Mesoamerikan esikeraaminen kausi

Mesoamerikan esikeraaminen kausi on arkeologinen ajanjakso, joka alkaa Mesoamerikan asuttamisesta – vuotta sitten ja päättyy keramiikan käyttöönottoon noin vuonna 2300 eaa.
Amerikan ensiasuttajat olivat Koillis-Aasiasta maitse ja rannikkoa myöden saapuneita metsästäjä-keräilijöitä, jotka elivät pienissä liikkuvissa ryhmissä ja hyödynsivät alueen vaihtelevia ekosysteemejä. Heidän saapumisensa tarkkaa ajankohtaa ei tunneta, mutta se tapahtui viime jääkaudella. Ilmasto oli nykyistä kuivempi ja kosteampi, ja nykyisen Meksikon alueella oli suuria ruohomaita ja metsiä. Ihmiset jakautuivat pieniin ryhmiin, jotka vaelsivat vuodenkierron mukaan ruokaa etsien. He valmistivat yksinkertaisia kivityökaluja ja metsästivät pleistoseenikauden suuria nisäkkäitä. Suurimman osan ravinnostaan he tosin saivat kalastamalla, pienriistaa pyytämällä ja luonnonvaraisia kasveja keräämällä. Mesoamerikan aineellinen kulttuuri ei suuresti eronnut Pohjois-Amerikan vastaavasta.
Pleistoseeni vaihtui holoseeniin noin 9000–7000 eaa. Ilmaston lämmetessä megafauna katosi, mikä johti elinkeinojen ja teknologian muutoksiin sekä vähitellen kehittyneempään kiventyöstöön ja uudenlaisten työkalujen syntyyn. Metsästäjä-keräilijät alkoivat tehdä kokeiluja maanviljelyn saralla. Aluksi viljelytalous yhdistyi vaeltavaan elämäntapaan, ja sillä oli ruokavaliota täydentävä rooli. Esikeraamisen kauden lopulla syntyi pysyviä asutuksia, kun ihmiset alkoivat viljellä päätoimisesti maata tai oppivat tehokkaasti hyödyntämään lajistoltaan rikkailla vesistöalueilla luonnostaan esiintyviä kasveja ja eläimiä.
Esikeraaminen kausi voidaan jakaa paleointiaanien kauteen (–9000/7000 eaa.) ja arkaaiseen kauteen (9000/7000–2300 eaa.). Arkaaisella kaudella tapahtui vähittäinen siirtymä viljelyyn ja pysyvään asutukseen. Meksikon esihistoria jaetaan myös arkeoliittiseen (– eaa.), kenoliittiseen (–5000 eaa.) ja protoneoliittiseen (5000–2500 eaa.) kauteen. Kenoliittisen kauden teoreettisia tunnuspiirre ovat aiempaa hienotekoisemmat kivityökalut. Protoneoliittisella kaudella luotiin pohja Mesoamerikan ensimmäisten korkeakulttuurien synnylle.
Ajanjaksot ja niiden määritelmät.
Esikeraaminen kausi on Mesoamerikan arkeologisen aikajaon ensimmäinen vaihe. Anatomisesti moderni ihminen levittäytyi alueelle yli vuotta sitten. Ensiasuttajat elättivät itsensä metsästyksellä, kalastuksella ja keräilyllä. Työkalut valmistettiin kivestä ja eloperäisistä materiaaleista. Väestöntiheys oli alhainen ja ihmisryhmät pieniä. Niiden kulttuureissa ei ollut suuria eroja, mutta niiden väliset kohtaamiset olivat harvinaisia. Maissia alettiin viljellä noin 5000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Maanviljelyä edeltäneestä ajasta tiedetään hyvin vähän. Gordon R. Willeyn ja Philip Phillipsin vuonna 1958 esittelemässä esikolumbiaanisen Amerikan periodisoinnissa se vastaa liittistä kautta. Nykyään liittisen kauden käsitettä pidetään vanhentuneena, ja se on tutkimuskirjallisuudessa pitkälti korvautunut täsmällisemmin määritellyillä paikalliskulttuureilla, joita ovat esimerkiksi paleointiaanit ja paleoarktiset kulttuurit.
Esikeraaminen kausi jakautuu paleointiaanien kauteen ja arkaaiseen kauteen. Paleointiaanien kausi alkaa Amerikan asuttamisesta ja päättyy ilmaston lämpenemiseen vuosien 9000–7000 eaa. välillä, jolloin pleistoseeni vaihtui holoseeniin. Perinteisen käsityksen mukaan paleointiaanit metsästivät lähinnä suurriistaa. Pleistoseenin megafaunan katoaminen pakotti hankkimaan ravintoa monipuolisella pienriistan pyynnillä ja villikasvien keräilyllä, joita pidetään arkaaisen kauden tunnuspiirteinä. Arkaaisella kaudella domestikoitiin useita viljelykasveja, ja kauden lopulla siirryttiin joillakin Mesoamerikan alueilla päätoimiseen maanviljelyyn, mikä mahdollisti pysyvän kyläasutuksen.
