tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Metronomi

Metronomi (kreik. "metronomos" = tahdinmittaaja), lyh. "M.M." tai "M." eli tahtimittari on soitettaessa käytetty sähköinen tai mekaaninen apuväline, joka tikittää, naksahtaa tai tuottaa jonkin muun ääni- tai valomerkin määrättyyn tahtiin. Sen tarkoitus on helpottaa soittajan pysymistä oikeassa tahdissa.
Toiminta.
Perinteisessä mekaanisessa metronomissa on tukipisteeseen kiinnitetty metallitanko. Tukipisteen alapuolella tankoon on kiinnitetty kiinteä paino ja yläpuolella toinen paino, joka voidaan asettaa tangon ympärille haluttuun kohtaan. Siten tanko ja siihen kiinnitetyt painot ovat tasapainossa tangon osoittaessa suoraan ylöspäin, muussa tapauksessa ne heilahtelevat heilurin tavoin edestakaisin tasapainoaseman molemmin puolin siten, että heilahdusaika pysyy vakiona. Heilahdusaika on sitä pitempi eli tempo sitä hitaampi, mitä kauemmas tukipisteestä siirrettävä paino on asetettu. Metronomiin merkitty asteikko osoittaa, mihin kohtaan siirrettävä paino on asetettava, jotta se antaisi äänimerkin tietyn määrän kertoja minuutissa, sekä usein myös eri tempoista käytetyt termit. Äänimerkki, tikitys kuuluu heilahtelevan tangon saavuttaessa jommankumman ääriasentonsa.
Käytössä on myös elektronisia metronomeja.
Historia.
Diederich Nikolaus Winkel keksi metronomin Amsterdamissa vuonna 1812. Johann Mälzel kopioi useita Winkelin ideoista ja sai patentin kannettavaan metronomiin vuonna 1816. Ludwig van Beethoven oli ensimmäinen tunnettu säveltäjä, joka teki metronomimerkintöjä sävellyksiinsä.
Volkswagen Transporter

Volkswagen Transporter on Volkswagenin vuodesta 1950 lähtien valmistama pakettiautomalli. Sen ensimmäinen sukupolvi (T1) esiteltiin vuonna 1949. Siitä käytettiin nimeä Typ 2, koska Volkswagenin ensimmäinen malli "Kupla" oli nimeltään Typ 1. 
Volkswagen Caravelle ja Volkswagen Multivan ovat henkilönkuljetukseen tarkoitettuja malleja, jotka tehdään samalle alustalle ja samalla korilla kuin Volkswagen Transporter.
Suomessa malli tunnetaan ensisijaisesti poliisiautoina.
Sukkinonitriili

Sukkinonitriili on orgaaninen yhdiste (nitriili), joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä vahamaista kiteistä ainetta. Sen kemiallinen kaava on C4H4N2 ja rakennekaava on CNCH2CH2CN. Sukkinonitriilista käytetään myös nimityksiä "butaanidinitriili", "sukkinihappodinitriili", "etyleenisyanidi", "etyleenidisyanidi" ja "disyanoetaani".
Sukkinonitriilin moolimassa on 80,1 g/mol, sulamispiste 54 °C, kiehumispiste 265 °C, tiheys 1,02 g/cm3, liukoisuus veteen 20 °C lämpötilassa 13 g/100 ml, leimahduspiste 132 °C, ja CAS-numero 110-61-2. 
Sukkinonitriiliä valmistetaan 1,2-dibromietaanin tai akryylinitriili ja vetysyanidin reaktiolla. Yhdistettä käytetään 1,4-diaminobutaanin valmistuksessa. 
Ympäristö- ja terveysvaikutukset.
Lyhytaikainen altistus ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä.
Lomkka

Lomkka () on kaupunki Tusinan piirissä Leningradin alueella. Se sijaitsee Tosna- eli Tusinajoen varrella 40 kilometriä Pietarista kaakkoon. Lomkan asutus syntyi 1800-luvulla Inkereen pitäjään. Hallinnollisesti se kuului Pietarin kuvernementin Pähkinälinnan kihlakuntaan. Kaupunkioikeudet Lomkka sai vuonna 1990. Kaupunki on kasvanut hieman viimeisen vuosikymmenen aikana; vuonna 2010 asukkaita oli 19 345.
Tärkeimmät maantieyhteydet Lomkkaan muodostuvat paikallisteiden H229 ja H223 kautta. Kaupungista länteen vievä paikallistie H229 liittyy Krasnyi Borin taajaman ohitettuaan 10 kilometrin päässä Pietarin ja Moskovan väliseen valtatiehen M10 (). Etelä-pohjoissuuntainen paikallistie H223 kulkee etelässä Uljanan (Uljanovka) kaupunkimaisen taajaman läpi samalle M10-valtatielle (13 km); Lomkkan pohjoispuolella H223 jatkaa Nevan äärelle Pellaan, jossa liittyy Nevan eteläpuolta H135-paikallistiehen.
Ninna-ji

Ninna-ji () on shingon-buddhalainen temppeli Japanissa Kioton länsiosassa Ukyō-kun alueella. Sen perusti alun perin palatsiksi keisari Kōkō vuonna 886, ja hänen kuoltuaan rakennustyöt saatti päätökseen keisari Uda vuonna 888. Uda asettui alueelle astuttuaan valtaistuimelta, ja se tunnettiinkin sittemmin "Omuron palatsina" ("Omuro gosho") Omuron alueen mukaan. Myöhemmin palatsista tehtiin buddhalainen temppeli. Ninna-jistä tuli Kioton ensimmäinen "monzeki"-temppeli, jonka apotti oli keisarillisesta perheestä.
Aikoinaan Ninna-jillä oli laajat maa-alueet ja kuusikymmentä alatemppeliä. Temppeli paloi Ōnin-sotien aikana 1400-luvun loppupuolella, mutta sen rakensivat osittain uudelleen Tokugawat ja keisari Go-Mizuno'o 1630-luvulla. Uudelleenrakennuksen aikaisia rakennuksia ovat viisikerroksinen pagoda, "Kondō" (päähalli) ja "Mieidō" (perustajan halli), jotka olivat alun perin palatsin keskeisimmät rakennukset, sekä temppelin alueen lounaisosassa sijaitseva alkuperäisen palatsin paikalle rakennettu "Omuro gosho". 
Temppelin pohjoispuolelle on rakennettu miniatyyrikoossa Shikokun 88 temppelin pyhiinvaellus kunnioittamaan saarella syntynyttä Kūkaita. Reitti valmistui alun perin vuonna 1832. 
Ninna-ji otettiin yhdessä Kioton muiden kulttuuriaarteiden kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1994.
Maloninitriili

Maloninitriili on orgaaninen yhdiste (nitriili), joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä kiteistä ainetta tai valkoista jauhetta. Sen kemiallinen kaava on C3H2N2 ja rakennekaava on CNCH2CN. Maloninitriilista käytetään myös nimityksiä "propaanidinitriili", "malonihappodinitriili", "syanoasetonitriili" ja "metyleenidinitriili".
Maloninitriilin moolimassa on 66,1 g/mol, sulamispiste 30–34 °C, kiehumispiste 218–220 °C, tiheys 1,19 g/cm3, liukoisuus veteen 20 °C lämpötilassa 13,3 g/100 ml, leimahduspiste 112 °C, ja CAS-numero 109-77-3. 
Maloninitriiliä valmistetaan asetonitriilin ja vetysyanidin reaktiolla 700 °C:n lämpötilassa. Myös syanoasetamidi ja fosforipentakloridin reaktiota on käytetty. Yhdistettä käytetään lajasti muun muassa lääkeaineiden, väriaineiden ja maatalouskemikaalien valmistuksessa. Sitä käytetään lisäksi kullan metallurgiassa. 
Katso myös sukkinonitriili eli butaanidinitriili.
Ympäristö- ja terveysvaikutukset.
Lyhytaikainen altistus ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä.
Suomen Sosialidemokraattinen Sanomalehtimiesliitto

