Andrei Vladimirovitš Romanov

Andrei Vladimirovitš Romanov (ven. Андрей Владимирович); (14. toukokuuta 1879 Villa Vladimir, Tsarskoje Selo, Venäjän keisarikunta – 30. lokakuuta 1956 Pariisi, Ranska) oli venäläinen aatelinen ja suuriruhtinas sekä Romanov-suvun jäsen.
Suku ja koulutus.
Andrein isä oli suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitš, Aleksanteri III:n veli, joka oli tunnettu taiteiden suojelija. Andrein äiti, suuriruhtinatar Maria Pavlovna, syntyjään Mecklenburg-Schwerinin prinsessa Marie, oli yksi aikansa yläluokan tärkeimmistä seurapiiriemännistä. Andreilla oli kaksi vanhempaa veljeä Kirill ja Boris sekä nuorempi sisar Jelena. Nuorin veljistä Aleksei, kuoli 20-vuotiaana tuberkuloosiin. Lapset saivat koulutuksensa kotona.
Englanti oli Andrein ensimmäinen kieli, koska hänet kasvattivat brittiläiset lastenhoitajat. Hän oppi myös venäjää, ranskaa ja saksaa. Hänen taidetta rakastava isänsä määräsi taiteilija Léon Bakstin lasten piirustuksen opettajaksi. Suuriruhtinas Andrei varttui yltäkylläisyydessä ja hänen vanhempansa hemmottelivat lapsiaan. Perheen pääasunto oli Vladimirin palatsi Pietarissa, mutta koska hänen isänsä piti maaseutuelämästä, he viettivät suurimman osan vuodesta Tsarskoje Selossa kartanossaan Villa Vladimirissa ja palasivat Pietariin talveksi. Lapset olivat myös vanhempiensa mukana monilla ulkomaanmatkoilla Ranskassa, Saksassa ja Italiassa, ja he vierailivat Coburgissa, Pariisissa, Berliinissä ja Schwerinissä.Romanov-suvun perinnettä noudattaen Andrein oli määrä lähteä sotilasuralle. Kun vanhin veli Kirill valitsi Keisarillisen laivaston, Andrei ja veli Boris liittyivät jalkaväkeen. Andrei aloitti asepalveluksensa elokuussa 1898 Keisarillisen kaartin Henkikaartin ratsutykistöpatteriston luutnanttina. Vuonna 1899 hänet nimitettiin adjutantiksi, ja valmistui vuonna 1902 Mihailovskin tykistökoulusta. Tämän jälkeen hän opiskeli lakia Aleksandrovskin sotaoikeus-akatemiassa ja valmistui korkein arvosanoin vuonna 1905. 
Sotilasura.
Hänet pestattiin sotilas-oikeudelliselle osastolle. Sotilasoikeusakatemia antoi hänelle tehtäväksi kääntää ulkomaisia sotilasrikossäädöksiä. Hänet nimitettiin luutnantiksi vuonna 1902, kapteeniksi vuonna 1906 ja everstiksi 18. huhtikuuta 1910. Maaliskuussa 1911 hänet nimitettiin senaattoriksi. Vuodesta 1911 vuoteen 26. helmikuuta 1914 hän komensi Keisarillisen kaartin Donin 2. kasakkatykistöä. Nimityksistään huolimatta suuriruhtinas Andrei ei ollut kovin kiinnostunut sotilasurastaan. Sen sijaan hän vietti elämäänsä nauttien kuninkaallisen asemansa ja vaurautensa tarjoamista etuoikeuksista.
Hän oli erilaisissa sotilastehtävissä keisari Nikolai II:n hallituskaudella, mutta ilman erityistä ansioitumista. Hänestä tuli senaattori vuonna 1911, ja hänet nimitettiin Venäjän keisarillisen armeijan kenraalimajuriksi vuonna 1915. Hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan, mutta ei osallistunut taisteluihin ja vietti suurimman osan ajasta Venäjän yleisesikunnan päämajassa tai joutilaana seremoniallisissa tehtävissä Pietarissa.
