tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Raitapöllö

Raitapöllö ("Strix chacoensis") on eteläamerikkalainen pöllölaji.
Raitapöllöt elävät Etelä-Amerikassa Argentiinan, Bolivian ja Paraguayn muodostamalla Gran Chacon alueella. Lajin elinalueen laajuus on noin 883 000 neliökilometriä. Se ei ole esiintymisalueellaan erityisen harvinainen, mutta se luokitellaan silmälläpidettäväksi, koska sen yksilömäärät ovat pienemässä metsien häviämisen takia. Lajin elintavat ovat huonosti tunnettuja.
Ed Begley Jr.

Edward James Begley Junior (s. 10. syyskuuta 1949 San Francisco, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja viisinkertainen Emmy-ehdokas. Hänet tunnetaan muun muassa elokuvasta "Hei me folkataan" (2003). Hänen isänsä Ed Begley oli myös näyttelijä.
Yksityiselämä.
Begley on ollut kaksi kertaa naimisissa: vuosina 1976–1989 Ingrid Taylorin kanssa ja vuodesta 2000 lähtien näyttelijä Rachelle Carsonin kanssa. Hänellä on kolme lasta.
All Angels

All Angels on brittiläinen yhtye, joka esittää klassista musiikkia ja popmusiikkia. Yhtye perustettiin vuonna 2005, ja sen jäsenet ovat Charlotte Ritchie, Melanie Nakhla, Laura Wright, ja Daisy Chute.
All Angels on julkaissut kaksi albumia. Yhtyeen ensimmäinen albumi, "All Angels" julkaistiin vuonna 2006, ja toinen albumi, "Into Paradise" julkaistiin 26. marraskuuta 2007.
Kelly Hrudey

Kelly Hrudey (s. 13. tammikuuta 1961 Edmonton, Alberta, Kanada) on kanadalainen ammattilaisuransa lopettanut NHL-maalivahti. Hän pelasi urallaan kolmessa joukkueessa yhteensä 677 ottelua.
Juniorivuodet ja NHL-varaus.
New York Islanders varasi Hrudeyn toisella varauskierroksella (38. valinta) vuonna 1980. Hrudey pelasi tuolloin toista vuottaan Kanadan WHL-junioriliigassa Medicine Hatin joukkueessa. Varaustilaisuuden jälkeen Hrudey jatkoi vielä yhden kauden WHL-liigassa kunnes syksyllä 1981 sai sopimuksen Islandersin organisaatioon. Seuraavat kaksi kautta ja pala kolmattakin kuluivat kuitenkin CHL-farmiliigan Indianapolisin joukkueessa. WHL-vuosinaan Hrudey tuli valituksi kerran (1981) liigan 2.All Stars -joukkueeseen.
Vuodet farmisarjassa.
Kauden 1981-82 päätteeksi Hrudey oli koko CHL-liigan vähiten maaleja päästänyt maalivahti sekä runkosarjassa (keskimäärin 2.95 maalia ottelussa) että pudotuspeleissä (2.42). Seuraavalla kaudella Hrudey oli CHL-sarjan voitokkain maalivahti sekä runkosarjassa (26 voittoa) että pudotuspeleissä (7). Myös pudotuspelien alhaisin maalikeskiarvo (2.64) merkattiin Hrudeyn nimiin. Kaudella 1983-84 Hrudey pelasi vain kuusi ottelua CHL-farmiliigassa ja 12 ottelua Islandersin maalin suulla NHL:ssa. Tämän jälkeen kuluikin yli kymmenen vuotta ennen kuin Hrudey seuraavan kerran pelasi farmisarjoissa. Uran viimeinen komennus farmiliigaan oli yhden pelin mittainen vierailu Los Angeles Kingsin farmijoukkueen, Phoenix Roadrunnersin, maalin suulle kaudella 1995-96.
CHL-liigassa Hrudey nimettiin sekä 1982 että 1983 liigan 1. All Stars joukkueeseen. Lisäksi hänen nimensä kaiverrettiin liigan vähiten maaleja päästäneen pelaajan Terry Sawchuk-trophyn kylkeen sekä 1982 että 1983. Jälkimmäisellä kaudella hänet palkittiin myös Tommy Ivan Memorial Trophylla, joka jaetaan liigan MVP-pelaajalle.
NHL-ura.
Hrudeyn NHL-ura alkoi hänet varanneen New York Islandersin maalin suulla kaudella 1983-84, jolloin hän pääsi pelaamaan 12 ottelussa yhteensä 535 minuuttia. Jo seuraavalla kaudella hän ansaitsi joukkueen ykkösmaalivahdin paikan pelaten 41 ottelua. Hän myös piti tätä paikkaa hallussaan viisi kautta aina kevääseen 1989 asti. 22. maaliskuuta 1989 Islanders kauppasi Hrudeyn länsirannikolle Los Angeles Kingsin joukkueeseen. Vaihdossa Islanders sai maalivahti Mark Fitzpatrickin sekä puolustajat Wayne McBeanin ja Doug Crossmanin. Los Angelesissa Hrudey pelasi seitsemän täyttä kautta ennen kuin teki 18. elokuuta 1996 vapaana pelaajana sopimuksen San Jose Sharksin kanssa. Hrudey pitää edelleen hallussaan useimpia L.A. Kingsin maalivahtien seuraennätyksiä, kuten esimerkiksi eniten päästettyjä maaleja uralla, eniten torjuntoja uralla, eniten jäähyminuutteja uralla, eniten syöttöpisteitä uralla, eniten pelattuja otteluita uralla, eniten pelattuja minuutteja uralla jne.
Ensimmäisellä Sharks-kaudellaan Hrudey pelasi 48 ottelua ja oli selkeästi joukkueensa ykkösvahti. Seuraava kausi 1997-98, joka jäi myös uran viimeiseksi, oli enemmän vaihtoaitiossa istuskelemista. Jääaikaa kertyi 28 pelatussa ottelussa 1360 minuuttia, kun joukkueen ykkösmaalivahdiksi hankittu toinen veteraani Mike Vernon pelasi noin 70 % otteluista.
Skotit

Skotit () ovat kansa, joka asuu Skotlannissa Isossa-Britanniassa. Skotit ovat osin kelttiläinen kansa, johon on sekoittunut runsaasti muun muassa germaanisia ja skandinaavisia aineksia. Gaelit, jotka puhuvat gaelin kieltä, on joskus laskettu omaksi ryhmäkseen, mutta nykyisin skoteilla tarkoitetaan kaikkia Skotlannissa asuvia kelttiläisiä kansoja.
Asuinalue ja lukumäärä.
Yhdistyneeseen kuningaskuntaan kuuluvassa Skotlannissa on vähän yli 5 miljoonaa asukasta ja heistä 4,5 miljoonaa luki vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan itsensä skoteiksi. Muualla maailmassa skottilaisen taustan omaa noin 10–15 miljoonaa henkilöä, ja suurin osa heistä asuu muissa englantia puhuvissa maissa kuten Yhdysvalloissa, Kanadassa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa.
Historia.
Historioitsijoiden mukaan Skotlannin synnytti viisi eri kansaa, piktit, Irlannista saapuneet skotit, kelttiläiset britit, skandinaavit sekä anglit. Skotlannin eli Scotian perusti Kenneth MacAlpin vuonna 843 ja kuningaskunta laajeni vuoteen 1034 mennessä suurin piirtein sen nykyisille rajoille. Englantilaisten hyökkäykset 1200-luvulla johtivat itsenäisyyssotiin joita johti ensin William Wallace ja sittemmin Robert Bruce. Itsenäisyyssodat huipentuivat Bannockburnin taisteluun, jossa skotit voittivat englantilaiset ja säilyttivät asemansa itsenäisenä kuningaskuntana.
Maiden tiet lähenivät taas toisiaan kun Skotlannin kuningas Jaakko VI peri Englannin kruunun ja muutti hovinsa Lontooseen. Jaetun kuninkaan johdosta Skotlannin autonomia alkoi murentua pikku hiljaa ja siitä tuli kiinteämpi osa Yhdistynyttä kuningaskuntaa. 1800-luvulla Skotlanti teollistui voimakkaasti Englannin tapaan ja maan väestö keskittyi Glasgowin lännessä ja Edinburghin idässä käsittävälle vyöhykkeelle. Suuria määriä skotteja muutti paitsi tälle vyöhykkeelle, myös muualle maailmaan ja erityisesti Ison-Britannian siirtomaihin. Muuttoliike siirtomaihin oli erityisen voimakasta gaelia puhuneilta alueilta.
Kulttuuri.
Skotin kieli kuuluu germaanisiin kieliin ja sitä puhuu osa skoteista. Se on läheistä sukua englannille, ja se on kehittynyt muinaisenglannista ja muinaisnorjasta. Englannin ja Skotlannin unionien jälkeen kielen asema väheni murteeksi, mutta se elpyi jälleen 1900-luvulla. Gaelia puhuu enää arviolta 2% Skotlannin väestöstä, mutta luku on ollut historiallisesti paljon suurempi. Gaeli on sukua iirille ja sen puhuma-aluetta Pohjois- ja Länsi-Skotlannissa kutsutaan nimellä Gàidhealtachd.
Skottien identiteetti poikkeaa englantilaisista. Skotit pitävät tavallisesti itseään ensisijaisesti skotteina ja vasta toiseksi britteinä, kun taas Englannissa tilanne on usein päinvastoin. Briteiksi itsensä Skotlannissa kokee vain noin yksi 20:tä.
Elaine Cassidy

