tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
City-Center

City-Center oli Viljo Revellin vuosina 1958–1960 Helsinkiin laatima yleissuunnitelma, joka käsitti kokonaisuudessaan Kaivokadun, Keskuskadun ja Aleksanterinkadun rajaaman korttelin. Tarkoitus oli luoda yhtenäinen arkkitehtoninen ja toiminnallinen kokonaisuus. Revellin kuoltua 1964 Heikki Castrén jatkoi City-Centerin suunnittelutyötä.
Suunnitelman toteuttaminen täydellisenä olisi edellyttänyt vanhan rakennuskannan purkamista ja näin ollen merkittäviä kaupunkikuvallisia muutoksia. Suunnitelmasta toteutettiin vain 1967 valmistunut Makkaratalo Kaivokadun ja Keskuskadun kulmaan. Siinä on nykyisin Citycenter-niminen kauppakeskus. Tontilta purettiin Theodor Höijerin 1870 suunnittelema kulmatalo, Skohan talo, jossa aikoinaan oli toiminut Suojeluskuntain kauppa Oy, sekä pieni yksikerroksinen liikerakennus Keskuskadulta. Muita suunnitelman purettavaksi edellyttämiä, mutta siltä välttyneitä rakennuksia ovat Tallbergin talo (1899) Aleksanterinkatu 21:ssä ja Hermeksen talo (1898) Aleksanterinkatu 19:ssä, Keskuskadun kulmassa.
Kirsti Simonsuuri

Kirsti Katariina Simonsuuri (26. joulukuuta 1945 Helsinki – 29. kesäkuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja antiikin kirjallisuuden tutkija.
Elämä ja ura.
Simonsuuri valmistui ylioppilaaksi Tyttönormaalilyseosta vuonna 1965, suoritti Postgraduate Diploman Edinburghin yliopistossa 1969 ja valmistui filosofian kandidaatiksi englantilaisesta filologiasta Helsingin yliopistosta vuonna 1971. Hän väitteli filosofian tohtoriksi (PhD) Cambridgen yliopiston Newnham Collegessa vuonna 1977. Vuonna 1980 Simonsuuri sai J. H. Erkon palkinnon esikoisrunokokoelmastaan "Murattikaide".
Vuosina 1978–1981 Simonsuuri toimi kirjallisuuden apulaisprofessorina ja vt. professorina Oulun yliopistossa. Hän työskenteli tutkijana Cambridgessa (1971–1977, 2003), Strasbourgissa, Bostonissa (1984–1986), New Yorkissa (1986–1988), Pariisissa (1989–1990), Berliinissä (1992–1993, 2001), Oxfordissa (1994), Budapestissa (2003–2004) ja Uppsalassa (2006–2007). Vuosina 1994–1995 Simonsuuri oli kirjallisuuden vt. professori Helsingin yliopistossa.
Hän toimi myös Suomen Ateenan-instituutin johtajana (1995–1997) ja Suomen Akatemian akatemiatutkijana (2000–2006). Vuodesta 1981 hän oli yleisen kirjallisuuden dosentti Turun yliopistossa ja vuodesta 1984 kirjallisuuden historian (antiikin tradition) dosentti Helsingin yliopistossa.
Simonsuuren isä oli kansanrunouden tutkija ja SKS:n kansanrunousarkiston johtaja Lauri Simonsuuri ja sisar geneetikko Marja Simonsuuri-Sorsa. Simonsuuren puoliso vuodesta 2008 oli näyttelijä Pirkko Hämäläinen.
Luettelo My Little Pony -sarjan poneista

Tähän luetteloon on koottu My Little Pony -sarjan poneja.
Ensimmäisen sukupolven poneja.
(Suomenkieliset nimet suluissa) 
My Little Pony Tales -animaatiosarjan poneja.
"(Lasketaan ensimmäisen sukupolven poneihin)"
Toisen sukupolven poneja.
(Suomenkieliset nimet suluissa) 
Kolmannen sukupolven poneja.
(Suomenkieliset nimet suluissa) 
Kolmannen sukupolven poneja on olemassa noin 300 erilaista.
Neljännen sukupolven (Friendship Is Magic, suom. Ystävyyden taikaa) poneja.
Huom: Vaikka tämän sukupolven poneilla onkin osittain samat nimet kuin edeltäjillään, niiden taustat, ulkomuoto ja luonteenpiirteet eroavat edeltäjistään. -sarjassa ponien nimiä ei ole suomennettu.
Söpöysmerkkiklubilaiset.
Söpöysmerkkiklubilaiset ovat koulua käyviä nuoria varsoja, jotka yrittävät yhdessä saada söpöysmerkkinsä. Söpöysmerkki ilmestyy vasta, kun poni ymmärtää oman erilaisuutensa ja kykynsä. Babs Seed on Apple Bloomin serkku Manehattanista (Harjattan) ja tulee mukaan kolmannella kaudella. Muut klubilaiset asuvat Ponyvillessä. Klubilaiset saavat lopulta omat söpöysmerkit.
Henriikka

Henriikka ja "Henrika" ovat naisen etunimiä, Henrik-nimen naispuolisia vastineita. Henriikka on nimen suomenkielinen muoto, useissa muissa kielissä on käytössä muoto Henrika tai Henrica. Henriikan nimipäivä on Suomessa suomenkielisessä kalenterissa 19. tammikuuta samoin kuin Henrikinkin, ja sama päivä on myös suomenruotsalaisessa kalenterissa Henrikan nimipäivä. Ennen vuotta 2010 Henriikan nimipäivä oli päivää myöhemmin, 20. tammikuuta.
Suomessa nimi Henriikka on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 6 269 ja Henrika 1 537 henkilölle, jotka kaikki ovat naisia. Nimestä ovat kehittyneet etunimet Henna, Henni ja Riikka.
Keltarintavireo

Keltarintavireo ("Vireo flavifrons") on amerikkalainen varpuslintu. Lajin kuvaili ja nimesi Louis Jean Pierre Vieillot 1808.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on noin 14 cm ja paino 15–21 g. Rinta ja kurkku ovat keltaiset, pää ja niska oliivinvihreät, vatsa valkoinen ja yläpuoli harmaan, mustan ja valkoisen kirjava. Tummalla siivellä on kaksi valkoista siipijuovaa. Silmän ympärillä on keltainen rengas. Nokka on tumma ja kerttumaisen voimakas. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Koiras laulaa myös talvehtimisalueella.
Esiintyminen.
Kanadan eteläisemmistä osista läpi Yhdysvaltain itäisen puoliskon Meksikonlahdelle saakka. Lajin kanta on elinvoimainen ja maailman populaation koko on noin 1,4 miljoonaa yksilöä. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikan koillisosassa. Vähäinen osa talvehtii Floridassa. Laji on tavattu myös Euroopassa.
Elinympäristö.
Pesimäaikana erityyppiset metsät, pääasiassa sekametsät. Talvehtimisseuduilla trooppiset sademetsät 1 800 metrin korkeuteen saakka.
Lisääntyminen.
Pesä on puussa usein melko korkealla, jopa 15 metrin korkeudella, ja se on oksanhaaraan ripustettu kasvinosista rakennettu malja. Munia on 3–5, tavallisesti 4.
Ravinto.
Syö hyönteisiä, hämähäkkejä ja muita pieniä selkärangattomia. Syksymmällä syö myös marjoja ja hedelmiä.
National Medal of Arts

National Medal of Arts (suomennettuna "Kansallinen taidemitali") on Yhdysvaltain kongressin vuonna 1984 luoma palkinto, jolla kunnioitetaan taiteen alalla menestyneitä yhdysvaltalaisia. Palkinnon saajat valitsee liittovaltion kulttuuritukivirasto National Endowment for the Arts ja sen myöntää seremoniallisesti Yhdysvaltain presidentti.
Runoilija Adrienne Rich kieltäytyi vuonna 1997 "National Medal of Artsista" poliittisista syistä.
Mitalin on suunnitellut kuvanveistäjä Robert Graham.
Duncan Hunter