Suomen Sosialidemokraattinen Sanomalehtimiesliitto (SSSL) on vuonna 1907 Tampereella perustettu Suomen vanhin edelleen toimiva toimittajien ammatillis-aatteellinen etujärjestö. Nimensä mukaisesti se yhdistää mediassa ja viestinnässä työskenteleviä sosiaalidemokraattiset periaatteet hyväksyviä henkilöitä.
Liiton jäsenistö työskentelee pääasiassa ammattiyhdistyslehdissä, työväenlehtitaloissa ja sähköisessä mediassa. Sen puheenjohtaja on Jukka Halonen. Jäseniä liitossa oli vuoden 2022 alussa 241.
Liitto julkaisee vuosittain toimittaja Ano Airiston käyttämän nimimerkin mukaan nimettyä Mustemaalari-nimistä vuosikirjaa ja jakaa joka toinen vuosi pidettävässä liittokokouksessaan Mustemaalari-palkinnon, joka myönnetään viestinnän piirissä saavutetuista ansioista.
SSSL on SAK:n jäsen. Sillä on läheiset suhteet SDP:n kanssa. Alan työehtosopimukset neuvottelee Suomen Journalistiliitto.
Aperitiivi

Aperitiivi (, ’avata’) on ennen ateriaa nautittava alkoholijuoma, jonka ajatellaan lisäävän ruokahalua. Aperitiivin kera nautitaan joskus pieniä alkupaloja, kuten keksejä, pähkinöitä tai oliiveja. Joskus kilistellään laseja eli skoolataan.
Aperitiivit ovat yleisiä monissa Välimeren ruokakulttuureissa, etenkin Ranskassa ja Espanjassa. Muualle maailmaan aperitiivikulttuuri levisi näiden maiden siirtomaavallan myötä. Aperitiiveja nautitaan usein myös esimerkiksi Italiassa, Kreikassa, Portugalissa, Välimeren itärannikolla ja latinalaisessa Amerikassa. Eri maissa ja niiden eri alueilla aperitiiveina suositaan eri juomia.
Yleisiä aperitiivina nautittavia alkoholijuomia ovat kuivat ja jäähdytetyt valkoviinit, kuten Chablis, Chardonnay, Bordeaux, Sauvignon Blanc, Riesling, samppanja ja konjakki. Muitakin kuohuviinejä, kuten cavaa ja proseccoa, sekä roseeviinejä voidaan nauttia aperitiivina. Lisäksi väkevät viinit, kuten madeira, portviini ja kuiva sherry ovat yleisiä.
Viinipohjaisista juomasekoituksista aperitiivina suosittuja ovat esimerkiksi portugalilainen portonic, jossa on portviiniä ja tonic-vettä sekä sitruunaviipale. Mimosassa on samppanjaa ja appelsiinimehua. Vermutti on eri tavoin maustettu väkevä viini. Ranskassa eräs suosittu aperitiivi on Dubonnet.
Likööreistä suosittuja aperitiiveja ovat etenkin anispohjaiset liköörit. Cocktaileista suosittuja aperitiiveja ovat etenkin ne, joissa on katkeroa, Camparia, giniä tai vermuttia.
Jokerimerkki

Jokerimerkki tai korvausmerkki () on tietojenkäsittelytieteessä käytetty erikoismerkki, joka voi vastata mitä tahansa merkkiä tai merkkejä. Jokerimerkkejä voidaan hyödyntää esimerkiksi tiedonhaussa, kun halutaan löytää tietyn sanan kaikki esiintymät taivutusmuodosta riippumatta.
Minkä tahansa yksittäisen merkin korvaavana jokerimerkkinä toimii usein kysymysmerkki (?) tai säännöllisten lausekkeiden toteutuksissa piste (.). Asteriski (*) puolestaan toimii usein rajattomana jokerimerkkinä, joka voi vastata nollaa, yhtä tai useaa merkkiä.
DC-yhdistys

DC-yhdistys ry. on vuonna 1988 perustettu Suomen ainoaa lentokuntoista DC-3-lentokonetta (OH-LCH) operoiva helsinkiläinen yhdistys.
Yhdistys perustettiin operoimaan kahta DC-3 -konetta (OH-LCD, OH-LCH), jotka yksityisistä suomalaisista ilmailuharrastajista koostuvan ryhmän perustama Airveteran Oy oli ostanut Ilmavoimilta 15. tammikuuta 1986. Koneiden yksityisellä omistusjärjestelyllä haluttiin varmistaa se, että tärkeä osa suomalaista ilmailuhistoriaa varmasti pystyy Suomessa, eikä myöhemmin niitä operoimaan perustetulla yhdistyksellä ei ole omistusoikeutta koneisiin.
Ilmailulainsäädännön asettamien rajoitusten vuoksi ainoastaan ennen lentopäivää yhdistykseen liittyneillä jäsenillä on mahdollisuus osallistua yhdistyksen järjestämille omakustanteisille jäsenlennoille. Lentoja järjestetään kesäkaudella niin lyhyinä paikallislentoina (lähtö ja paluu samalle lentokentälle), kuin pidempinä lentoina eri kohteisiin kotimaahan ja ulkomaille.
Yhdistyksen aktiivijäsenistö koostuu suurelta osin konetyypin kanssa työelämässään tekemisissä olleista lentäjistä ja mekaanikoista keski-iän ollessa reilusti eläkeiän yläpuolella. Aktiivijäsenten joukkoon mahtuu muunkinlaisia henkilöitä, eikä kaikilla ole taustallaan ilmailuammattia tai aikaisempaa ilmailuosaamista.
Vuonna 2003 DC-yhdistys toimi yhteistyössä Malmin lentoaseman ystävät ry:n kanssa Malmin lentoaseman 65-vuotisjuhlien yhteydessä ja kutsui tapahtumaan muita lähialueiden lentäviä "kolmosia" Norjasta ja Ruotsista (2 kpl). Yhdistys pitää melko tiiviisti yhteyttä muiden maiden vastaaviin yhdistyksiin ja kesällä 2006 yksi DC-yhdistyksen jäsenlennoista suuntautui DC-3 Fly-in:iin Alankomaihin, Lelystadin lentokentälle, jossa eri maiden harrastajat tapasivat toisiaan.
Kesän 2025 lentokauden aikana lentoja oli suunniteltu tehtävän mm. Kauhavalle, Helsinki-Vantaalle, Turkuun, Kuopioon, Maarianhaminaan, Lappeenrantaan, Nummelaan, Räyskälään, Hyvinkäälle, sekä Liettuan Kaunasiin.
Korean verenvuotokuume

Korean verenvuotokuume, joka nykyään tunnetaan nimellä HFRS (), on hantaviruksen aiheuttama verenvuotokuume. Se on saanut nimensä Hantaa-nimiseltä paikkakunnalta Koreasta, jossa sitä on tavattu ensimmäisen kerran. Kuolleisuus Korean verenvuotokuumeeseen on 3–7 %. Sen levittäjänä toimii pienikokoinen peltohiiri. Hantavirus kuuluu bunyavirusten heimoon. Hantaviruksia tunnetaan nykyään toista kymmentä. Hantavirukset tarttuvat jyrsijöiden ulosteista ja muista eritteistä ihmiseen.
Suomessa esiintyy samaan virusryhmään kuuluvaa myyräkuumetta, jonka aiheuttaa kuitenkin Puumala-virus ja joka on huomattavasti lievempi sairaus.
Stadion Feijenoord