Suhde Mathilde Krzesinskaan.
Suuriruhtinas Andrei oli pitkä, ujo ja hyvännäköinen. Yritykset saada hänet menemään naimisiin kuninkaallisen morsiamen kanssa epäonnistuivat. Hän oli hyvin läheinen äitinsä kanssa ja varsinkin isänsä kuoleman jälkeen vuonna 1909 hän manipuloi äitiään omaksi hyödykseen, mitä hänen sisaruksensa paheksuivat. Hänen taipuisa persoonallisuutensa teki hänestä sisaruksiaan suositumman Romanov-suvussa. Hän oli vuotta vanhemman serkkunsa suuriruhtinas Mihail Aleksandrovitšin hyvä ystävä.
Helmikuussa 1900 hänen veljensä Kirill ja Boris, kutsuivat 21-vuotiaan Andrein illallisjuhliin Mathilde Krzesinskan taloon. Krzesinska, joka oli Keisarillisten teattereiden prima ballerina assoluta eli ensimmäinen ensitanssijatar, oli vanhin sukupolvensa kolmen merkittävimmän tanssijan joukossa Keisarillisessa baletissa yhdessä Anna Pavlovan ja Tamara Karsavinan kanssa. Suuriruhtinas Andrei istui emäntänsä vieressä illallisen aikana, mutta kaatoi vahingossa lasin punaviiniä hänen päälleen. Mathilde, joka oli kiinnostunut nuoresta, häntä seitsemän vuotta nuoremmasta suuriruhtinaasta, piti tapausta hyvänä enteenä. 
28-vuotias Mathilde oli ollut Nikolai II:n rakastajatar, kun tämä oli vielä valtaistuimen perillinen. Heidän kaksivuotinen suhteensa päättyi Nikolain kihlautuessa tulevan puolisonsa Hessenin prinsessa Alixin kanssa. Mathilde oli kunnianhimoinen ja innokas säilyttämään läheisen suhteensa Romanoveihin. Hän aloitti pitkän suhteen suuriruhtinas Sergei Mihailovitšin, keisarin Nikolain ja Andrein pikkuserkun kanssa. Koska hän ei ollut rakastunut Sergeihin, mutta nautti tämän seurastaan ja suojelusta, Mathilde jatkoi suhdettaan suuriruhtinas Andreihin, joka oli kolmas Romanov, joka oli tekemisissä hänen kanssaan. 
Heinäkuussa 1900 heistä tuli rakastavaisia, ja he matkustivat samana kesänä yhdessä Biarritziin ja Pariisiin. Syksyllä 1901 he vierailivat useissa Italian kaupungeissa, kuten Venetsiassa, Padovassa, Firenzessä ja Roomassa. Suuriruhtinas Sergei sieti heidän suhdettaan pysyen läheisenä ja uskollisena ystävänä kuuluisalle balleriinalle, mutta kahden suuriruhtinaan välit kiristyivät. He yrittivät vältellä toisiaan ja käyttäytyä kohteliaasti jakaessaan saman naisen lähes kahden vuosikymmenen ajan.
Heidän kolmen välinen suhteensa vaikeutui entisestään, kun Mathilde tuli raskaaksi. Raskaus sai alkunsa noin syyskuun puolivälissä 1901, ennen matkaa Italiaan. Mathilde synnytti 18. kesäkuuta 1902 pojan. Molemmat suuriruhtinaat olivat aluksi vakuuttuneita siitä, että he olivat lapsen isiä. Vallankumouksen jälkeen Krzesinska ja suuriruhtinas Andrei väittivät, että Andrei oli isä. Lapsi, joka tuli tunnetuksi perheessä lempinimellään Vova, sai etunimekseen ja isännimeksen Vladimir Sergejevitš. Sukunimeä ei julkistettu ennen vuotta 1911. Syntymätodistuksessa Sergei oli merkitty isäksi. Suuriruhtinas Sergei omistautui lapselle, huolehti äidistä ja pojasta aina omaan karkotukseensa ja teloitukseensa saakka Venäjän keisarivallan kaatumisen jälkeen vuonna 1917. Kysymys Vladimirin biologisesta isästä on edelleen ratkaisematta. Useimmat lähteet kuitenkin antavat isäksi suuriruhtinas Andrei Vladimirovitšin, jota lapsi muistutti.
