tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
STS-127

STS-127 ( 2J/A) oli avaruussukkulalento Kansainväliselle avaruusasemalle (ISS). Se oli avaruussukkula Endeavourin 23. lento ja sen suunniteltu laukaisu oli 13. kesäkuuta 2009. Nasa joutui kuitenkin lykkäämään laukaisua tankkauksen yhteydessä ilmenneen vetyvuodon takia. Laukaisua jouduttiin lykkäämään viisi kertaa huonon sään tai tankkausongelmien vuoksi. Sukkula laukaistiin onnistuneesti matkaan Kennedy Space Centeristä, Floridasta kuudennella lähtöyrityksellä 16. heinäkuuta 2009 kello 1.03 Suomen aikaa. 
Lennon aikana avaruusasemalla oli 13 henkeä yhtä aikaa, mikä on kaikkien aikojen suurin määrä. Endeavour kuljetti myös 500:nnen ihmisen avaruuteen. Lennolla oli mukana myös ensimmäistä avaruuslentoaan suorittava suomalaissukuinen tehtäväspesialisti Timothy Kopra.
Endeavour telakoitui ISS:ään 17. heinäkuuta kello 20.47 Suomen aikaa. Kello 22.48 avattiin Endeavourin ja avaruusaseman välinen luukku. Ensimmäistä kertaa avaruusasemalla oli ennätykselliset 13 henkeä. Timothy Kopra ja avaruusasemalla työskentelevä japanilainen Koichi Wakata vaihtoivat tehtäviä Wakatan siirtyessä STS-127:n miehistöön ja palatessa heidän mukanaan maahan. Sukkulamiehistö jäi asemalle vielä 11 päiväksi. Kopra jäi asemalle vielä noin kuukaudeksi Retkikunta 20:n jäsenenä. 
Lennon pääasiallinen tehtävä oli kuljettaa ja asentaa ISS-avaruusasemalle japanilaisen Kibō-laboratoriomoduulin kaksi viimeistä osaa: ulkopuolinen lavetti (JEM EF) ja ulkopuolinen paineistamaton osa (ELM-ES). Lennolla suoritettiin viisi avaruuskävelyä. Lento kesti lähes 16 päivää. Endeavour laskeutui 31. heinäkuuta kello 17.48 Suomen aikaa Kennedyn avaruuskeskukseen Floridaan.
Hyötykuorma.
Kibō-moduulin kahden viimeisen osan lisäksi hyötykuormaan kuuluu myös avaruusaseman runkoelementin "P6 truss" kuusi uutta akkua vanhojen palatessa sukkulalla takaisin maahan. Lisäksi avaruusasemalle kuljetetaan LDU (Linear Drive Unit), PM-2 (Pump Module-2) ja SGANT (Space to Ground Antenna Group), mitkä kaikki tullaan siirtämään aseman ulkoiseen varastoon (ESP-3) avaruuskävelyn aikana. Lisäksi mukana on erilaisia mikro- ja pikosatelliitteja.
Betão

Betão (oik. Ebert William Amâncio, 11. marraskuuta 1983 São Paulo, Brasilia) on brasilialainen ammattilaisuransa päättänyt jalkapalloilija, joka pelasi pääsääntöisesti keskuspuolustajan pelipaikalla. Hän pystyi kuitenkin pelaamaan myös kummankin laitapuolustajan pelipaikalla. Hän on pituudeltaan 180-senttimetrinen.
Betão saavutti seuraurallaan kotimaansa lisäksi Ukrainassa.
Koskettelukirja

Koskettelukirja on värikkäitä, tunnusteltavia kuvia sisältävä kuvakirja, joka on tarkoitettu näkövammaiselle lapselle, mutta myös esimerkiksi kehitysvammaiset hieman vanhemmatkin lukijat voivat saada niistä iloa ja virikkeitä. Kirjat ovat yleensä kangas- tai pahvikirjoja, ja kuvissa voidaan käyttää hyvin monipuolisia materiaaleja erilaisista kankaista muoviin, nahkaan, puuhun, kiveen ja turkiksiin. Kuvituksessa voi käyttää mielikuvitustaan ja hyödyntää lapsen hienomotoriikkaa harjoittavia ja erilaisia ääniä tuottavia elementtejä, kuten vetoketjuja, nauhoja, rahisevia ja kahisevia materiaaleja, nappeja ja muita esineitä.
Kirjan teksti voi olla pistekirjoituksella, isokirjoituksella tai tavallisin kirjaimin. Kirjassa voi olla mukana myös äänite. Tarinat ovat tekijöiden sepittämiä tai sovituksia tutuista saduista, loruista tai runoista.
Koskettelukirjan tehtävä on sama kuin muunkin lastenkirjallisuuden, satujen ja kuvakirjojen: ne ovat myös näkövammaisille lapsille tärkeitä mielikuvituksen, luovuuden ja kielen kehityksen kannalta. Lisäksi ne auttavat lasta hahmottamaan ympäristön ja esineiden toimintaa ja mittasuhteita.
Celia-kirjaston lainakokoelmassa on noin 650 koskettelukirjaa. Kirjasto on myös tehnyt oppaan koskettelukirjojen tekemisestä kiinnostuneille.
Tarkus

Tarkus on brittiläisen Emerson, Lake &amp; Palmer -yhtyeen toinen albumi, joka julkaistiin kesäkuussa 1971 ja se nousi listaykköseksi Britanniassa.
Albumin äänitykset tehtiin kuudessa päivässä tammi-helmikuussa 1971. Alkuperäisen LP-julkaisun A-puoli koostuu kokonaan yli 20-minuuttisesta seitsenosaisesta "Tarkus"-teoksesta. Ajatus albumin nimikappaleeseen tuli rumpali Carl Palmerilta, joka halusi soitettavaksi jotakin 5/4-tahtilajissa. Kosketinsoittaja Keith Emerson alkoi kertomansa mukaan kirjoittaa nimiteosta välittömästi. Laulaja/basisti/kitaristi Greg Lake epäili idean toimivuutta, mutta suostui kuitenkin kokeilemaan sitä ja alkoi vähitellen pitämään siitä. Emersonin kosketinsoittimet hallitsevat teosta, mutta osioissa "Mass" ja "Battlefield" kuullaan myös Laken kitarointia.
Albumin kakkospuolen musiikki koostuu jo keskenään hyvinkin erityyppisistä kappaleista. "The Only Way" -kappaleen alku- ja väliosat sisältävät teemoja Johann Sebastian Bachin Toccata F:ssä ja 6. Preludista. Levyn päättävä rock-irrottelu "Are You Ready Eddy?" on omistettu levyn äänittäjälle Eddie Offordille ja kappaleen lopussa kuultava kysymys "ham or cheese?" (kinkkua vai juustoa?) viittaa studion kanttiinin voileipävalikoimaan. Kysymyksen lausuu studion emäntä ja Palmer toistaa sen.
Albumi valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen "1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään". Toinen kirjaan päässyt ELP-albumi on "Pictures at an Exhibition" (1972).
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Fabián Carini