Elaine Cassidy (s. 31. joulukuuta 1979 Kilcoole, Wicklown kreivikunta, Irlanti) on irlantilainen näyttelijä. Hän on naimisissa näyttelijä Stephen Lordin kanssa. He asuvat Greenwichissä, Lontoossa.
Cassidy on näytellyt pääosin elokuvissa ja televisiosarjoissa, mutta hän näyttelee myös Coldplayn kappaleen ”The Scientist” musiikkivideolla.
Elsie Naumburg

Elsie Margaret Binger Naumburg (1880 New York City – 25. marraskuuta 1953 New York City) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä.
Naumburg opiskeli newyorkilaisissa yksityiskouluissa ja myöhemmin Saksassa Sachs Instituutissa Frankfurtin yliopistossa ja Münchenin yliopistossa. Saksassa hän tutustui trooppisten lintujen museonäytteisiin, mikä herätti hänessä tutkijan intohimon. Hän opiskeli useita vuosia professori Carl Edward Hellmayrin alaisuudessa. Palattuaan Yhdysvaltoihin ensimmäisen maailmansodan aikana Naumburg pyrki täydentämään opintojaan American Museum of Natural Historyn lintuosastossa, jonka johtajana toimi Frank Chapman. Lokakuussa 1918 Naumburg liittyi museon organisaatioon. Vuonna 1920 hän sai assistentin viran ja 1924 tutkimusapulaisen viran, jossa hän palveli loppuelämänsä ajan.
Vuonna 1908 Elsie Binger avioitui Victor Reichenbergerin kanssa, joka kuoli 1913. Hän käytti ensimmäisen miehensä sukunimeä nimetessään George Kruck Cherrien kanssa tämän Etelä-Amerikasta keräämiä lintuja. Elsie avioitui Walter Wehle Naumburgin kanssa 1923. Naumburg tutki Etelä-Amerikan lintuja, erityisesti Mato Grosson alueelta Länsi-Brasiliasta kerättyjä. Myöhemmin hän palkkasi Emil Kaempferin, joka keräsi hänelle lintuja Kaakkois-Brasiliasta.
Elsie Reichenberger kuvaili ja nimesi muun muassa raitapöllön ("Strix chacoensis"), yhdessä Cherrien kanssa vuonna 1921.
Toisen maailmansodan aikana Elsie Naumburg toimi Pelastusarmeijan sotilaskanttiinissa - hänen miehensä oli Pelastusarmeijan johtaja.
Elsie Naumburg toimi aktiivisesti useissa yhdistyksissä, kuten Naismaantieteilijöiden seura (Society of Women Geographers), National Audubon Societyn johtokunta, Linnaean Society of New York, New Yorkin Tiedeakatemia, (N.Y.) Womens City Club sekä American Ornithologists' Unionin jäsen vuodesta 1924. Hän osallistui useisiin Kansainvälisiin lintutieteen kongresseihin, viimeiseksi Uppsalassa 1950. Hän perusti miehensä kanssa Frank Chapmanin nimeä kantavan säätiön (Frank M. Chapman Memorial Fund).
Vijay Mallya

Vijay Mallya (s. 18. joulukuuta 1955 Bantwal, Mysore, Intia) on intialainen liikemies, joka on mukana muun muassa panimo-, ilmailu- ja Formula 1 -liiketoiminnassa. 
Vuonna 2008 Forbes sijoitti Mallyan sijalle 962 maailman rikkaimpien ihmisten joukossa.
Loving Annabelle

Loving Annabelle on Katherine Brooksin ohjaama elokuva vuodelta 2006. Se perustuu tyttö­koulu­elokuva­klassikkoon "Mädchen in Uniform". 
Musiikista vastaa Aurah. Elokuvan kuvaukset on tehty Marymount High Schoolissa.
Rooleissa.
Lähde: 
Juoni.
Annabelle Tillman (Erin Kelly) on senaattorin tytär, jonka vanhemmat lähettävät hänet katolilaiseen sisäoppilaitokseen hänen oltuaan toistuvasti koulussa häiriköivä ongelmaoppilas. Koulun asuntolan valvoja on koulun opettaja Simone Bradley (Diane Gaidry) joka opettaa runoutta. Samassa asuntolassa asuvat myös Kristen, Cat ja Colins. Alusta lähtien Bradleyn ja Annabellen välille syntyy jännitettä, etenkin kun Annabelle kieltäytyy riisumasta buddhalaisia rukousnauhojaan, ja Äiti Emaculata (Ilene Graff) joutuu pakottamaan hänet riisumaan ne. Kun Bradley kysyy miksi Annabellen täytyy tehdä kaikki niin vaikeaksi, Annabelle vastaa ”Ensimmäinen henkilö, jota rakastin, antoi ne minulle.” 
Kipinät alkavat pian sinkoilla Bradleyn ja Annabellen välillä, etenkin kun Bradley ottaa Annabellen rantahuvilaansa iltapäivisin. Koulun lukukauden ollessa päättymässä Simone ja Annabelle eivät enää pysty hillitsemään itseään ja he alkavat harrastamaa seksiä. Seuraavana aamuna Cat menee kertomaan Äiti Emaculatalle että Annabelle ja Bradley eivät ole tulleet aamiaiselle. Äiti Emaculata lähtee Bradleyn huoneeseen, josta löytää Annabellen ja Bradleyn pukemassa päälleen kun he ovat nukkuneet liian pitkään ja ovat vasta heräneet. Hän vaatii että Simone tulee selittämään asian hänen toimistoonsa, ja siellä Simone tunnustaa kaiken, ja kertoo Äiti Emaculatalle rakastavansa Annabellea.
Kun Annabelle myöhemmin näkee ulkona auton, jossa on Yhdysvaltojen valtion auton rekisterikilvet. Hän lähtee nopeasti etsimään Bradleytä, ja kun hän löytää tämän ovat virkamiehet viemässä häntä ulos. Annabelle saa pysäytettyä heidät ja laitettua buddhalaiset rukousnauhansa Simonen käteen ennen kuin hänet viedään.
Elokuva lopussa Simone istuu auton takapenkillä ja häntä viedään pois, ja Annabelle istuu huoneessaan katselemassa Simonen ottamaa kuvaa.
Vaihtoehtoisessa lopussa DVD:llä näytetään kun Annabelle ajaa kohti tuntematonta määränpäätä. Hän pysähtyy tienvarsikauppaan ja ostaa uusimman sanomalehden. Lehden otsikko kertoo, että kaikista koulun lesboseksiskandaaliin liittyvistä syytteistä on luovuttu. Annabelle näytetään pysäköineen tien sivuun, sitten hän lähtee Bradleyn rantahuvilaa, jossa Bradley arvatenkin odottaa häntä.
Ted Dekker