Paleointiaanien kausi voidaan edelleen jakaa varhais- (– eaa.) ja myöhäisvaiheisiin (–9000 eaa.). Vuosien 9000–7000 eaa. välinen aika edustaa siirtymää paleointiaanien ja arkaaisten kausien välillä. Pohjois-Amerikan arkaaisen kauden määritellään alkavan vuodesta 7000 eaa., jolloin hevonen hävisi Amerikasta. Mesoamerikassa pleistoseenin lopulle ominaiset kasvillisuuden ja eläimistön muutokset voidaan kuitenkin radiohiiliajoittaa vuoteen 8750 eaa. Tuolloin ihmiset hyödynsivät jo holoseenin lajeja, jotka eivät olennaisesti poikenneet nykyajan vastineistaan. Osa arkeologeista suosii silti edelleen perinteistä ajoitusta. Mesoamerikan varhaisin keramiikka on noin vuodelta 2300 eaa. Osa tutkijoista katsoo arkaaisen kauden päättyneen vasta 1500 eaa., jolloin siirtymä pysyvään asutukseen ja maatalouteen oli täydellinen.
José Luis Lorenzo jakaa Meksikon liittisen kauden kahteen alajaksoon, joita hän nimittää arkeoliittiseksi (– eaa.) ja kenoliittiseksi (–5000 eaa.) horisontiksi. Arkeoliittinen kausi ajoittuu pleistoseenikauden loppuun. José Luis Lorenzon ja Lorena Mirambellin mukaan Mesoamerikan asukkaat ottivat kiventyöstössä merkittäviä edistysaskelia noin eaa. Kehittyneemmän teknologian Lorenzo ja Mirambell määrittelevät kenoliittisen kauden tunnuspiirteeksi. Kenoliittinen kausi jakautuu edelleen alempaan (–7000 eaa.) ja ylempään (7000–5000 eaa.) vaiheeseen. Kenoliittista kautta seuraa protoneoliittinen kausi noin vuosina 5000–2500 eaa. Tuolloin syntyivät ensimmäiset maanviljelyä harjoittaneet pysyvät asutukset, ja metsästykseen ja keräilyyn perustunut paleointiaanien elämäntapa päättyi. Muutos oli vähittäinen ja tapahtui Mesoamerikan eri osissa vaihtelevalla tahdilla.
Richard MacNeish on esittänyt vaihtoehtoisen periodisoinnin, joka perustuu Etelä-Meksikossa sijaitsevan Tehuacánin laakson arkeologiaan. Sen ensimmäinen vaihe on Ajuereado noin 9500–7000 eaa., toinen vaihe El Riego (7000–5000 eaa.), kolmas vaihe Coxcatlán (5000–3400 eaa.) ja neljäs vaihe Abejas (4300–3000 eaa.). Ajuereado-kaudella Mesoamerikkaa asuttivat suurriistaa metsästäneet paleointiaanit, joiden elämäntapa oli liikkuva. Kauden lopulla suurriista katosi ja ruokavalio monipuolistui. El Riego -kaudella ihmiset kerääntyivät sadekauden ajaksi suuriin leireihin, jotka sijaitsivat hedelmällisissä jokilaaksoissa. Kuivalla kaudella hajannuttiin pienempiin leireihin. Ravinto hankittiin mestästämällä, ansastamalla ja kasvien keräilyllä. Coxcatlán-kaudella alkoi maissinviljely ja pienimuotoinen puutarhaviljely. Abejas-kaudella syntyi puolipysyviä kyliä, rakennettiin ensimmäiset talot ja domestikoitiin uusia viljelykasveja.
Esikeraaminen kausi.
Mesoamerikan asuttaminen.
Amerikan asuttamisen varhaisvaiheita ei kunnolla tunneta, ja varhaisimpien löytöjen ajoitukset ovat epävarmoja. Perinteisen käsityksen mukaan ensiasuttajat saapuivat Koillis-Siperiasta Alaskaan Beringian maasiltaa myöden viime jääkauden lopulla. Mesoamerikan paleointiaanien kausi on perinteisesti ajoitettu noin vuosiin 9500–7000 eaa. 1900-luvun jälkipuoliskolla tehdyt muinaislöydöt ja radiometrisen ajoituksen kaltaiset uudet menetelmät ovat kuitenkin osoittaneen Amerikan asutushistorian huomattavasti luultua vanhemmaksi ja monivaiheisemmaksi. Todennäköisesti Koillis-Aasiasta saapui väestöä useissa aalloissa erilaisia maa- ja merireittejä. Konservatiivisimmat arviot Amerikan asuttamisen ajankohdasta ajoittuvat vuoden eaa. tienoille ja varhaisimmat yli vuoden takaiseen menneisyyteen.