Héctor Fabián Carini Hernández eli Fabián Carini (26. joulukuuta 1979 Montevideo, Uruguay) on uruguaylainen jalkapallomaalivahti, joka pelasi kotimaansa lisäksi Italiassa, Belgiassa, Espanjassa, Brasiliassa ja Ecuadorissa. Carini edusti myös Uruguayn jalkapallomaajoukkuetta.
Pelaajaura.
Ammattilaisuran alussa Carini pelasi kolme vuotta kotimaansa Danubiossa. Onnistuneiden kausien jälkeen Carini kirjoitti sopimuksen italialaisen suurseuran, Juventuksen kanssa. Juventuksessa Carini vietti vuodet 2000–2002 lähinnä varamaalivahtina, eikä päässyt pelaamaan juurikaan otteluita. Kaudeksi 2002 Carini vuokrattiin Belgian Jupiler Pro Leaguen Standard Liègeen, jossa hän pelasi vuosina 2002–2004. Carini piti vuokrata alun perin 2002 Arsenaliin, mutta vuokra kariutui viime hetkillä pelaajan liian suuriin palkkavaatimuksiin. Belgian kausien jälkeen Carini jätti Juventuksen ja siirtyi toiseen italialaiseen suurseuraan, Inter Milaniin suuressa kaupassa, jossa Interistä Juventukseen siirtyi esimerkiksi Fabio Cannavaro. Interissä Carini oli kolmosmaalivahdin roolissa, ja kausina 2004–2007 hän pääsi pelaamaan 4 ottelua joukkueen riveissä. Kaudella 2005–2006 hänet lainattiin Italian Cagliariin. Palattuaan Interiin hänen edellä oli kuitenkin kolme maalivahtia, Francesco Toldo, Júlio César ja Paolo Orlandoni. Niinpä ennen kautta 2007–2008 Carini siirtyi Espanjalaiseen Real Murciaan. 
Uruguayn maajoukkueessa Carini pelasi vuosina 1999–2009. Hän pelasi 1999 Lagosissa alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa ja hän oli mukana myös miesten joukkueen Copa América -turnauksessa samana vuonna. Sittemmin hän on ollut mukana maailmanmestaruuskilpailuissa 2002 sekä karsinnoissa vuoden 2006 ja 2010 MM-kisoihin.
Maailman digitaalinen kirjasto

Maailman digitaalinen kirjasto () on Yhdistyneiden kansakuntien kasvatus-, tiede- ja kulttuurijärjestö Unescon hanke, joka pyrkii saattamaan internetin välityksellä eri kulttuurien kirjallisia aineistoja avoimeen ja ilmaiseen käyttöön. Sen tavoitteena on kulttuurien välisen ymmärryksen laajentaminen, lähdeaineiston tuottaminen koulutuksen ja tutkimuksen käyttöön sekä aineiston saatavuuden parantaminen. 
Kirjastohanke avattiin virallisesti 21. huhtikuuta 2009. Ehdotuksen hankkeesta teki yhdysvaltalainen Kongressin kirjaston pitkäaikainen johtaja James Billington vuonna 2005.
Maailman digitaalisen kirjastoon osallistuvat organisaatiot.
Mukaan osallistuvien organisaatioiden määrä on lisääntynyt huomattavasti hankkeen edetessä. Maailman digitaalinen kirjastoon osallistuu aineistoillaan ja työpanoksellaan suuri joukko kansallis- ja tutkimuskirjastoja, kansallisarkistoja, yliopistoja ja kulttuurisäätiöitä maailman eri puolilta. Heinäkuun 2021 alussa mukana oli noin 200 organisaatiota. Suomesta Maailman digitaaliseen kirjastoon osallistuu Kansalliskirjasto.
Paul Temple

Paul Temple on brittiläisen kirjailija Francis Durbridgen luoma salapoliisihahmo, joka teki ensiesiintymisensä vuonna 1938 BBC:n esittämässä 8-osaisessa radiokuunnelmassa "Send for Paul Temple". Myöhemmin Temple on esiintynyt myös kirjoissa, elokuvissa, televisiossa ja sarjakuvissa.
Temple on yksityisetsiväksi ryhtynyt entinen rikoskirjailija, joka yhdessä vaimonsa Steven kanssa avustaa usein Scotland Yardin tutkimuksissa. 
Vuosien 1938 ja 1968 välillä BBC teki kaikkiaan 28 Paul Temple -kuunnelmaa, joissa useimmissa oli kahdeksan jaksoa. Vuonna 2006 BBC teki uusintaversion kuunnelmasta "Paul Temple and the Sullivan Mystery", jonka alkuperäinen vuoden 1947 versio on kadonnut. Templeä ovat esittäneet muun muassa Barry Morse ja Peter Coke.
Paul Temple -elokuvia on tehty kaikkiaan neljä. Näistä ensimmäinen, "Send for Paul Temple", sai ensi-iltansa 1946 ja sen nimiroolissa esiintyi Anthony Hulme. Elokuvien "Calling Paul Temple" (1948), "Paul Temple's Triumph" (1950) ja "Paul Temple Returns" (1952) pääroolin esitti John Bentley.
Televisiosarjaa BBC esitti 1969–1971. Jaksot olivat kestoltaan tunnin, ja niitä tehtiin yhteensä 52 kappaletta. Paul Templeä esitti Francis Matthews.
Suomenkieliset kuunnelmat.
Myös Yleisradion Radioteatteri on toteuttanut Paul Temple -kuunnelmia. Näistä YLE Tallennemyynti on julkaissut kuunnelmat "Paul Temple ja tapaus Conrad" (1961), "Paul Temple ja Valentinen tapaus" (1961) ja "Paul Temple ja Spencerin juttu" (1962). Kaikissa näissä Paul Templeä esitti Joel Rinne ja vaimo Stevenä kuultiin Rauha Rentola.
Musiikkina suomalaistulkinnassa kuultiin Charles Williamsin The Devil´s Gallop
Konginkankaan vaakuna

Konginkankaan kunnanvaakuna on saanut aiheensa vaakunan vihreän palkin kuvaamasta kangasmaasta, jonka telatietä pitkin veneitä vedettiin kahden sisäveden väliä. Veneenvetotie oli käytössä 1700-luvulta aina 1900-luvun alkuun saakka.
Vaakunan heraldinen selitys on ”hopeakentässä vihreä hirsi, jossa kultainen vene”. Vaakunan suunnitteli Olof Eriksson, ja se vahvistettiin käyttöön 25. marraskuuta 1960. Konginkankaan liityttyä Äänekosken kaupunkiin vuonna 1993 vaakuna jäi kotiseutuvaakunaksi, ja Äänekosken kaupunginvaltuusto on sittemmin luovuttanut sen oikeudet Konginkankaan kyläyhdistys ry:lle vuonna 2009.
Pyykkiranta

Pyykkiranta on Eero Järnefeltin maalaama, vuonna 1889 valmistunut Suomen taiteen kultakauden öljymaalaus. Se on maalattu Kolhon kylässä nykyisessä Mänttä-Vilppulassa, missä Järnefelt vietti kesää 1889 kauppias Malmin kartanossa.
Maalauksessa on kaksi naista, jotka pesevät pyykkiä saaressa järven rannalla. Järven toisella rannalla on taloryhmä. Pyykinpesijä on Anna-Liisa Ala-Kolho. Leskeksi jääneellä Ala-Kolholla oli kolme lasta elätettävänään. Pauliina Laitinen-Laihon mukaan pesijätär oli Järnefeltien palvelijatar Aurora, ja Kolhon talon piika Anna-Liisa keittää padassa vettä. Ida Wilhelmiina Roini kertoo "Suomen Kuvalehden" haastattelussa vuonna 1934 olleensa nuoruudessaan mallina teosta maalattaessa. Teoksesta on vähitellen tullut yksi Eero Järnefeltin tärkeimmistä maalauksista. "Pyykkiranta" on ollut esillä useissa näyttelyissä sekä mainittu monissa julkaisuissa.
Myynnit.
Maalaus myytiin vuonna 2007 huutokaupassa 630 000 eurolla ahvenanmaalaisen liikemiehen Anders Wiklöfin kokoelmaan. Summa oli tuolloin kolmanneksi suurin suomalaisesta teoksesta maksettu, mutta vuoden 2009 tietojen mukaan maalaus oli kahdeksanneksi kallein suomalainen taideteos.
Tanssiaiskengät