Ted Dekker (s. 24. lokakuuta 1962) on Indonesiassa syntynyt yhdysvaltalainen kirjailija. Hänen teoksistaan on suomennettu muun muassa "Kehä"-trilogian kirjat Mustaa, Punaista ja Valkoista sekä Kolm3 ja Silmänräpäys.
Dekker kirjoittaa kristillissävytteisiä fantasia- ja kauhutarinoita. Hänen kirjojaan on myyty yhteensä yli kolme miljoonaa.
Tiedän yhä mitä teit viime kesänä

Tiedän yhä mitä teit viime kesänä () on vuonna 1998 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalais-meksikolainen slasher-elokuva, jonka on ohjannut Danny Cannon. Elokuvassa esiintyvät muiden muassa Jennifer Love Hewitt ja Brandy Norwood. Elokuva on jatko-osa vuoden 1997 elokuvalle "Tiedän mitä teit viime kesänä". 
Juoni.
Julie James yrittää unohtaa ystäviensä raa’at murhat ja lähtee kotikaupungistaan opiskelemaan collegeen Bostoniin. Vuosi ensimmäisen elokuvan lopusta hän yrittää palata takaisin arkeen. Pian Julie ja hänen ystävänsä voittavat unelmaloman Bahamalle, jossa ihmisiä alkaa kuitenkin kuolla. Julie tajuaa, ettei murhaaja Ben Willis ole vielä jättänyt häntä rauhaan.
Maapähkinävoi

Maapähkinävoi on jauhetuista maapähkinöistä tehtyä tahnaa, jota käytetään leivän päällä levitteenä sekä ruoanvalmistuksessa. Yksinkertaisimmillaan maapähkinävoi sisältää vain maapähkinöitä ja hiukan suolaa. Usein siihen lisätään neutraalin makuista ruokaöljyä, joskus myös sokeria ja kaakaojauhetta. Maapähkinävoissa on useita laatuja. Toiset laadut ovat rakenteeltaan rouheisempia ja toiset sileämpiä. Maapähkinävoi sisältää paljon rasvaa, josta iso osa on tyydyttymätöntä. Sitä käytetään sekä suolaisissa ruoissa että leivonnassa ja myös kastikkeisiin, tahnoihin ja dippeihin.
Maapähkinävoin sisältämät tyydyttymättömät rasvahapot ovat terveellisempiä kuin tyydyttyneet, joita on muun muassa voissa. Maapähkinävoi sisältää paljon ravintokuitua, proteiinia ja vitamiineja. Se vähentää sydän- ja verisuonitautien sekä kakkostyypin diabeteksen riskiä. Toisaalta perinteinen maapähkinävoi sisältää transrasvoja, jotka ovat terveydelle haitallisia. Joissakin tuotteissa transrasvapitoisuutta on vähennetty tietyin keinoin. Terveellisimpiä ovat pelkistä maapähkinöistä tehdyt tuotteet, joissa ei ole lisättyä suolaa tai sokeria. 
Maapähkinävoita syödään tyypillisesti leivän päällä jonkin makean, kuten hillon, kanssa. Maapähkinävoi-hilloleipä () on tavallinen pohjoisamerikkalainen välipala. 
Yhdysvalloissa maapähkinävoiksi kutsutun tuotteen pitää FDA:n asettaman standardin mukaan sisältää vähintään 90 prosenttia maapähkinää. Muualla maailmassa esimerkiksi Skippy-tuotemerkillä myydään maapähkinävoita, jossa maapähkinää on vain 79 prosenttia.
Polydimetyylisiloksaani

Polydimetyylisiloksaani (PDMS) on eniten käytetty piipohjainen orgaaninen polymeeri, ja on tunnettu sen tavattomista reologisista ominaisuuksista. Sitä käytetään muun muassa piilolinssien, lääketieteellisten välineiden, shampoon (dimetikoni tekee hiukset liukkaiksi ja kiiltäviksi), tilkitsemisaineiden, liukastevoiteiden ja kuumankestävien tiilien valmistamiseen.
PDMS on optisesti kirkasta ja sen on todettu olevan myös kemiallisesti inerttiä, myrkytöntä ja syttymätöntä. Sitä kutsutaan myös dimetikoniksi, ja se on yksi monista piipohjaisista öljyistä (polymeroitu siloksaani).
Yhdisteestä käytetään myös nimeä "dimetyylipolysiloksaani". Polydimetyylisiloksaanin elintarvikkeissa käytettävä E-koodi on E900 ja sen enimmäismäärärajoitus vuorokaudessa eli ADI-arvo on 1,5 mg/kg/vrk. Yhdistettä käytetään vaahdonestoaineena ja sitä saa käyttää muun muassa paistorasvoihin ja -öljyihin, kasvissäilykkeisiin, hilloihin, makeisiin, purukumiin, keittoihin ja juomiin.
Kemia.
PDMS:n rakennekaava on (H3C)3SiO[Si(CH3)2O]nSi(CH3)3, missä n on [SiO(CH3)2]-monomeerin toistumiskertojen määrä. Polymeerin synteesi voidaan aloittaa dimetyylidikloorisilaanin ja veden reaktiolla:
n [Si(CH3)2Cl2] + n [H2O] → [Si(CH3)2O]n + 2n HCl
Polymerisaation aikana vapautuu myrkyllistä vetykloridikaasua (suolahappoa). Lääketieteellisiä tarkoitusperiä varten on kehitetty prosessi, jossa klooriatomit korvataan asetaattiryhmillä. Tällöin reaktiossa vapautuu myrkytöntä etikkahappoa. Tämän prosessin huono puoli on se, että se on paljon hitaampi verrattuna klooria sisältävään.
Rytmikorjaamo

Rytmikorjaamo eli Rytmis on Seinäjoella, Etelä-Pohjanmaalla Vaasantien varressa sijaitseva rock-henkinen klubi, jonka toimintaa pitää yllä Seinäjoen elävän musiikin yhdistys, Selmu ry. Kiinteistön ostivat vuonna 2008 Botnia Kiinteistöt Oy:ltä Selmu (omistus 28,3 %) ja lisäksi Seinäjoen kaupunki yhdessä Seinäjoen Teknologiakeskus Oy:n kanssa (yhteisomistusosuus 71,7 %). Rytmikorjaamolla on aktiivista musiikkitoimintaa läpi vuoden. Siellä myös järjestetään useita muita tapahtumia kuten esimerkiksi kokouksia, teatteriesityksiä, messuja ja näyttelyitä. Se toimii tiiviissä yhteistyössä alueen muiden klubien ja baarien kanssa, ja sitä onkin luonnehdittu joskus muun muassa ”Seinäjoen Tavastiaksi”. Rytmikorjaamon varikkoaluetta ja rakennusta on remontoitu Rytmikorjaamo-hankkeen hengessä uuteen uskoon. Tavoitteena on kehittää Seinäjoen kulttuuritoimintaa ja rakentaa Rytmikorjaamosta taiteen, kulttuurin ja erityisesti rytmimusiikin osaamiskeskus. Samassa kiinteistössä toimii myös Louhimo, joka on Seinäjoen kaupungin kulttuuritoimen hallinnoima Seinäjoen seutukunnan lasten ja nuorten rytmimusiikkiverkosto.
Historiaa.
Rytmikorjaamon tilat sijaitsevat vanhassa rakennuksessa, joka on toiminut ennen Seinäjoen postiautovarikkona, jota nimeä siitä yhä vielä joskus käytetäänkin. Provinssirockin esiintymislavoja on myös säilytetty sen tiloissa. Postiautovarikon klubitoimitilat avattiin 26. helmikuuta 2006 ja vielä myöhemmin samana vuonna klubi sai nimekseen Rytmikorjaamo.
Muuta.
Rytmikorjaamon kiinteistön Vaasantien varressa sijaitsevan tontin pinta-ala on noin 20 000 neliötä. Tontilla sijaitsevat 7 703 kerrosneliömetrin varikkorakennus, pienempi asuinrakennus ja 304 neliön varastorakennus. Rakennusoikeutta alueella on käyttämättä vielä noin 6 000 kerrosneliötä. Jatkossa Varikkorakennukseen sijoittunee lisää luovan toimialan ja rytmimusiikin yritystoimintaa sekä myös tutkimus- ja koulutustoimintaa.
Projekti 627