Stadion Feijenoord, lempinimeltään De Kuip () on jalkapallostadion Rotterdamissa, Alankomaissa. Stadion valmistui vuonna 1937 ja sen tämänhetkinen kapasiteetti on 51 480 katsojaa, jotka kaikki pääsevät katetuille istumapaikoille.
Stadion saa nimensä kaupunginosasta, jossa se sijaitsee (Feijenoord), sekä jalkapalloseuran (Feyenoord) nimestä. Stadionista käytetään kuitenkin usein lempinimeä De Kuip. Stadion Feijenoordin katsojakapasiteetti oli sen valmistuessa 64 000, ja katsojaennätys on 69 000 vuodelta 1949. Stadion Feijenoord toimii siis rotterdamilaisen jalkapalloseuran Feyenoordin kotistadionina. Se on myös yksi Alankomaiden maajoukkueen kotistadioneista, ja on isännöinyt yli 150 kansainvälistä ottelua. Stadionilla on pelattu myös ennätykselliset 10 eurocup-finaalia, viimeksi vuonna 2002, jolloin kotikaupungin Feyenoord voitti Borussia Dortmundin maalein 3–2. Stadion Feijenoordilla pelattiin myös vuoden 2000 jalkapallon EM-kilpailuja, muun muassa puolivälieräottelu Alankomaat–Jugoslavia sekä loppuottelu Ranska–Italia, jonka ensin mainittu voitti jatkoajalla maalein 2–1.
1930-luvulla Feyenoordin silloinen presidentti Leen van Zandvliet sai idean, että tulee rakentaa uusi, modernimpi stadion. Tavoitteena oli rakentaa stadionin katsomoista kaksikerroksisia. Tuohon aikaan kaksikerroksisia katsomoita oli muun muassa Lontoon Highburyllä sekä New Yorkin Yankee Stadiumilla. Stadionin valmistuttua se oli maailman modernein ja toimi myöhemmin mallina muille kuuluisille jalkapallostadioneille, muun muassa Barcelonassa sijaitsevalle Camp Noulle.
Stadion Feijenoordille asennettiin kenttävalaistus vuonna 1958, mutta isompi uudistus tapahtui vuonna 1994. Tuolloin kaikki katsomot katettiin teräksisellä katteella (tästä lempinimi "amme") ja stadionin yhteyteen rakennettiin lisärakennus Feyenoordin käyttöön. Tuossa rakennuksessa toimii myös seuran museo sekä ravintola ja fanikauppa.
Dead or Alive 4

Dead or Alive 4 on Team Ninjan kehittämä ja Tecmon vuonna 2005 Xbox 360:lle julkaisema tappelupeli, joka on osa "Dead or Alive" -pelisarjaa. Peli sisältää 22 pelattavaa hahmoa ja monia interaktiivisia taisteluareenoita.
Pelimuodot.
Story.
Storyssa (tarina) pelaaja saa valita hahmon ja mennä läpi hahmon omaa tarinaa. Pelaaja joutuu menemään kahdeksan tasoa pelaten tietokonetta vastaan. Pelaajan päästessä tarinan läpi hän saa videon, joka kertoo hahmosta. Pelaaja voi katsoa videon pelivalikon Movie Theater -osiossa (videoiden katselutila). Tarinan jälkeen pelaaja voi saada uusia hahmoja peliin tai uusia asuja hahmoille.
Time Attack.
Time Attackissä (aikahyökkäys) taistellaan aikaa ja tietokonetta vastaan. Pelaaja voi valita joko singlen (yksin) tai tagin (parin kanssa). Yksi Time Attack koostuu yksin pelatessa kahdeksasta tasosta ja parin kanssa viidestä tasosta. Time Attackin jälkeen tulee tulosruutu. Pistemäärän ollessa tarpeeksi hyvä pelaaja voi sijoittua tulosruudulle. Pelaaja voi saada Time Attackistä uusia hahmoja, asuja ja jopa salaperäisen Tengun mukaan joukkoon.
Versus.
Versusta (valinnainen tila) on mahdollista pelata kaksinpelinä tai yksinpelinä tekoälyä vastaan.
Survival.
Survivalissa (eloonjääminen) taistellaan tekoälyä vastaa areenalla. Pelaaja voi valita joko singlen (yksin) tai tagin (parin kanssa). Pisteitä saa tekoälyvihollisen voittamisesta ja areenalta kerättävistä esineistä. Voiton jälkeen ruudun vasempaan alareunaan ilmaantuu merkki. Pelaajan saadessa viisi voittoa merkki muuttuu erilaiseksi. Kymmenen voiton jälkeen pelaaja saa uuden merkin. Tekoälyn voittaessa pelaajan ilmaantuu tulostaulukko, johon on mahdollista päästä pistemäärän ollessa tarpeeksi suuri. 
Team Battle.
Team Battlessa (ryhmätaistelu) pelaaja valitsee 1-7 hengen joukkueen. Pelimuotoa on mahdollista pelata joko kaksinpelinä tai tekoälyä vastaan. Pelaajan voittaessa vasempaan alareunaan ilmaantuu merkki.
Sparring.
Sparringissa (harjoittelu) pelaaja harjoittelee hahmojen liikkeitä ja iskuja.
Quedlinburg

Quedlinburg on kaupunki Saksi-Anhaltin osavaltiossa, Saksan keskiosassa. Se sijaitsee hieman pohjoiseen Harzvuoristosta, Bodejoen varrella, Magdeburgista lounaaseen. Kaupungissa on arviolta 24 555 asukasta (vuonna 2015) ja sen pinta-ala on 120,44 neliökilometriä.
Quedlinburg mainitaan ensimmäisen kerran historiallisissa lähteissä vuonna 922, kuningas Henrik I Linnustajan allekirjoittamassa asiakirjassa. Quedlinburgin kaupunkikehityksen katsotaan alkaneen vuonna 994, kun se vastaanotti kauppa- ja rahanlyöntioikeudet keisari Otto III:lta. Vuosina 1426–1477 Quedlinburg oli myös osa Hansaliittoa.
Vuodesta 1994 lähtien Quedlinburgin historiallinen vanhakaupunki ja linnavuori ovat olleet listattuna Unescon maailmanperintöluettelossa. Vuonna 2001 kaupunkiin avattiin myös Saksan Unescon maailmanperintökohteiden liiton päämaja.
Graham Rix

Graham Rix (s. 23. lokakuuta 1957) on englantilainen jalkapallovalmentaja ja entinen laituri. Hän toimii valmentajana Glenn Hoddlen akatemiassa Espanjassa.
Peliura.
Graham Rixin jalkapalloura alkoi lontoolaisessa Arsenalissa 1974. Hän teki debyyttinsä kolmisen vuotta myöhemmin Leicester Cityä vastaan huhtikuussa 1977. Rix teki ottelun avausmaalin ja päävalmentaja Terry Neill nosti Rixin heti avauskokoonpanoon. Rix oli joukkueensa avainhahmoja yhdessä Liam Bradyn kanssa kun Arsenal eteni FA Cupin finaaliin 1978, 1979 ja 1980. Arsenal onnistui voittamaan vain vuoden 1979 finaalin, kun Manchester United kaatui finaalissa 3–2.
Kaudella 1979–1980 Arsenal eteni Cup-voittajien cupin loppuotteluun Valenciaa vastaan. Rix oli ottelun antisankari epäonnistumalla rangaistuspotkukilpailussa. Arsenal hävisi näin ollen ottelun. Rix oli vähällä jättää seuran jo kesällä 1980 kun Liam Brady siirtyi Juventukseen, mutta Rix kuitenkin jäi ja nousi seuran kapteeniksi 1983.
Akillesvaiva pilasi Rixin pelit 1980-luvun puolivälissä ja hän putosi pois avauskokoonpanosta. Rix haki uutta nostetta uralleen pelaamalla lainalla Brentfordissa kauden 1987–1988. Rix ennätti pelata Arsenalissa 464 ottelua ennen lähtöään 1988. Rix siirtyi ensin ranskalaiseen SM Caeniin ja sieltä 1991 Le Havreen. Rix pelasi vielä kauden 1992–1993 skotlantilaisessa Dundeessa ennen peliuransa päättämistä.
Valmennusura.
Rix aloitti kesällä 1993 entisen seuransa Arsenalin paikallisvastustaja Chelsean nuorisojoukkueen valmentajana. Loukkaantumisista kärsinyt Chelsea peluutti Rixiä toukokuussa 1995 Valioliigaottelussa Arsenalia vastaan.
1996 Rix siirtyi Chelsean uuden päävalmentajan Ruud Gullitin apulaisvalmentajaksi ja jatkoi tehtävässä myös Gianluca Viallin tultua päävalmentajaksi 1998.
Maaliskuussa 1999 Rix joutui kuudeksi kuukaudeksi vankilaan harrastettuaan seksiä 15-vuotiaan tytön kanssa. Rix palasi vankeustuomionsa jälkeen Chelseaan apulaisvalmentajaksi. Rix juhli FA Cupin voittoa 2000, minkä jälkeen hän lähti Viallin tavoin seurasta.
Rixin ensimmäinen pesti päävalmentajana alkoi 2001 Portstmouthissa. Pesti jäi kuitenkin lyhyeksi kun hän sai potkut maaliskuussa 2002. Vuonna 2004 Rix valmensi puolisen vuotta Oxford Unitedia. Rixin johdolla seura oli lähellä nousua kolmosdivisioonasta 2003–2004, mutta kehno loppukausi pudotti seuran yhdeksänneksi ja pois nousijoiden paikoilta. Rix sai potkut seurasta kauden 2004–2005 alettua kehnosti.
Marraskuussa 2005 Rix nimitettiin skottiseura Heart of Midlothianin päävalmentajaksi. Rix hoiti liettuanvenäläisen liikemiehen Vladimir Romanovin omistamassa seurassa vain valmennustehtäviä, sillä pelaajamarkkinoiden hoitaminen oli director of footballin harteilla. Helmikuussa 2006 Rix kertoi olevansa pettynyt siihen, että omistaja Vladimir Romanov ja puheenjohtaja Roman Romanov sekaantuivat hänen työhönsä. Rix sai potkut maaliskuussa. 
Vuodesta 2008 lähtien Rix on valmentanut Glenn Hoddlen akatemiassa Espanjassa.
Ferrari F399