Tanssiaiskengät () on Helene Schjerfbeckin maalaus vuodelta 1882. Teoksesta on myös pelkistetympi versio vuodelta 1939. Molemmat teokset esittävät Schjerfbeckin kymmenvuotiasta serkkua Esther Lupanderia sovittamassa uusia tanssiaiskenkiään.
Maalaus on kooltaan 58 cm × 65 cm. Tanssikenkiä on usein kuvailtu omaelämäkerrallisesta näkökulmasta, kuten Helene Schjerfbeckin taidetta muutenkin. Hänen katsotaan maalauksessa eläytyvän serkkunsa tanssi-iloon, koska lonkkavamma haittasi hänen omaa osallistumistaan leikkeihin lapsena ja esti tanssimisen myöhemminkin. 
Schjerfbeck maalasi "Tanssiaiskenkien" ensimmäisen version 20-vuotiaana. Hän oli opiskellut Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa jo 11-vuotiaasta alkaen ja Pariisissa 18-vuotiaana. Tässä vaiheessa hän oli vielä uransa alussa.
Varhaiskauden teos on melko realistinen, joskin siinä on myös Pariisin vaikutteita, muun muassa impressionismista. Jalkojen sanottiin olevan liian pitkät, mutta Schjerfbeckin mukaan kriitikot eivät olleet nähneet Esther-serkun sääriä.
Juuri ennen tätä maalausta Schjerfbeck oli saanut valtiolta kaksi apurahaa.
Teosten myyntejä.
Vuoden 1882 maalauksesta maksettiin Sothebyn huutokaupassa 3,9 miljoonaa euroa 2008, mikä on korkein suomalaisesta taulusta maksettu hinta.
Schjerfbeck teki maalauksesta myöhemmin pelkistetymmän version vielä 77-vuotiaana. Schjerfbeckille kuukausipalkkaa maksanut taidekauppias Gösta Stenman pyysi noihin aikoihin häntä tekemään uusia versioita monista varhaiskauden teoksistaan. Tästä toisesta "Tanssiaiskenkien" versiosta vuodelta 1939 maksettiin vuonna 1990 Sothebyn huutokaupassa 1,5 miljoonaa euroa, mikä on toiseksi korkein hinta, mitä suomalaisesta taideteoksesta on tähän mennessä koskaan maksettu.
Calgaryn kansainvälinen lentoasema

Calgaryn kansainvälinen lentoasema (, ) on Calgaryn kaupungin läheisyydessä, Albertan provinssissa sijaitseva kansainvälinen lentoasema. Lentoasema sijaitsee kaupungin koillispuolella ja etäisyys kaupungin keskustasta on noin 17 kilometriä. Lentoasema on WestJetin kotikenttä sekä Air Canadan sekä Air Canada Jazzin solmukohde.
Historia.
Calgaryn ensimmäinen lentokenttä avattiin 1914 Bownessissa, joka sijaitsi noin 10 kilometriä kaupungin länsipuolella. Kenttä oli ruohopintainen ja huonossa kunnossa oleva hangaari toimitti terminaalin virkaa. Vuonna 1939 lentoasema siirtyi nykyiselle paikalleen kaupungin koillispuolelle. Uusi lentoasema nimettiin ensimmäisen maailmansodan lentäjä-ässän Capteeni Fred McCallin mukaan McCall Fieldiksi. Lentoasema oli alun perin Calgaryn kaupungin hallinnoima, toisen maailmansodan alussa 1940 Kanadan hallituksen "Department of Transport" otti kentän haltuunsa. Sodan jälkeen 1949 kenttä palautui kaupungin hallintaan, tuohon aikaan asemalla oli neljä kiitotietä sekä viisi hangaaria. Toiminnan laajentuessa rakennettiin uusi terminaalirakennus, joka valmistui 1956. Terminaali oli maan modernein. Viisi vuotta myöhemmin lentoyhtiöt siirtyivät käyttämään suihkukoneita ja terminaalirakennus jäi vanhanaikaiseksi. terminaaliin tehtiin muutamia laajennuksia ajan kuluessa mutta vuonna 1966 kaupunginhallitus päätti ettei sillä olisi taloudellisesti mahdollisuutta uuteen terminaalirakennukseen ja päätti myydä lentoaseman Kanadan valtiolle 2 000 000 dollarilla ja vastineeksi valtio lupasi peruskorjata koko lentoasema-alueen sekä rakentaa uuden terminaalin. Kaupan yhteydessä kentän nimi muuttui nykyiseen muotoonsa Calgaryn kansainvälinen lentoasemaksi. Transport Canada hankki omistukseensa läheisiä maa-alueita, rakensi uudet yhdystiet, peruskorjasi kiitotiet ja rakensi uuden terminaalirakennuksen joka valmistui 1977.
2. kesäkuuta 1992 lentoaseman omistus ja laajennusvastuu siirtyi Calgary Airport Authoritylle joka on aseman nykyinen ylläpitäjä.
Kiitotiet.
Lentoasemalla on kolme kiitotietä joiden pituudet ovat 1 890 (07/25), 2 438 (10/28) ja 3 803 (16/34) metriä. Kiitoteistä viimeksi mainittu on Kanadan pisin kiitotie. Aseman korkeus merenpinnasta on 1 084 metriä, minkä vuoksi lentokoneet tarvitset normaalia pidemmän kiitotien.
Kentälle on myös suunnitteilla uusi neljäs kiitotie (16L–34R) jonka pituudeksi tulisi 4 267 metriä ja leveydeksi 60 metriä.
Rony Smolar

Rony Wulf Smolar (s. 1944) on suomalainen toimittaja, kirjailija ja yrittäjä.
Smolar työskenteli 22 vuoden ajan, vuodesta 1980 vuoteen 2002, toimittajana Lähi-idän alueella. Hän toimi monien suomalaisviestinten, muun muassa Turun Sanomien ja Yleisradion, kirjeenvaihtajana. Hän on myös kirjoittanut yhden kirjan. Vuonna 2003 julkaistu, Tammen kustantama "Setä Stiller : Valpon ja Gestapon välissä" kertoo muun muassa suomenjuutalaisesta Abraham Stilleristä ja hänen toiminnastaan Suomen juutalaisyhteisön ja Suomeen tulleiden juutalaispakolaisten hyväksi 1930- ja 1940-luvuilla.
Rony Smolar toimi vuosina 2007–2010 Helsingin juutalaisen seurakunnan ja Suomen juutalaisten seurakuntien keskusneuvoston puheenjohtajana. Häntä edelsi Gideon Bolotowsky, joka toimi seurakunnan johdossa 18 vuoden ajan, ja seurasi Yaron Nadbornik. Smolar on myös vuonna 1995 perustetun, hoiva- ja hoitoalan tuotteita ja palveluita tuottavan Oy Domino Systems Ab:n toimitusjohtaja.
Rony Smolarin serkku oli klarinetisti Koppel Smolar (1935–1977).
Lyijynitraatti

Lyijynitraatti (Pb(NO3)2) on lyijy- ja nitraatti-ionien muodostama ioniyhdiste. 
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa lyijynitraatti on ulkomuodoltaan valkoisia tai värittömiä kiteitä. Verrattuna muihin lyijy-yhdisteisiin, jotka ovat usein veteen niukkaliukoisia, on lyijynitraatti veteen runsasliukoinen. Lyijynitraatti on hapetin ja reagoi voimakkaasti helposti pelkistyvien yhdisteiden kanssa. Aine reagoi voimakkaasti myös eräiden ammonium- ja lyijy-yhdisteiden kanssa. 
Lyijynitraatin sulamispiste on 290 °C. Se alkaa kuitenkin hajota lämpötilan vaikutuksesta jo 205 °C lämpötilassa. Veden kanssa kuumennettaessa syntyy emäksistä lyijynitraattia, typpidioksidia ja happikaasua.
2 Pb(NO3)2 + H2O → Pb(OH)NO3 + NO2 + O2
Lämpötilan ollessa yli 450 °C lyijynitraatti hajoaa lyijymonoksidiksi ja mönjäksi eli lyijytertroksidiksi. Lisäksi muodostuu typpidioksidikaasua. 
4 Pb(NO3)2 → PbO + Pb3O4 + 8 NO2
Valmistus.
Lyijynitraattia ei esiinny luonnossa mineraalina. Sitä valmistetaan liuottamalla lyijymetallia, lyijyoksidia tai lyijykarbonaattia laimeaan typpihappoliuokseen. Samalla liuosta jäähdytetään, jolloin syntyvä lyijynitraatti kiteytyy. 
3 Pb + 8 HNO3 → 3 Pb(NO3)2 + 2 NO + 4 H2O
PbO + 2 HNO3 → Pb(NO3)2 + H2O
PbCO3 + 2 HNO3 → Pb(NO3)2 + H2O + CO2
Käyttö.
Lyijynitraattia käytetään kankaiden puretuksessa, erottamaan titaanimalmeja savesta, valmistettaessa nailonia ja polyestereitä, erottamaan metalleja niiden syanidiliuoksista ja pyrotekniikassa ja räjähdysaineissa happea vapauttavana aineena. 
Lyijynitraattia käytetään myös useiden lyijy-yhdisteiden valmistuksessa. Räjähdysaineena käytettävää lyijyatsidia valmistetaan antamalla lyijynitraatin reagoida natriumatsidin kanssa. Sivutuotteena syntyy natriumnitraattia. 
Pb(NO3)2 + 2 NaN3 → Pb(N3)2 + 2 NaNO3
Monia niukkaliukoisia lyijy-yhdisteitä, kuten keltaisia lyijyjodidia ja lyijykromaattia, käytetään maalaustaiteessa väriaineina. Näitä yhdisteitä voidaan valmistaa lisäämällä lyijynitraattiliuokseen jotain useimmiten alkalimetallien jodidi- tai kromaattisuolaa. Tällöin niukkaliukoinen väriaine saostuu ja voidaan erottaa talteen. . 
Pb(NO3)2(aq) + 2 KI(aq) → PbI2(s) + 2 KNO3(aq)
Pb(NO3)2(aq) + K2CrO3(aq) → PbCrO3(s) + 2 KNO3(aq)
Terveysvaikutukset.
Lyijynitraatti on muiden lyijy-yhdisteiden tavoin myrkyllistä. Aineen suhteellisen hyvä liukenevuus veteen lisää yhdisteen myrkyllisiä vaikutuksia. Lyhytaikainen altistus lyijynitraatille hengitysteiden kautta aiheuttaa hengenahdistusta ja yskää. Yhdisteen nieleminen aiheuttaa huonoa oloa ja oksentelua. Pitkäaikainen altistuminen aineelle voi aiheuttaa vaurioita hermostossa, munuaisissa sekä maksassa. Aineen on todettu aiheuttavan koe-eläimille syöpää ja olevan mutageeninen.
Helm Glöckler