Suuriruhtinas.
Vuonna 1903 suuriruhtinas Andrei osti oman palatsin. Rakennus, joka sijaitsee osoitteessa Angliski rantakatu 28, oli kuulunut paroni Pavel von Dervizille, venäläiselle rautatiemagnaatille, joka oli ylhäistä saksalaista syntyperää. Paronin kuoleman jälkeen hänen poikansa peri palatsin, ja vuonna 1889 hän palkkasi arkkitehti Aleksandr Krasovskin (1848–1918), joka työskenteli Nikolai II:n huoneiston sisustussuunnittelun kimpussa Talvipalatsissa, uudistamaan sen firenzeläiseen tyyliin. Koska palatsin ylläpito oli kallista, se myytiin suuriruhtinas Andreille 400 000 ruplalla. Suuriruhtinas Andrei asui siellä itse harvoin. Hän teki vain muutamia merkittäviä muutoksia, jättäen jopa von Dervizin sukuvaakunat ja monogrammit paikoilleen. Osan huoneista hän kuitenkin sisustutti uudelleen. Hän käytti rakennusta viihdyttämiseen, jossa järjestettiin konsertteja, näytelmiä ja illallisia ja joka toimi erityisesti balettimaailman taiteilijoiden kokoontumispaikkana. Palatsi on säilynyt nykypäivään asti. Vuodesta 1959 lähtien siinä on toiminut häärekisteritoimisto.
Suuriruhtinas Andrei ei voinut avoimesti asua yhdessä Mathilden kanssa eikä hänellä ollut mahdollisuutta solmia morganaattista avioliittoa tämän kanssa. Vain Länsi-Euroopan matkoillaan he nauttivat vapaudesta elää pariskuntana, mutta ulkomaillakin heidän oli pakko säilyttää julkisivu. Pariskunnan täytyi aina matkustaa Andrein adjutantti Fjodor von Kuben seurassa, ja kun suuriruhtinas Andrei kutsuttiin tilaisuuksiin, Mathilde ei voinut tulla mukana.
Venäjän keisarisuvun jäsenenä suuriruhtinas Andrei otti hoitaakseen joitain edustustehtäviä. Hän oli Venäjän keisarillisen palontorjuntayhdistyksen kunniajäsen ja keisari Aleksanteri II:n muistomerkin Pietariin rakentamisen komitean puheenjohtaja. Vuonna 1907 hän matkusti isänsä kanssa viralliselle vierailulle Bulgariaan. Vuonna 1911 hän vieraili toisen kerran Bulgarian kuningas Ferdinand I:n luona Venäjän edustajana ja hänet nimitettiin samana vuonna senaattoriksi.
Kesällä 1912 suuriruhtinas Andrei sairastui keuhkoputkentulehdukseen. Koska pelättiin tuberkuloosin puhkeamista hänet lähetettiin toipumaan Krimille, jossa asui serkkunsa suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitšin omistamassa palatsissa. Toipuminen kesti pitkään, ja hän matkusti vielä toipumaan Saint-Mauriceen Sveitsiin ja Etelä-Ranskaan. Hän piti erityisesti Ranskan Rivierasta ja keväällä 1913 hän osti Mathildelle kiinteistön Cap-d'Ailista Provence-Alpit-Rivieran alueelta Monacon rajalla. Huvila, joka sijaitsee merelle päin olevalla rinteellä sai nimen "Alam", Mathilden lempinimi 'Mala', kirjoitettuna väärinpäin. Palattuaan Venäjälle Andrei Vladimirovitš osallistui Romanovien dynastian 300-vuotisjuhliin. "Villa Alam" uusittiin täysin, ja Andrei ja Mathilde palasivat sinne keväällä 1914 toivoen voivansa käydä siellä joka kevät. He pystyivät kuitenkin palaamaan vasta kuusi vuotta myöhemmin vuonna ensimmäisen maailmansodan jälkeen, paettuaan Venäjän vallankumousta vuonna 1920.