Ferrari F399 oli Rory Byrnen suunnittelema auto, jolla Ferrari-talli kilpaili Formula 1 -kaudella 1999. Autoa ajoivat Michael Schumacher, Eddie Irvine ja Schumacherin sijaisena ajanut Mika Salo.
Ferrari onnistui voittamaan autolla ensimmäisen valmistajien mestaruuden sitten kauden 1983. Kuljettajien mestaruus jäi saavuttamatta, mihin vaikutti muun muassa Schumacherin loukkaantuminen Silverstonessa.
Rein–Ruhr

Rein-Ruhr on usean metropolialueen muodostama konurbaatio Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa Saksassa. Alueella asuu 10–12 miljoonaa ihmistä. Alueeseen kuuluu Ruhrin alue sekä mm. Düsseldorfin, Wuppertalin ja Kölnin kaupunkialueet. Rein-Ruhrin suurkaupunkialue onkin yksi Euroopan keskeisimmistä taloudellisista alueista.
Alue on nimetty kahden taloudellisestikin merkittävän joen, Reinin ja sen sivujoen Ruhrin mukaan.
Yli 500 000 asukkaan kaupungit.
Reinin laakso.
Köln, Düsseldorf
Yli 100 000 asukkaan kaupungit.
Ruhrin alue (Westfalian part).
Bochum, Bottrop, Gelsenkirchen, Hagen, Hamm, Herne, Iserlohn, Recklinghausen, Witten, Moers, Mülheim an der Ruhr, Oberhausen
Bergisches Land.
Bergisch Gladbach, Remscheid, Solingen, Wuppertal
Reinin laakso.
Bonn, Krefeld, Leverkusen, Mönchengladbach, Neuss
Lapatossu ja Vinski Olympia-kuumeessa

Lapatossu ja Vinski Olympia-kuumeessa on Yrjö Nortan ohjaama vuonna 1939 ensi-iltansa saanut suomalainen mustavalkoelokuva. 
"Lapatossu ja Vinski Olympia-kuumeessa" on toinen Lapatossu-elokuva. Sysäyksen elokuvan teolle antoivat olympialaiset, jotka oli määrä pitää Helsingissä vuonna 1940. Kisat kuitenkin peruttiin sodan vuoksi. Elokuva oli Nortan ensimmäinen itsenäinen ohjaus yhdentoista Särkän kanssa tehdyn yhteistyöelokuvan jälkeen. Nimimerkki Valentin teki käsikirjoituksen jo keväällä 1938. Katsojamäärät jäivät vuoden keskitasoon. Elokuva kuvattiin Myllykoskella.
Arviot.
Aikalaisarviossaan Salama Simonen ("Uusi Suomi") kertoi, että käsikirjoitus olisi alkujaan tarkoittanut hiljaista rauhallista kansankomediaa, jollaisessa Lapatossu olisi ollut paremmin omiaan, mutta välikäsien kautta kulkenut käsikirjoitus oli sitten tuottanut tulokseksi farssin. Samasta asiasta huomautti myös Toini Aaltonen ("Suomen Sosialidemokraatti"). Aku Korhonen sai kuitenkin yksimielistä kiitosta.
Myöhemmässä arviossa elokuvaa on luonnehdittu hölmöläisfarssiksi, jossa päähenkilöiden urheilumenestys perustuu huijaukseen. Kisaaja (Aku Korhonen) ja hänen adjutanttinsa (Kaarlo Kartio) ovat kuitenkin vekkuleita parhaasta päästä.
Randstad

Randstad on useiden kaupunkialueiden muodostama konurbaatio ja megapoli Alankomaiden länsiosassa. Alueeseen kuuluvat esimerkiksi Amsterdam, Rotterdam, Haag ja Utrecht. Alueella asuu laskutavasta riippuen 7,5–10 miljoonaa ihmistä eli suunnilleen puolet Alankomaiden väestöstä. Se kuuluu Euroopan suurimpiin kaupunkikeskittymiin.
Punakämmekkä

Punakämmekkä eli suopunakämmekkä ("Dactylorhiza incarnata" subsp. "incarnata", myös "Orchis incarnata" ja "Dactylorchis incarnata") on Pohjois-Euroopassa ja Venäjällä tavattava liuskakämmekkä. Se kuuluu kämmekkäkasveihin. Suomessa lajia tavataan koko maassa, ja se on rauhoitettu Oulun läänin eteläpuolella.
Ulkonäkö ja koko.
Punakämmekän kämmenen muotoisista, liuskaisista versojuurimukuloista kasvaa esiin 25–50 cm korkea tanakka ja paksuvartinen kukinto. Lehdet ovat lähes pystyjä, köliselkäisiä, 5–9 kertaa leveytensä pituisia ja tasaisesti kärkeä kohti kapenevia. Lehdet ovat täplättömiä tai yläpinnan kärkiosiltaan purppuranruskeatäpläisiä. Varren ylin lehti ylettyy kukinnon tasalle. Kukinto on tiheähkö, pitkä ja runsaskukkainen tähkä. Kukat ovat pienehköjä, purppuranpunaisia tai joskus vaaleanpunaisia. Yksittäisen kukan huulen sivut ovat usein kääntyneet taaksepäin, kukkavartta kohti. Huuli on 7–9 mm leveä, kärjestään vain heikosti tai ei lainkaan kolmiliuskainen. Punakämmekkä kukkii kesä-heinäkuussa.
Täplälehtiset punakämmekät muistuttavat lähinnä verikämmekkää ("D. incarnata" subsp. "cruenta") sekä selvästi heiveröisempää lapinkämmekkää ("D. lapponica"). Erityisesti Ahvenanmaalla punakämmekkäkasvustoista löytyy myös yksilöitä, joilla on punaruskeita täpliä lehtien molemmilla pinnoilla. Tähän tapaan täplikkäät punakämmekät luetaan muunnokseen "D. incarnata" subsp. "incarnata" var. "hyphaematodes". Muunnos muistuttaa läheisesti verikämmekkää.
Punakämmekän pölyttäjinä toimivat pääasiassa kimalaiset. Kukissa ei kuitenkaan ole mettä.
Levinneisyys.
Punakämmekkä on lajina melko heikosti tunnettu, ja joidenkin alalajien ja muunnosten erottaminen punakämmekästä ei ole helppoa. Lajia tavataan Euroopassa pääasiassa Norjassa, Ruotsissa, Suomessa, Baltian maissa, Irlannissa ja Alppien alueilla. Lisäksi lajin levinneisyysalue ulottunee pitkälle läpi Keski-Venäjän aina Kaukoitään saakka. Suomessa punakämmekkää tavataan satunnaisesti koko maasta, mutta Ahvenanmaata lukuun ottamatta se on suurimmassa osassa Etelä-Suomea varsin harvinainen. Oulun ja Lapin lääneissä laji on yleisempi pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta.
Elinympäristö.
Punakämmekkä on ravinteisten soiden ja kosteiden niittyjen kasvi. Laji on varsinkin Etelä- ja Keski-Suomessa suuresti harvinaistunut soiden ojitusten takia.
Ajattelija (taideteos)