Helmut "Helm" Glöckler (13. tammikuuta 1909 – 18. joulukuuta 1993) oli saksalainen F1-kuljettaja. 
Ura.
Alkuvaiheet.
Glöckler kilpaili F3-sarjassa Deutsch-Bonnetilla vuonna 1951, ja voitti Eifelremmenin urheiluautokilpailutapahtuman vuonna 1953 Porsche 550 -autolla.
Formula 1.
Glöckler osallistui yhteen F1-osakilpailuun kaudella 1953, Saksan GP:hen. Hän kuitenkin karsiutui eikä päässyt starttaamaan kilpailuun moottorin hajottua jo harjoituksissa.
Le Mans.
Glöckler kilpaili Le Mansin 24 tunnin ajossa vuosina 1953-1955, mm. Richard von Frankenbergin kanssa.
Muuta.
Glöcklerin veli Walter tuli kuuluisaksi valmistettuaan pienen Porsche Spyderin vuonna 1951, mikä innosti myöhemmin tehdasta tekemään Porsche 550:n.
Christian Goethals

Kurt Christian Goethals (4. elokuuta 1928 Heule – 26. helmikuuta 2003 Kortrijk) oli belgialainen F1-kuljettaja. Hän osallistui yhteen F1-osakilpailuun kaudella , Saksan GP:hen. Hän keskeytti kilpailussa, eikä saavuttanut pisteitä.
Albert Petrelius

Albert Abraham Petrelius (21. joulukuuta 1865 Sääminki – 19. elokuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Petrelius oli osakkaana ja arkkitehtina arkkitehtitoimistossa Usko Nyström – Petrelius – Penttilä.
Petrelius valmistui arkkitehdiksi Polyteknillisestä opistosta 1890. Hän jatkoi opintojaan Berliinissä. Suomeen palattuaan hän meni osakkaaksi arkkitehtuuritoimisto Usko Nyström – Petrelius – Penttilään. Samanaikaisesti Petrelius toimi Vakuutusyhtiö Pohjolassa asiantuntijana ja siirtyi myöhemmin kokonaan vakuutusyhtiön palvelukseen. Päivätyönsä ohella hän jatkoi rakennusten suunnittelua. Muun muassa vuonna 1912 valmistunut Malmin kansakoulurakennus, nykyinen Karviaistien koulu, on Petreliuksen käsialaa. Suurin osa Petreliuksen suunnittelemista rakennuksista on Helsingin seudulla. Muun Suomen rakennuksista merkittävä on esimerkiksi Petreliuksen Kemiin apteekkari F.J. Skipparille suunnittelema apteekkirakennus vuodelta 1899.
Nyströmin ja Penttilän kanssa hän suunnitteli muun muassa Koiton talon Helsinkiin.
Professori Alfred Petrelius oli Albert Petreliuksen veli. Heidän vanhempansa olivat värjärimestari, valtiopäivämies Abraham Petrelius ja Josefina Charlotta Lindholm.
Max Petrelius

Max Petrelius (5. toukokuuta 1940 Joensuu – 16. marraskuuta 2008) oli suomalainen muoti- ja mainosvalokuvaaja, jota on sanottu "Suomen David Baileyksi". Hän aloitti muotokuvaajana, mutta varsin pian muoti ja mainonta olivat hänen päätyötään.
Petrelius opiskeli Tukholmassa 1958–1960 Rolf Winquistin oppilaana ja teki opintomatkoja Ranskaan. Hänellä oli Helsingissä studio 1960–1987, ja hän koulutti työnsä ohessa tulevia valokuvaajia. 1960-luvulla hän nousi muotikuvillaan tähdeksi, jonka studioajasta lehdet, muotialan yritykset ja mainostoimistot kilpailivat.
Petrelius teki yhteistyötä Vuokko Nurmesniemen kanssa vuodesta 1964, Petreliuksen kuvat Nurmesniemen tuotannosta levisivät ulkomaisiin muoti- ja taidejulkaisuihin. Myös Artek käytti Petreliuksen palveluksia. 
Petrelius sai 1969 taiteen valtionpalkinnon ensimmäisenä valokuvaajana. Vuonna 2000 hänelle myönnettiin taiteilijaeläke.
Petreliuksen oppilaita olivat muun muassa Henrik Schütt, Seppo Konstig, Antti Pullinen, Ulla Finnilä ja Sebastian Nurmi, jotka ovat pitäneet yhteisnäyttelynkin.
Petrelius oli myös menestyvä avomerikilpapurjehtija, joka suunnitteli useita omia ja muiden veneitä. Hän oli HSS:n jäsen kuolemaansa saakka.
Yhdysvaltain siirtomaat

Yhdysvaltain siirtomaat ovat alueita, jotka ovat tai ovat olleet Yhdysvaltojen hallinnassa, mutta ne eivät kuulu suoraan liittovaltioon eli niillä ei ole osavaltion asemaa. 
Yhdysvallat oli laajentumishaluinen valtio heti itsenäistymisestään lähtien, ja maa laajenikin itsenäisyyden ensimmäisen sadan vuoden aikana Atlantilta Tyynellemerelle asti. Laajeneminen tapahtui sekä maa-alueiden ostoilta (muun muassa Lousianan alue Ranskalta) ja sodilla, kuten 1846-1848 käydyn Meksikon–Yhdysvaltain sodan kautta. Vuonna 1867 Yhdysvallat osti Venäjältä Alaskan, josta tuli myöhemmin Yhdysvaltain 49. osavaltio 1959. Samoin kävi Havaijille, joka joutui Yhdysvaltain hallintaan 1898 ja josta myös tuli osavaltio vuonna 1959. 
Vaikka Yhdysvallat perinteisesti vastusti eurooppalaista kolonialismia, tuli maasta vuonna 1898 käydyn Espanjan ja Yhdysvaltojen sodan seurauksena merkittävä siirtomaavalta. Espanja joutui luovuttamaan Tyynenmeren ja Karibian siirtomaansa Yhdysvalloille 20 miljoonalla dollarilla, kuten Filippiinit, Guamin ja Puerto Ricon. Guam ja Puerto Rico ovat Yhdysvaltain hallinnassa nykyäänkin, mutta Filippiinit itsenäistyi heti toisen maailmansodan jälkeen. Myös Kuuba joutui Yhdysvaltojen hallintaan muutamaksi vuodeksi ennen itsenäistymistään. Samoa jaettiin vuonna 1899 Saksan ja Yhdysvaltain kesken, ja Yhdysvaltain osasta tuli Amerikan Samoa, joka on Yhdysvaltain hallinnassa nykyäänkin. Yhdysvaltain Neitsytsaaret ostettiin Tanskalta vuonna 1917, ja saaret ovat olleet Yhdysvaltain hallinnassa siitä lähtien. Toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvalloille siirtyi Japanin Kansainliiton mandaatilla saamat siirtomaat Tyynellä valtamerellä; johon kuuluivat nykyiset Mikronesian liittovaltio, Marshallinsaaret, Pohjois-Mariaanit ja Palau. Pohjois-Mariaaneja lukuun ottamatta kaikki ovat sittemmin itsenäistyneet. Vuonna 1856 Yhdysvallat oli hankkinut yli 100 asumatonta saarta hallintaan niin sanotun Guano Islands Actin perusteella, nämä saaret ovat Yhdysvaltain hallinnassa vielä nykyäänkin.
Pakkomuutto