Duncan Lee Hunter (s. 31. toukokuuta 1948) on yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko. Hän on edustanut Kaliforniaa edustajainhuoneen jäsenenä vuodesta 1981. Hän on toistuvasti äänestänyt NAFTAn kansainvälisiä vapaakauppasopimuksia vastaan. Hänen vaikutuksestaan Yhdysvaltain-Meksikon rajalle on alettu rakentaa turva-aitaa laittoman maahanmuuton rajoittamiseksi.
Hän pyrki republikaanipuolueen presidenttiehdokkaaksi vuoden 2008 vaaleihin, mutta ei saanut riittävää kannatusta ensimmäisissä esivaaleissa ja lopetti kampanjan Nevadan esivaalien jälkeen. Hän ilmoitti tukevansa Mike Huckabeeta.
Elämä.
Hunter osallistui Vietnamin sotaan vuosina 1969–1971. Hän valmistui lakimieheksi 1976. Hunterin jäätyä eläkkeelle hänen poikansa, Duncan D. Hunter, joka palveli Yhdysvaltain merijalkaväen upseerina Irakin sodassa, asettui ehdolle samasta vaalipiiristä 2008 kongressivaaleissa ja tuli valituksi.
Poliittinen ura.
Hunter vastustaa aborttia ja alkion kantasolujen käyttöä lääketieteessä. Hän vastustaa aikataulun asettamista joukkojen vetämiselle Irakista. Hän on ilmoittanut kannattavansa taktisten ydinaseiden käyttöä Iranin ydinkriisin ratkaisemiseksi, mikäli muut vaihtoehdot ovat käytetyt.
Hunter ilmoitti 30. lokakuuta 2006 hakevansa republikaanien presidenttiehdokkuutta 2008 presidentinvaaleissa. Hän sai kannatusta joissakin piirikunnissa eri puolilla maata, mutta jäi valtakunnallisesti suhteellisen tuntemattomaksi ja lopetti kampanjoinnin tammikuussa 2008.
Matka kuuhun (vuoden 1902 elokuva)

Matka kuuhun ("Le Voyage dans la lune") on Georges Mélièsin ohjaama, tuottama ja käsikirjoittama ranskalainen lyhyt mustavalkoinen mykkä tieteiselokuva vuodelta 1902. Elokuva perustuu Jules Vernen romaanin "Maasta Kuuhun" ideoihin. Elokuvan tunnetuimmassa kohtauksessa avaruusalus osuu kuu-ukkoa silmään.
"Matka kuuhun" on Mélièsin kuuluisimpia teoksia ja tieteiselokuvan varhainen klassikko. Elokuvalla on ollut merkittävä vaikutus koko lajityyppiin aina nykypäiviin asti.
Kaikkien käsin ruutu ruudulta väritettyjen kopioiden luultiin kadonneen, mutta vuonna 1993 Barcelonasta löytyi huonokuntoinen kela, joka entisöitiin ja esitettiin toukokuussa 2011.
Elokuva.
Elokuva on vapautunut tekijänoikeuksien suojasta ja 12 min 52 s pituinen kopio on tässä vapaasti katsottavissa:
Tarina.
Elokuva alkaa kun Mélièsin itsensä esittämä professori Barbenfouillis yrittää saada kollegansa vakuuttuneeksi ja lähtemään matkalle Kuuhun. Matka alkaa ja ohjusmainen avaruusalus osuu ja uppoaa ihmismäisesti kuvatun kuu-ukon silmään. Kuussa tiedemiehet törmäävät pian paikallisiin asukkaisiin (”Selene”), jotka johdattavat vierailijat kuninkaansa luokse. Tiedemiehet kuitenkin huomaavat, että kuun asukkaat katoavat muuttuen pölypilveksi, kun heitä koskettaa sateenvarjolla. Niinpä vierailijat onnistuvat karkaamaan ja palaavat sankareina Maahan, Pariisiin.
Y&amp;T

Y&amp;T (Yesterday &amp; Today, ) on vuonna 1974 perustettu kalifornialainen rockyhtye.
London Records julkaisi yhtyeen kaksi ensimmäistä albumia; "Yesterday &amp; Today" 1976 ja "Struck Down" 1978. Niiden jälkeen levy-yhtiö vaihtui A&amp;M Recordsiin, jolle merkittävimmät julkaisut olivat "Earthshaker" 1981, "Black Tiger" 1982, "Mean Streak" 1983 ja "In Rock We Trust" 1984. Myöhempiä albumeja on julkaissut lisäksi Geffen Records ja Avex Trax.
Y&amp;T:n perustajajäsenet olivat Dave Meniketti (kitara ja laulu), Leonard Haze (rummut),
Phil Kennemore (basso) ja Joey Alves (kitara). 1980-luvulla tapahtui parikin muutosta kokoonpanossa, 1986 Jimmy DeGrasso korvasi Hazen ja 1989 Stef Burns korvasi Alvesin.
Virallisesti yhtye ilmoitti lopettaneensa vuonna 1991, joskin joitakin keikkoja soitettiin sen jälkeenkin.
Vuonna 2001 Y&amp;T kasattiin uudelleen kokoonpanolla Meniketti, Kennemore, Burns ja Haze. Burns kuitenkin korvattiin pian John Nymanilla, joka oli aiemmin laulanut taustoja yhtyeen levyillä. Vuonna 2006 Haze korvattiin Mike Vanderhulella.
Y&amp;T:n suurimmat hitit olivat 1980-luvulta "Summertime Girls" ja "Mean Streak". Parhaiten myynyt albumi oli "In Rock We Trust", joka oli 46. Billboardin albumilistalla ja jota myytiin 450 000 kappaletta.
Yhtyeen basisti Phil Kennemore kuoli 7. tammikuuta 2011 keuhkosyöpään. Phil Kennemore oli yksi bändin tärkeimmistä biisintekijöistä, David Meniketin ohella.
Yhtyeen alkuperäinen rumpali Leonard Haze kuoli 11. syyskuuta 2016 61-vuotiaana. Hän oli kärsinyt vuosia keuhkoahtaumataudista.
Yhtyeen alkuperäinen kitaristi Joey Alves kuoli 12. maaliskuuta 2017 63-vuotiaana paksusuolen tulehdukseen ja siitä aiheutuneisiin komplikaatioihin.
Mackinac Bridge

Mackinac Bridge on Yhdysvalloissa Michiganin osavaltiossa sijaitseva riippusilta, joka ylittää Mackinacinsalmen ja yhdistää Michiganin ylemmän ja alemman niemimaan toisiinsa. Se on maailman viidenneksi pisin riippusilta, ja valmistuessaan 1957 se oli maailman pisin kunnes New Yorkiin valmistui 1965 sitä pidempi Verrazano-Narrows Bridge. Verrazano-Narrows ei ole pidempi, mutta siinä on pidempi jänneväli, ts. kahden tolpan väli.
Mackinac Bridgen pituus on 8 038 metriä ja korkeus 168 metriä. Suurin alituskorkeus on 47 metriä. Silta johtaa St. Ignacen kaupungista pohjoisessa Mackinaw Cityyn etelässä. Sitä on suunniteltu jo 1880-luvulta lähtien, mutta sen rakennustyöt aloitettiin 7. toukokuuta 1954. Silta avattiin liikenteelle 1. marraskuuta 1957. Sillan suunnitteli David B. Steinman. 
Silta korvasi lauttayhteyden, joka kykeni kuljettamaan noin 400 autoa tunnissa. Ruuhka-aikoina Mackinacin salmen molemmille rannoille muodostui jopa 20 kilometrin lauttajonoja.
Üzeyir Hacıbəyov