Tlapacoyasta Ciudad de Méxicon eteläpuolelta löydettiin vuonna 1967 korkeatasoinen obsidiaaniveitsi, joka ympäröivien kerrostumien perusteella radiohiiliajoitettiin noin vuoteen eaa. El Cedralin paikkakunnalta Rancho La Amapolan arkeologisesta kohteesta on vuodesta 1977 alkaen löydetty vieläkin vanhempia tulisijoja ja palaneita saaliseläinten luita. Tulisijat on radiohiiliajoitettu noin vuosiin – eaa. Lisäksi on löydetty yksittäinen kaavinta muistuttava kiviesine, jonka iäksi on ajoitettu noin vuotta. El Cedral oli todennäköisesti vain lyhytaikaiseen oleiluun käytetty paikka, jossa oli saatavilla makeaa vettä ja jossa kypsennettiin ruokaa. Tlapacoyan runsaat kiviesinelöydöt viittaavat vakituiseen leiriytymiseen. Muualta Meksikosta on sittemmin löydetty lisää arkeologisia kohteita, jotka viittaavat ihmisten toimineen Mesoamerikassa ja valmistaneen kiviesineitä tuhansia tai kymmeniätuhansia vuosia ennen pleistoseenikauden loppua. Hueyatlacosta ja El Hornosta löydetyt kiviesineet ovat jopa vuotta vanhoja.
Osa tutkijoista katsoo Amerikan asuttamisen tapahtuneen huomattavasti myöhemmin, eivätkä he pidä vanhimpia löytöjä uskottavina. Lyhyen kronologian kannattajat katsovat tulien syttyneen luonnollisista syistä ja selittävät syvimmistä kerrostumista tehdyt kiviesinelöydöt kontaminaatiolla. Ajoitukset ovat epävarmoja, ja osa esineistä saattaa olla väärennöksiä. Noin vuodesta eaa. alkaen Amerikasta tunnetaan runsaasti arkeologisia löytöjä, joiden ajoitus ja inhimillinen alkuperä on yleisesti tunnustettu. Lyhyttä kronologiaa on perusteltu myös vanhojen ihmisfossiilien vähäisyydellä. Amerikasta tunnetaan hyvin vähän yli vuotta vanhoja ihmisfossiileja, joiden ajoitus olisi tiedeyhteisön yleisesti hyväksymä. Mesoamerikan maya-alueelta löydetty ”Naia” (HN5/48) on radiohiiliajoituksen perusteella lähes vuotta vanha ja siten eräs vanhimmista tunnetuista Amerikan muinaisten asukkaiden luurangoista. ”Naharonin Eeva” (Naharon I) oli mahdollisesti vieläkin varhaisempi: radiohiiliajoituksen perusteella noin vuotta vanha, mutta uraani–torium-ajoituksen perusteella vain – vuotta vanha.
Cynthia Irwin-Williams löysi Pueblan osavaltion Hueyatlacosta kiviesineitä, joiden päällä olleen vulkaanisen hohkakiven hän ajoitti vuotta vanhaksi. Samoista kerrostumista löytämiensä pleistoseenikauden eläinten luut hän ajoitti radiometrisin menetelmin uraanin hajoamisen perusteella noin vuotta vanhoiksi. Irwin-Williamsin ajoitukset viittaavat Mesoamerikan asuttamiseen ennen Wisconsin-jääkautta. Varhaisimpiin ajoituksiin liittyy kuitenkin useita metodologisia ongelmia. Uskottavampi ajoitus Irwin-Williamsin löydöille on noin – ennen nykyhetkeä, joka asettuu Amerikan asuttamisen nykyisin hyväksyttyyn aikaikkunaan ja saa tukea Pohjois- ja Etelä-Amerikasta tehdyistä tuoreista löydöistä. Vain harvat tutkijat ovat vakuuttuneet Irwin-Williamsin näkemyksistä.
Guatemalassa vanhimmat todisteet ihmisen läsnäolosta on löydetty ylämailta, ja ne on ajoitettu vuosiin – ennen ajanlaskun alkua. El Quichén laaksossa on toistasataa arkeologista kohdetta, jotka ajoittuvat paleointiaanien kaudelle. Niistä on löydetty suuri määrä työkaluja, mutta vain muutamassa paikassa on yksiselitteisiä todisteita ihmisen toiminnasta. Paikkojen oletetaan olleen kiventyöstöasemia, työpajoja tai tukileirejä. Muista arkeologisista kohteista on löydetty esimerkiksi megafaunan jäänteitä.
Arkeoliittinen kausi (– eaa.).