Pakkomuutto tarkoittaa ihmisten evakuointia tai olosuhteiden pakottamaa muuttoa pois kotoaan tai kotiseudultaan. Pakkomuutto voi olla konfliktien, kehityksen tai katastrofien aiheuttamaa. Pakkomuuttajista tulee siirtolaisia tai pakolaisia. Pakkomuutto voi johtaa luvattomaan siirtolaisuuteen ja luvaton siirtolaisuus pakkomuuttoon. Punaisen Ristin mukaan maailmassa on 72 miljoonaa pakkomuutettua.
Maan sisäistä pakkomuuttoa kutsutaan hallinnollisesti väestön siirroksi. Kansainvälisessä oikeudessa väestön pakkosiirto on kielletty, kun sen perusteena on etninen puhdistus. Pakkomuutto voi johtaa diasporaan.
Historiassa pakkomuutto on johtanut kansainvaelluksiin. Pakkomuutto on liittynyt siirtomaiden asuttamiseen, jossa pakkomuuttajia olivat siirtovangit ja orjat.
Nykyaikana pakkomuuton on tehnyt näkyväksi pakolaisuus ja väestön siirtoihin liittyvät ihmisoikeuskysymykset sekä väestön toimeentuloon liittyvä muuttopaine erityisesti Afrikassa, Lähi-idässä sekä Etelä- ja Keski- Aasiassa. Tutkimuskohteeksi pakkomuutto on tullut siirtolaisuustutkimuksen myötä.
Konfliktien aiheuttama pakkomuutto on perinteisesti liittynyt uskonnolliseen tai poliittiseen syrjintään ja sotiin. Palestiinalaisten pakkomuutto liittyi Israelin itsenäistymiseen. Somalien sotasiirtolaisuuden aiheutti sisällissota. Suomalaisista sotasiirtolaisista tunnetaan karjalainen siirtoväki. 
Kehityksen aiheuttama pakkomuutto liittyy taloudelliseen kehitykseen. Väestön siirtoja ovat vaatineet mm. tekojärvet vesivoimaa ja kasteluviljelyä varten sekä kaivostoiminta. Suomessa väestönsiirtoja toteutettiin mm. Lapissa Lokan tekojärven alta.
Katastrofien aiheuttama pakkomuutto liittyy luonnonilmiöihin tai ihmisten toiminnan aiheuttamiin katastrofeihin. Vuoden 2004 Intian valtameren maanjäristys aiheutti pakkomuuttoa laajalla alueella. Tsunamin seurauksena Ceylonin saarella kalastajat pakkosiirrettiin rannikolta sisämaahan ja kalastuskylien tilalle rakennettiin uusia hotelleja. Ihmisen aiheuttamista tunnetuin on Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuus, jonka seurauksena asukkaat pakkosiirrettiin pois säteilyonnettomuuden saastuttamasta kaupungista.
José Daniel Valencia

José Daniel Valencia (s. 3. lokakuuta 1955 San Salvador de Jujuy) on argentiinalainen jalkapalloilija, joka pelasi hyökkäävänä keskikenttäpelaajana. Hän kuului vuoden 1978 maailmanmestarijoukkueeseen. 
Seurajoukkueura.
Valencia aloitti uransa Jujuyn paikallisessa joukkueessa, mutta siirtyi pian Talleres de Córdoban joukkueeseen, jossa hän pelasi suurimman osan urastaan. Tuossa seurassa hän oli kakkos- ja kolmossijoilla kerran sekä neljä kertaa välierähäviäjinä. Vuonna 1986 hänet lainattiin ecuadorilaiseen LDU Portoviejoon, mutta hän oli siellä vain vuoden ennen siirtymistään takaisin Córdobaan. Kahden vuoden päästä Valencia vaihtoi joukkueekseen kolmannessa divisioonassa pelanneen Guaraní Antonio Francon. Hän viipyi siellä kuitenkin vain vuoden verran, kunnes palasi takaisin pääsarjaan. Tällä kertaa hän pelasi Rosario Centralin riveissä. Rosariossa Valencia ei saanut peliaikaa, joten hän siirtyi Boliviaan, jossa hän pelasi kahdessa seurassa: Club Jorge Wilstermannissa ja Club San Joséssa. San Joséssa hän oli jälleen toisella sijalla kaksi kertaa, vuosina 1991 ja 1992. Samassa seurassa hän pääsi pelaamaan myös Copa Libertadoresissa, mutta menestys oli heikkoa, kun San José oli alkulohkonsa viimeinen sekä vuonna 1992 että 1993. Valencia lopetti seurajoukkueuransa 37-vuotiaana vuonna 1993.
Maajoukkueura.
Valencia pelasi maajoukkueessa 41 ottelua, joissa hän teki viisi maalia. Hän pelasi neljässä eri arvoturnauksessa. Hän oli voittamassa maailmanmestaruutta Argentiinan joukkueessa vuonna 1978 pelaten MM-lopputurnauksessa neljässä ottelussa. Tämän lisäksi hän on pelannut Copa Américassa vuosina 1975 ja 1979 sekä MM-kisoissa 1982.
Texasin tasavalta

Texasin tasavalta () oli valtio Pohjois-Amerikassa Yhdysvaltojen ja Meksikon välissä vuodesta 1836 vuoteen 1845. Tasavalta itsenäistyi Meksikon hallinnasta vuonna 1836, ja vaati itselleen koko nykyisen Texasin osavaltion alueen, sekä osia New Mexicosta, Oklahomasta, Kansasista, Coloradosta ja Wyomingista. Yhdysvaltain vastainen raja oli määrätty jo 1819 Espanjan ja Yhdysvaltain välisessä Adamsin–Onísin sopimuksessa.
Vuonna 1845 Texas liittyi Yhdysvaltoihin sen 28. osavaltiona.
Historia.
Vallankumous.
Texas julistautui itsenäiseksi Meksikosta 2. maaliskuuta 1836 perustaen Texasin tasavallan.
Neljä päivää myöhemmin Meksikon asevoimat hyökkäsivät Texasiin. Kolmetoista päivää kestänyt Alamon taistelu päättyi kenraali Antonio López de Santa Annan johtamien meksikolaisten voittoon. Hänen armeijansa tappoi noin 200 texasilaista piirittäjää. 
Santa Annan 1 600 miehen armeija kohtasi kenraali Sam Houstonin texasilaisen armeijan San Jacintossa 21. huhtikuuta 1836. Houstonin armeija koostui vain 800 sotilaasta, mutta voitti Santa Annan. Kaikki meksikolaiset joko kuolivat tai tulivat vangituiksi 18 minuuttia kestäneessä taistelussa. Vain 9 texasilaista kaatui.
Rauhansopimus allekirjoitettiin 14. toukokuuta 1836 Velascossa.
Rajakonflikti Meksikon kanssa.
Meksikon ja Texasin rajasta kiisteltiin vallankumouksen jälkeenkin. Meksikon mielestä raja kulki Rio Nueces -joen kohdalla ja Texasin mielestä Rio Granden kohdalla. Konfliktia ei ikinä ratkaistu, mutta Texasin liityttyä Yhdysvaltoihin se johti lopulta Meksikon–Yhdysvaltain sotaan.
Liittyminen Yhdysvaltoihin.
Tasavalta lakkasi olemasta 29. joulukuuta 1845, jolloin Texas liittyi Yhdysvaltoihin sen 28. osavaltiona. Texasin kongressi oli hyväksynyt osavaltioksi tulemisen yhdeksän kuukautta aikaisemmin.
Väestö.
Väestö 1837–1846.
Lähde:
Raila