Üzeyir Hacıbəyov (17. syyskuuta 1885 Ağcabədi – 23. marraskuuta 1948) oli azerbaidžanilainen säveltäjä.
Hacıbəyov syntyi Ağcabədissa lähellä Şuşaa. Hänen isänsä toimi sihteerinä kuuluisalle runoilija Xurşidbanu Natəvanille, jolta tuleva säveltäjä sai vahvoja vaikutteita. Hän oli jo lapsena musikaalisesti lahjakas, ja vuonna 1908, 22 vuoden iässä, hän sävelsi hyvin vähän varsinaista alan koulutusta saaneena täysimittaisen oopperan. 
Koulutukseltaan Hacıbəyov oli opettaja; hän oli opiskellut vuosina 1899–1904 Gorin opettajainseminaarissa ja sai ensimmäisen paikkansa Hadrutista. Työskenneltyään siellä vuoden hän asettui Bakuun, jossa hän jatkoi matematiikan, maantiedon, historian, azerin, venäjän ja musiikin opetusta. Hän myös julkaisi kaupungissa turkkilais-venäläis-turkkilaisen sanakirjan (1907) sekä teoksen aritmeettisista ongelmista (1908). 
Vaikka Azerbaidžanissa ja azerin kielessä tapahtui Hacıbəyovin elinaikana lukuisia muutoksia, hänen onnistui luoda varsin menestyksekäs ura säveltäjänä; tuotantoon kuuluu muiden muassa seitsemän oopperaa ja kolme musiikkikomediaa. Vuonna 1920 perustettu Bakun musiikkiakatemia on saanut lisänimen Hacıbəyovilta, ja säveltäjää pidetään azerbaidžanilaisen taidemusiikin isänä. Hän keräsi ja julkaisi useita kansanlauluja säveltäjä Müslüm Maqomayevin kanssa ja julkaisi vuonna 1945 maansa kansanmusiikin perusteista myös kirjan. 
Hacıbəyov oli Bakun musiikkiakatemian professori sekä vuosina 1928–1929 ja 1939–1948 johtaja. Hän oli kahdesti edustajana Neuvostoliiton korkeimmassa neuvostossa. Hänellä oli Leninin kunniamerkki, useampi Stalin-palkinto ja vuodesta 1938 Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimi. Hän kuoli diabeteksen komplikaatioihin 63-vuotiaana. Hänen säveltämänsä on Azerbaidžanin kansallislaulu "Azərbaycan marşı".
Mark Reizen

Mark Osipovitš Reizen (, 3. heinäkuuta 1895 – 25. marraskuuta 1992) oli venäläinen oopperalaulaja, lyyrinen basso. 
Reizen syntyi juutalaiseen sukuun, ja hänellä oli neljä veljeä ja yksi sisko. Kaikki harrastivat musiikkia. Reizen oli ensimmäisen maailmansodan veteraani ja opiskeli insinööriksi, mutta myös laulua Harkovassa Federico Bugamellin johdolla vuosina 1919–1920.
Reizen debytoi Harkovan oopperassa vuonna 1921, jolloin hän esitti Pimenin roolin Modest Mussorgskin teoksessa "Boris Godunov". Hän siirtyi Leningradin Mariinski-teatteriin vuonna 1925 ja kierteli vuosina 1929–1930 Pariisissa, Berliinissä, Monte Carlossa ja Lontoossa.
Reizen työskenteli Bolšoi-teatterin johtavana bassona vuodesta 1930 vetäytymiseensä 1954 ja sai sinä aikana mainetta muiden muassa Nikolai Rimski-Korsakovin, Aleksandr Borodinin, Charles Gounod'n, Mihail Glinkan ja Richard Wagnerin töiden tulkitsijana. 
Reizen jatkoi opettamista vuodesta 1967. Hän piti resitaalin 80-vuotispäivänsä kunniaksi ja esitti prinssi Greminin roolin Pjotr Tšaikovskin "Jevgeni Oneginissa" Bolšoissa 90-vuotisjuhlassaan heinäkuussa 1985. Hänelle myönnettiin Stalin-palkinnot vuosina 1941, 1949 ja 1951. Hän kuoli äkillisesti 97 vuoden iässä Moskovassa.
Fuksianpunainen

Fuksianpunainen tai fuksia on väri, joka on sävyltään vaaleanpunaisen ja violetin sekoitus, ja se on saanut nimensä verenpisaroiden suvun ("Fuchsia") tieteellisestä nimestä. Värin nimenä fuksianpunaista () alettiin käyttää Britanniassa vuonna 1892. HTML-väreissä fuksianpunainen on saman värinen kuin magenta (M), jota nimitystä käytetään yhdestä CMYK-värinmuodostuksen pääväreistä. CMYK-väreillä luodaan nelivärikuvia muun muassa väritulostimilla. Magenta on vihreän käänteisväri. Tämä värisävy puuttuu valon kirjosta. Näemme sen silloin, kun näköjärjestelmän pitkäaaltoisille punaisille ja lyhytaaltoisille sinisille valoille herkät näkösolut ovat aktiivisia.
Evolution 4.0

Evolution 4.0 on power metal -yhtye Thunderstonen neljäs studioalbumi, julkaistu 14. maaliskuuta 2007. Se sisältää kappaleet "Face in the Mirror" ja "Forevermore", joilla yhtye osallistui vuoden 2007 Euroviisujen Suomen karsintaan.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan kymmenennellä sijalla, ja pysyi listalla yhteensä neljä viikkoa.
Morgan Spurlock

Morgan V. Spurlock (7. marraskuuta 1970 Parkersburg, Länsi-Virginia – 23. toukokuuta 2024) oli yhdysvaltalainen dokumenttielokuvaohjaaja, televisiotuottaja ja käsikirjoittaja, joka tunnetaan parhaiten dokumenttielokuvastaan "Super Size Me", jossa hän pyrki esittelemään McDonald’s-ruoan terveydellisesti negatiivisia vaikutuksia syömällä ainoastaan McDonald’sin ruokaa kolmesti päivässä kuukauden ajan. Hän julkaisi myöhemmin myös useita muita dokumenttielokuvia ja televisiosarjoja perustamansa tuotantoyhtiö Warrior Poetsin kautta.
Elämäkerta.
Spurlock syntyi Parkersburgissa Länsi-Virginiassa 7. marraskuuta 1970. Hän sai kasvatuksen metodistina, mutta mielsi itsensä myöhemmin agnostikoksi. Spurlock suoritti tutkinnon Bachelor of Fine Arts (BFA) filmissä New Yorkin yliopistosta vuonna 1993.
Ennen "Super Size Men" tekoa Spurlock toimi näytelmäkirjailijana. Hän voitti palkintoja näytelmästään "The Phoenix" niin New York International Fringe Festivalissa vuonna 1999 kuin myös Route 66 American Playwriting Competitionissa vuonna 2000. Hän loi myös "I Bet You Will" -ohjelman MTV-musiikkikanavalle.
Vuonna 2004 ilmestynyt dokumenttielokuva "Super Size Me" teki Spurlockista tunnetun. Dokumentti kuvaa Spurlockin kokeilua syödä pelkästään McDonald’s-pikaruokaketjun ruokaa 30 päivän ajan. Hän ei kokeilunsa raameissa saanut kieltäytyä, jos hänelle ostoksen yhteydessä tarjottiin tavallista ateriaa suurempaa “super-size”-kokoa. Hän pyrki myös liikkumaan vain keskimääräisen amerikkalaisen verran. Spurlockin mukaan hän oli kokeilun päättyessä lihonut noin 11 kiloa, alkanut kärsiä masennuksesta ja maksan toimintahäiriöstä. Dokumentti herätti keskustelua pikaruoan terveellisyydestä ja oli vuonna 2004 ehdolla parhaan dokumentin Oscar-palkinnon saajaksi. Dokumentti herätti toisaalta myös kritiikkiä. Spurlock ei esimerkiksi julkaissut käyttämäänsä ruokapäiväkirjaa. McDonald’s kutsui elokuvaa "epärealistiseksi". 
"Super Size Men" jälkeen Spurlock julkaisi muita dokumenttielokuvia ja televisiosarjoja oman vuonna 2004 perustamansa tuotantoyhtiönsä Warrior Poetsin kautta. Elokuvat käsittelivät useita eri aiheita, kuten Afganistanin sotaa ("Where in the World Is Osama bin Laden?"), siirtolaistyöläisiä ja minimipalkkaa ("30 Days"), markkinoinnin ja kuluttajien suhdetta ("The Greatest Movie Ever Sold"), sekä vanhustenhoitoa ja uhkapelaamista ("Morgan Spurlock Inside Man").
Hollywoodia kohuttaneen seksuaaliseen häirintään liittyneen keskustelun aikana Spurlock julkaisi kirjoituksen, jossa hän ilmaisi olevansa "osa ongelmaa". Spurlockin mukaan häntä syytettiin opiskeluaikoinaan raiskauksesta ja myöhemmin hän sopi entisen avustajan nostaman oikeusjutun seksuaalisesta häirinnästä. Spurlock sanoi myös pettäneensä "lähes jokaista" kumppaniaan. Tunnustukset käytännössä päättivät Spurlockin uran elokuva-alalla ja hän erosi perustamastaan tuotantoyhtiöstä.
Spurlock kuoli syöpään 23. toukokuuta 2024.
Rauhanpiippu

