Karlag

Karagandan ojennus- ja työleiri () eli Karlag (Карлаг) oli Neuvostoliiton vankileirijärjestelmään kuulunut kokonaisuus Karagandan alueella Kazakstanin neuvostotasavallassa vuosina 1930–1959.
Karagandan alueelle ryhdyttiin perustamaan Neuvostoliiton turvallisuuselinten vankileirejä vuonna 1930. Vuonna 1931 muodostettiin sisäasiaian kansankomissariaatin NKVD:n alainen Karagandan ojennus- ja työleiri (Karlag), jonka keskuspaikkana toimi Dolinkan kylä. Eri aikoina leirillä oli yli 20 osastoa, joissa oli 10 400 vankia vuonna 1932 ja 65 673 vuonna 1949. Vankeja oli tuomittu sekä poliittisista että rikosoikeudellisista syistä. Vuosina 1943–1951 Karlagiin lähetettiin pakkotyövankeja, joista useimmat olivat sairaita tai invalideja.
Vuonna 1941 ryhdyttiin perustamaan Gulagin rinnakkaisorganisaation GUPVI:n ("Glavnoje upravlenije po delam vojennoplennyh i internirovannyh") alaisia vankileirejä sotavankeja ja internoituja varten. Karagandan alueella niihin kuuluivat Spasskin vankileiri nro 99 (vuosina 1941–1950), Balhašin leiri nro 37 (1945–1948) ja Džezgazganin leirit nro 502 (maalis-lokakuu 1945) ja 39 (1945–1948).
Sotavanki- ja internointileireistä suurin oli Karlagin Spasskin osaston pohjalta perustettu leiri, jonka kautta kulki 66 160 (toisten tietojen mukaan 66 746) vankia. Leiri sijaitsi entisen Spasskin kuparisulaton alueella 45 kilometrin päässä Karagandan kaupungista. Vuonna 1944 sille alettiin perustaa tuotanto-osastoja, joita sijaitsi Temirtaun kaupungissa, Spassk-Saranin, Dubovkan, Kok-Uzekin, Zapadnyin ja Fjodorovkan taajamissa, Kostenkon ja Kirovin kaivoksilla, tiilitehtaalla ja muualla. Leiri oli suurimmillaan vuosina 1947–1948. Sotavankien kotiuttamisen alkaessa sillä oli 24 osastoa, joissa oli lähes 30 000 vankia. Spasskin leirin vangit rakensivat kaivoksia, satoja asuintaloja sekä julkisia rakennuksia. Leiri suljettiin kokonaan vuonna 1950.
Džezgazganin ja Balhašin leirit toimivat vain kolmen vuoden ajan. Vangit työskentelivät tehtaiden, asuintalojen ja muiden kohteiden rakennustöissä, ja vuoden 1948 kevääseen mennessä heidät joko kotiutettiin tai siirrettiin muille leireille.
1940-luvun lopulla Karagandan alueelle ryhdyttiin perustamaan leirejä ”erityisen vaarallisia rikollisia” varten. Vuonna 1948 Spasskin sotavanki- ja internointileirin pohjalta perustettiin erityisleiri nro 4, joka sai pian nimen Stepnoi. Se muutettiin ojennus- ja työleiriksi vuonna 1954 ja lakkautettiin vuonna 1956. Leirin keskus oli aluksi Karagandassa ja myöhemmin Rudnik-Džezgazganin ja Kengirin taajamissa sekä Džezgazganin kaupungissa. Vankeja oli 5 713 vuonna 1948 ja 27 855 vuonna 1950. Vangit työskentelivät Džezgazganin kuparikombinaatissa, Baikonurin ja Balhašin hiilikaivoksissa, Balhašin kuparisulatossa, Vostotšnyi-kaivoksessa, Ekibastuzin hiililouhoksella, Karsakpain kuparitehtaassa ja muualla.
Vuonna 1949 muodostettiin Lugovoin leiri (erityisleiri nro 9), jonka keskus sijaitsi Dolinskojen kylässä. Vuonna 1950 leirin hallinto siirrettiin Spasskin taajamaan. Vuonna 1951 muodostettiin Spasskin leiriosasto erityisen vaarallisille rikollisille, joka liitettiin Pestšanyin erityisleiriin nro 8. Vankeja oli siellä 1 100 vuonna 1950 ja 12 717 vuonna 1951.
Pestšanyin erityisleiri oli mudostettu vuonna 1949 sotavankileirin nro 99 pohjalta. Sen hallinto sijaitsi Karagandassa. Se muutettiin ojennus- ja työleiriksi vuonna 1954 ja suljettiin vuonna 1955. Leirin tuotantosastot yhdistettiin lakkauttamisen yhteydessä Karagandan ojennus- ja työleiriin. Vankeja oli leirillä 6 682 vuonna 1950 ja 39 612 vuonna 1952.
Vankien lisäksi Kazakstanissa oli toisen maailmansodan aikana 900 tuhannesta miljoonaan karkotettua (”erityissiirtolaista”). Suuri osa heistä, 117 043 henkilöä vuonna 1948, asui Karagandan alueella.
Spasskiin on haudattu 5 152 eri kansallisuuksiin kuuluvaa sotavankia ja internoitua. Suomalaisille sotavangeille pystytettiin muistomerkki vuonna 1994.