Ensimmäinen maailmansota ja vallankumous.
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua suuriruhtinas Andrei palveli Saksaa vastaan taistelevan Luoteisrintaman päämajassa. Se oli suhteellisen turvallinen paikka kaukana taisteluista. Hänestä tuli 7. toukokuuta 1915 Henkikaartin ratsutykistöpatteriprikaatin komentaja. Tämä merkitsi vähän, koska patterit olivat hajallaan monissa eri paikoissa eivätkä olleet yhtenäisen komennon alaisina. Hänestä tehtiin kenraalimajuri 15. elokuuta 1915 ja hän toimi Hersonin 130. jalkaväkirykmentin päällikkönä. Hänen sotilaalliset tehtävänsä olivat huonosti määriteltyjä ja hän saattoi viettää paljon toimettomana aikaa Pietarissa ja palata sosiaaliseen elämäänsä Krzesinskan kanssa. Keisarinna Aleksandra Fjodorovna huomasi tämän ja valitti asiasta Nikolai II:lle.
Vuoteen 1916 mennessä suuriruhtinas Andrei liittyi muihin perheensä jäseniin poliittisissa juonitteluissa Pietarin hallitusta johtanutta keisarinnaa vastaan Nikolai II:n ollessa poissa sotilaspäämajassa. Grigori Rasputinin salamurha joulukuuussa 1916, johon osallistuivat suuriruhtinas Dmitri Pavlovitš ja ruhtinas Feliks Jusupov, jakoi Romanov-suvun entisestään. Suuriruhtinas Andrei liittyi niihin sukulaisiinsa, jotka pyysivät armoa syyllisille. Kun Andrein kunnianhimoinen äiti suuriruhtinatar Maria Pavlovna juonitteli keisarinna Aleksandraa vastaan, Nikolai II määräsi suuriruhtinattaren poistumaan Pietarista joksikin aikaa. Nikolai II:n kanssa pidetyn lyhyen henkilökohtaisen haastattelun jälkeen myös suuriruhtinas Andrei lähti 16. tammikuuta 1917 Kislovodskiin, Kaukasuksen kylpyläkaupunkiin, jonne hän saapui 21. tammikuuta. Hänen äitinsä seurasi häntä kuukautta myöhemmin syynään terveydelliset seikat. Andrei Vladimirovitš ja hänen äitinsä olivat Kislovodskissa, kun Nikolai II joutui duuman pakottamana maaliskuussa 1917 luopumaan kruunusta helmikuun vallankumouksen puhjettua.
Suuriruhtinas Andrein päiväkirjat, jotka on kirjoitettu hänen ollessaan armeijassa Koillisrintamalla 1914–1915 ja Pietarissa 1916–1917 ovat säilyneet Venäjän federaation valtionarkistossa. Ne on julkaistu, ja ne antavat yksityiskohtaisen kuvauksen Rasputinin murhan ja Nikolai II:n kruunusta luopumisen välisestä ajanjaksosta.
Heinäkuussa 1917 Mathilde ja hänen poikansa pakenivat Pietarin levottomuuksia ja liittyivät Andrein seuraan Kislovodskissa. He eivät kuitenkaan voineet elää yhdessä, koska suuriruhtinatar Maria Pavlovna ei halunnut tunnustaa heidän läsnäoloaan. Andrei löysi heille erilliset asumisjärjestelyt, hän asettui toiseen huvilaan veljensä suuriruhtinas Boriksen kanssa, joka saapui syyskuussa rakastajattarensa kanssa. Väliaikaisen hallituksen aikana suuriruhtinas Andrei, hänen veljensä ja äitinsä asuivat enimmäkseen ilman häiriöitä Kislovodskissa paikallisten kasakoiden suojeluksessa. Kesällä 1918 bolševikit tiukensivat otettaan entisen keisarillisen perheen jäseniin. He määräsivät vangittuna olevien Nikolai II:n ja hänen lähisukulaisensa murhaamisen. Venäjällä asuvista 52 Romanovista 17 teloitettiin punaisen terrorin aikana.