Arkeoliittisen Mesoamerikan ilmasto oli nykyistä kylmempi ja kosteampi. Suuri osa Pohjois-Amerikasta oli mannerjään peitossa, mutta Mesoamerikassa jäätiköitä oli vain vuoristossa, eivätkä ne sielläkään olleet pitkäikäisiä. Sateita esiintyi nyttemmin aavikoituneilla alueilla. Järvet olivat suurempia ja syvempiä, ja ruohomaiden poikki virtasi jokia. Eläimistöön kuului hevosten, norsujen, kamelien ja biisonien kaltaista megafaunaa.
Ihmisillä ei ollut erikoistuneita työkaluja. Kivityökalut tehtiin iskemällä luonnonkiviä yhteen muutamia kertoja, jolloin syntyi veitsimäinen terä tai terävä kulma. Näin valmistetut esineet olivat kömpelöitä ja painavia, mutta niitä voitiin käyttää monenlaisiin tarkoituksiin, kuten kaapimiseen, raapimiseen, leikkaamiseen, hienontamiseen ja iskemiseen. Luultavasti arkeoliittiset ihmiset valmistivat esineitä myös puusta, luusta ja nahasta, mutta eloperäiset materiaalit eivät ole säilyneet nykypäivään. Arkeologit ovat perinteisesti tulkinneet paleointiaanien metsästäneen varsinkin jääkauden suurriistaa, mutta todennäköisesti heidän ruokavalionsa koostui valtaosin pienistä eläimistä ja villikasveista. Jälkimmäisistä on kuitenkin vaikeampi löytää arkeologista todistusaineistoa.
Suurristan metsästäminen olisi alkeellisilla kiviaseilla ollut vaarallista tai jopa mahdotonta, mikä tekee megafaunan jäänteiden lähettyviltä tehtyjen aselöytöjen selittämisestä vaikeaa. Mahdollisesti paleointiaanit surmasivat ja söivät suurriistaa vain satunnaisesti, jos sattuivat löytämään vammautuneen tai sairaan eläimen. Varhaisten paleointiaanien esineitä on toisaalta löydetty hyvin vähän, joten päätelmiä ei pidä tehdä liian rohkeasti. Liikkuvat metsästäjä-keräilijät kantoivat mukanaan vain hienoimpia välineitään, joista ei mieluusti luovuttu. Metsästysmatkoilla ehkä valmistettiin karkeita aseita ja työkaluja paikalta löytyneistä materiaaleista, mikäli niille ilmeni tarvetta. Käytön jälkeen esineet heitettiin pois, joten juuri niillä on taipumus löytyä suurriistan jäänteiden läheltä.
Paleointiaanit osasivat ilmeisesti liikkua merellä rannikoita myöden. Australia asutettiin veneiden avulla yli vuotta sitten, joten sama olisi periaatteessa ollut mahdollista myös Amerikassa. Mesoamerikan varhainen asuttaminen Alaskasta maateitse kohti etelää ei olisi ollut mahdollista ennen mannerjäätikön vetäytymistä ja jäästä vapaan maakäytävän avautumista noin 9500 eaa. Todennäköisesti mannerjään alta vapautunut maasto pysyi vielä senkin jälkeen vihamielisenä seutuna, jossa ei ollut tarjolla kasveja, riistaa tai polttopuuta.
Kenoliittinen kausi.
Alempi kenoliittinen (–7000 eaa.).
Kiventyöstötaito kehittyi pleistoseenikauden lopulla. Aiemmin oli lyöty kahta kovaa kiveä yhteen. Nyt apuna käytettiin pehmeämpiä kivi- ja puuesineitä joko kivityökalun työstämisessä tai pehmusteena vasaran ja työstettävän kiven välissä. Iskun paine voitiin pikkukivien avulla ohjata täsmällisesti ja näin irrottaa hyvin pieniä kivenpalasia suuremmasta esineestä. Uuden teknologian avulla voitiin valmistaa siroja ja tarkoin muovattuja kivityökaluja, kuten heittoaseen kärkiä, veitsiä, höyliä ja kaapimia. Tärkeimmät työkalut liittyivät eläinten teurastamiseen ja nahkurintöihin. Aineellinen kulttuuri muistutti Pohjois-Amerikan paleointiaaneja.
Tyypillinen varhaiskenoliittisen kauden esinelöytö on lehdenmuotoinen heittoaseen kivikärki. Kärjet muistuttavat Pohjois-Amerikan Clovis-kulttuurin vastaavia. Mesoamerikan keihäänkärkilöydöt jakautuvat kolmeen eri tyyppiin. Tyypillisiä Clovis-kärkiä esiintyy länsirannikolla Yhdysvalloista Guatemalaan. Viisisärmäistä kärkeä tavataan Luoteis-Meksikossa Sonorasta Jaliscon osavaltioon ulottuvalla alueella. Kolmas koverareunainen keihäänkärki esiintyy etelässä Durangon osavaltiosta Panamaan ulottuvalla alueella. Maantieteelliset erot viittaavat paikallisten kulttuurien kehittymiseen, mutta löytöjen vähäisyys ja satunnaisuus tekevät päätelmistä epävarmoja.