Ajattelija () on Auguste Rodinin tunnetuimpia pronssiveistoksia. Se kuvaa miestä, joka on syventyneenä ajatuksiinsa käyden voimakasta sisäistä kamppailua. Veistosta käytetään usein kuvaamaan filosofiaa. "Ajattelija" oli osa "Helvetin portti" -veistosryhmää.
Teos.
Veistoksen alkuperäinen nimi oli "Runoilija". Se oli osa pariisilaisen Musée des Arts Décoratifsin toimeksiantoa. Museo antoi Rodinille tehtäväksi valmistaa monumentaalinen teos museon ovelle. Rodin ideoi teoksen Danten "Jumalaisen näytelmän" pohjalta ja teki pieniä savimalleja, jotka esittivät joitakin teoksen päähenkilöistä. Museota ei kuitenkaan rakennettu, eikä "Helvetin portti" -veistosryhmää valattu Rodinin elinaikana.
Museosuunnitelman kaaduttua Rodin jatkoi työskentelyä "Helvetin portin" monien hahmojen kanssa. Hän nimesi "Runoilijan" uudelleen "Ajattelijaksi", joka esiteltiin ensimmäisen kerran 1888. Siitä tehtiin suurempi pronssinen valos 1900-luvun alussa. Joidenkin mukaan "Runoilijan" oli alkujaan tarkoitus esittää Dantea, mutta toisaalta Dantea on yleensä esitetty hoikkana, kun Rodinin viestos puolestaan kuvaa lihaksikasta miestä. Alkuperäisissä kipsivaloksissa "Runoilija" oli kuitenkin sijoitettu oven yläpuolen tympanoniin.
Ensimmäinen suurikokoinen valos valmistui vuonna 1902. Se kuitenkin esiteltiin yleisölle vasta vuonna 1904. Siitä tuli Pariisin kaupungin omaisuutta, ja se sijoitettiin Panthéonin edustalle vuonna 1906. Vuonna 1922 se siirrettiin kuitenkin Hôtel Bironiin, joka muutettiin Rodin-museoksi.
Teoksesta tuli mahdollisesti Rodinin tunnetuin teos, koska se on ikoninen älyllisen toiminnan kuvaus. Vastaavasti sitä on käytetty usein satiireissa, mikä sai alkunsa jo Rodinin elinaikana. Esimerkiksi Armand Hammer kertoi, että tavatessaan Leninin vuonna 1922 hän antoi tälle pienen patsaan, joka esitti simpanssia samassa asennossa kuin "Ajattelija". Tämä kuvasi Hammerin mukaan Leninin darwinistista ajattelua.
Valokset.
"Ajattelijasta" on olemassa yli kaksikymmentä eri kokoista valosta museoissa eri puolilla maailmaa. Näistä mainittavimpia ovat:
Iserlohn

Iserlohn on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa Saksassa. Kaupunign pinta-ala on 125,49 km², ja sen väkiluku oli 92 540 vuoden 2022 lopussa. Kaupunki on osa Rein-Ruhrin kaupunkikeskittymää.
Lou Macari

Luigi "Lou" Macari (s. 7. kesäkuuta 1949 Edinburgh) on skotlantilainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja.
Macari työskentelee nykyisin TV:ssä ja omistaa manchesteriläisen take away -ravintolan.
Peliura.
Macari aloitti peliuransa Celticissä 1966 josta siirtyi 1973 Manchester Unitediin. Macari pelasi Manchesterissä aina vuoteen 1984 saakka esiintyen 404 ottelussa tehden 97 maalia. Skotlannin jalkapallomaajoukkueessa Macari pelasi 24 ottelua vuosina 1972–1978.
Ura valmentajana.
Peliuransa jälkeen Macari siirtyi valmentajaksi. Hän aloitti 1984 Swindon Townin päävalmentajana. Macarin johdolla Swindon voitti nelosdivisioonan 1986 ja kolmosdivisioonan pudotuspelit 1987 ja nousi kakkosdivisioonaan.
Macari lähti Swindonista West Hamiin 1990 ja sieltä 1991 Birmingham Cityyn kautta Stoke Cityyn. Macari voitti kakkosdivisioonan Stokessa 1993 jonka jälkeen hän siirtyi Skotlantiin Celticin päävalmentajaksi. Pesti glasgowlaisseurassa jäi lyhyeksi ja 1994 Macari palasi Stoken päävalmentajaksi. Hän lähti seurasta 1997 ja kolmen vuoden tauon jälkeen palasi 2000 valmentajaksi Huddersfield Towniin.
Vuonna 2002 Macari jätti Huddersfieldin.
Hilversum

Hilversum on kaupunki Pohjois-Hollannin provinssissa Alankomaissa. Kaupungin pinta-ala on 46 km² ja väkiluku on 88 000 asukasta (2016). Kaupungin lähellä on runsaasti metsiä, järviä ja pieniä kyliä. Kaupunki on osa Randstadin kaupunkikeskittymää.
Maantiede.
Hilversum sijaitsee 30 km Amsterdamista kaakkoon, 25 km Utrechtistä pohjoiseen.
Hilversumissa on 3 rautatieasemaa: Hilversum, Hilversum Noord ja Hilversum Sportpark.
Kaupungissa on kolme satamaa, lentokenttä ja kaksi sotilastukikohtaa.
Hilversum tunnetaan Alankomaiden yleisradioyhtiöiden (NPO, Nederlandse Publieke Omroep) kotipaikkana.
Historiaa.
Hilversumin alueella on merkkejä asutuksesta pronssikaudelta asti.
Toisen maailmansodan aikana kaupunki oli saksalaisten maavoimien (Wehrmacht) tukikohta. Saksalaiset rakensivat sinne suuria bunkkereita.
Vuoden 1958 Eurovision laulukilpailu järjestettiin Hilversumissa. Vuoden 2020 laulukilpailun (joka peruttiin Koronaviruspandemian takia) korvannut tapahtuma järjestettiin myös Hilversumissa.
Poliittinen Leefbaar-liike alkoi Hilversumista vuonna 1993.
Hilversumissa tapahtui suositun, mutta kiistellyn poliitikon, Pim Fortuynin murha vuonna 2002.
Paikallishallitus.
Hilversumin paikallishallitus vuonna 2006 koostui 37 paikasta:
Pohjoinen rintama

Pohjoinen rintama oli Neuvostoliiton puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka perustettiin 24. kesäkuuta 1941 Leningradin sotilaspiiristä. Se jaettiin 26. elokuuta Karjalan ja Leningradin rintamiksi. Rintaman komentajana toimi kenraaliluutnantti Markian Popov.
Pohjoinen rintama perustettiin pian jatkosodan syttymisen jälkeen, ja sen tehtävänä oli puolustaa Suomenlahden ja Jäämeren välistä aluetta. Heinäkuun alussa Pohjoisen rintamaan kuuluivat seuraavat armeijat:
Rintamaan kuului 14 divisioonaa eli siis noin 203 000 miestä. Venäläisiä vastassa oli 23 suomalaista ja saksalaista divisioonaa eli noin 360 000 miestä. Pohjoinen rintama ei kyennyt torjumaan hyökkääjiä, joten se sai paljon vahvistuksia, ja lopulta se jaettiin Leningradin ja Karjalan rintamiin.
Keltalehdokki