Bolševikkeja pakeneminen.
Bolševikit pidättivät suuriruhtinas Andrein ja hänen veljensä Boriksen yöllä 7. elokuuta 1918 heidän huvilassaan suoritetun järjestelmällisen etsinnän jälkeen. Heidät vietiin Pjatigorskiin muiden vankien kanssa ja he olivat pidätettyinä valtion hotellissa. Heidän teloittajakseen lähetetty bolšsvikki komentaja, komissaari Leštšinski, oli ennen ensimmäistä maailmansotaa ollut vaikeuksissa oleva taiteilija Pariisissa, jota suuriruhtinas Boris oli auttanut ostamalla osan hänen maalauksistaan. Leštšinski tunnisti hänet ja pelasti näin kaksi veljestä teloituspartiolta. Hän vaaransi oman henkensä ja palautti suuriruhtinaat näiden huvilaan seuraavana päivänä. 
Koska heidät todennäköisesti pidätettäisiiin uudelleen, suuriruhtinaat pakenivat ympäröiville vuorille Andrein adjutantin eversti Fjodor von Kuben kanssa 26. elokuuta 1918. He piilottelivat lähes viisi viikkoa ja siirtyivät kylästä kylään kabarda-heimojen suojeluksessa eversti Andrei Škuron ja hänen uskollisten kasakoidensa suojaamina. Venäjän valkoinen armeija valtasi Kislovodskin ja bolševikit pakenivat syyskuun lopulla, jolloin kaksi veljestä pääsi palaamaan kaupunkiin. Syyskuun 23. päivän illalla suuriruhtinas Andrei, hänen veljensä Boris ja eversti von Kube palasivat kaupunkiin ratsain heitä suojelleiden kabardi-aatelisten mukana. Vuorilla piileskellessä Andrei antoi partansa kasvaa. Hän muistutti niin paljon serkkuaan Nikolai II:ta, että häntä luultiin keisariksi.
Puna-armeijan edetessä Romanovien ja heidän seurueensa oli pakko paeta kaksi päivää myöhemmin henkensä edestä. Valkoisen armeijan kenraali Viktor Pokrovski neuvoi heitä siirtymään Anapaan, Mustanmeren rannikkokaupunkiin. Pokrovski järjesti junan ja omia miehiään saattajiksi. He lähtivät Pjatigorskista 19. lokakuuta omien kumppaneidensa ja muiden paikallisten pakolaisten kanssa. Touapsessa heitä odotti troolari. He rantautuivat Anapassa 4. marraskuuta 1918. Sieltä oli helppo paeta ulkomaille veneellä. Suuriruhtinatar Maria Pavlovna päätti kuitenkin jäädä Venäjälle toivoen, että valkoinen armeija saisi voiton ja Andrein vanhin veli, suuriruhtinas Kirill Vladimirovitš asetettaisiin keisariksi. Ehdotettiin että suuriruhtinas Andrei liittyisi kenraali Anton Denikinin valkoiseen armeijaan, mutta suuriruhtinatar vastusti ajatusta ja totesi, että Romanov-suvun jäsenet eivät saisi osallistua Venäjän sisällissotaan.