Projekti 627 Kit (, , ) oli Neuvostoliiton laivaston 14 ydinsukellusveneen muodostama alusluokka. Se oli samalla ensimmäinen Neuvostoliiton ydinsukellusveneluokka. Viimeiset projektin sukellusveneet poistettiin käytöstä 1988–1992.
Suunnittelu.
Kehitystyö alkoi 1952. Tavoitteena oli aluksi rakentaa sukellusvene, joka tuhoaisi Yhdysvaltain rannikon laivastotukikohdat ydinkärkitorpedoilla. Tämän vuoksi ensimmäiseen kahteen veneeseen tuli yksi 1550 mm:n torpedoputki ja kaksi 533 mm:n putkea. Pääsuunnittelija oli V. N. Peregudov ja tutkimusta valvoi akateemikko Anatoli Aleksandrov. Pian suunnitelmia kuitenkin muutettiin ja veneet varustettiin hyökkäyksiin vihollisen sotalaivoja ja kuljetuksia vastaan ja varustettiin kahdeksalla 533 mm:n putkella, jolloin nimitykseksi tuli projekti 627A.
Propulsiojärjestelmä koostui kahdesta VM-A-painevesireaktorista ja kahdesta potkurista. Neuvostoliittolainen reaktoritekniikka oli laadukasta, mutta ydinkäyttöinen sukellusvene oli silti huomattavasti äänekkäämpi, kuin pinnan alla akun voimalla kulkeva dieselsähköinen. Höyrynkehityslaitteiston elinikä oli myös lyhyt, ja radioaktiivisuus alkoi nousta pitkäaikaisen käytön aikana.
Alukset.
Luokan ensimmäinen alus "K-3" laskettiin vesille 9. elokuuta 1957. Vuonna 1962 "K-3" saavutti ensimmäisen neuvostoliittolaisena sukellusveneenä Pohjoisnavan, neljä vuotta Yhdysvaltain ensimmäisen ydinsukellusveneen "USS Nautiluksen" jälkeen. Se sai tämän saavutuksen ansiosta nimen ”Leninski Komsomol”. "K-3" museoitiin myöhemmin.
"K-3":lla syttyi hydraulijärjestelmän tulipalo Välimerellä 8. syyskuuta 1967 ja 39 miehistön jäsentä kuoli häkämyrkytykseen. Myös reaktoriosasto vaurioitui pahoin. Vene hinattiin Severodvinskiin, jossa osasto leikattiin irti ja korvattiin uudella. Vaurioituneet reaktorit upotettiin Karanmereen. "K-8" upposi 11. huhtikuuta 1970 Biskajanlahdella Okean-70-sotaharjoituksessa oikosulkujen vuoksi mukanaan neljä ydinkärkistä torpedoa. Miehistöstä 73 pelastui. Käytöstä poistettu "K-159" upposi 30. elokuuta 2003 lähellä Kiltinää, kun sitä hinattiin myrskyssä telakalle Snežnogorskiin Murmanskiin.
Projekti 627:n pohjalta rakennettiin myös yksi kokeellinen projekti 647ŽMT:n vene, "K-27". Siinä oli VT-1-tyyppinen nestemäisellä metallilla jäähdytetty reaktori. Jo kokeiden aikana 24. toukokuuta 1968 radioaktiivisen kaasun vuoto tappoi yhdeksän aluksen miehistönjäsentä. Alus poistettiin tämän jälkeen käytöstä.
Puhekela

Puhekela on kaiutinelementissä vaikuttava sähkömagneettinen osa, jota ohjataan vahvistimen tuottamalla vaihtovirralla. Kaiutin on varustettu kestomagneetilla. Puhekela liikkuu kelaan viedyn virran mukaisesti kestomagneetin sisällä, toimien sähkömagneettina. Puhekela on kiinnitetty suoraan kaiutinelementin kartioon ja tuottaa näin elementin fyysisen liikkeen.
Rakenteeltaan yhdistelmä on solenoidi, jonka liike on edestakaista liikepoikkeaman rajoissa. Kaiuttimen käyttötarkoituksesta riippuen puhekelan paino, tehonkesto, resistanssi / impedanssi, pituus ja halkaisija mitoitetaan haluttuun arvoon. Puhekela on aina kompromissi ja vaikuttaa kaiuttimien sähköisten arvojen lisäksi myös mekaanisiin arvoihin. Yksinään puhekela onkin vain korkeiden taajuuksien läpäisyä (6 dB / oktaavi) jarruttava kela.
Koska kela on luonteeltaan induktiivinen ei kuorma (impedanssi) ole arvona vakio vaan voimakkaasti sidoksissa
taajuuden funktioon.
Lisäksi kotelotyyppi vaikuttaa voimakkaasti kokonaisuuden impedanssivasteeseen ja siten myös tehonkestoon.
Puhekela on yleensä valmistettu kiertämällä eristettyä kupari- tai alumiinilankaa lasikuitu- tai komposiittiputken ympäri. 
Rakenne voi kuitenkin olla peräkkäinen tai päällekkäinen. Putki voidaan myös kiertää molemmilta puolilta.
Kaksoispuhekelassa lankakierrostuksia on kaksi erillistä saman putken ympärillä, sellaisissa kaiutin elementeissä on yleensä 4 liitintä ja puhekelat voidaan kytkeä sarjaan tai rinnan.
Yleensä tärkein kompromissi puhekelan suunnitteluvaiheessa on tehonkeston, herkkyyden ja painon suhde. Keskeistä puhekelan suunnittelussa on sähkövirran tuottaman lämmön siirtäminen pois puhekelasta.
Tärkeimmät syyt ovat tehonkesto ja sähköisten ominaisuuksien mahdollisimman pieni muuttuminen puhekelan ja magneetin
lämmetessä. Puhekelaa voidaan myös jäähdyttää sopivilla ilmaraoilla, lisämassalla tai jopa öljyllä.
Dynaamisen kaiuttimen kehittyminen viimeisen sadan vuoden aikana perustuu suurimmaksi osaksi puhekelan materiaalien kehittymiseen ja paremmin toimiviin mallinnuksiin.
Puhekelaa valmistaessa tulee huomioida: DC-resistanssi, induktanssi, paino, pituus, halkaisija, materiaalit, jäähdytystarve, rakenteen tiiviys, ilmaraon suuruus, magneettikentän teho, muoto ja langan paksuus.
Kim Johnsson

Kim Johnsson (s. 16. helmikuuta 1976 Malmö) on ruotsalainen ammattilaisuransa lopettanut jääkiekkoilija, joka pelasi puolustajan pelipaikalla. Johnsson pelasi urallaan kotimaassaan Malmössä, NHL:ssä New York Rangersissa, Philadelphia Flyersissa, Minnesota Wildissa ja Chicago Blackhawksissa sekä Sveitsin pääsarjan HC Ambrì-Piottassa.
Kami (muusikko)

Kami (1. helmikuuta 1973 Ibaraki – 21. kesäkuuta 1999) oli japanilainen muusikko, joka oli parhaiten tunnettu Malice Mizer -yhtyeen rumpalina. 
Kami kuoli vuonna 1999 nukkuessaan aivoverenvuotoon. Kuollessaan hän oli vasta 26-vuotias.
Piiri (televisiosarja)

Piiri oli vuonna 2008 Sub-kanavalla esitetty suomalainen televisiosarja. Se kertoo paikoista, joissa on tavattu paranormaaleja ilmiöitä, kuten kummittelua tai poltergeistia.
Ohjelmaa juonsi Saija-Reetta Kotirinta. Hänen lisäkseen kummitelluiksi epäiltyjä paikkoja tutki meedio Marja Pennanen.
Formula 1 (videopeli)

Formula 1 on Bizarre Creationsin kehittämä ja Psygnosisin julkaisema Formula 1 -aiheinen ajopeli. Peli on julkaistu vuonna PlayStationille ja Windowsille.
Peli sisältää kauden 1995 tallit kuskit ja radat. Mukana on kuitenkin kaudeksi 1996 käyttöön otettu lähtövalojärjestelmä.
Suomenkielistä selostusta ei ole mukana pelissä. Englantilainen selostaja pelissä on Murray Walker. Jos voittaa kauden jokaisen kilpailun, saa extraradan. McLarenin Marlboro on korvattu sanalla McLaren. Williamsin Rothmans on korvattu sanalla Racing. Jordanin Kremlyovskaya Vodka on sensuroitu.
Kylmäkosken kirkko