Clovis-tyyppisessä kärjessä on noin 4–12 senttimetriä pitkä terä, joka painonsa ja kokonsa perusteella soveltui vipukeihään kärjeksi. Jousi ja nuoli omaksuttiin Mesoamerikassa paljon myöhemmin, ja vipukeihäs pysyi senkin jälkeen yleisimpänä pitkän kantaman aseena. Kärjet ovat kenoliittisen kauden esinelöydöissä hyvin yleisiä, minkä perusteella arkeologit ovat päätelleet ihmisten käyttäneen paljon aikaa erikokoisten saaliseläinten metsästämiseen. Todennäköisesti he kuitenkin käyttivät suunnilleen yhtä paljon aikaa ruoan keräilyyn. Myöhäisten paleointiaanien ruokavalio näyttää koostuneen lähinnä pienriistasta, jota ajoittain täydennettiin isommilla saaliseläimillä ja kausittain saatavilla olleilla villikasveilla.
Noin 9000 eaa. Pohjois- ja Etelä-Amerikkaan kehittyi kaksi selvästi erillistä kivikautista kulttuuria. Pohjois-Amerikassa esiintyi Folsom-tyyppisiä keihäänkärkiä, jotka ovat ominaisia paleointiaanien kulttuurin II vaiheelle noin 9000–8200 eaa. Ne muistuttavat myös Koillis-Siperian Djuktai-kulttuurin (12 000 – 9000 eaa.) kiviesineitä. Meksikossa Folsom-keihäänkärkiä tavataan vain maan pohjoisimmassa osassa. Etelä-Amerikassa keihäänkärjen muoto muistutti kalanpyrstöä. Tyyppi ajoittuu vuosiin 8700–7000 ennen nykyhetkeä. Kalanpyrstökärkien esiintymisalue ulottuu Magalhaesinsalmesta Mesoamerikkaan. Pohjois-Meksikossa keihäänkärjet ovat Folsom-tyyppiä ja Etelä-Meksikossa kalanpyrstöjä. Meksikon eteläamerikkalaistyyliset kärjet on löydetty Chiapoasin osavaltiosta Los Grifosista ja niiden valmistuksen ajankohdaksi on arvioitu 9700–8000 vuotta ennen nykyhetkeä. Los Grifosin löytöjen verrattain myöhäinen ajankohta todistaa eteläisimmässä Amerikassa kehittyneen arkeologisen kulttuurin hitaasta levittymisestä pohjoiseen.
Maailmanlaajuinen ilmasto lämpeni ja lajisto muuttui vuosina 9000–7000 eaa. Mesoamerikan kuivuessa monet pleistoseenikauden metsät ja ruohomaat sekä suuret maanisäkkäät hävisivät. Kiistanalaisen hypoteesin mukaan ihmiset olisivat itse aiheuttaneet pleistoseenin lopun joukkotuhon metsästäessään suurriistan sukupuuttoon. Aiempien interglasiaalien ei tiedetä aiheuttaneen myöhäispleistoseenin kaltaisia sukupuuttoaaltoja. Hävinneiden eläinten joukossa oli kuitenkin myös sellaisia lajeja, joita myöhäiset paleointiaanit eivät metsästäneet, eikä Mesoamerikasta tunneta merkkejä Pohjois-Amerikan paleointiaaneille ominaisesta tuhlaavaisesta metsästystavasta, jossa kokonaisia eläinlaumoja surmattiin kerralla. Osa pleistoseenikauden suureläimistä on selvinnyt nykypäivään saakka.
Muutos pakotti uusien elinkeinojen omaksumiseen. Ihmiset alkoivat keräillä uusia ruokakasveja, kuten kurpitsaa, paprikaa, papuja ja avokadoa. Guilá Naquitzin luolasta on löydetty merkkejä metsästäjä-keräilijöistä, jotka osana vuotuista vaellustaan kasvattivat kurpitsaa jo noin 8000 eaa. Myöhäisiltä paleointiaaneilta on säilynyt myös taidetta ja hautoja. Ne viittaavat rituaaliseen toimintaan sekä henkimaailmaa ja kuolemanjälkeistä elämää koskevien uskomusten kehittymiseen.
Ylempi kenoliittinen (7000–5000 eaa.).
Ylemmän kenoliittisen kauden työkalut olivat entistä monipuolisempia ja hienotekoisempia. Keihäänkärkien terät viimeisteltiin pehmeillä kaapimilla, jolloin niistä saatiin hyvin teräviä. Iskostamalla tai uurtamalla valmistetut terät katosivat lähes kokonaan. Merkittävä keihäänkärjen tyyppi oli lehtimäinen nk. Lerma-kärki, joiden tyvessä olevat ulokkeet mahdollistavat tukevan kiinnityksen keihäänvarteen. Uutuuksia olivat myös tasaisiksi hiotut kirveet ja jauhinkivet, joiden käyttö todistaa siementen kasvavasta merkityksestä ruokavaliossa.