Raila on suomalainen naisen etunimi. Nimeä on arveltu mukaelmaksi heprealaisperäisestä nimestä Raakel.. 
Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 1483 henkilöä on saanut etunimekseen Raila, joista kaikki ovat naisia. Suurin osa heistä on 1940- ja 1950-luvuilla syntyneitä.
Raila esiintyy muualla maailmassa myös miehen nimenä, esimerkiksi kenialainen poliitikko Raila Odinga.
AD Alcorcón

Agrupación Deportiva Alcorcón on jalkapalloseura Alcorcónista Madridin alueelta Espanjasta. Seura perustettiin vuonna 1971, ja sen edustusjoukkue pelaa Espanjan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Primera Federaciónissa. Seuran kotistadion on 3 000 -paikkainen Santo Domingo.
Historia.
Historiansa kolme ensimmäistä vuosikymmentä Alcorcón pelasi Madridin aluesarjoja ja Tercera Divisiónia. Kauden 1999–2000 päätteeksi se nousi Segunda División B:hen, jossa se vietti seuraavan vuosikymmenen. Kaudella 2008–2009 joukkue sijoittui lohkonsa kolmanneksi ja pääsi ensimmäistä kertaa Segunda Divisiónin nousukarsintoihin. Se pudotti Sant Andreun ja Alcoyanon, mutta karsintojen viimeisessä vaiheessa Real Unión oli vahvempi.
Kauden 2009–2010 Copa del Reyssä Alcorcón voitti neljännen kierroksen ensimmäisessä osaottelussa kotonaan koillisen naapurikuntansa Madridin suurseuran Real Madridin maalein 4–0 ja meni jatkoon yhteistuloksella 4–1. Cup-taival päättyi neljännesvälierissä tappioon Racingia vastaan, mutta hyvät otteet jatkuivat sarjassa ja joukkue voitti lopulta oman lohkonsa Segunda División B:ssä. Toisissa peräkkäisissä nousukarsinnoissaan Alcorcón hävisi ensin toiselle lohkovoittajalle Granadalle, mutta voitti seuraavissa vaiheissa Pontevedran ja Ontinyentin, ja nousi ensimmäistä kertaa historiassaan Segunda Divisióniin.
Alex Silva

Alex Sandro da Silva (10. maaliskuuta 1985 Amparo, São Paulon osavaltio, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Alex Silva on edustanut saksalaista Hamburger SV:tä vuodesta 2008 lähtien. Juniorivuosina Alex Silva pelasi kotikaupunkinsa Macacassa. Alex Silva on edustanut myös Brasilian maajoukkuetta vuodesta 2007 lähtien, myös hänen isoveljensä Luisão, SL Benfican keskuspuolustaja edustaa Brasiliaa. Alex Silva on yksi Brasilian jalkapalloilun kuummimmista lupauksista. Silva myös edusti Brasilian alle 23-vuotiaiden joukkuetta Pekingin olympialaisissa 2008.
Saavutukset.
Vitória
São Paulo
Brasilian maajoukkue
Aymoré Moreira

Aymoré Moreira (16. lokakuuta 1908 Miracema – 26. heinäkuuta 1998 Salvador Bahia) oli brasilialainen jalkapalloilija ja valmentaja, joka pelasi maalivahtina. Hän oli Zezé ja Ayrton Moreiran veli. Kaikki kolme olivat menestyneitä jalkapallovalmentajia Brasiliassa. 
Moreira aloitti peliuransa hyökkääjänä, mutta pian hänestä tuli maalivahti, joka pelasi América-RJ:ssä, Palmeirasissa ja Botafogossa. Lisäksi Moreira pelasi muutamia otteluita Brasilian maajoukkueessa. Pelaajauransa jälkeen hän ryhtyi valmentajaksi ja menestyi työssään hyvin. Moreira valmensi seuratasolla mm. Palmeirasia, Botafogoa ja São Pauloa. Hän johti maajoukkueen maailmanmestaruuteen 1962 ja valmensi joukkuetta yhteensä 61 ottelussa.
FC Cartagena

Fútbol Club Cartagena on jalkapalloseura Cartagenasta Murcian alueelta Espanjasta. Seura perustettiin vuonna 1995, ja sen edustusjoukkue pelaa Espanjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda Divisiónissa. Seuran kotistadion on 15 000 -paikkainen Cartagonova.
Historiaa.
Seura perustettiin kaupungin perinteikkäämmän seuran, vuonna 1919 perustetun Cartagena Fútbol Clubin ajauduttua talousvaikeuksiin. Vuosina 1995–2003 se tunnettiin nimellä Cartagonova Fútbol Club.
Seura aloitti pelit kaudella 1995–1996 Murcian aluesarjasta, josta se nousi kaudeksi 1996–1997 Tercera Divisióniin ja kaudeksi 1998–1999 edelleen Segunda División B:hen. Jo ensimmäisellä kaudellaan Segunda B:ssä joukkue ylsi Segunda Divisiónin nousukarsintoihin sijoituttuaan lohkossa toiseksi. Kaudella 2005–2006 joukkue voitti lohkonsa ja pelasi uudelleen nousukarsinnoissa. Toistamiseen joukkue voitti lohkonsa kaudella 2008–2009. Tällöin se voitti uudistetussa nousukarsinnassa toisen lohkovoittajan Alcoyanon ja nousi ensimmäistä kertaa historiassaan Segunda Divisióniin.
Mir-Hosein Musavi

Mir-Hosein Musavi Khameneh (; s. 29. syyskuuta 1941) on iranilainen poliitikko. Hän toimi maansa viimeisenä pääministerinä vuosina 1981–1989. Vuonna 2009 hän oli Mahmud Ahmadinedžadin vastustajana Iranin presidentinvaaleissa ja sai toiseksi eniten ääniä (yli kolmasosan). Hän on myös arkkitehti sekä taidemaalari ja toimii Iranin taideakatemian johdossa.
Musavi tunnetaan uudistusmielisenä poliitikkona. Vuoden 2009 presidentinvaalikampanjansa aikana hän lupasi poistaa Iranista kaikki lait, jotka syrjivät naisia. Esimerkiksi hän olisi lopettanut moraalipoliisin toiminnan.
Musavi on merkittävä oppositiojohtaja, jonka henkeä on uhattu, ja kovan linjan edustajat ovat vaatineet hänen teloittamistaan. Hän oli vuodenvaihteen 2009–2010 tienoilla kateissa. Hänen veljenpoikansa kuoli mielenosoituksessa 27.12.2009.
Musavi on naimisissa Zahra Rahnavardin kanssa.
Pekka Hämäläinen (tutkija)

Pekka Hämäläinen (s. 1967 Helsinki) on suomalainen tutkija, joka on perehtynyt Yhdysvaltojen intiaanien historiaan. Hän työskentelee Kalifornian yliopistossa Santa Barbarassa.
Hämäläinen on väitellyt tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2001. Hän sai vuonna 2002 comancheja käsittelevästä väitöskirjastaan "The Comanche Empire: A Study of Indigenous Power, 1700–1875" yliopiston väitöskirjapalkinnon, joka myönnetään kolmelle edellisvuoden ansiokkaalle väitöskirjalle. Vuonna 2009 ilmestyi hänen palkittu teoksena "The Comanche Empire", jota pidetään vuoden 2008 merkittävimpänä historiateoksena Yhdysvalloissa. Teokselle on myönnetty muun muassa Bancroft-palkinto, Kate Broocks Bates -palkinto (2008) ja Merle Curti -palkinto.
Kléber (jalkapalloilija, 1980)