Kylmäkosken kirkko on Akaan Kylmäkoskella sijaitseva Akaan seurakuntaan kuuluvan Kylmäkosken kappeliseurakunnan kansallisromanttisten piirteiden sävyttämä kirkko. Kirkon on suunnitellut arkkitehti H. R. Helin, ja se on valmistunut vuonna 1900. Se on tornillinen pitkäkirkko ja kolmas kirkko Kylmäkoskella. Kylmäkoski liitettiin Akaaseen seurakunnallisesti vuonna 2007 ja kunnallisesti neljä vuotta myöhemmin, vuonna 2011.
Alttaritaulu on Matti Petäjän maalaama vuonna 1959 ("Tulkaa minun tyköni kaikki, jotka työtä teette ja olette raskautetut").
Kirkko suljettiin tammikuussa 2011 työsuojeluviranomaisten määräyksestä homeen vuoksi. Kirkon sulkeminen sisäilmaongelmien vuoksi on Suomessa ainutlaatuista. Ongelmien aiheuttajaksi oletetaan lämmitysjärjestelmää, jonka lämpökeskus on maapenkassa. Myös kirkon katto vuosi. Korjausvarojen puutteen vuoksi kirkko uhkasi jäädä rapistumaan
Kirkon vesikatto uusittiin vuonna 2012. Sen sisäremontti valmistui keväällä 2014 ja ensimmäinen jumalanpalvelus pidettiin kiirastorstaina 17. huhtikuuta 2014. Virallisesti kirkko otettiin uudelleen käyttöön 25. toukokuuta, jolloin piispa Matti Repo vihki sen.
Kylmäkoski erotettiin omaksi seurakunnaksi 1897, ja silloin tuli ajankohtaiseksi kirkon rakentaminen. Suunnittelijaksi valittiin ensin Lars Sonck, mutta hänen materiaaliehdotustaan, kiveä, pidettiin liian kalliina, joten hän luopui tehtävästä. Uudeet suunnitelmat teki arkkitehti H. R. Helin Arkkitehtitoimisto Helin &amp; Nyströmistä. Tiilet tuotiin junalla Leppäkoskelta Viialaan ja siitä eteenpäin hevosella, ja kivijalan kivet hankittiin Riuttamäestä. Kirkko vihittiin 23.12.1900, ja vihkimisen suoritti hattulalainen Johan Jacob Westerlund, sillä Porvoon piispa oli estynyt.
Matti Hakala (ensyklopedisti)

Matti Iivari Hakala (23. maaliskuuta 1927 Kiukainen – 2. helmikuuta 2012) oli suomalainen tietosanakirjojen päätoimittaja. Koulutukseltaan hän oli valtiotieteen maisteri ja hallinto-opin kandidaatti. Hakala syntyi Satakunnan Kiukaisissa Satanahka Oy:n toimitusjohtajan Heikki I. Hakalan ja hänen puolisonsa, satakuntalaisen kulttuuri- ja poliitikkosuvun tyttären Liinan (o.s. Hosia) perheeseen, varttui Uudellakirkolla Karjalankannaksella perheen omistamassa Halolan kartanossa, kirjoitti ylioppilaaksi Oulusta. Valmistuttuaan Helsingin yliopistosta hän toimi viestinnän ja mainonnan asiantuntijatehtävissä keskeisissä pankki- ja vakuutusyhtiöissä Helsingissä. 
Tietosanakirja Oy:n omistaja ja toimitusjohtaja, pääkonsuli Sven Sevelius kutsui Hakalan 24-osaisen Uuden tietosanakirjan (ensimmäinen osa 1963; sarja valmistui 1972) toimitussihteeriksi. Tietosanakirjauransa aikana Hakala toimi myös Koululaisen tietosanakirjan ja Koululaisen uuden tietosanakirjan, Kodin tietosanakirjan, Kodin uuden tietosanakirjan ja Tiedon värikkään maailman päätoimittajana, Suomalaisen tietosanakirjan vastaavana päätoimittajana ja viimeksi Suomen Almanakan kehittäjänä ja keskeisenä toteuttajana. 
Eläkevuosinaan Hakala omistautui sukuhistorialliselle tutkimustyölle ja hoiti 1600-luvulta periytyvää sukutilaa Satakunnan Punkalaitumella.
Projekti 671

ʑ
Projekti 671 () oli Neuvostoliiton laivaston 49 ydinsukellusveneen muodostama alusluokka, jota valmistettiin vuosina 1967–1992. Aluksista 15 kuului projekteihin 671 ja 617V "Jorš" (, "kiiski"), 7 projektia 671RT "Sjomga" (, "lohi") ja 26 projektiin 671RTM(K) "Štšuka" (, "hauki").
Suunnittelu.
Luokan kehitys käynnistyi, kun valtion laivanrakennuskomitea asetti 1958 kilpailun toisen sukupolven ydinsukellusveneen valmistuksesta. Suunnitelmia toimitettiin projekteista 667 (SSBN), 669, 670 ja 671. Näistä 669 keskeytettiin ja 670 muutettiin risteilyohjuksia kuljettavaksi, jolloin ainoaksi hyökkäyssukellusvene vaihtoehdoksi jäi SKB 13:n projekti 671. Suunnitelmien edetessä projekti muuttui pienestä 2 000 tonnin uppoumalla, yhdellä ydinreaktorilla ja neljällä torpedoputkellä varustetusta aluksesta suuremmaksi yleiskäyttöiseksi alukseksi. Alusten uppouma oli pinnalla 3 500 tonnia ja sukelluksissa 4 870 tonnnia. Vuosina 1961-1962 Neuvostoliiton saadessa tietää Yhdysvaltain laivaston siirtymisestä lentotukialuksille sijoitetuista ydinpommittajista strategisiin sukellusveneisiin uuden sukellusveneen päätehtäväksi määrättiin Yhdysvaltain ydinasein varustettujen sukellusveneiden torjuminen.
Aluksiin asennettiin kaksi VM-4P ydinreaktoria, jotka tuottivat höyryn kahdelle höyryturbiinille. Propulsiojärjestelmä tuotti 31 000 akselihevosvoimaa, jolla saavutettiin pinta-ajossa 12 solmun nopeus ja sukelluksissa 33 solmua. Maksimi sukellussyvyys oli 400 metriä. Niiden kaikuluotaimena oli Rubin MGK-300 ja tutkana Kaskad MRK-50. Muina elektronisina järjestelminä olivat Brest-671, Sigma, Zaliv II ja MT-70. Aseistukseksi tuli kuusi 533 mm:n torpedoputkea, joihin oli 18 torpedoa. Kolme alusta muutettiin käyttämään 40 kilometrin päähän yltävää ohjusta RPK-2 Vjoga (). Muutostöiden jälkeen alusten tyypiksi tuli projekti 671V. Aluksilla oli 68 hengen miehistö.
Projekti 671RT - Victor II.
Luokkaa uudistettiin 1970-luvun alussa projekti 671RT:na, jolloin kaksi 533 mm:m torpedoputkea korvattiin 650 mm:n torpedoputkella. Alusten pituus kasvoi 102 metriin, mutta syväys laski 6,5 metriin. Niiden uppouma oli pinnalla 3 970 tonnia ja sukelluksissa 5 670 tonnia. Aluksiin asennettiin kaikuluotaimeksi Rubikon MGK-400, minkä lisäksi myös muita elektronisia järjestelmiä päivitettiin. Aluksia rakennettiin 1972–1978 seitsemän, jonka jälkeen työt keskeytettiin.
Projekti 671RTM - Victor III.
Aluksen hiljentämiseksi runkoa jatkettiin kuudella metrillä, jotta turbiinien alle saatiin äänieristys. Myös elektroniikkaa, navigaatio- ja satelliitti- ja radiojärjestelmiä uusittiin. Malli sai nimen projekti 671RTM (). Viisi viimeistä Leningradissa Amiraliteetin telakalla valmistettua sukellusvenettä varustettiin torpedoputkesta laukaistavalla Granat risteilyohjusjärjestelmällä. Malli sai nimen 671RTMK. Näiden lisäksi kolme venettä päivitettiin malliksi 671RTMK.
Kaikki Victor I ja II veneet on poistettu käytöstä vuoden 1996 loppuun mennessä.
Maija Lokka