Kenoliittikauden lopulla Mesoamerikan ilmasto oli useita celsiusasteita nykyistä lämpimämpi. Suuri osa ylemmän kenoliittikauden arkeologisista löydöistä on tehty rannikoilla, joihin syntyi äyriäisten ja simpukoiden keräilyyn perustuneita pysyviä asutuksia. Ranta-asutusten tunnuspiirre ovat suuret simpukan- ja kotilonkuorten röykkiöt. Useimpien ihmisryhmien elämäntapa pysyi kaikesta huolimatta liikkuvana, mistä todistavat taivasalle perustetut leirit. Sadekaudella ihmiset kokoontuivat suuriin leireihin, jotka sijaitsivat hedelmällisissä jokilaaksoissa. Kuivalla kaudella he hajaantuivat lukuisiin pienempiin leireihin. Kauriinmetsästys oli tärkeä ravinnonlähde varsinkin kuivalla kaudella. Pienriistaa pyydettiin ansoilla. Lisäksi kerättiin villisiemeniä ja kaktusten lehtiä. Tehuacánin laaksossa viljeltiin kurpitsaa, revonhäntää, chiliä ja avokadoa.
Mesoamerikkalaisen uskonnon piirteet alkoivat saada tunnistettavan asunsa. Tehuacánista on löydetty noin vuosiin 7000–5000 eaa. ajoitettuja todisteita ihmisuhreista ja rituaalisesta kannibalismista. Itäisessä Oaxacan laaksossa sijaitseva Gheo-shih on Mesoamerikan ensimmäinen tunnettu esimerkki seremonia-arkkitehtuurista. Paikalta löydetty kivin rajattu ja avoimeksi raivattu alue on ajoitettu noin vuoteen 5000 eaa. Kenties sitä käytettiin tanssipihana tai pallopelin peluuseen.
Protoneoliittinen kausi (5000–2500 eaa.).
Protoneoliittinen kausi alkoi noin 5000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Se oli tärkeä kulttuurinen siirtymävaihe, jonka tunnuspiirteitä ovat maanviljelyn merkityksen kasvu ja pysyvien asutusten synty. Ihmisten suhde ympäröivään luontoon muuttui asteittain. Protoneoliittisen kauden alussa he edelleen asuivat puolipysyvissä sadekauden suurleireissä, joista kuivakauden alkaessa hajaannuttiin pienempiin leireihin. Kauden päättyessä he eivät enää keränneet luonnonkasveja vaan saivat ravintonsa viljelystä ja asuivat pysyvissä kylissä. Tuhansien vuosien saatossa tapahtuneen muutoksen hitautta selittää sen monimutkaisuus.
Siirtymän syitä ei kunnolla tunneta. Metsästäjä-keräilijät yleensä ymmärtävät varsin hyvin, mihin kasvien lisääntyminen perustuu. He myös säännöllisesti puuttuvat luonnonkasvien elinkaareen. Toisaalta pysyvä asutus ei ehdottomasti vaadi maanviljelyä. Mesoamerikan rannikolla se aluksi perustui merenelävien keräilyyn. Meksikon laakson Zohapilcosta on löydetty noin vuoteen 5000 eaa. ajoitettu pysyvä asutus, joka sai ravintonsa joki- ja järviseudun monipuolisista ekosysteemeistä. Toisaalta Mesoamerikan ensimmäiset viljelijät olivat liikkuvaa elämää viettäneitä metsästäjä-keräilijöitä, jotka täydensivät ruokavaliotaan vuotuisen vaelluksensa yhteydessä harjoitetulla pienviljelyllä.
Mesoamerikan myöhempien korkeakulttuurien tärkein viljelykasvi maissi domestikoitiin 5. vuosituhannella eaa. Tehuacánissa rakennettiin taloja noin 3000 eaa. Tehuacánin tuolloinen väestö sai noin neljäsosan ravinnostaan maataloudesta. Vakituista maataloutta harjoittavia yhteisöjä syntyi Meksikoon vuoteen 2500 eaa. mennessä. Keramiikan valmistus alkoi noin 2300 eaa. Guatemalassa esiintyi pysyvää asutusta ja keramiikkaa viimeistään noin 1700 eaa. Alkuvaiheessa pysyvä asutus tosin perustui jokisuistojen ja mangroverämeiden rikkaan lajiston metsästämiseen ja keräilyyn. Maataloutta esiintyi koko Mesoamerikan kulttuurialueella vuoteen 1500 eaa. mennessä. Ruokakasvien lisäksi viljeltiin puuvillaa ja pullokurpitsaa.