Kléber de Carvalho Corrêa eli Kléber (1. huhtikuuta 1980 São Paulo, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan laitapuolustaja. Kléber on Corinthiansin kasvatti, jota hän edusti vuosina 1999–2003. Corinthiansiksesta Kléber siirtyi Saksaan, Hannover 96:n riveihin vuonna 2003. Jo vuotta ennen hän oli tehnyt debyyttinsä Brasilian maajoukkueessa ystävyysottelussa Boliviaa vastaan. Hannoverissa pelatessaan hänet valittiin Brasilian maajoukkueeseen Confederations Cupiin. Vuonna 2004 Kléber siirtyi Baseliin, Sveitsiin jossa hän pelasi vuoteen 2005 asti. Vuonna 2007 hänet valittiin mukaan Copa Americaan. Vuonna 2009 hän siirtyi kotimaansa Internacionalin riveihin Santosista jossa oli pelannut vuodesta 2005 lähtien.
Ryan Pini

Ryan Pini (s. 10. joulukuuta 1981 Port Moresby, Papua-Uusi-Guinea) on papuauusiguinealainen uimari.
Pini karsiutui Barcelonan MM-kilpailuissa 2003 alkuerissä 50 ja 100 metrin vapaa-, perhos- ja selkäuinneissa. Ateenan olympialaisissa 2004 hän putosi alkuerissä 100 metrin vapaa-, perhos- ja selkäuinnissa. Montrealin MM-kilpailuissa 2005 hän selviytyi 100 metrin perhosuinnissa välieriin, mutta karsiutui 50 metrin vapaa- ja perhosuinnin sekä 100 metrin vapaauinnin alkuerissä.
Pini voitti Melbournen kansainyhteisön kisoissa 2006 kultaa 100 metrin perhosuinnissa ajalla 52,64. Lisäksi hän sijoittui viidenneksi 50 metrin perhosuinnissa. Melbournen MM-kilpailuissa 2007 hän selviytyi välieriin 50 ja 100 metrin perhosuinnissa. Jälkimmäisessä hän putosi loppukilpailusta vasta uusintakilpailun jälkeen. 100 metrin vapaauinnissa hän putosi alkuerissä. Pekingin olympialaisissa 2008 Pini sijoittui 100 metrin perhosuinnissa kahdeksanneksi ajalla 51,86. 100 ja 200 metrin vapaauinnissa hän karsiutui alkuerissä. Rooman MM-kilpailuissa 2009 hän karsiutui alkuerissä 50 ja 100 metrin perhosuinnissa, 100 metrin vapaauinnissa sekä 4×100 metrin vapaa- ja sekauintiviesteissä. Delhin Kansainyhteisön kisoissa 2010 hän sai hopeaa 100 metrin perhosuinnissa ajalla 52,50. Shanghain MM-kilpailuissa 2011 hän karsiutui alkuerissä 100 ja 200 metrin vapaauinnissa sekä 50 ja 100 metrin perhosuinnissa. Lontoon olympialaisissa 2012 hän karsiutui 100 metrin perhosuinnin alkuerissä.
Suproleague

Suproleague oli FIBA:n ylläpitämä kansainvälinen koripallosarja, joka pelattiin ainoastaan kerran. Ainoan mestaruuden voitti Maccabi Tel Aviv BC.
Historia.
Kilpailu oli jatkoa European Champions' Cupille (nykyinen Euroliiga), joka oli toiminut vuosina 1958-2000. FIBA ei ollut koskaan kuitenkaan rekisteröinyt Euroliiga-nimeä itselleen, jolloin ULEB saattoi ottaa sen käyttöönsä. Tämän johdosta kaudella 2000-2001 Euroopassa käytiin kaksi seurajoukkueiden huippusarjaa: Suproleague ja Euroliiga.
Säynäjärvi (Lammi)

Säynäjärvi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnan entisessä Lammissa Kuohijärven kylässä sijaitseva järvi.
Maantietoa.
Järven pinta-ala on 42 hehtaaria. Se on 1,4 kilometriä pitkä ja 450 metriä leveä. Järvessä on vain yksi selvästi hahmottuva lahti Joululahti, jonka vieressä törröttää niemi. Järven rantaviivan pituus on 3,8 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Järvellä on kartan mukaan yksi saari, joka sijaitsee aivan länsirannan tuntumassa ja jonne johtaa silta. Järven suurin syvyys on 20 metriä . Järvellä on pääasiassa vapaa-ajan asutusta ja järven rantaan ulottuu vain joitakin peltotilkkuja.
Vesistösuhteet.
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueeseen (35.78), jonka Kuohijärven alueeseen (35.782) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 96,6 metriä mpy.
Järven valuma-alue on 2,2 neliökilometriä, josta järven osuus on 20% ja muusta maa-alueesta on metsää 78%. Järveen laskee vain muutama metsäoja ja järven laskuoja laskee Kauhajärvenojaan, joka laskee vuorostaan Kuohijärveen.
Historiaa.
Kalmbergin kartastossa vuodelta 1855–1856 järven nimi oli kirjoitettu ”Sainäjärvi” ja se oli asumaton. Järven etelärannasta oli raivattu niittyjä. Lähellä sen laskuojaa sijaitsi yksinäinen torppa. Vuoden 1965 peruskartassa sekä järven eteläpuolelta että pohjoispuolelta kulkivat tiet. Sen rannoilla sijaitsi silloin neljä vapaa-ajan asuntoa, mutta vuoden 1984 kartassa niiden määrä yli kaksinkertaistui.
Luontoarvoja.
Säynäjärven vesi on kirkasta ja sen näkösyvyydeksi on mitattu 2,5–7 metriä. Järven veden puhtaudesta kertoo veden happipitoisuus, joka on päällysvedessä vaihdellut 79–88% ja kymmenen metrin syvyydessä 53–70%. Alusvedessä aivan pohjan lähellä on sielläkin ollut 18–41% happea. Ravinnepitoisuuksista typpipitoisuus on pysytellyt päällysvedessä hieman yli 300 mikrogrammaa litrassa vettä (µg/l). Fosforipitoisuus on alusvedessä ollut keskimäärin 9,95 µg/l.
Säynäjärven kasvillisuus on melko niukkaa, koska Säynäjärven rannat ovat pääosin jyrkkiä ja järvi on ekologialtaan karu. Kasvillisuus peittää alle 8 prosenttia järven pinta-alasta. Kasvillisuutensa perusteella Säynäjärvi kuuluu nuottaruohotyyppiin. Järvessä on havaittu 14 eri kasvilajia. Säynäjärvessä elää hyvin vähän eläinplanktonia, suurimmat tiheydet havaitaan syvemmillä alueilla. Hankajalkaisia ja vesikirppuja on myös hieman. Selkeästi suurin eläinryhmä on rataseläimet. Järvessä elää pääasiassa Suomen peruskaloja. Järven valuma-alueella eläimistö on runsasta. Alueella pesii lintuja ja siellä elää muun muassa jäniksiä, jotka asuvat alueen talojen alla. Vesistöjen käyttökelpoisuusluokituksessa Säynäjärvi kuuluu yleisluokkaan erinomainen. Sen virkistyskäyttöluokka on erinomainen ja raakavesiluokaltaan vesi on erinomaista.
Jaakko Wallenius

Jaakko Wallenius (30. tammikuuta 1958 Hämeenlinna – 11. kesäkuuta 2013) oli suomalainen tietokirjailija ja toimittaja.
Edita julkaisi vuonna 2002 Jaakko Walleniuksen OpenOffice-toimisto-ohjelmistoa käsittelevän teoksen "OpenOffice tehokäyttöön", jonka toinen painos ilmestyi nimellä "OpenOffice – koulutuspaketti" vuonna 2004. Vuonna 2005 Jaakko Wallenius julkaisi Journalistisen kulttuurin edistämissäätiö Jokesin myöntämän apurahan tuella verkkokirjan "Rakasta tietokonettasi – kansalaisen tietotekniikkatieto".
Jaakko Wallenius sai vuonna 2008 Suomen Tietokirjailijat ry:n apurahan teoksen "Jäähyväiset jumalille – tieteen haaste uskonnoille" kirjoittamiseen. Tämä teoksen muodostava kirjoituskokoelma on luettavissa verkossa. Pääosa osa tämän teoksen esseistä on käännetty myös englanniksi ja ne on julkaistu.
Jaakko Wallenius työskenteli Lohjalla ilmestyvän "Länsi-Uusimaa"-lehden taloustoimittajana vuodesta 1990 lähtien. Vuonna 2001 Jaakko Wallenius perusti tietokoneiden huoltoon ja kotisivujen tekoon keskittyvän Bittitohtori-nimisen yrityksen.
Suproleague 2000–2001