Rauhanpiippu eli "calumet" on Pohjois-Amerikan alkuperäiskansojen pyhä piippu, jota perinteisesti käytettiin uskonnollisissa ja sosiaalisissa tilaisuuksissa. Rauhanpiippu koostui varresta ja pesästä, jossa poltettiin tupakanlehtiä ja yrttejä. Eri intiaaniheimot käyttivät erilaisia yrttisekoituksia. Piiput oli yleensä valmistettu kaoliniitista ja usein tehty jonkin eläimen muotoon. Piippu ja varsi olivat usein samaa materiaalia, mutta pitkien seremonipiippujen varret valmistettiin yleensä puusta ja koristeltiin helmin, sulin tai piikkisian piikein. Kieltäytyminen vastaanottamasta tarjottua rauhanpiippua katsottiin yleensä loukkaukseksi.
Rauhanpiippuja käytettiin lähes kaikkialla Pohjois-Amerikassa, mutta eniten niiden käyttö painottui algonkin- ja sioux-kielisten kansojen keskuuteen. Preeriaintiaanien arvellaan omaksuneen rauhanpiipun maanosan itäosien maanviljelijä-intiaaneilta. 
Piipun käyttö vakiintui merkiksi vihollisuuksien lopettamisesta, mutta alkuaan sitä käytettiin laajemminkin eri rituaaleissa. Rituaali alkoi piipun sytyttämisestä ja sen ojentamisesta seremonian johtajalle. Hän imi piipusta ensimmäiset savut ja puhalsi ne kohti taivasta. Sitten hän antoi piipun vasemmalla puolellaan olevalle, ja näin piippu kiersi auringon suuntaisesti. Seremonian uskottiin suojaavan osallistujia kaikelta vihamielisyydeltä.
Zeeta-funktio

On olemassa useita matemaattisia funktioita, jotka tunnetaan zeeta-funktiona. Näistä tunnetuin on Riemannin zeeta-funktio.
Muita merkittäviä zeta-funktiota ovat:
Adolf Butenandt

Adolf Friedrich Johann Butenandt (24. maaliskuuta 1903 Bremerhaven – 18. tammikuuta 1995 München) oli saksalainen biokemisti. Hän sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1939 työstään sukupuolihormonien tutkimisessa. Palkinto jaettiin Butenandtin ja Lavoslav Ružičkan kesken. Aluksi natsihallinto pakotti hänet kieltäytymään palkinnosta, mutta toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1949 hän vastaanotti palkinnon.
Opiskelunsa Butenandt aloitti Marburgin yliopistossa. Myöhemmin hän liittyi Adolf Otto Reinhold Windausin johtamaan työryhmään Göttingenin yliopistossa. Butenandt valmistui filosofian tohtoriksi 1927. Windauksen ja Schering-yhtiössä toimineen Walter Schöllerin neuvosta Butenandt rupesi tutkimaan munasarjasta erittyviä hormoneja. Hänen tutkimuksensa johtivat estronin ja muutamien muiden naishormonien löytämiseen. Nämä hormonit eristettiin tuhansista litroista virtsaa.
Habilitaationsa jälkeen Butenandt toimi lehtorina Göttingenissä. Myöhemmin hän toimi Gdańskin teknillisessä yliopistossa professorina. Vierailtuaan Yhdysvalloissa Butenandtista tuli Kaiser Wilhelm -instituutin johtaja vuonna 1936. Vuonna 1936 hän liittyi Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen jäseneksi. Toisen maailmansodan aikana hän työskenteli sodankäyntiin liittyvien projektien parissa. Kun instituutti siirtyi vuonna 1945 Tübingeniin Butenandtista tuli professori Tübingenin yliopistoon. Instituutti siirrettiin Müncheniin, missä Butenandt toimi Münchenin yliopistossa professorina.
Butenandt selvitti mulperiperhosnaaraiden tuottaman feromonin bombykolin rakenteen.
Mettupalayam

Mettupalayam () on kaupunki ja kunta Tamil Nadun osavaltiossa, Intiassa. Kaupungissa on 66 213 (2001) ja se sijaitsee Bhavani-joen varrella 38 kilometrin päässä Coimbatoresta.
Mettupalayamista lähtee Nilgirin rautatie, joka kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon, sekä autotiet Nilgirivuorille. Kaupunki onkin merkittävä kauppapaikka tuoreille hedelmille ja vihanneksille, jotka tulevat vuorilta. Niitä myydään täältä ympäri Coimbatoren piirikuntaa.
Hamilton Fish III

Hamilton Fish III (s. Hamilton Stuyvesant Fish, 7. joulukuuta 1888 – 18. tammikuuta 1991) oli yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko.
Varhainen elämä.
Fish syntyi Garrisonin kylässä New Yorkissa merkittävään poliitikkosukuun. Hänen isänsä oli kansanedustaja Hamilton Fish II ja äitinsä Emily o.s. Mann. Hänen isänsä isä oli Hamilton Fish, joka oli toiminut ulkoministerinä ja kuvernöörinä sekä istunut kuusi vuotta Yhdysvaltain senaatissa.
Fish kävi lapsuudessaan sveitsiläistä Chateau de Lancyn koulua Genevessä, jossa hän oppi puhumaan ranskaa ja pelaamaan jalkapalloa. Kesät hän vietti perheensä kanssa Baijerissa. Myöhemmin hän kävi St. Mark’s Schoolia Massachusettsissa. Hän kuvasi itseään ”B-luokan oppilaaksi”, mutta oli huomattavan lahjakas eri urheilulajeissa.
Fish valmistui St. Mark’sista vuonna 1906 ja lähti Harvardin yliopistoon. Hän jatkoi jalkapalloharrastustaan menestyksellä; nämä ansiot toivat kaksinkertaisen "College Football All-America Team" -maininnan ja vuonna 1954 paikan College Football Hall of Famessa. Hän oli mukana organisoimassa Harvardin lakikoulun jalkapallojoukkuetta. 
Fish valmistui Harvardin yliopistosta vuonna 1909 "cum laude" -arvosanoin historiasta ja valtio-opista. Hän sai myöhemmin sotilaspalveluksestaan Kunnialegioonan merkin. 
Poliittinen ura.
Fish oli aktiivinen politiikassa 1910-luvun alusta saakka. Hänet valittiin New Yorkin edustajainhuoneeseen vuonna 1914.
Fish täytti vuonna 1920 Edmund Plattilta vapautuneen paikan Yhdysvaltain edustajainhuoneessa. Lopulta hän istui edustajainhuoneessa yhtämittaisesti vuoteen 1945; hän oli menettänyt pitkäaikaisen paikkansa edellisen vuoden vaaleissa. Hänen seuraajansa oli Peter A. Quinn. 
Fish tuli kongressivuosinaan tunnetuksi kommunisminvastaisuudestaan. Hänet muistetaan myös Franklin D. Rooseveltin ja tämän "New Dealin" vastustajana.
Fishiä syytettiin isolationismista ja natsisuhteista. Hänen väitettiin muun muassa saaneen noin 41 000 nykydollaria ”natsimyönteisistä lähteistä”. Sittemmin Fish syytti Robert F. Cutleria kunnianloukkauksesta ja vaati tältä 250 000 dollarin korvauksia natsisympatiahuhujen levittämisestä.
Myöhemmät vaiheet.
Fish julkaisi lyhyen ensimmäisen maailmansodan historian ja omaelämäkerran "Memoir of an American Patriot". Hän perusti Order of Lafayetten vuonna 1958.
Myös Fishin poika Hamilton Fish IV (tunnetaan myös nimellä Hamilton Fish, Jr.) nousi tunnetuksi poliitikoksi.
Hamilton Fish III eli 102-vuotiaaksi.
Naruhiko Higashikuni