Keltalehdokki ("Platanthera chlorantha", syn. "Platanthera montana", syn. "Platanthera bifolia" subsp. "chlorantha") on Euroopassa ja Lounais-Aasiassa kasvava kämmekkäkasvi. Suomessa laji on harvinainen ja rauhoitettu Ahvenanmaata lukuun ottamatta.
Ulkonäkö ja koko.
Keltalehdokki kasvaa 25–60 cm korkeaksi. Kasvin varsi on tanakka. Kasvulehtiä on tavallisesti vain kaksi kappaletta, jotka sijaitsevat vastakkain varren tyvellä. Ylempänä varressa kapeita ylälehtiä. Kasvulehdet ovat 6–18 cm pitkiä ja soikeita. Keltalehdokin kukinto on tähkä. Kellanvihreiden kukkien kannus on noin 2 cm pitkä. Kukan ponnenpuoliskot ovat ylhäältä lähekkäin, alempana kaukana toisistaan. Kukat ovat tuoksuttomia tai heikkotuoksuisia. Keltalehdokki kukkii heinäkuussa.
Keltalehdokki muistuttaa suuresti hennompikasvuista valkolehdokkia ("P. bifolia" subsp. "latiflora") ja erottuu tästä lähinnä kukan muodon perusteella. Lajit saattavat risteytyä keskenään.
Levinneisyys.
Keltalehdokin päälevinneisyysalue ulottuu Euroopan poikki Pyreneiltä ja Brittein saarilta Länsi-Venäjälle ja Kaukasukselle. Pohjoismaissa lajia tavataan Tanskassa, Etelä- ja Keski-Norjassa ja -Ruotsissa sekä Lounais-Suomessa. Runsaasti lajia tavataan Suomessa vain Ahvenanmaalla sekä paikoitellen rannikkoalueilla Uudeltamaalta Satakuntaan. 
Elinympäristö.
Keltalehdokki kasvaa rehevillä mailla, tyypillisesti lehdoissa ja lehtoniityillä. Laji on kalkinsuosija.
Keltalehdokin kukat houkuttelevat erityisesti yökkösiä.
Ääniä yössä

Ääniä Yössä on suomalaisen black metal -yhtyeen Hornan kuudes studioalbumi, joka äänitettiin kahdessa sessiossa vuonna 2004 ja julkaistiin syyskuussa 2006. Se on konseptialbumi, joka käsittelee mustan surman leviämistä Eurooppaan 1300-luvulla.
Albumi julkaistiin sekä normaalissa että rajoitetussa versiossa. Rajoitettu versio on A5-kokoinen digipack.
Violette Szabo

Violette Reine Elizabeth Bushell Szabo, o.s. "Bushell" (26. kesäkuuta 1921 Pariisi, Ranska – 5. helmikuuta 1945 Fürstenberg, Saksa) oli toisen maailmansodan aikainen ranskalainen salainen agentti.
Szabo myi hajuvesiä Lontoossa ennen kuin hän liittyi Erikoistehtäväosastoon (SOE) sen jälkeen kun hänen miehensä Etienne Szabo oli kuollut taistellessaan Vapaan Ranskan armeijan puolesta El Alameinin taistelussa.
Szabo pudotettiin Ranskaan kahdesti, toisen kerran kesäkuussa 1944, auttamaan vastarintaryhmää. Hän jäi kiinni 10. kesäkuuta 1944, ja hänet siirrettiin Limogesiin Sicherheitsdienstin säilöön. Häntä kuulusteltiin ja kidutettiin, kunnes hänet siirrettiin syyskuussa 1944 Ravensbrückin keskitysleirille. Szabo teloitettiin 5. helmikuuta 1945, ja hänen ruumiinsa poltettiin krematoriossa.
Dongguan

Dongguan () on perfektuuritason kaupunki Guangdongin maakunnassa Etelä-Kiinassa, maakunnan pääkaupungin Kantonin ja Shenzhenin välissä. Teollisuuskaupungin pinta-ala on 2 465 neliökilometriä ja väkiluku on 8,220 miljoonaa (2010).
Paikallistasolla kaupungilla ei ole varsinaista piirikuntatason jakoa, vaan se jakautuu neljään alipiiriin ja kaikkiaan 28 suurkuntaan, joiden Dongguanin "kaupunginosien" kokoluokka vaihteli vuonna 2010 välillä 60 000 – 700 000 asukasta.
Maantiede.
Kaupunki rajoittuu luoteessa Kantoniin (Guangzhou), idässä Huizhoun ja etelässä Shenzhenin kaupunkeihin. Lounaassa rajan muodostaa Helmijoen estuaari, jota kautta osa joen uomista laskee Etelä-Kiinan mereen.
Ilmasto.
Dongguanissa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan subtrooppinen kostea ilmasto. Kesät ovat kuumia ja sateisia, talvella on leutoa ja kuivaa. Vuoden keskilämpötila on noin 23 °C ja keskimääräinen sademäärä 1 780 millimetriä. Heinäkuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 29 °C. Viilein kuukausi on tammikuu, jolloin keskilämpötila on noin 14 °C. Sateisin kuukausi on elokuu, jolloin sataa keskimäärin noin 270 millimetriä. Joulukuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 28 millimetriä.
SS Princess

SS Princess oli Winnipegjärvellä Manitobassa Kanadassa vuosina 1881–1906 liikennöinyt siipiratashöyrylaiva. Se oli rakennettu Winnipegissä Jarvis &amp; Burridgen telakalla, ja sitä pidettiin Winnipegjärven ylpeytenä sekä aikansa hienoimpana sisävesimatkustaja-aluksena Pohjois-Amerikan länsiosissa. Aluksella oli 40 tilavaa matkustajahyttiä, ja se muistutti ulkonäöltään Mississippijoen siipirataslaivoja. Aluksen huippunopeus oli noin 25 kilometriä tunnissa. Aluksen ensimmäinen omistaja oli William Robinson, Northwest Navigation Companyn ja Dominion Fish Companyn johtaja.
Vuonna 1885 alus osallistui yhdessä höyrylaiva SS "Colvilen" kanssa Saskatchewanin kapinan osallistuneiden tuhannen sotilaan kuljettamiseen Grand Rapidsista Winnipegiin.
Pian vuoden 1885 jälkeen "Princessin" ulkonäköä muutettiin ja ylelliset matkustajahytit poistettiin, kun alus muutettiin rahtilaivaksi. Siipirattaat ja niitä käyttäneet höyrykoneet korvattiin uudella mäntähöyrykoneella sekä nelilapaisella potkurilla. Samalla aluksen runkoa jatkettiin 49-metriseksi. Alukselle jäi vain kuusi hyttiä, kapyysi ja pieni ruokasali. Muutostöiden jälkeen alusta käytettiin irtotavaran ja ratapölkkyjen kuljetukseen, ja usein se hinasi perässään proomua.
Aluksen ura päättyi syysmyrskyssä vuonna 1906. 24. elokuuta "Princess" lähti Spider Islandsin saarilta kohti Little George Islandia lastinaan 1 600 laatikollista kalaa. Aluksen lähtiessä sää oli hieno, mutta kuuden aikaan illalla järvellä alkoi puhaltaa voimakas koillistuuli. Kierrettyään Little George Islandin alus suuntasi kohti Berens Islandia, ja yltyvän myrskyn vuoksi miehistö kehotti aluksen päällikköä, John Hawesia, etsimään ankkuripaikkaa George Islandilta.
Lopulta myrskyn voimistuessa päällikkö Hawes käski kääntää aluksen ympäri ja antoi konekäskyn "täysillä eteen". Kesken käännöksen kahdeksanmetriset aallot repivät aluksen rungon kahteen osaan, ja kolme merimiestä jäi ansaan kannen alle. Matkustajat ja miehistö siirtyivät kahteen pieneen pelastusveneeseen. Päällikkö Hawes, laivan 17-vuotias hyttipalvelija Flora McDonald ja 20-vuotias kokki Yoba Johansson eivät ehtineet viimeiseen pelastusveneeseen, jonka myrsky repi laivan kyljeltä. Toinen pelastusveneistä selviytyi myrskyn läpi Berens Islandille, ja toinen laski rantaan Berens Riverin kylän lähellä, josta SS "City of Selkirk" pelasti eloonjääneet seuraavana päivänä.
Haaksirikossa menehtyi kuusi henkeä, ja vain kahden ruumiit löydettiin. Toinen löydetyistä oli päällikön, ja hänen yllään oli löydettäessä vain pelastusliivien siteet. Kaikki muu oli repeytynyt irti.
Valkolehdokki