Maija Leena Lokka (s. 22. tammikuuta 1946 Sodankylä) on suomalainen oopperalaulaja. Hän aloitti opinnot Sibelius-Akatemiassa vuonna 1971 opettajanaan Liisa Linko-Malmio. Lokka esitti Suomen Kansallisoopperassa Marjan roolin Leevi Madetojan oopperassa "Pohjalaiset" vuonna 1973. Työvuosinaan hän oli Kansallisoopperassa erittäin käytetty solisti. Lokka on naimisissa Aulis Sallisen kanssa.
Lokan rooleihin kuuluvat mm.
Operettipäärooleja:
Crank That (Soulja Boy)

Cranck That (Soulja Boy) on yhdysvaltalaisen rap -artisti Soulja Boyn ensimmäinen 
singlejulkaisu hänen ensimmäiseltä studioalbumiltaan Souljaboytellem.com:ilta. Single saavutti suuren suosion ilmestyessään. Kappale oli vuoden 2007 hittibiisi, joka nousi Billboard Hot 100 -listan kärkipaikalle ja piti kärkisijaa hallussaan jopa seitsemän viikon ajan. Lisäksi kappaleesta myytiin yli 5 000 000 soittoääntä.
Listasijoitukset.
Kappeleen ilmestyttyä, 28. heinäkuuta 2007 se sijoittui Billboard Hot 100 -listan 47. sijalle. Seuraavalla viikolla, 15. syyskuuta 2007 kappale nousi sijalle 28. ja pysyi siellä kaksi viikkoa, kunnes Kanye Westin "Stronger" syrjäytti sen. 6. lokakuuta kappale kuitenkin nousi ykköspaikalle ja piti sitä hallussaan seitsemän viikkoa. Kyseistä singleä myytiin 4 183 000 digitaalista kappaletta ja siitä tuli nopeiten myydyin kappale Yhdysvalloissa kautta aikojen.
Värjärinuolimyrkkysammakko

Värjärinuolimyrkkysammakko ("Dendrobates tinctorius") kuuluu nuolimyrkkysammakkojen ("Dendrobatidae") heimoon. Laji on elinvoimainen.
Ulkonäkö ja koko.
Värjärinuolimyrkkysammakko kasvaa noin 3,5 – 6 cm:n pituiseksi. Sammakon pohjaväri vaihtelee keltaisesta siniseen, mutta kaikissa on mustia laikkuja. Värjäri-nimi tulee siitä, että tarinoiden mukaan alueen asukkaat hierovat sammakon ihoa eräisiin papukaijoihin, joille kasvaa tästä eri värisiä höyheniä.
Levinneisyys.
Lajia esiintyy Keski-Amerikassa Guyanan, Surinamen ja Brasilian alueella. Sen elinalue muodostuu eristäytyneistä laikuista. Värjärinuolimyrkkysammakoita pidetään myös lemmikkeinä terraarioissa.
Frans Jokelainen

Frans Jokelainen (19. heinäkuuta 1890 Paltamo – 9. toukokuuta 1933) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Risto Jokelainen ja Anna Stiina Karjalainen. Hänet vihittiin ensimmäisen kerran avioliittoon vuonna 1920 Kuntzin kanssa, joka kuoli vuonna 1924. Toiseen avioliittoon hänet vihittiin vuonna 1927 Elsa Tikan kanssa.
Opinnot.
Jokelainen kävi kansakoulun ja Seppälän maamieskoulun. Haminan taistelukoulu hän kävi vuonna 1918 ja taktiikan soveltamiskurssit Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1925.
Jääkärikausi.
Jokelainen työskenteli tilanhoitajana Saloisissa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 23. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. 
"Katso myös: Suomen sisällissota"
Suomen sisällissota.
Jokelainen astui Suomen Valkoisen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 ja hänet ylennettiin aliupseeriksi. Takaisin Suomeen hän palasi 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan, josta hänet komennettiin Ouluun, missä hänen tuli kouluttaa paikallisia värvättyjä joukkoja. Suomen sisällissota hän osallistui joukkueenjohtajana 1. Krenatöörirykmentin 3. Oulun krenatööripataljoonassa ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Luhalahdella, Viljakkalassa, Mannanmäen-Kyröskosken (Nuutin) akselilla, Epilän-Tampereen akselilla, Karkussa ja Lempäälässä sekä etenemiseen Valkeakosken, Laitikkalan ja Lammin kautta Koskelle.
Sisällissodan jälkeinen aika.
Jokelainen palveli sisällissodan jälkeen edelleen 1. Krenatöörirykmentissä, josta hänet siirrettiin 4. heinäkuuta 1918 alkaen komppanianpäälliköksi Tampereen vartiopataljoonaan. Hänet siirrettiin edelleen 24. marraskuuta 1918 joukkueenjohtajaksi Kuopion jalkaväkirykmentti n:o 4:ään ja 30. joulukuuta 1918 Laatokan jalkaväkirykmentti n:o 6:een, mikä tunnettiin myöhemmin nimellä Viipurin rykmentti. Armeijasta hän erosi 29. syyskuuta 1920 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön 1. huhtikuuta 1921 ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Tuusulan suojeluskuntaan. Tuusulasta hänet siirrettiin paikallispäälliköksi Liminkaan 1. maaliskuuta 1925 ja Sysmään 16. maaliskuuta 1926, missä hän palveli 31. heinäkuuta 1927 saakka. Suojeluskuntatyönsä ohella hän toimi 1. elokuuta 1922 – 1. elokuuta 1924 välisen ajan työnjohtajana Mikkelin puutavara oy:n palveluksessa. Suojeluskunnasta hän erosi Sysmässä heinäkuun lopussa vuonna 1927 ja siirtyi yksityiseksi liikemieheksi. Hänet haudattiin Kuopion maalaiskuntaan.
Miamin tatuointitarinat

Miami Ink (suomessa Miamin tatuointitarinat) on yhdysvaltalainen tositv-sarja, joka kertoo "Love/Hate" -nimisen tatuointiliikkeen arjesta Miami Beachilla Floridassa. Liikkeen omistaa Ami James yhdessä Chris Nunezin kanssa. Muita vakiotatuoijia ovat Chris Garver, Darren Brass sekä Yoji Harada. Sarjassa on esiintynyt myös muita tatuoijia, kuten muun muassa Kat Von D.
Suomessa sarjaa näyttää tällä hetkellä ilmaisista kanavista JIM, sekä Kutonen. Uudet jaksot tulevat maksutv-kanava Discovery Channelilta.
Kriss Akabusi