Naruhiko Higashikuni (, ”Naruhiko, prinssi Higashikuni”, vuodesta 1947 ; 3. joulukuuta 1887 Kioto – 20. tammikuuta 1990 Tokio) oli Japanin keisarisukuun kuulunut prinssi ja kenraali, joka toimi Japanin pääministerinä toisen maailmansodan lopussa 17. elokuuta – 9. lokakuuta 1945.
Naruhiko on ainoa keisarisuvun jäsen, joka on toiminut Japanin pääministerinä, sekä Japanin lyhytaikaisin pääministeri. Hänen pääministerikautensa kesti 54 päivää. 
Perhe.
Naruhiko meni 18. toukokuuta 1915 naimisiin Meiji-keisarin yhdeksännen tyttären, prinsessa Toshikon (1896–1978) kanssa. Parilla oli neljä poikaa:
Ura ja myöhemät vaiheet.
Naruhiko nousi Japanin armeijan kenraaliksi ja oli vuodesta 1939 ylimmän sotaneuvoston jäsen. Hänelle myönnettiin myös Kinshi kunshō -sotilaspalkinto vuonna 1940. Hän menetti prinssin arvonsa muiden keisarin etäisempiin sukuhaaroihin kuuluvien henkilöiden kanssa 17. lokakuuta 1947.
Naruhiko julkaisi vuonna 1968 muistelmansa "Higashikuni nikkin". Hän kuoli sydämen vajaatoimintaan Tokiossa 102-vuotiaana 1990; hän on Japanin historian pitkäikäisin pääministeri ja yksi maailman pitkäikäisimmistä pääministereistä Willem Dreesin, Christopher Hornsrudin ja Antoine Pinayn ohella.
Deji Aliu

Deji Aliu (s. 22. marraskuuta 1975 Lagos, Nigeria) on nigerialainen pikajuoksija.
Aliun urheilu-ura alkoi kunnolla vuonna 1991, kun paikallisen urheiluseuran valmentaja näki hänen juoksevan koulun kilpailussa. Hän liittyi kyseiseen urheiluseuraan, ja seuraavana vuonna kilpaili jo Soulin nuorten MM-kisoissa, joissa karsiutui 200 metrin juoksun välierissä ajalla 21,44 ja oli mukana Nigerian joukkueessa, joka voitti pronssia 4 x 100 metrin viestijuoksussa. Kaksi vuotta myöhemmin hän voitti nuorten Afrikan-mestaruuden 100 metrin juoksussa ajalla 10,61 sekä 200 metrillä ajalla 21,34. Myöhemmin samana vuonna hän voitti Lissabonissa nuorten maailmanmestaruuden 100 metrillä ajalla 10,17 ja hopeaa 200 metrillä. Göteborgin MM-kisoissa 1995 hän karsiutui 100 metrin toisissa alkuerissä. Seuraavana vuonna Ateenan olympialaisissa tulos oli sama.
Aliu karsiutui Pariisin sisäratojen MM-kisoissa 1997 60 metrin juoksun alkuerissä ajalla 6,59. Myöhemmin samana vuonna hän karsiutui Ateenan ulkoratojen MM-kisoissa 200 metrin välierissä ajalla 20,78. Kaksi vuotta myöhemmin hän sijoittui viidenneksi Maebashin sisäratojen MM-kisoissa 60 metrillä ajalla 6,58. Samoissa kisoissa hän teki uuden Afrikan sisäratojen ennätyksen ajalla 6,48. Myöhemmin samana vuonna hän karsiutui Sevillan ulkoratojen MM-kisoissa 100 metrin toisissa alkuerissä. Nigerian pikaviestijoukkueessa hän sijoittui kolmanneksi, mutta joukkue hylättiin kun selvisi, että Innocent Asonze oli jäänyt jo kesäkuussa 1999 kiinni dopingin käytöstä. Samana vuonna Aliu sijoittui All-Africa Games -kisoissa neljänneksi 100 metrillä ja juoksi Nigerian pikaviestikultaa voittaneessa joukkueessa. Sydneyn olympialaisissa 2000 hän karsiutui välierissä.
Aliu juoksi Lissabonin sisäratojen MM-kisoissa 2001 karsiutuen 60 metrin välierissä. Seuraavana vuonna hän sijoittui Kansainyhteisön kisoissa 100 metrillä neljänneksi ajalla 10,15. Hän selviytyi Birminghamin sisäratojen MM-kisoissa 2003 60 metrin loppukilpailuun, jossa sijoittui kahdeksanneksi. Myöhemmin samana vuonna hän voitti ensimmäisen Nigerian mestaruutensa 100 metrillä. Pariisin ulkoratojen MM-kisoissa hän juoksi 100 metrillä viidenneksi ja kuudenneksi. Samana vuonna hän voitti All Africa Games -kisoissa 100 metrin kilpailun ennätysajallaan 9,95.
Ateenan olympialaisissa 2004 Aliu karsiutui toisissa alkuerissä 100 metrillä toisissa alkuerissä, mutta pikaviestissä hän oli mukana voittamassa olympiapronssia. Seuraavana vuonna hän karsiutui Helsingin MM-kisoissa myös toisissa alkuerissä. Vuonna 2006 hän karsiutui Moskovan sisäratojen MM-kisoissa 60 metrin alkuerissä sekä Kansainyhteisön kisoissa 100 metrin välierissä.
Harry Benjamin

Harry Benjamin (12. tammikuuta 1885 – 24. elokuuta 1986) oli saksalainen seksologi. Hänet muistetaan hänen uraauurtavasta työstään transsukupuolisuuden parissa sekä teoksestaan "The Transsexual Phenomenon" (1966). Benjaminin mukaan transsukupuolisuutta kutsutaan englanninkielisissä maissa myös Harry Benjaminin syndroomaksi.
Benjamin syntyi Berliinissä ja valmistui lääketieteen tohtoriksi 1912 tehtyään väitöskirjan tuberkuloosista. Hän lähti pian Yhdysvaltoihin, jossa hän työskenteli New Yorkissa ja San Franciscossa. Alfred Kinsey esitteli hänelle vuonna 1948 pojan, joka "halusi olla tyttö"; lapsesta tuli Benjaminin varhaisimpia tutkimuskohteita.
Benjamin havaitsi eron transsukupuolisuuden ja transvestismin välillä, otti käyttöön englanninkielisen termin ”transsexuality” (transseksuaalisuus) vuonna 1954 ja kohtasi tulevina vuosina lukuisia samankaltaisia tapauksia. Benjamin jakoi transseksuaalit kolmeen kategoriaan (IV, V ja VI), mutta mainitsi että ei pysty tekemään täsmällisiä luokkien erotuksia. Benjamin yhdisti transseksuaalien luokitukseensa melko hiljattain julkaistun ihmisen seksuaalisuutta kuvaavan Kinseyn asteikon.
Benjaminin mukaan vaikeinta transseksuaalisuuden muotoa vastaa täysi homoseksuaalisuus (Kinsey 6). Kirjassaan Benjamin silti selittää, että homoseksuaalisuus on eri ilmiö kuin transsukupuolisuuteen liittyvä miehistä kiinnostuneisuus, eikä transseksuaaleja kannattanut hänen mielestään kutsua homoseksuaaleiksi. Eri kategorioiden seksuaaliset suuntautumiset perustuivat hänen potilasaineistoonsa.
Benjaminin transseksuaalien luokitus oli alalla vaikutusvaltainen. Luokitusta on käytetty erottamaan potilaista ne jotka tarvitsevat kirurgista hoitoa ja ne jotka eivät sitä tarvitse. Kaksi vaikeinta muotoa (V ja VI) elävät naisina. Lievimmässä transseksuaalisuuden muodossa (IV) potilas ei vaadi itselleen leikkaushoitoa, mutta hänelle estrogeenilääkitys, joka kerryttää rasvaa takapuoleen, takareisiin ja rintoihin voi olla avuksi. Toisaalta lievimmän muodon potilas voi elää miehenä.
Benjamin oli transsukupuolisuuden ohella kiinnostunut gerontologiasta ja elämän pidennyksestä. Hän itse vastaili vielä 100-vuotiaana haastattelukysymyksiin ja kuoli 101-vuotiaana 1986 New Yorkissa.
Vuonna 1971 Benjamin julkaisi kirjan "Basic Self-Knowledge, a guide to the Fourth Way work of G. I. Gurdjieff".
Ranskan kunnallisvaalit