Valkolehdokki ("Platanthera bifolia") on kämmekkäkasvi. Lajia tavataan hyvin laajalla alueella Euraasiassa. Suomessa valkolehdokki on nykyisin kokonaan rauhoitettu, aiemmin vain kaupustelulta suojattu. Se on rauhoitettu myös Ruotsissa.
Ulkonäkö ja koko.
Tanakkavartinen valkolehdokki kasvaa 25–50 cm korkeaksi. Varren tyvessä on kaksi vastapuikeaa tai soikeaa 6–18 cm pitkää lehteä. Varren yläosassa on 1–3 pientä, kapeaa ylälehteä. Kukinto on tiheähkö, tasapaksu, 5–20 cm pitkä tähkä. Kukat ovat valkoisia ja tuoksuvat erityisesti yöllä voimakkaasti. Kukan huuli on kapea ja ehyt ja kannus ohut, suippo ja 2,5–4 cm pitkä. Kukan ponnenpuoliskot ovat yhdensuuntaisia ja lähekkäin. Valkolehdokki kukkii kesä-heinäkuussa.
Yöaikaan hyvin näkyvän ja voimakastuoksuisen kukinnon pölyttäjinä toimivat pääasiassa yöperhoset, ennen kaikkea kiitäjät.
Valkolehdokilla on kaksi alalajia: etelänvalkolehdokki (ssp. "bifolia") ja pohjanvalkolehdokki (ssp. "latiflora"), johon kuuluvat kaikki Suomessa tavattavat valkolehdokit.
Valkolehdokki muistuttaa suuresti keltalehdokkia ("P. chlorantha") ja erottuu tästä lähinnä kukan muodon perusteella. Lajien yhteisillä kasvupaikoilla lajit myös risteytyvät. Suomessa risteymiä tunnetaan Ahvenanmaalta.
Levinneisyys.
Valkolehdokkia tavataan koko lähes koko Euroopassa ja Keski-Aasiassa aina Kiinaan saakka. Lajia kasvaa myös Pohjois-Afrikassa Algeriassa ja Tunisiassa. Suomessa valkolehdokkia tavataan paikoitellen koko maasta pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Laji on kuitenkin suuresti taantunut 1900-luvun loppupuolella.
Elinympäristö.
Valkolehdokki ei ole kovin vaatelias laji elinympäristönsä suhteen. Se viihtyy lehdoissa, rehevissä kangasmetsissä, harjulehdoissa, lehtomaisissa metsissä, letto- ja lehtokorvissa sekä kosteilla niityillä ja metsäaukeilla.
Kansanperinne.
Valkolehdokkiin liittyy Suomessa monia uskomuksia ja sitä on yleisesti pidetty pyhänä Kristuksen kukkana. Selityksiä tälle uskomukselle on useita eri puolilta Suomea. Vihdissä uskottiin, että Jeesuksen rukoillessa Getsemanessa enkelit lohduttivat häntä asettumalla yöllä avoinna olleisiin valkolehdokin kukkiin. Perniössä puolestaan kerrottiin valkolehdokin syntyneen pitkänäperjantaina Jeesuksen ristin juurella, johon oli pudonnut verta. Verestä nousi hyväntuoksuinen valkolehdokki. Kun kasvi kaivettiin maasta, sen juuren huomattiin muistuttavan kättä. Tästä valkolehdokki on saanut kansanomaisen suomenkielisen nimensä Jeesuksen kämmen.
Käyttö.
Valkolehdokki oli 1900-luvun alkupuoliskolla kaduilla ja toreilla yleinen myyntikasvi. Kasvin kaupustelu ja kerääminen myyntiä varten kiellettiin vuonna 1956, minkä jälkeen lajia ei ole kaupallisesti hyödynnetty.
Catfish Rising

Catfish Rising on Jethro Tullin vuonna 1991 julkaisema albumi. Se on yhtyeen ensimmäinen blues-vaikutteinen albumi sitten "This Was"-albumin. Myös soundi on aiempia levyjä riisutumpi ja kosketinsoittimia käytetään vähemmän. 
Kokoonpano.
Vierailevina muusikkoina:
Kristina Hautala

Kristina Hautala (s. 28. kesäkuuta 1948 Tukholma) on suomalainen iskelmälaulaja. Hautala oli 1960-luvun lopulla yksi Suomen suosituimmista naisartisteista.
Kristina Hautala asui nuoruutensa Tukholmassa. Hän muutti 1960-luvun puolivälissä Suomeen ja sai sen jälkeen levytyssopimuksen Scandia-levymerkille. Hautala levytti vuosina 1967–1970 Scandialle singlejä, joihin kuuluivat "En koskaan" (alun perin Dusty Springfieldin "You Don't Have to Say You Love Me") sekä Beatles-käännös "Rakkautta vain" ("All You Need Is Love"). Vuonna 1968 Hautala julkaisi yhdessä Lasse Mårtensonin kanssa albumin "Kristina &amp; Lasse", jota edelsi yhteinen Jukka Virtasen käsikirjoittama ja Esko Linnavallin trion säestämä ravintolashow Helsingin Adlonissa syksyllä 1967. Mårtensonin, Virtasen ja Linnavallin kanssa syntyi myös kappale ”Kielletyt käskyt”, jonka Hautala esitti Jörn Donnerin elokuvan "Mustaa valkoisella" (1968) tanssiravintolakohtauksessa.
Vuonna 1968 Hautala edusti Suomea Eurovision laulukilpailuissa Esko Linnavallin sävellyksellä "Kun kello käy". Kappale jäi jaetulle viimeiselle sijalle yhdellä pisteellä.
Vuonna 1972 Hautala lopetti laulamisen ja palasi Ruotsiin. Hän palasi laulajaksi vuonna 2003 ja teki Matti Viita-ahon sävellyksiä sisältäneen CD:n "Hetki tää". Levyn lauluista "Meren laineet" oli mukana tv-ohjelmassa "Levyraati" ja äänestettiin jakson suosituimmaksi kappaleeksi. 
Hautalan vanhemmasta tuotannosta on julkaistu cd-kokoelma "20 suosikkia - En koskaan" (F Records 1996).
Liuskakämmekät

Liuskakämmekät ("Dactylorhiza") on kämmekkäkasveihin kuuluva kasvisuku. Kaikki sen lajit ovat maassa kasvavia, ja useimmat kasvavat parhaiten kosteassa maassa.
Etymologia.
Nimi "Dactylorhiza" tulee kreikan sanoista δάκτυλος "daktylos" (sormi) ja ρίζα "rhiza" (juuri). Nimi juontaa juurensa suvun versojuurimukuloista, jotka muistuttavat pieniä ihmisen kämmeniä. Mukula toimii ravintovarastona. Liuskakämmekät luettiin aiemmin pallerokämmeköiden sukuun "Orchis". Suomenkielinen nimi on sinänsä erikoinen, että sana "kämmekkä" tulee jo kämmenen muodosta, eikä etuliitettä "liuska-" oikeastaan tarvittaisi. Kun suku erotettiin suvusta "Orchis", jäi nimi kämmekkä sen suvun käyttöön, mikä on ristiriitaista koska yhdelläkään "Orchis"-suvun lajilla ei ole kämmenen muotoisia juurimukuloita.
Levinneisyys.
Lajeja esiintyy kaikilla pohjoisen pallonpuoliskon lauhkeilla alueilla: Euroopassa Skandinaviasta Pohjois-Afrikkaan; niitä tavataan myös Madeiralla, Islannissa, läntisessä ja pohjoisessa Aasiassa, Himalajalla ja Pohjois-Amerikassa.
Pitkät lehdet ovat monilla lajeilla punaruskean ja vihreän kirjavat. Useimmat lehdet ovat varren alaosassa, muodostaen löyhän ruusukemaisen asetelman. Mitä ylempänä varressa lehti on, sitä lyhyempi se yleensä on.
Kukinto on runsaskukkainen tähkä, ja kukkien väri on yleensä punaisen eri sävyissä, joskin myös kelta- ja vihreäkukkaisia lajeja on olemassa. Kukissa on yleensä tummaa kuviointia vaaleammalla pohjalla. Erityisen kirjava väritys kehittyy yleensä huuleen.
Lajit.
Liuskakämmeköiden suku on runsaslajinen ja risteytyminen on tavallista. Osa kuvatuista lajeista tunnetaan vain yhdeltä kasvupaikalta, ja niiden tapauksessa voi olla tarvetta epäillä kyseessä olevan vakiintunut risteymäkasvusto. Tällaisia kasvustoja suositellaan yleensä suojeltavaksi, mutta niissä esiintyvää taksonia ei aina ole tarpeen suojella.
Suomesta tunnetaan kahdeksan tai yhdeksän liuskakämmekkälajia:
On huomionarvoinen seikka, että suku "Coeloglossum" eli pussikämmekät on kuvattu tieteelle ennen sukua "Dactylorhiza". Kun nämä suvut yhdistetään, käytetään näennäisesti nimistösäädöksistä poiketen nimeä "Dactylorhiza" yhdistetyn suvun kuvaukseen, nimistökomitean päätöksen mukaan.
Epätäydellinen lista maailman liuskakämmekkälajeista. Muitakin lajeja on olemassa, lisäksi lajia alempia taksoneja, synonyymejä ja risteymiä ei ole sisällytetty listaan.
Google Video