Kriss Kezie Uche Chukwu Duru Akabusi (s. 28. marraskuuta 1958 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen yleisurheilija, jonka päämatka oli 400 metrin aitajuoksu.
Akabusi liittyi Britannian armeijaan vuonna 1975. Hän palveli "Royal Corps of Signals" -joukoissa vuoteen 1981, jolloin siirtyi "Army Physical Training Corps" -joukkoihin. Reserviin siirtyessään hänen arvonsa oli "Warrant Officer Class 2".
Akabusi aloitti huippu-urheilu-uransa vuonna 1983. Hän oli Helsingin MM-kisoissa mukana Yhdistyneen kuningaskunnan 4 × 400 metrin viestijoukkueessa alku- ja välierissä. Loppukilpailussa, jossa Akabusi ei juossut, Yhdistynyt kuningaskunta voitti MM-pronssia. Los Angelesin olympialaisissa 1984 hän juoksi avausosuuden Yhdistyneen kuningaskunnan 4 × 400 metrin viestijoukkueessa, joka saavutti Yhdysvaltain jälkeen hopeaa ajalla 2.59,13 . Kaksi vuotta myöhemmin Stuttgartin EM-kilpailuissa hän juoksi toisen osuuden brittien pitkän viestin kultajoukkueessa . Rooman MM-kilpailuissa 1987 hän sijoittui 400 metrin aitajuoksussa seitsemänneksi ja juoksi toisen osuuden 4 × 400 metrin viestissä, jossa Yhdistynyt kuningaskunta sai hopeaa yli puolitoista sekuntia Yhdysvalloille hävinneenä . Soulin olympialaisissa 1988 hän sijoittui aitamatkalla kuudenneksi ja vei toista osuutta viidenneksi sijoittuneessa brittien viestijoukkueessa . 
Akabusi sijoittui kolmanneksi 400 metrin aitajuoksussa Barcelonan maailmancupissa 1989 . Seuraavana talvena hän voitti Aucklandin Kansainyhteisön kisoissa kultaa pitkällä aitamatkalla . Splitin EM-kilpailuissa hän voitti 400 metrin aitajuoksun maanosamestaruuden ajalla 47,92 , jolla hän rikkoi David Hemeryn lähes 22 vuotta vanhan Britannian ennätyksen. 4 × 400 metrin viestissä hän juoksi toisen osuuden Yhdistyneen kuningaskunnan voittaessa mestaruuden yli kahden sekunnin erolla Saksaan . 
Akabusi saavutti Tokion MM-kilpailuissa 1991 pronssia 400 metrin aidoissa ajalla 47,86. Kilpailun voittanut Samuel Matete juoksi 47,64, hopeaa sai Winthrop Graham. 4 × 400 metrin viestissä Akabusi toi Ison-Britannian joukkueen maailmanmestarina maaliin ajalla 2.57,53. Hän kukisti loppukirissä Yhdysvaltain Antonio Pettigrew'n 0,04 sekunnilla . Barcelonan olympialaisissa 1992 Akabusi sai Kevin Youngin ja Winthrop Grahamin jälkeen pronssia 400 metrin aitajuoksussa ennätyksellään 47,82 . Pitkässä viestissä hän juoksi kolmannen osuuden brittien pronssijoukkueessa . 
Akabusista tuli Brittiläisen imperiumin jäsen vuonna 1992. Urheilu-uransa jälkeen hän on työskennellyt tv-tuottajana ja motivaatiopuhujana. Hän on pituudeltaan 185 cm ja painoi aktiivivuosinaan 81 kg.
Olga Tšernjavskaja

Olga Tšernjavskaja (o.s. Davidova, ent. Burova, s. 17. syyskuuta 1963 Irbit) on entinen venäläinen kiekonheittäjä. Hän voitti maailmanmestaruuden vuonna 1993.
Olga Tšernjavskaja, silloiselta sukunimeltään Burova, saavutti Neuvostoliittoa edustaen ensimmäisen arvokisamitalinsa Splitin EM-kilpailuissa 1990. Hänen pisin heittonsa 66,72 m riitti hopeamitaliin. Barcelonan 1992 olympialaisissa hän sijoittui viidenneksi tuloksella 64,02 m. Stuttgartin MM-kilpailuissa 1993 hän voitti kultaa tuloksella 67,40 m. Eroa seuraavaan oli yli kaksi metriä. Helsingin EM-kilpailuissa 1994 hän sijoittui viidenneksi tuloksella 62,54 m.
Vuonna 1995 uudella sukunimellään esiintynyt Tšernjavskaja saavutti Göteborgin MM-kilpailuissa pronssia tuloksella 66,86 m. Viimeisen kerran hän esiintyi arvokisafinaalissa Atlantan 1996 olympialaisissa sijoittuen kuudenneksi tuloksella 64,70 m.
Lajos Szentgáli

Lajos Szentgáli (7. kesäkuuta 1932 Budapest – 2. marraskuuta 2005) oli unkarilainen keskimatkojen juoksija
Szentgáli voitti Bernin EM-kilpailuissa 1954 kultaa 800 metrin juoksussa tiukan loppukamppailun päätteeksi ajalla 1.47,1. Hän osallistui myös 4 × 400 metrin viestijuoksuun, jossa Unkarin joukkue sijoittui viidenneksi ajalla 3.28,2. Neljä vuotta myöhemmin Tukholman EM-kilpailuissa hän sijoittui 800 metrillä viidenneksi ajalla 1.48,3.
Karigaila

Karigaila (puolaksi Korygiełło, k. 16. syyskuuta 1390 Vilna) oli yksi Liettuan suuriruhtinaan Algirdaksen ja hänen toisen vaimonsa Uliana Tveriläisen pojista. Hän hallitsi Mstsislauta sen jälkeen kun se oli vallattu Smolenskin ruhtinaskunnalta. 
Karigaila sekoitetaan joskus veljeensä Constantineen, josta sai alkunsa Czartoryskin suku. Vanhemman veljensä Jagellon sovittua Krevan unionin Karigaila kastettiin Casimiriksi Krakovassa maaliskuussa 1386. Sen jälkeen hän kiirehti Puolasta itäiseen Liettuaan velipuoltaan Andrei Polotskilaista vastaan, joka oli ryhtynyt taisteluun Jagelloa vastaan. 18. huhtikuuta 1386 hän ja hänen toinen veljensä ilmeisesti kukistivat Svjatoslav Smolenskilaisen, joka oli Andrein liittolainen ja hyökkäsi Vihrajoen taistelussa Mstsislawiin. Liettuan sisällissodan aikana Karigaila komensi Vilnan linnoitusta. Linna kukistui, ja hänet tapettiin. Myöhemmin Jagello valitti, että Saksalainen ritarikunta oli vanginnut ja julmasti teloittanut Karigailan. Ritarikunta kiisti syytöksen ja väitti Karigailan kaatuneen taistelussa, ja he olivat ainoastaan löytäneet ruumiin. Karigaila on haudattu Vilnan tuomiokirkkoon.
Ivan Kramskoi

Ivan Nikolajevitš Kramskoi (; 8. kesäkuuta 1837 Ostrogožsk, Voronežin kuvernementti – 5. huhtikuuta 1887 Pietari) oli venäläinen taidemaalari ja taidekriitikko. Hän oli yksi tärkeimpiä venäläisen realismin edustajia.
Ivan Kramskoi opiskeli Pietarin taideakatemiassa vuosina 1857–1863. Hän jätti akatemian ennenaikaisesti sen jälkeen, kun 14 taiteilijan ryhmä esitti vastalauseen taidekoulun vanhoillisia opetusmetodeja vastaan (Neljäntoista vastalause).
Jätettyään akatemian Kramskoi perusti Pietarin taiteilija-artellin, jonka johdossa hän myöhemmin oli. Tämän lisäksi hän oli vaeltajien koulukunnan (peredvižnikit) perustajajäsen, ja hän osallistui useisiin vaeltajien näyttelyihin. Hänet nimitettiin vuonna 1869 Akatemian jäseneksi.
Kramskoi jätti jälkeensä laajan kirjeenvaihdon, joka sisältää paljon tietoa ja kannanottoja estetiikasta sekä venäläisestä taidehistoriasta.
”On täysin mahdollista, että ilman Kramskoita...ei olisi tapahtunut avointa uuden taidesuunnan vaatimista eikä olisi ollut uutta taidesuuntaakaan, sillä nuoret taiteilijat, jotka eivät olleet järjestäytyneitä ja joilla ei ollut vahvaa vakaumusta, saatikka sitten ohjelmaa, olisivat jääneet vaille huomiota ja vaikutusta, jatkuvasti väljähtyneen akateemisuuden nujertamina. Kramskoin äly ja energia yhdisti heidät, antoi heidän pyrkimyksilleen yhteisen, määrätyn päämäärän.” – A. N. Benois, 1902
Sándor Rozsnyói

Sándor Rozsnyói (24. marraskuuta 1930 Zalaegerszeg, Unkari – 2. syyskuuta 2014 Sydney, Australia) oli unkarilainen estejuoksija.
Rozsnyói voitti Bernin EM-kilpailuissa 1954 kultaa 3 000 metrin estejuoksussa ajalla 8.49,6. Kansainvälinen yleisurheiluliitto alkoi vasta tuolloin noteerata estejuoksun virallisia maailmanennätyksiä ja Rozsnyóin aika merkittiin ensimmäiseksi viralliseksi maailmanennätykseksi vaikka joidenkin maiden kansalliset ennätykset olivat kyseistä aikaa parempia – esimerkiksi suomalainen Olavi Rinteenpää, joka Bernissä sijoittui hopealle, oli vuonna 1953 juossut ajan 8.44,4. Rozsnyói menetti välillä maailmanennätyksen mutta otti sen jälleen nimiinsä Budapestissa 16. syyskuuta 1956 juostessaan ajan 8.35,6, joka jäi hänen uransa parhaaksi ajaksi. Melbournen 1956 olympialaisissa hän saavutti hopeaa ajalla 8.43,6. Hänen edellään maaliin tullut Chris Brasher hylättiin aluksi kolmantena maaliin tulleen Ernst Larsenin tönimisestä, mutta kun sekä Rozsnyói että Larsen puhuivat Brasherin puolesta, sai tämä pitää kultamitalinsa.
Gertrude Lawrence