Päätoimiseen maatalouteen päädyttiin todennäköisesti ilman tietoista pyrkimystä. Metsästäjä-keräilijät puuttuivat luonnonkasvien kasvukiertoon, jolloin ihmisille edulliset mutaatiot yleistyivät. Lopulta kasvit kadottivat kykynsä lisääntyä ja levittää siemeniään ilman ihmisen apua, jolloin syntyi kesylajikkeita. Samantapaisia joskin vähäisempiä muutoksia tapahtui kotieläimissä, joita Mesoamerikassa olivat koira, kalkkuna, hunajamehiläinen (Melipona beecheii) ja erilaiset papukaijat. Muutosta jouduttivat jääkauden megafaunan häviäminen ja muut ravinnon saatavuutta heikentäneet ekologiset muutokset, jotka pakottivat uusien elinkeinojen omaksumiseen.
Maanviljelyn motiiviksi on esitetty myös väestönkasvua, jonka seurauksena metsästys ja keräily eivät enää tuottaneet riittävästi ravintoa. Oaxacassa tai Tehuacánissa ei kuitenkaan ole merkkejä äkillisestä väestönkasvusta, joka selittäisi maatalouteen siirtymisen. Protoneoliittisen kauden väestönkasvu oli kyllä huomattavaa, mutta se tapahtui vähitellen ja samaan aikaan maatalouden omaksumisen kanssa. Pysyvät kylät ja riippuvuus viljelykasveista kehittyivät rinta rinnan.
Siirtymä päätoimiseen maatalouteen merkitsi aluksi jyrkkää elintason laskua. Ihmiset joutuivat työskentelemään enemmän saadakseen saman määrän ruokaa. Viljelykasvit olivat lisäksi alttiita sään vaihteluille. Viljelykasvien rajallinen valikoima teki ravinnosta yksipuolista, mikä johti puutostiloihin. Aiempien tasa-arvoisten yhteisöjen tilalle syntyi hierarkkisia yhteiskuntia. Pysyvien asutuskeskusten myötä alkoi kehittyä voimakkaasti eriytyneitä paikallisia kulttuureja. Yhdysvaltain lounaisosien ja Meksikon luoteisosien kuivilla alueilla viljely ei ollut mahdollista, joten metsästys- ja keräilykulttuuri jatkui vielä tuhansia vuosia. Länsi-Yhdysvaltain sisämaassa ja Pohjois-Meksikossa kehittyivät vähitellen anasazien, hohokamien ja mogollónien viljely- ja kyläkulttuurit. Etelä-Meksikossa ja Keski-Amerikassa hahmottui Mesoamerikan sivilisaatio.
Elämäntapa ja yhteiskunta.
Mesoamerikan liittisen kauden arkeologiset löydöt ovat niin vähäiset, ettei metsästäjä-keräilijöiden elintavasta voida päätellä paljoakaan. Richard S. MacNeishin Tehuacánin laaksossa tekemät tutkimukset viittaavat vuodenkierron mukaan tapahtuneisiin vaelluksiin ja vaihtelevien ekosysteemien erikoistuneeseen hyödyntämiseen. Havaintoja voidaan edelleen verrata uuden ajan metsästäjä-keräilijöihin, mikä mahdollistaa valistuneet arvaukset Mesoamerikan ensiasuttajien elämästä. Taide- ja hautalöytöjen perusteella voidaan tehdä päätelmiä myös paleointiaanien maailmakuvasta.
Ihmiset elivät enintään sadan hengen ryhmissä, joissa ihmiset edelleen jakautuivat sukukunnittain ja yhteisistä (myyttisistä) esivanhemmista polveutuviin joukkoihin. Ryhmät saattoivat ajoittain muodostaa liittokuntia, joiden piirissä oli jopa tuhat henkeä. Liittoja muodostettiin kausina, jolloin ravintoa oli saatavilla runsaasti, tai jos pienet ryhmät tarvitsivat toisistaan turvaa ulkoista vihollista vastaan. Liittokunnat mahdollistivat myös naisten siirtymisen ryhmästä toiseen, mikä mahdollisti parisuhteiden muodostamisen ja jälkeläisten hankkimisen, sillä pienissä ryhmissä ei välttämättä ollut tasamäärää miehiä ja naisia. Eksogamia lisäksi vahvisti ryhmien välisiä sukulaisuussuhteita. Ryhmät olivat enemmän tai vähemmän tasa-arvoisia, mutta ikä ja sukupuoli vaikuttivat siihen, millaisia työtehtäviä yksilö sai. Miesten vastuulla olivat ajoittaiset mutta fyysisesti raskaat metsästysretket. Naiset työskentelivät kevyemmän mutta jatkuvan ravinnon keräilyn parissa. Lapset ja vanhukset toimivat erilaisissa apu- ja tukitehtävissä.