Google Video oli hakukoneyhtiö Googlen videohakukone.
Google Video oli alun perin Googlen ilmainen palvelu, jonne käyttäjät saattoivat tallentaa omia videoleikkeitään ja etsiä ja katsella niitä. Tallennettavien videoiden pituutta ja määrää ei rajoitettu. Verkkopalvelussa olevia videoita voi myös tallentaa omalle koneelleen tai linkittää niihin. Videon toisto oli toteutettu Adobe Flash -tekniikalla. Google Video oli Googlen vastaisku suositulle YouTubelle, mutta se ei saavuttanut samanlaista suosiota kuin YouTube. 9. lokakuuta 2006 Google ilmoitti ostaneensa YouTuben noin 1,3 miljardilla eurolla.
Osana palvelujensa karsimista Google ilmoitti 14. tammikuuta 2009, että käyttäjät eivät voi enää tallentaa Google Videoon uusia videoita. Palvelussa jo olevat videot säilyvät siellä.
Huhtikuussa 2011 Google ilmoitti että kuun lopussa sisältöä ei ole enää käytettävissä.
Eero Tuomikoski

Eero Tuomikoski (20. joulukuuta 1935 Oulu – 14. helmikuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen elokuvantekijä ja elokuvakriitikko. 1960-luvulla hän kirjoitti elokuva-arvosteluja "Kauppalehteen". Hän toimi vuonna 1968 perustetun "Filmihullun" ensimmäisenä päätoimittajana. Tuomikoski ohjasi useita dokumenttielokuvia Yleisradiolle, kuten "Elämän kevät" (osat 1–4), "Se minun töistäni – näyttelijä Matti Pellonpää" (1984) ja "Pääosassa Jouko Turkka" (1985). Hän myös ohjasi pitkän näytelmäelokuvan "Suvi" (1981) ja näytteli useissa muiden ohjaajien elokuvissa, kuten "Jackpot 2" (1981, ohjaus Mika Kaurismäki), "Jon" (1983, ohjaus Jaakko Pyhälä), "Apinan vuosi" (1983, ohjaus Janne Kuusi) ja "Viimeiset rotannahat" (1985, ohjaus Anssi Mänttäri).
"Elämän kevät" (1977) toi Tuomikoskelle elokuvataiteen valtionpalkinnon.
Kaivosmiehen tytär

Kaivosmiehen tytär ("Coal Miner's Daughter") on yhdysvaltalainen elämäkerrallinen draamaelokuva country-laulaja Loretta Lynnistä, jota näyttelee elokuvassa Sissy Spacek. Kaivosmiehen tyttären on ohjannut Michael Apted ja käsikirjoittanut Thomas Rickman Lynnin omaelämäkerran pohjalta.
Spacek sai naispääosastaan Oscarin ja Golden Globen. Lisäksi itse elokuva sai parhaan musikaali- tai komediaelokuvan Golden Globen. Elokuva oli yhteensä ehdolla seitsemään Oscariin ja neljään Golden Globeen.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Kaivosmiehen tyttären" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. American Film Institute valitsi elokuvan vuonna 2006 listalleen sadasta kaikkien aikojen innostavimmasta yhdysvaltalaiselokuvasta.
"Iltalehden" Heikki Eteläpään mukaan ei tarvitse olla kantrimusiikin asiantuntija viihtyäkseen tämän uutuuselokuvan parissa, joka kerrotaan lämpimän inhimillisesti ja miljööseensä tukevasti ankkuroiden.
Lauri Sallinen

Lauri Sallinen (s. 19. marraskuuta 1979, Helsinki) on Jyväskylässä asuva kirjailija. Hän on valmistunut yhteiskuntatieteiden maisteriksi Jyväskylän yliopistosta vuonna 2004.
Hän on julkaissut kaksi romaania, aforismikokoelmia sekä esseekirjallisuutta. Sallisen tekstejä on julkaistu myös lehdissä sekä luettu radiossa.
Säveltäjä Säde Rissanen on säveltänyt Metsoforte-kuorolle Sallisen romaaniin Sundarananda pohjautuvan, lokakuussa 2005 kantaesitetyn kuoroteoksen.
Fort Washingtonin valtaus

Fort Washingtonin valtaus tapahtui 16. marraskuuta 1776, jolloin Ison-Britannian armeija otti lopullisesti Manhattanin saaren haltuunsa Yhdysvaltain vapaussodassa Yhdysvaltain armeijalta.
Taustaa.
Fort Washingtonin linnoitus sijaitsi Manhattanin luoteiskärjessä Hudson-joen kupeessa noin 75 metriä korkealla kukkulalla, mistä se hallitsi Hudson-joen kapeaa salmea vastarannalla olleen "Leen" linnoituksen kanssa.
Kesällä 1776 amerikkalaiset olivat upottaneet salmeen vanhoja laivoja vaikeuttaakseen brittilaivaston liikkumista. Molempien linnoitusten komentajana toimi kenraalimajuri Nathanael Greene, joka taivutti George Washingtonia jättämään joukot, 6 000 sotilasta, linnoituksiin amerikkalaisarmeijan siirtyessä pohjoiseen Harlemin taistelun jälkeen.
Käytännössä ratkaisemattomaan jääneen White Plainsin taistelun jälkeen brittiarmeija kenraali Howen johdolla palasi piirittämään linnoituksia marraskuun alussa. Tällöin kenraali Greene oli Washingtonin mukana ja linnoituksesta vastasi eversti Robert McGaw.
Taistelu.
Taistelua edeltävänä päivänä britit pyysivät linnoitusta antautumaan, mutta näiden kieltäydyttyä aloitettiin kenraali Cornwallisin johdolla valtaustoimet 16. marraskuuta ensin tykistötulella ja sitten jalkaväen hyökkäyksin. Linnoituksen puolustus piti jonkin aikaa, mutta brittien hyökätessä kolmelta suunnalta vastarinnan jatkaminen olisi johtanut väistämättömään verilöylyyn ja McGaw antoi antautumiskäskyn. Amerikkalaisista kuoli 54 sotilasta, mutta yli 2 800 jäi vangiksi (arviolta 1 000 haavoittunutta), mikä oli valtava sotilaallinen ja henkinen takaisku.
Neljä päivää myöhemmin Cornwallis marssi tyhjään Leen linnoitukseen, jonka sotilaat amerikkalaiset onnistuvat evakuoimaan päivää aikaisemmin. Mutta kahden linnoituksen ohella he menettivät ennestäänkin niukoista varoistaan paljon arvokasta sotamateriaalia, 146 tykkiä, 12 000 tykinammusta, 2 800 muskettia ja 400 000 panosta.