Gertrude Alexandria Dagmar Lawrence-Klasen (4. heinäkuuta 1898 - 6. syyskuuta 1952) oli englantilainen näyttelijä. Hän esiintyi sekä teatterissa että muutamassa elokuvassa.
Lawrence aloitti uransa 1920-luvulla ja työskenteli kuolemaansa asti. Hän näytteli muun muassa Lontoossa ja New Yorkin Broadwaylla. Puhenäyttämön lisäksi hän esiintyi musiikkikomedioissa.
Merkittävä tulevan uran kannalta oli Lawrencen tutustuminen vuotta nuorempaan näytelmäkirjailijaan Noël Cowardiin jo 1910-luvulla. Tuosta lähtien Lawrence esiintyi monissa Cowardin kirjoittamissa näytelmissä. Robert Wisen ohjaama musikaalielokuva "Star!" (1968) perustuu näyttelijän elämään. Tuotannossa Lawrencea esitti Julie Andrews ja Cowardia Daniel Massey.
Jerzy Chromik

Jerzy Chromik (15. kesäkuuta 1931 Kosztowy – 20. lokakuuta 1987) oli puolalainen estejuoksija.
Chromik paransi vuonna 1955 kahdesti 3 000 metrin estejuoksun maailmanennätystä. Hän juoksi Brnossa 31. elokuuta ajan 8.41,2 ja Budapestissa 11. syyskuuta ajan 8.40,2 voittaen samalla lajin ensimmäisen ME-miehen Sándor Rozsnyóin. Vuonna 1956 hän saavutti 3 000 metrin juoksussa huippuajan 7.56,4; tuon Trondheimin kilpailun voitti Gordon Pirie maailmanennätystä sivunneella ajalla 7.55,6. Terveysongelmien vuoksi Chromik ei osallistunut Melbournen olympialaisiin.
Varsovassa 2. elokuuta 1958 Chromik juoksi ajan 8.32,0 ottaen kesällä 1956 menettämänsä maailmanennätyksen takaisin haltuunsa Semjon Ršištšiniltä. Tämän ennätyksen rikkoi maanmies Zdzisław Krzyszkowiak kesällä 1960. Tukholman EM-kilpailuissa 1958 tuore ME-mies kukisti Ršištšinin loppukirissä ja voitti kultaa ajalla 8.38,2. Rooman 1960 olympialaisissa hän karsiutui alkuerissä vaikka juoksikin vielä lokakuussa 1960 huippuajan 8.35,2.
Sydney Wooderson

Sydney Wooderson (30. elokuuta 1914 Lontoo – 21. joulukuuta 2006) oli brittiläinen keskimatkojen juoksija. Hän on ainoa yleisurheilija, joka voitti Euroopan mestaruuden sekä ennen toista maailmansotaa että sen jälkeen.
Silmälasipäinen, 168-senttinen ja 57-kiloinen Sydney Wooderson juoksi Motspur Parkissa 28. elokuuta 1937 mailin juoksun maailmanennätyksen 4.06,4. Samassa paikassa 20. elokuuta 1938 hän juoksi maailmanennätykset 800 metrillä (1.48,4) ja 880 jaardilla (1.49,2). Pariisin EM-kilpailuissa 1938 hän voitti kultaa 1 500 metrillä ajalla 3.53,6.
Sotien jälkeen vuonna 1945 Wooderson juoksi mailin aikaan 4.04,2, mutta tuolloin maailmanennätys oli jo muutaman sekunnin parempi. Oslon EM-kilpailuissa 1946 hän juoksi elämänsä ensimmäistä kertaa kilpailussa 5 000 metriä ja voitti kultaa ajalla 14.08,6, joka oli tuolloin maailman kaikkien aikojen toiseksi paras tulos.
Sotien vuoksi kahdet 1940-luvun olympialaiset peruttiin. Berliinin 1936 olympialaisiin Wooderson ei päässyt jalan murruttua juuri ennen kisoja ja Lontoon 1948 olympialaisten aikaan hän oli jo juoksijan uransa ehtoossa. Uransa viimeisessä kilpailussa vuonna 1948 hän voitti Britannian maastojuoksumestaruuden 14 kilometrin matkalla.
Lennart Strand

Lennart Strand (13. kesäkuuta 1921 Malmö – 23. tammikuuta 2004) oli ruotsalainen keskimatkojen juoksija ja olympiamitalisti.
Soutajana urheilu-uransa aloittanut Lennart Strand toimi ensimmäisinä juoksuvuosinaan maanmiestensä Gunder Häggin ja Arne Anderssonin jäniksenä. Oslon EM-kilpailuissa 1946 hän voitti 1 500 metrin juoksussa kultaa ajalla 3.48,0. Malmössä 15. heinäkuuta 1947 hän sivusi Häggin nimissä ollutta maailmanennätystä 3.43,0. Lontoon 1948 olympialaisissa hän oli ennakkosuosikki mutta jäi hopealle ajalla 3.50,4 edellään maanmiehensä Henry Eriksson, joka Oslossa oli jäänyt toiseksi. Brysselin EM-kilpailuissa 1950 Strandin juoksut päättyivät alkueriin.
Leonid Moisejev

Leonid Moisejev (s. 21. lokakuuta 1952 Kasli, Tšeljabinskin alue) on neuvostoliittolainen kestävyysjuoksija, joka menestyi parhaiten maratonilla.
Moisejev sijoittui Montréalin 1976 olympialaisten maratonilla seitsemänneksi ajalla 2.13.33,4. Vuonna 1977 hän sijoittui Fukuokan maratonilla toiseksi. Hän kilpaili myös ratajuoksijana ja voitti 10 000 metrillä vuonna 1977 kultaa universiadeissa sekä sijoittui Euroopan cupin finaalissa kolmanneksi.
Prahan EM-kilpailuissa 1978 Moisejev voitti maratonilla kultaa ajalla 2.11.57,5. Hän voitti maanmiehensä Nikolai Penzinin niukasti 1,5 sekunnilla. Vuonna 1979 hän voitti maratonin spartakiadeissa. Moskovan 1980 olympialaisissa hän oli Neuvostoliiton kolmesta maratoonarista heikoin sijoittuessaan viidenneksi ajalla 2.12.14.
Pedro Pérez

Pedro Pérez Dueñas (23. helmikuuta 1952 Pinar del Rio – 18. heinäkuuta 2018) oli kuubalainen kolmiloikkaaja.
Pedro Pérez hyppäsi kolmiloikassa 16-vuotiaana tuloksen 14,61 m, 17-vuotiaana 15,77 m ja 18-vuotiaana 16,38 m. Pan-Amerikan kisoissa Calissa 5. elokuuta 1971 hän 19-vuotiaana hyppäsi uuden maailmanennätyksen 17,40 m. Ennätys syntyi toisella hyppykierroksella, ja muut hypyt kantoivat 16,92, 14,92, 17,04, 17,12 ja 17,19 metriä. Vähän ennen Münchenin 1972 olympialaisia Pérez loukkasi polvensa ja jäi olympialaisten karsintaan tuloksella 15,72 m. Neljä vuotta myöhemmin Montréalin 1976 olympialaisissa hän sijoittui neljänneksi tuloksella 16,81 m. Pronssimitalisti João Carlos de Oliveira loikki yhdeksän senttimetriä pidemmälle.
Pérez voitti kultaa Keski-Amerikan ja Karibian kisoissa vuosina 1970 ja 1974 sekä Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskilpailuissa vuonna 1971. Häntä valmensi neuvostoliittolainen olympiamitalisti ja maailmanennätysmies Leonid Štšerbakov.