Suproleaguen kausi 2000–2001 oli sarjan ensimmäinen ja samalla ainoa kausi. Ennen kautta sarjaa oli pelattu nimellä European Champions' Cupille. Kauden voitti Maccabi Tel Aviv BC Pariisissa pelatussa Final Fourissa.
Runkosarja.
Joukkueet pelasivat kaksinkertaisen sarjan, jonka kahdeksan parasta pääsivät jatkoon. Ottelut pelattiin 11. tammikuuta - 15. maaliskuuta 2001.
Pudotuspelit.
Pudotuspeleissä ottelue pelattiin paras kolmesta periaatteella. Final four pidettiin Pariisissa sijaitsevalla Palais Omnisports de Paris-Bercylla 11. toukokuuta ja 13. toukokuuta 2001.
Nelli Kim

Nellja Vladimirovna (Nelli) Kim (, s. 29. heinäkuuta 1957 Šurab) on entinen neuvostoliittolainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja. Hän kilpaili Montréalin 1976 olympialaisten parhaan naisvoimistelijan tittelistä romanialaisen Nadia Comănecin kanssa sekä voitti henkilökohtaisissa lajeissa kolme maailmanmestaruutta ja kaksi Euroopan-mestaruutta.
Tadžikistanissa syntynyt mutta Kazakstanissa kasvanut ja voimistelu-uransa aloittanut Kim voitti Montréalin 1976 olympialaisissa neljä mitalia. Kultaa hän voitti joukkuekilpailussa, hypyssä (pistein 19,800) ja permannolla (19,850) sekä hopeaa kahdeksanottelussa (78,675). Nojapuilla hän sijoittui kuudenneksi (19,225). Toisissa olympialaisissaan Moskovassa 1980 hän voitti kultaa joukkuekilpailussa sekä pistein 19,875 Nadia Comănecin kanssa jaetun kultamitalin permannolla. Moniottelussa hän sijoittui pistein 78,425 viidenneksi ja nojapuilla pistein 19,725 kuudenneksi.
Ensimmäiset arvokisamitalinsa Kim saavutti Varnan MM-kilpailuissa 1974. Tuolloin hän voitti kultaa joukkuekilpailussa sekä sai pronssia puomilla. Strasbourgin MM-kilpailuissa 1978 hän voitti kultaa joukkuekilpailussa, permannolla ja hypyssä sekä saavutti hopeaa moniottelussa. Fort Worthin MM-kilpailuissa 1979 hän voitti kultaa moniottelussa ja saavutti hopeaa joukkuekilpailussa, permannolla ja puomilla sekä pronssia hypyssä.
Kim voitti Euroopan-mestaruuden permannolla Skienissä 1975 sekä hypyssä Prahassa 1977.
Kim avioitui vuonna 1977 valkovenäläisen voimistelijan Vladimir Atšasovin kanssa. Tämä liitto päättyi eroon, ja Kimin toinen aviomies on ratapyöräilyn olympiavoittaja Valeri Movtšan.
Elvira Saadi

Elvira Fuadovna Saadi (, s. 2. tammikuuta 1952 Taškent) on neuvostoliittolainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Uzbekistanista kotoisin oleva Saadi voitti Münchenin 1972 olympialaisissa kultaa telinevoimistelun joukkuekilpailussa. Henkilökohtaisessa moniottelussa hän keräsi 75,075 pistettä ja sijoittui kahdeksanneksi edellään neljä neuvostoliittolaista ja kolme itäsaksalaista. Toisissa olympialaisissaan Montréalissa 1976 hän voitti jälleen joukkuekilpailussa kultaa ja keräsi seitsemänneksi parhaat henkilökohtaiset pisteet mutta ei päässyt moniottelun finaaliin, johon kelpuutettiin maksimissaan kolme voimistelijaa yhdestä maasta.
Uransa ainoan henkilökohtaisen arvokisamitalin Saadi saavutti Varnan MM-kilpailuissa 1974 sijoittumalla permannolla jaetulle pronssille.
Saadi muutti Kanadaan vuonna 1991 ja aloitti voimistelijoiden valmentamisen. Hänet valittiin Kanadan voimisteluliiton vuoden valmentajaksi vuosina 1996 ja 2004. Vuonna 2023 hän sai elinikäisen toimintakiellon urheilijoiden parissa. Kanadan voimistelulajien hallintoelimen mukaan Saadi oli käyttänyt valmennettaviinsa fyysistä väkivaltaa ja luonut pelon kulttuuria.
Vuonna 2009 Saadi valittiin Kansainvälisen voimisteluliiton Hall of Fameen.
Tamara Lazakovitš

Tamara Vasiljevna Lazakovitš (, 14. maaliskuuta 1954 Gusev, Kaliningrad – 1. marraskuuta 1992 Vitebsk, Valko-Venäjä) oli neuvostoliittolainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Lazakovitš voitti Münchenin 1972 olympialaisissa kultaa telinevoimistelun joukkuekilpailussa ja saavutti hopeaa puomilla pistein 19,375 sekä pronssia moniottelussa (76,850) ja permannolla (19,450). Hypyssä hän sijoittui kuudenneksi 19,050 pisteellä.
Parhaisiin henkilökohtaisiin saavutuksiinsa Lazakovitš ylsi Minskin EM-kilpailuissa 1971. Tuolloin hän voitti kultaa moniottelussa, puomilla ja nojapuilla sekä saavutti hopeaa hypyssä ja permannolla. Kahdella viimeksi mainitulla telineellä vain hänen maannaisensa Ljudmila Turištševa oli häntä parempi, ja moniottelussa nämä kaksi naista jakoivat voiton.
Heikki Zitting

Heikki Zitting (s. 13. joulukuuta 1977 Helsinki) on entinen suomalainen koripalloilija. Hänen isänsä on entinen koripalloilija ja vuodesta 2013 Koripalloliiton puheenjohtajana toiminut Antti Zitting. 
Ura.
Zitting pelasi ensimmäisen sarjapelinsä Espoon Hongan paidassa vuoden 1998 tammikuussa Pussihukkia vastaan. Hän voitti Suomen mestaruuden kolme kertaa vuosina 2001, 2002 ja 2003. Vuonna 2004 hän oli lähellä lopettaa uransa, mutta päätti lopulta jatkaa uraansa pääsarjatasolla. Zitting siirtyi Topoon kaudeksi 2006–2007, jonka jälkeen hän lopetti uransa.
Marija Filatova

Marija Jevgenjevna Filatova (, s. 19. heinäkuuta 1961 Leninsk-Kuznetsk, Kemerovon alue) on entinen neuvostoliittolainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Filatova voitti Montréalin 1976 olympialaisissa kultaa telinevoimistelun joukkuekilpailussa. Hän keräsi kisassa yhdeksänneksi parhaat henkilökohtaiset pisteet mutta ei päässyt moniottelun finaaliin, johon kelpuutettiin maksimissaan kolme voimistelijaa yhdestä maasta. Moskovan 1980 olympialaisissa hän voitti jälleen kultaa joukkuekilpailussa. Tällä kertaa hän oli henkilökohtaisissa pisteissä seitsemänneksi paras mutta se ei nytkään riittänyt moniottelun finaalipaikkaan. Nojapuilla hän saavutti Steffi Kräkerin ja Melita Rühnin kanssa jaetun pronssimitalin pistein 19,775.
MM-kilpailuissa Filatova saavutti joukkuemitalien lisäksi moniottelussa hopeaa Moskovan MM-kilpailuissa 1981. Prahassa 1977 hän voitti Euroopan-mestaruuden permannolla tasapistein maannaisensa Jelena Muhinan kanssa sekä pronssia puomilla.