Paleointiaanien elämäntapa oli nomadinen. Heillä oli vakituisia leiri- ja metsästyspaikkoja, mutta ei pysyviä kyliä. Ryhmät eivät liikkuneet päämäärättömästi vaan niillä oli vakiintuneet vaellusreitit. Yhdestä paikasta siirryttiin seuraavaan, kun saatavilla ollut ravinto alkoi ehtyä. Vaellusreitti noudatti vuodenkiertoa, ja kukin leiripaikka oli valittu niin, että se antoi asiaankuuluvana vuodenaikana parhaan mahdollisen tuoton. Ihmiset asuivat luolissa, katosmaisten kallioiden ja kivikoiden alla tai eloperäisistä aineista valmistetuissa keinotekoisissa asumuksissa. Leirit perustettiin suojaisiin paikkoihin, joiden lähettyvillä oli saatavilla juomakelpoista vettä ja muita välttämättömyystarpeita. Leiripaikat pyrittiin valitsemaan niin, että niiden lähiseuduilla oli mahdollisimman monipuolisesti erilaisia ekosysteemejä, mikä vähensi sääolojen arvaamattomuudesta johtuvia riskejä. Liikkuvan elämäntavan vuoksi pysyvää omaisuutta oli vain sen verran, kuin kukin jaksoi mukanaan kantaa. Liikkuessaan ryhmät välttelivät naapuriensa nautinta-alueita.
Arkaaisella kaudella ihmisryhmillä oli puolipysyviä asutuksia. Pysyviä asutuksia syntyi lajistoltaan rikkaiden vesistöjen läheisyyteen. Niissä saattoi jo esiintyä periytyviä yhteiskunnallisia järjestelmiä. Arkaaisella kaudella hahmottuivat myös Mesoamerikan uskonnon tunnusomaiset piirteet.
Metsästäjä-keräilijöiden elämä ei vastaa luolaihmisiin tyypillisesti liitettyjä mielikuvia jatkuvasta selviytymiskamppailusta. Tyypillisenä päivänä he tekivät työtä muutaman tunnin, joten levolle jäi runsaasti aikaa. Ruokaa oli yleensä saatavilla runsaasti, ja ravinto oli varhaisia maatalousyhteiskuntia monipuolisempaa.
Muinaisjäännökset.
Mesoamerikan alkuperäiskansojen perimätieto ei anna todenmukaista kuvaa alueen varhaisimmista kulttuureista. Mytologiset kertomukset kuvaavat yliluonnollisia luomistapahtumia ja kansanryhmien muuttoliikkeitä. Kun espanjalaisten konkistadorit saapuivat Väli-Amerikkaan, he pyrkivät sovittamaan intiaanien () alkuperään liittyvät spekulaatiot "Raamatun" ja antiikin alkuperämyytteihin. Vasta 1800-luvun jälkipuoliskolla alettiin tehdä järjestelmällisiä arkeologisia tutkimuksia, joiden kautta Mesoamerikan esihistoriasta alettiin vähitellen saada luotettavaa tietoa. Aluksi tutkimus keskittyi keramiikkatyylien keskinäisen kronologian tarkasteluun. Vasta 1950-luvulta alkaen Mesoamerikan varhaisinta esihistoriaa on kyetty tarkasti ajoittamaan ja siitä on saatu yksityiskohtaista tietoa.
Mesoamerikan varhaisin esihistoria tunnetaan heikosti. Arkeologiset löydöt ovat vähäisiä ja hajanaisia. Syynä saattaa olla alueen asuttamisen ja nykyhetken välinen erittäin pitkä ajanjakso, jonka kuluessa suurin osa muinaisjäänteistä on tuhoutunut tai hautautunut vaikeasti löydettäviin paikkoihin. Arkeologisiin löytöihin sisältyy kivisiä työkaluja, tulisijojen jäänteitä ja riistaeläinten luita. Ihmisluita on löydetty hyvin vähän. Varhaisten metsästäjä-keräilijöiden elämäntapa tunnetaan lähinnä heidän teknologiansa kautta. Meksikon arkeoliittiselta kaudelta tunnetaan kymmenkunta löytöpaikkaa ja alemmalta kenoliittiselta kaudelta useita kymmeniä. Alemman kenoliittikauden löytöjä on tehty Sonoran, Sinaloan, Coahuilan ja Nuevo Leónin osavaltioista sekä Kalifornian niemimaalta. Huomattavasti suurempi määrä muinaisesinelöytöjä on ajoitettu kenoliittisen kauden lopulle. Protoneoliittisen kauden arkeologisia löytöjä on tehty koko Meksikon alueelta.
Guatemalassa vanhimmat löytöpaikat sijaitsevat lähinnä sisämaassa, eikä niiden aineellinen kulttuuri oleellisesti eroa Pohjois-Amerikan paleointiaaneista. Pysyvä asutus painottuu rannikoille jokisuistojen ja mangroverämeiden läheisyyteen. Varhaiskeraaminen kulttuurialue ulottuu Tehuantepecin kannakselta El Salvadoriin.
Kronologia.
Mesoamerikan asutushistoria ja arkeologiset kaudet.