Ranskan kunnallisvaaleissa valitaan paikallishallintoon kuuluvat kunnallisvaltuuston jäsenet, joiden nimitys on ”conseiller municipal”. Kunnallisvaltuuston kauden pituus on kuusi vuotta. Valtuutettujen joukosta valitaan kunnanjohtaja eli määri.
Erityspiirteitä.
Vaalitapa.
Kunnanvaltuustojen jäsenet valitaan yleisillä ja suorilla vaaleilla aina kuuden vuoden kaudeksi kerrallaan. Vaalien salaisuus ei ole yhtä täydellinen kuin Suomessa, sillä Ranskassa voi äänestää valtakirjalla toisen puolesta. 
Kunnanvaltuustojen jäsenet voidaan valita uudelleen. Ranskassa kuntien erot väkiluvun suhteen ovat todella suuria aina muutamasta kunnan asukkaasta miljoonien suurkaupunkeihin. Näin olen valtuutettujen määrä vaihtelee kunnan koon mukaan: 
Äänestäjät.
Äänestysoikeutettuja ovat kaikki myös Ranskan kansallisissa vaaleissa äänioikeuden omaavat kansalaiset, eli kaikki jotka:
Äänestäjä voi äänestää vain oman vaalipiirinsä, eli kuntansa ehdokkaita. Kuitenkin suuret kaupungit, kuten Lyon, Marseille ja Pariisi, on jaettu pienempiin vaalipiireihin eli arrondissementteihin eli kaupunginosiin.
Ehdokkaat.
Ranskan kunnallisvaaleissa voivat olla ehdokkaina henkilöt, jotka:
Vaalilain 10. artiklan mukaan on kiellettyä olla ehdokkaana useammassa kunnassa.
Kunnanjohtaja.
Kunnanjohtajan eli määri valitsevat kunnanvaltuuston jäsenet. Hän voi kuitenkin erota tehtävästään vaalikauden aikana ja hänet voidaan myös erottaa, kuitenkaan kunnassa ei tarvitse suorittaa uusia kunnallisvaaleja tämän tähden. Vuodesta 2002 lähtien on ollut mahdollista, että valtuutettu on valittu myös kuntien muodostaman kuntayhtymän puheenjohtajaksi. Tämän valinnat suorittavat kuntayhtymän valtuustojen valitsemat edustajat.
Euroopan unionin jäsenmaiden kansalaiset.
Vuoden 2001 vaaleista lähtien Ranskan kunnallisvaaleihin ovat voineet osallistua myös muiden Euroopan unionin jäsenmaiden kansalaiset. Heillä on äänioikeuden lisäksi mahdollisuus olla ehdokkaana ja siten tulla valituksi valtuustoon. Tätä ehdokkuutta ja sen toteutumista säätelee Maastrichtin sopimus ja sen artikla 8B.
Kuitenkaan nämä eurokansalaiset eivät nautin täydellisiä oikeuksia vaalissa, sillä vuoden 1958 perustuslain artikla 88-3 rajoittaa heidän mahdollisuuttaan tulla valituiksi määreiksi tai apulaismääreiksi. 
Jotta eurokansalainen voisi kirjoittautua Ranskan vaalilistalle hänen on:
Leonard Slatkin

Leonard Edward Slatkin (s. 1. syyskuuta 1944 Los Angeles) on yhdysvaltalainen kapellimestari. Hän on toiminut vuodesta 2008 Detroitin sinfoniaorkesterin ja vuodesta 2010 ranskalaisen Orchestre National de Lyonin musiikillisena johtajana.
Sekä isän että äidin puolelta ukrainalaista sukua oleva Slatkin varttui Los Angelesissa. Hänen isänsä oli viulisti ja kapellimestari Felix Slatkin ja äiti sellisti Eleanor Aller. Isä oli konserttimestarina 20th Century Fox -elokuvayhtiön orkesterissa, äiti soolosellistinä Warner Brothers -yhtiön orkesterissa. Vanhemmat soittivat myös kuuluisassa Hollywood String Quartetissa, ja perheen tuttavapiiriin kuului monia muusikoita ja elokuvatähtiä.
Slatkin sai stipendin opiskelemaan säveltämistä Indianan yliopistossa, mutta keskeytti opinnot yhden lukukauden jälkeen kun ei halunnut osallistua pakolliseen sotilaskoulutukseen. Isänsä varhaisen kuoleman jälkeen Leonard Slatkin tunsi itsensä vapaaksi toteuttamaan unelmaansa kapellimestarin työstä, huolimatta ujoudestaan. Hän opiskeli Aspenin musiikkijuhlien kurssilla Walter Susskindin johdolla ennen pääsyään Juilliard Schooliin, jossa hän erikoistui orkesterinjohtoon ranskalaisen Jean Morelin johdolla, opiskelutoverinaan muun muassa suomalainen Leif Segerstam. Slatkin debytoi vuonna 1966, ja vuonna 1968 Walter Susskind nimitti hänet Saint Louisin sinfoniaorkesterin avustavaksi kapellimestariksi. Vuonna 1977 Slatkin nimitettiin New Orleansin sinfoniaorkesterin musiikilliseksi neuvonantajaksi.
Slatkin johti 1970-luvun lopulla ja vuonna 1980 San Franciscon sinfoniaorkesterin kanssa sarjan Beethoven-festivaalikonsertteja. Hänet tunnetaan mm. Saint Louisin sinfoniaorkesterin pitkäaikaisena ylikapellimestarina 1979–1996, Yhdysvaltain kansallisorkesterin ylikapellimestarina 1996–2008 sekä BBC:n sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina 2000–2004. 
Slatkin nimettiin 2006 Nashvillen sinfoniaorkesterin kapellimestariksi. Hän toimii myös Pittsburghin sinfoniaorkesterin vierailevana kapellimestarina alkaen 2008. Hänet otettiin St. Louis Walk of Fameen 1990, ja hän oli vuonna 2003 "National Medal of Artsin" saaneiden joukossa. — Slatkin on vieraillut Suomessa vuosina 1980 ja 2015.
Slatkin on vuodesta 2011 ollut naimisissa säveltäjä Cindy McTeen kanssa. Tämä on hänen neljäs avioliittonsa. Kolmannen vaimonsa, sopraano Linda Hohenfeldin kanssa hänellä on poika Daniel.
Rauhankappeli