Vastoin äitinsä tahtoa suuriruhtinas Boris lähti Venäjältä rakastajattarensa, tulevan vaimonsa Zinaida Raševskajan kanssa maaliskuussa 1919. Mustanmeren brittilaivaston komentaja, amiraali Edward Hobart Seymour tarjoutui 29. maaliskuuta viemään suuriruhtinas Andrein ja hänen äitinsä Konstantinopoliin, mutta suuriruhtinatar Maria Pavlovna kieltäytyi jälleen jyrkästi. Vietettyään seitsemän kuukautta Anapassa he muuttivat takaisin Kislovodskiin 7. kesäkuuta, kun Valkoinen armeija oli vapauttanut kaupungin, jossa he pysyivät joulukuuhun 1919 asti. Jouluun mennessä puna-armeijan oli määrä valloittaa Kislovodsk, ja suuriruhtinas Andrei äitinsä ja heidän seurueensa kanssa päätti lähteä Novorossijskiin Mustanmeren itärannikolle, mistä kenraali Pjotr Wrangel oli pitänyt punaiset loitolla. Täältä oli helpompi lähteä ulkomaille. Fjodor von Kube, Andrein uskollinen adjutantti, kuoli päivää ennen heidän lähtöään Kislovodskista lavantautiin.
Pakolaisryhmä saapui Novorossijskiin junalla 17. tammikuuta 1920. He asuivat junavaunussaan, joka oli pysäköity asemalle. Helmikuussa kävi selväksi, että valkoiset olivat hävinneet sisällissodan. Kenraali Wrangel varoitti heitä, että tilanne oli toivoton, joten he päättivät lähteä maasta. He lähtivät italialaisella "Semiramisa" linja-aluksella Istanbulin kautta Venetsiaan 3. maaliskuuta 1920. Suuriruhtinas Andrei Vladimirovitš Romanov ja hänen äitinsä suuriruhtinatar Maria Pavlovna Romanova olivat viho viimeiset Romanovit, jotka lähtivät Venäjältä maanpakoon.
Maanpako.
Venetsiasta suuriruhtinas Andrei matkusti äitinsä kanssa junalla Cannesiin Ranskan Rivieralle. Suuriruhtinatar Maria Pavlovna kuoli muutamaa kuukautta myöhemmin syyskuussa 1920. Hänen sairautensa aikana Contrexévillessa suuriruhtinas Andrei tapasi ensimmäistä kertaa maanpaossa olevat kolme sisarustaan. Äidin kuoltua poistui viimeinenkin este suuriruhtinas Andrein mennä naimisiin Mathilde Kzresinskan kanssa. Andrei pyysi lupaa mennä naimisiin veljeltään suuriruhtinas Kirilliltä ja Tanskaan asettuneelta leskikeisarinna Maria Fjodorovnalta, Romanov-suvun vanhimmilta jäseniltä; molemmat antoivat suostumuksensa. Krzesinska, joka oli puolalaista syntyperää, oli katolinen, mutta heidät vihittiin yksinkertaisessa seremoniassa Venäjän ortodoksiseen kirkkoon kuuluvassa Pyhän arkkienkeli Mikaelin kirkossa Cannesissa 30. tammikuuta 1921. 
Suuriruhtinas Andrei tunnusti myös Krzesinskan pojan, ruhtinas Vladimir Romanovski-Krasinskin (30. kesäkuuta 1902 –23. huhtikuuta 1974) isyyden. Vuonna 1924 suuriruhtinas Andrein vanhin veli Kirill julisti itsensä maanpaossa olevaksi Venäjän keisariksi. Suuriruhtinas Andrei tuki veljensä vaadetta. Tämän ansiosta suuriruhtinas Kirill myönsi Mathildelle ja tämän pojalleen ruhtinatar ja ruhtinas Romanovski-Krasinskin arvonimen, puhuttelulla "Teidän korkeutenne".
Suuriruhtinas Andrei ja hänen vaimonsa olivat ensimmäisinä maanpakonsa vuosina paremmassa taloudellisessa asemassa kuin monet muut Romanovit. Nikolai II pakotti sukulaisensa myymään omaisuutensa ulkomailla ja kotiuttamaan ne Venäjälle ensimmäisen maailmansodan aikana, mutta suuriruhtinas Andrei pystyi pitämään Villa Alamin Cap-d'Ailissa, koska kiinteistö oli Mathilden nimissä. Saadakseen käteisvaroja ja ylläpitääkseen elintasoaan Andrei myi jalokivet, jotka hän oli perinyt äidiltään, ja kiinnitti Villa Alamin. Seuraavina vuosina he asuivat huvilassa kestiten vieraitaan ylellisesti ja eläen tyylillä. He matkustivat usein Pariisiin, ja suuriruhtinas Andrei oli myös aktiivinen hyväntekeväisyystyössä keräämällä varoja venäläisille pakolaisille.
