelua. Samaan aikaan hän teki myös omia muistiinpanoja sodasta. 
Kirjailijana.
Grossman kirjoitti sotamuistiinpanojensa pohjalta useita teoksia. Jo sodan aikana hän julkaisi teokset "Narod bessmerten" ("Kuolematon kansa", 1942) ja "Stalingrad" (1943). Sodan jälkeen hän suhtautui kriittisesti moniin maansa totalitarismin ilmiöihin ja joutui epäsuosioon. Tähän vaikutti myös hänen avoin juutalaisuutensa. 
Muistiinpanojensa pohjalta hän kirjoitti myös pääteoksensa "Žižn i sudba" (1959; suom. "Elämä ja kohtalo"), jonka keskeisenä tapahtumana oli Stalingradin taistelu. Kirjailija uskoi teoksen pääsevän julkisuuteen maailmanpoliittisen suojasään aikana, jolloin myös Stalinin tekemät rikokset oli virallisesti tuomittu. Teos kuitenkin takavarikoitiin, ja Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääideologi Mihail Suslov, joka piti teosta jopa vaarallisempana kuin Boris Pasternakin "Tohtori Živagoa", julisti, ettei sitä tultaisi julkaisemaan Neuvostoliitossa ”ainakaan kahteensataan vuoteen”. Grossman oli kuitenkin piilottanut käsikirjoituksesta kaksi kopioita, joista tehtiin akateemikko Andrei Saharovin avustuksella mikrofilmi, joka salakuljetettiin ulkomaille. Teos julkaistiin vasta kauan Grossmanin kuoleman jälkeen Sveitsissä vuonna 1980 ja Mihail Suslovin ennustuksen vastaisesti lopulta myös Neuvostoliitossa vuonna 1988 Mihail Gorbatšovin avoimuuspolitiikan aikana. Sitä on verrattu Tolstoin romaaniin "Sota ja rauha" ja pidetty jopa sitä parempana. Sama kohtalo oli myös Grossmanin teoksella "Kaikki virtaa" (Всё течёт…), jonka hän kirjoitti vuonna 1961. KGB tuhosi sen käsikirjoituksen, ja Grossman kirjoitti sen muistinvaraisesti uudelleen. Tämä versio julkaistiin lännessä vuonna 1970. 
Kuolema ja jälkimaine.
Grossman kuoli syöpään vuonna 1964 eikä kuollessaan tiennyt, voidaanko "Elämä ja kohtalo" -romaani julkaista.
"Elämä ja kohtalo" on puhutteleva teos rehellisyytensä ja moraalisuutensa ansiosta. Siinä Grossman kuvaa kaunistelematta maansa vankileirejä, ilmiantojärjestelmää, kulakkien tuhoamista ja Ukrainan nälänhätää. Teoksen loppuosa koostuu laajasta leninismin ja venäläisen kansanluonteen pohdinnasta.
Grossmanin teokseen "V gorode Berditsheve" perustuu Aleksandr Askoldovin ohjaama elokuva "Komissaari" ("Komissar", 1967).