Rauhankappeli eli Resvoin kappeli oli vuosina 1913–1920 Helsingin Katajanokalla Uspenskin katedraalin tontilla sijainnut ortodoksinen kappeli. Rauhankappeli pystytettiin Romanovien hallitsijasuvun vallassaolon 300-vuotisjuhlan ja vuonna 1809 solmitun Haminan rauhan eli Suomen Venäjän keisarikuntaan liittämisen 100-vuotisjuhlan kunniaksi. Kappelin juhlalliset vihkiäiset sotilasparaateineen ja jumalanpalveluksineen olivat 27. lokakuuta 1913. Kappelin rakennustyö oli rahoitettu venäläisten toimeenpanemalla kansalaiskeräyksellä. Suomessa kappelia pidettiin Venäjän sortopolitiikan symbolina ja se rakennettiinkin ilman suomalaisten viranomaisten lupaa. Kappelin suunnittelusta oli järjestetty arkkitehtikilpailu, mutta rakennusta ei kuitenkaan toteutettu kilpailun voittaneen suunnitelman mukaisesti. Sen sijaan se toteutettiin venäläiseltä professori L. P. Šiškolta tilatun suunnitelman mukaisesti ja myös kappelin rakennustyöt tehtiin venäläisin voimin.
Suomen itsenäistyttyä kansallismieliset ylioppilaat tervasivat kappelin eräänä yönä keväällä 1919. Terva imeytyi kappelin vuolukivisiin seiniin niin lujasti ettei kappelin puhdistaminen onnistunut. Kappeli purettiinkin pian tämän jälkeen 1920. Kappelin kivet siirrettiin entiselle venäläiselle kaartinhautausmaalle, jossa ne lojuivat hautausmaan nurkassa 1930-luvun lopulle saakka ennenkuin niitä alettiin käyttää uudelleen.
Helsingin yksityinen kreikkalaiskatolinen seurakunta osti kappelin rakennuskivet ja tiilet rakentaakseen oman Pyhän Nikolauksen kirkon Hietaniemeen. Kappelin suuri muistolaatta päätyi Helsingin Kaupunginmuseoon, kattokruunu sijoitettiin hautausmaan kappeliin, suuri kuparille maalattu jouluikoni Uspenskin katedraaliin ja huipulla ollut risti muistomerkiksi käytöstä poistetulle Hangon ortodoksiselle hautausmaalle.
Odetta

Odetta Holmes eli Odetta (31. joulukuuta 1930 – 2. joulukuuta 2008) oli afroamerikkalainen laulaja ja kitaristi, jonka ohjelmistoon kuului yhdysvaltalaista kansanmusiikkia, bluesia, jazzia ja spirituaaleja. Hän oli keskeisiä henkilöitä amerikkalaisen kansanmusiikin renessanssissa 1950- ja 1960-luvuilla.
Odetta syntyi Birminghamissa, Alabamassa, kasvoi Los Angelesissa ja opiskeli musiikkia Los Angeles City Collegessa. Hän opiskeli oopperalaulua 13-vuotiaasta ja debytoi musiikkiteatterissa 1944. Hän oli mukana suositun "Finian's Rainbow" -musikaalin (1949) esittäjistössä.
Odetta keskittyi vuodesta 1950 saakka kansanmusiikkiin. Hän muodosti Larry Mohrin kanssa Odetta &amp; Larry -duon, joka levytti vuonna 1954 "Odetta and Larry" -albumin Fantasy Recordsille. Soolouransa alussa hän sai menestystä muiden muassa albumeilla "Odetta Sings Ballads and Blues" (1956), "Odetta at the Gate of Horn" (1957) ja "Odetta Sings Folk Songs" (1963). Martin Luther King, Jr. kutsui häntä vuonna 1961 "amerikkalaisen kansanmusiikin kuningattareksi", ja myös runoilija Maya Angelou esitti hänestä ylistäviä kommentteja.
Odettalla oli myös näyttelijänura. Albumeilla "Odetta and the Blues" (1965) ja "Odetta" (1967) oli kuultavissa entistä huomattavampia jazzvaikutteita, mutta vuosina 1977–1997 hän julkaisi ainoastaan kaksi uutta albumia: "Movin' It On" ja "Christmas Spirituals", molemmat 1987. Hän on sittemmin tehnyt comebackin ja saanut vuonna 1999 National Medal of Artsin. Häneltä ovat myöntäneet saaneensa vaikutteita muiden muassa Janis Joplin, Bob Dylan ja Joan Baez. 
Odetta kuoli 77-vuotiaana New Yorkissa.
James Godday

James Godday (s. 9. tammikuuta 1984 Kaduna) on nigerialainen 400 metrin juoksija.
Godday oli mukana Ateenan olympialaisissa 2004 Nigerian joukkueessa, joka voitti 4 x 400 metrin viestijuoksussa olympiapronssia. Seuraavana vuonna hän karsiutui Helsingin MM-kisoissa 400 metrin välierissä ajalla 46,62. Kansainyhteisön kisoissa 2006 hän karsiutui myös 400 metrin välierissä ajalla 45,80. Myöhemmin samana vuonna hän sijoittui Afrikan mestaruuskilpailuissa viidenneksi ajalla 46,15. Vuonna 2008 hän karsiutui Pekingin olympialaisten välierissä ajalla 45,24.
Fred Dretske

Frederick Irwin ”Fred” Dretske (9. joulukuuta 1932 Waukegan, Illinois – 24. heinäkuuta 2013) oli yhdysvaltalainen filosofi, joka oli erikoistunut tietoteoriaan, mielenfilosofiaan ja teonfilosofiaan. Hän sai Jean Nicod -palkinnon vuonna 1994. Dretske opetti useita vuosia Wisconsinin yliopistossa, ennen kuin siirtyi Stanfordin yliopistoon. Jäätyään eläkkeelle Stanfordista hän siirtyi Duke Universityyn, jossa hän toimi filosofian tutkijaprofessorina.
Dretsken mielenfilosofinen näkemys oli eksternalistinen, ja siksi hän pyrki useissa kirjoituksissa osoittamaan, ettei ihminen voi saada pelkällä introspektiolla niin paljon tietoa omasta mielestään kuin odottaisi.
Ralph Ellison

Ralph Waldo Ellison (1. maaliskuuta 1914 Oklahoma City, Yhdysvallat – 16. huhtikuuta 1994) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hänen pääteoksensa on romaani "Näkymätön mies" ("Invisible Man", 1952), josta hän sai National Book Award -palkinnon vuonna 1953.
Ellison sai myös Presidential Medal of Freedomin 1969 sekä National Medal of Artsin ensimmäisten joukossa 1975. Hän oli vuodesta 1975 American Academy of Arts and Lettersin jäsen. Hän kuoli 80-vuotiaana haimasyöpään.
"Näkymätön mies" kertoo New Yorkissa asuvasta afroamerikkalaisesta miehestä, joka pohtii kellarissa suhdettaan etnisyyteensä ja yhteiskuntaan. Sen on aikanaan katsottu kuuluvan yhdysvaltalaisen kirjallisuuden keskeisiin teoksiin.
Langenhagen

Langenhagen on kaupunki Ala-Saksin osavaltiossa Saksassa. Se sijaitsee noin 19 kilometrin päässä osavaltion pääkaupungista Hannoverista. Hannoverin lisäksi sitä rajaa Garbsenin kaupunki sekä Wedemarkin ja Isenhargenin kunnat. Langenhagenille myönnettiin kaupunginoikeudet 1. maaliskuuta 1959.
Langenhagen jaetaan yhdeksään eri kaupunginosaan. Kaupungissa asui noin 53 300 ihmistä vuoden 2015 lopussa.
Ibbenbüren

Ibbenbüren on keskikokoinen kaupunki ("Mittelstadt") Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa Saksassa. Se sijaitsee Teutoburgin metsän luoteislaidalla ja kuuluu Steinfurtin piirikuntaan. Kaupungin läpi virtaa Ibbenbürener Aa -joki. Ibbenbürenille myönnettiin kaupunginoikeudet 1. maaliskuuta 1724. 
Ibbenbüren jaetaan yhdeksään eri kaupunginosaan ("Stadtteile"). Asukasluvullisesti niistä selvästi suurin on Innenstadt noin 24 700 asukkaallaan (syyskuussa 2023). Koko kaupungin asukasluku oli 55 421 vuoden 2022 lopussa. Pinta-alaltaan Ibbenbüren on 108,87 neliökilometrin suuruinen, ja asukastiheys on 482 as./km².
Kaupunkia rajaavat Mettingenin, Westerkappelnin, Saerbeckin, Hopstenin ja Recken kunnat sekä Tecklenburgin ja Hörstelin kaupungit.
Ramillies