Vuonna 1928 suuriruhtinas Andreista oli yksi niistä harvoista Romanov-suvun jäsenistä, joka uskoi Anna Andersonin, tunnetuin niistä useista huijareista, jotka väittivät olevansa Nikolai II:n nuorin tytär suuriruhtinatar Anastasia. Anderson oli lähdössä ensimmäiselle matkalleen Yhdysvaltoihin, kun suuriruhtinas Andrei vieraili hänen luonaan tammikuussa 1928. Heidän tapaamisensa jälkeen tämä sanoi, että se oli "järisyttämätön tunnistaminen … Hänen kasvonsa ovat hämmästyttävät syvässä surussaan, mutta kun hän hymyilee, se on hän, se on epäilemättä Anastasia". Vaikka hän ei ollutkaan ollut erityisen läheinen Nikolai II:n ja tämän perheen kanssa, suuriruhtinas Andrei oli tavannut todellista Anastasiaa perhetapahtumissa vuosien varrella ja palvellessaan keisarin adjutanttina. Suuriruhtinas Kirill vastusti veljensä tukea Andersonille ja kehotti tätä luopumaan puuttumisesta tapaukseen. Myöhempinä vuosinaan suuriruhtinas Andrei perui mielipiteensä.
Suuriruhtinas Andrei ja hänen vaimonsa pitivät uhkapelaamisesta. Mathilde tuhlasi heidän jäljellä olevan omaisuutensa, kuten oman arvokkaan jalokivikokoelmansa Monte Carlon kasinoiden pelipöydissä, loput menetettiin vuoden 1929 pörssiromahduksessa. Kun varat olivat täysin lopussa, he myivät Villa Alamin Cap-d'Ailissa 4. helmikuuta 1929 ja muuttivat seuraavana päivänä Pariisiin. He ostivat talon aidatulta alueelta yksityiskatu Pariisin 16. kaupunginosassa. Perheen elättämiseksi Krzesinska avasi balettikoulun vuonna 1929 studiossa heidän talonsa lähellä. Hänen oppilaisiinsa kuuluivat eräät kaikkien aikojen suurimmista klassisen baletin tanssijoista: Margot Fonteyn, Alicia Markova, André Eglevsky, Tatiana Riabouchinska ja Tamara Toumanova.
Viimeiset vuodet.
1930-luvulla Mathilden balettikoulu kukoisti, mikä antoi suuriruhtinas Andreille ja hänen perheelleen mukavan, mutta vaatimattoman elämän. Hän auttoi koulun johtamisen taloudellisessa puolessa, mutta sairasti edelleen heikkojen keuhkojensa vuoksi. Vaikka hän ei ollut kiinnostunut politiikasta, hän jatkoi aktiivisesti useiden järjestöjen tukemista; hän johti Guard-yhdistystä, Venäjän historiallista ja sukututkimusseuraa Pariisissa ja oli Izmailovon rykmentin liiton kunniapuheenjohtaja Andrei Vladimirovitš piti myös yhteyttä Romanov-sukuunsa, erityisesti veljiinsä ja moniin serkkuihinsa, kuten suuriruhtinas Dmitri Pavlovitšiin, suuriruhtinatar Maria Pavlovnaan ja ruhtinas Gavriil Konstantinovitšiin. Hänen suhteensa sisareensa Jelena Vladimirovnaan kiristyi, koska tämä ei koskaan todella hyväksynyt Mathildea perheenjäseneksi.
Toisen maailmansodan syttyessä ja Saksan uhatessa mahdollisesti pommittaa Pariisia, suuriruhtinas Andrei perheineen muutti Le Vésinetiin, josta he palasivat kolmen kuukauden kuluttua. Saksan hyökättyä Ranskaan he pakenivat junalla suuriruhtinas Boriksen huvilaan Biarritziin. Saksalaiset etenivät 26. kesäkuuta Biarritziin ja kolmen kuukauden kuluttua kaikki päättivät palata Pariisiin. Koska heidän ainoa tulonlähteensä oli balettikoulu, he joutuivat pitämään sen auki sotavuosina vaikeuksista ja vähentyneistä oppilaista huolimatta. Ruhtinas Vladimir Romanovski-Krasinski (joka otti länsimaisen version äitinsä puolalaisesta nimestä Krzesińska, joka oli yhdistetty väliviivalla hänen isänsä nimen adjektiivimuotoon) oli vanhempiensa hemmottelema, eikä tällä koskaan ollut itsenäistä elämää. Koska hän oli ollut 1930-luvulla "neuvostomyönteisen" Nuorten venäläisten liiton jäsen, natsipuolue piti häntä Neuvostoliiton kannattajana. Gestapo pidätti Vladimirin ja häntä pidettiin venäläisten siirtolaisten leirissä Compiègnessa. Suuriruhtinas Andrei vieraili useita kertoja Saksan poliisin päämajassa ja pyysi apua venäläisiltä siirtolaisilta saadakseen poikansa vapautettua, mutta kumpikaan ryhmä ei auttanut häntä. Vladimir vapautettiin lopulta 119 päivän pidätyksen jälkeen. Sotavuosina kaksi muuta elossa olevaa suuriruhtinasta kuoli; suuriruhtinas Dmitri Pavlovitš vuonna 1942 ja suuriruhtinas Boris Vladimirovitš vuonna 1943. Veljensä Boriksen kuoltua Andreista tuli viimeinen elossa oleva Romanov-dynastian suuriruhtinas, joka oli syntynyt Venäjän keisarikunnassa.
Suuriruhtinas Andrein viimeisiä vuosia leimasivat yhä heikompi terveys ja tiukka taloudellinen tilanne. Hän joutui myymään talonsa ja asettumaan siihen vuokralaiseksi. Tasapainottaakseen talouttaan hän turvautui osittain veljenpoikansa suuriruhtinas Vladimir Kirillovitšin taloudelliseen apuun. Jotkut Mathilden ystävät ja entiset oppilaat, kuten Margot Fonteyn ja Diana Gould Menuhin, tarjosivat myös taloudellista apua. Vuonna 1954 suuriruhtinas Andreista tuli kummisetä suuriruhtinas Vladimirin ainoalle lapselle, suuriruhtinatar Maria Vladimirovnalle, Romanov-suvun nykyiselle päämiehelle.
Huonosta terveydestä huolimatta suuriruhtinas Andrei eli 77-vuotiaaksi, jonka iän Romanov-suvussa vain harva saavutti. Hän ylitti isosetänsä, suuriruhtinas Mihail Nikolajevitšin pitkäikäisyys-ennätyksen lähes kuudella kuukaudella. Aamulla 31. lokakuuta 1956 suuriruhtinas Andrei työskenteli työhuoneessaan. Saatuaan kirjeen kirjoituskoneella valmiiksi hän tunsi huimausta, meni sänkyynsä makuulle ja kuoli äkillisesti. 
Hänet haudattiin puettuna Henkikaartin ratsutykistöpatteriston prikaatin univormuun, jota hän komensi ensimmäisen maailmansodan aikana. Vaimo Mathilde Krzesinska kuoli joulukuussa 1971 Pariisissa 99-vuotiaana. Heidän poikansa ruhtinas Vladimir Romanovski-Krasinski kuoli 72-vuotiaana naimattomana ja lapsettomana Ranskassa vuonna 1974, kolme vuotta äitinsä jälkeen.
Populaarikulttuurissa.
Näyttelijä Grigori Dobrigin esitti suuriruhtinas Andrei Vladimirovitšia "Matildassa", venäläisen Aleksei Utšitelin ohjaamassa elämäkerrallisessa elokuvassa, joka tuli ensi-iltaan vuonna 2017.