Ramillies () on kunta Belgiassa, Vallonian Brabantin provinssissa. Pinta-alaa Ramilliesillä on 48,68 neliökilometriä. 1. tammikuuta 2007 kunnassa asui 5 856 asukasta ja asukastiheys oli 120 as./km². Kunnan pormestarina toimii Danny Degrauwe. Ramilliesin kunnantalo sijaitsee Gérompontin kylässä.
Ramillies muodostuu seuraavista kylistä: Autre-Eglise, Bomal, Geest-Gérompont-Petit-Rosière, Gérompont, Grand-Rosière-Hottomont, Huppaye, Mont-Saint-André ja Ramillies-Offus.
Ramilliesin alueella käytiin 23. toukokuuta 1706 Espanjan perimyssotaan kuuluva Ramilliesin taistelu. Taistelu päättyi Ranskaa vastaan taistelleen liittokunnan, johon kuuluivat Alankomaat ja Englanti, voittoon.
Väkiluvun kehitys.
Ramilliesin väkiluvun kehitys vuodesta 1993 vuoteen 2007:
Stalker (elokuva)

Stalker () on vuonna 1979 ensi-iltansa saanut neuvostoliittolainen taide-elokuva, jonka on ohjannut Andrei Tarkovski. Se pohjautuu Arkadi ja Boris Strugatskin romaaniin "". Elokuva yhdistelee tieteiselokuvaa sekä psykologisia ja filosofisia elementtejä.
"Stalkerin" jälkeen Tarkovskin työskentely Neuvostoliitossa kävi mahdottomaksi, ja hän siirtyi ohjaamaan elokuvia ensin Italiaan, myöhemmin Ruotsiin.
"Stalker" palkittiin Cannesin elokuvajuhlilla tuomariston erikoispalkinnolla 1980, se sai myös Fipresci-palkinnon 1981 ja Ekumeenisen erikoispalkinnon 1982. Elokuva sai julkaisun aikoihin ristiriitaisia arvioita, mutta ajan myötä sitä on alettu pitää klassikkona.
Vuonna 2012 British Film Instituten kansainvälinen asiantuntijaraati nimesi "Stalkerin" kaikkien aikojen 29. parhaimmaksi elokuvaksi.Vuonna 2018 BBC:n vastaavanlainen raati äänesti "Stalkerin" kaikkien aikojen 50 parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon. 
Juoni.
Stalker (Aleksandr Kaidanovski) vie ihmisiä salaperäiselle ”Vyöhykkeelle”, jonka otaksutaan syntyneen meteoriitin iskeytymisen, ulkoavaruudesta kotoisin olevien vierailijoiden, ydinonnettomuuden tai jonkin vastaavan tuloksena. Valtio on lopettanut ”Vyöhykkeen” tutkimisen huomattuaan sen mahdottomaksi ja ainoastaan vartioi tiukasti aluetta.
Kirkkaanvärisessä erikoissuojapuvussa Vyöhykkeelle tehty virkamatka, josta kirja alkaa, on elokuvasta jätetty pois. Samoin pois on jätetty vyöhykkeen erikoisuudet, painovoimakeskittymät eli "hyttyskaljut", tappava kolloidinen kaasu eli "velhon hyytelö" ja oudot esineet, kuten "mustat roiskeet", "patterit" ja "tyhjiöt". Tarkkaan ottaen näyttää siltä, että elokuvaan on kelpuutettu vain satunnaisia otoksia ja kirjan viimeinen luku.
Monenlaiset motiivit ajavat ihmisiä eristetylle alueelle, ja Stalker opastaa heitä siellä löytämiään salapolkuja pitkin. Stalker lähtee matkaan mukanaan kirjailija ja professori, jotka hän pyrkii johdattamaan ”Huoneeseen”, paikkaan jossa kaikki toiveet voivat toteutua. "Vyöhyke" ei kuitenkaan päästä kolmikkoa helpolla. Mikään ei pysy siellä samanlaisena, mitään ei voi ennustaa, ja vain harvat ovat palanneet sieltä elävinä.
Tuotanto.
"Stalker" on kuvattu Tallinnan satama-alueella ja Linnamäen voimalaitoksessa.
Elokuvan tuotanto kärsi vakavista vastoinkäymisistä. Alun perin kuvaukset oli tarkoitus tehdä Isfaran lähistöllä, mutta helmikuussa 1977 tapahtuneen maanjäristyksen jälkeen oli etsittävä uusi kuvauspaikka. Kuvauksissa käytettiin Kodakin erikoisfilmiä, mutta sen kehitys epäonnistui. Vuoden työ meni hukkaan ja elokuva oli kuvattava kokonaan uudestaan seuraavana kesänä, vaikka rahoitusta ei ollut riittävästi.
Arvioita.
Kymmenestä suomalaisesta ensi-iltakriitikosta seitsemän antoi "Stalkerille" täydet neljä tähteä, kaksi arvostelijaa kolme tähteä ja yksi kaksi tähteä, keskiarvona 3,6 tähteä neljästä. Vain uusintaensi-iltaan tuotu "Seitsemän samuraita" sai Suomessa paremmat pisteet tammikuun ja elokuun lopun 1980 välillä teatteriohjelmistoon tulleista elokuvista.
Portugalin Grand Prix 1996

Portugalin Grand Prix 1996 oli Formula 1 -sarjan historian 596. osakilpailu, joka ajettiin 22. syyskuuta 1996 Autódromo do Estorilin radalla. Kilpailun voitti Williamsilla ajanut Jacques Villeneuve, jolle voitto oli kauden neljäs. Williamsin menestystä täydensi Damon Hill, sijoittumalla toiseksi. Kaksi edellistä kilpailua voittanut Michael Schumacher jäi nyt kolmanneksi.
Arvo Sotavalta

Arvo August Sotavalta, vuoteen 1900 Richter, (7. tammikuuta 1889 Lempäälä – 21. helmikuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen kielitieteilijä.
Sotavallan vanhemmat olivat tilanomistaja Johan August Sotavalta ja Emma Sofia Suomi. Hän oli naimisissa vuosina 1917–1927 Evi Marguerita Hjeltin kanssa, jonka isä oli valtioneuvos Edvard Hjelt.
Koulutus.
Sotavalta pääsi ylioppilaaksi 1908 Tampereen Reaalilyseosta. Hän valmistui filosofian maisteriksi 1914 ja filosofian lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1923 Helsingin yliopistosta. Tampereen Reaalilyseon ylioppilasluokalla 1908 olivat myös Lauri Pohjanpää ja F. E. Sillanpää, jotka olivat Arvo Sotavallan ystäviä sekä koulu- ja opiskelutovereita.
Ura.
Sotavalta tutki suomalais-ugrilaisia kieliä. Arvo Sotavalta oli G. J. Ramstedtin apulaisena tämän tutkimusmatkalla Mongoliaan 1912. Se oli Ramstedtin seitsemästä idänretkestä viimeinen. Matkalle lähdettiin keväällä 1912 matkustamalla junalla Pietariin ja sieltä edelleen Urgaan Pohjois-Mongoliaan. Sieltä lähdettiin kymmenen hevosen karavaanilla tutkimusmatkalle, joka ulottui aina Selengajoen varrella olevaan Baibalykiin asti. Matkan tarkoitus oli tutkia muinaisen Tyrk-kansan ja sitä seuranneiden uigurien historiaa sekä tutustua mongolien nykykieleen. Matkalaiset palasivat kotimaahan joulun alla 1912. Arvo Sotavalta toi matkalta muun muassa mongolien asusteita, jotka hän lahjoitti Kansallismuseoon.
Sotavalta toimi Helsingin yliopiston lainopillisen tiedekunnan suomen kielen opettajana 1924–1950, foneettisen laitoksen amanuenssina 1928–1950 sekä fonetiikan dosenttina 1940–1950. Hän oli myös Suomalaisen kirjallisuuden edistämirahaston sihteerinä 1922–1933, Helsingin suomalaisen lyseon tunti- ja sijaisopettajana 1924–1929 ja kauppakorkeakoulun opettajana 1929–1931.
Sotavallan sisar oli tekstiilitaiteilija Impi Sotavalta.