tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kontraktio

Matematiikassa kontraktio on eräs funktiotyyppi. Kontraktioita kutsutaan myös nimellä "kutistus."
Määritelmä.
Funktio formula_1 on kontraktio, jos riippumatta luvuista formula_2 on olemassa formula_3 siten, että 
formula_4
Yleisemmällä tasolla kontraktio määritellään kahden metrisen avaruuden välisenä funktiona. Tällöin yo. määritelmässä korvataan vain erotusten itseisarvot metriikoilla: 
funktio formula_5 on kontraktio, jos riippumatta pisteistä 
formula_6 on olemassa formula_3 siten, että 
formula_8,
missä formula_9 ja formula_10 ovat avaruuksien formula_11 ja formula_12 metriikat, vastaavasti.
Esimerkkejä.
Funktio formula_13 on kontraktio. Nimittäin nyt 
formula_14
eli formula_15.
Funktio formula_16 ei ole kontraktio, sillä esimerkiksi 
formula_17
Lause.
Olkoon formula_18 derivoituva, missä formula_19 on väli. Tällöin formula_20 on kontraktio jos ja vain jos formula_21.
Todistus:
Olkoon formula_22.
Jos formula_23, niin differentiaalilaskennan väliarvolauseen perusteella 
formula_24 
kaikilla formula_25
joten tällöin formula_20 on kontraktio. (Jos formula_27 ei ole avoin, toispuoleiset derivaatat päätepisteissä riittävät.)
Jos formula_28, niin on olemassa formula_29 siten, että formula_30.
Tällöin on olemassa formula_31 siten, että 
formula_32
jolloin formula_33. Siis mikään formula_28 ei kelpaa kontraktion määritelmässä. Jos siis formula_35, niin formula_20 ei ole kontraktio, MOT.
Esimerkki.
Funktio formula_37 ei ole kontraktio funktiona formula_38 mutta on kontraktio millä tahansa äärellisellä välillä:
formula_39. On näet
formula_40
kaikilla
formula_41 ja formula_42 eli formula_43 kaikilla formula_44
mutta silti 
formula_45
joten 
formula_21 jos ja vain jos väli formula_47 on äärellinen.
Tässä on käytetty apuna sitä, että 
formula_48 kaikilla formula_44.
Marja Packalén

Marja Unelma Packalén (s. 2. marraskuuta 1948 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän työskenteli KOM-teatterissa 1981–2012 ja on vieraillut sen jälkeen muun muassa Tampereella ja Joensuussa. 1970-luvun alussa hän oli mukana perustamassa tamperelaista Ahaa-teatteria ja työskenteli sitten Turun kaupunginteatterissa Kalle Holmbergin ja Ralf Långbackan vuosina ja 1980-luvun taitteessa Helsingin Kirjannäyttämöllä.
Packalénille myönnettiin vuoden 2019 Ida Aalberg -palkinto. Perusteluissaan palkintoraati luonnehti häntä valovoimaiseksi ja analyyttiseksi teatterinäyttelijäksi ja häpeämättömäksi heittäytyjäksi. Tuohon aikaan Packalén ja Pirkko Saisio esittivät KOM-teatterissa yhdessä ohjaaja Heini Junkkaalan kanssa käsikirjoittamaansa, molempien teatteriurasta kertovaa näytelmää "Valehtelijan peruukki", joka oli jatkoa heidän samankaltaiselle kiertueproduktiolleen "Odotus" kymmentä vuotta aiemmin.
Packalén on näytellyt myös monissa elokuvissa, televisiosarjoissa ja kuunnelmissa sekä toiminut ääninäyttelijänä muun muassa "Muumilaakson tarinoita" -piirrossarjassa. Hänet palkittiin parhaan naissivuosan Jussilla roolistaan elokuvassa "70 on vain numero" vuonna 2022.
Yksityiselämä.
Packalénin varttui Helsingin Malmilla. Isoisä oli leipuri, isä sekatyömies. Äiti oli kotona ja myöhemmin siivoojana ja vahtimestarina Helsingin yliopistolla. Tytär sai ensituntuman näyttelemiseen koulun esityksissä ja nuorten teatterikurssilla Tuusulassa. Ylioppilaaksi tultuaan 1968 hän pääsi Teatterikouluun, vaikka vanhemmat eivät ajatuksesta pitäneet.
Eläkeiässä Packalén kouluttautui suntioksi Laajasalon opistossa, teki työharjoittelun Kustavissa ja työskenteli jonkin aikaa Malmin hautausmaalla.
Packalén on ollut naimisissa Matti Ijäksen kanssa. Hänellä on kolme aikuista lasta, kaksi tytärtä ja poika. Vuosituhannen vaihteessa hänellä todettiin imusolmukesyöpä, joka saatiin paranemaan.
Original Dixieland Jass Band

Original Dixieland Jass Band (eli O.D.J.B., Jass kirjoitettiin vuoden 1917 jälkeen Jazz) oli neworleansilainen yhtye, jonka levytys kappaleesta ”Livery Stable Blues” vuonna 1917 oli maailman ensimmäinen jazzäänite. Yhtyeen muita tunnettuja kappaleita olivat "Tiger Rag", "Fidgety Feet", "Clarinet Marmalade" ja "At The Jazz Band Ball". Yhtyeen perusti kornetisti "Nick LaRocca", joka johti yhtyettä eri jaksoissa ja kokoonpanoissa vuoteen 1938. 
1990-luvulla Nick LaRoccan poika, trumpetisti "Jimmy LaRocca" perusti uuden orkesterin, "The New Original Dixieland Jazz Band", joka soittaa samantapaista musiikkia.
Mika Mäki-Valtari

Mika Mäki-Valtari (s. 1978) on vaasalainen lentopalloilija. Hän on edustanut koko uransa synnyinkaupunginsa seuraa Vaasan Kiistoa.
Kaudella 2003 Mäki-Valtari oli nostamassa Kiiston joukkueen historiallisesti SM-liigaan. Joukkue sijoittui liigassa kaudella 2005 viidenneksi, ja seuraavalla kaudella kuudenneksi. Kiiston joukkue putosi kauden 2008 päätteeksi liigasta. Mäki-Valtari nousi liigassa pelatessaan yhdeksi sarjan parhaimmista yleispelaajista.
Mäki-Valtarin veli Juha-Matti pelaa myös Vaasan Kiiston riveissä ja on yksi joukkueen tärkeistä pelaajista kuten myös isoveli Mikakin.
Theodor Granstedt

Ernst Theodor Granstedt (28. lokakuuta 1842 Helsinki – 17. lokakuuta 1927 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti ja Yleisten rakennusten ylihallituksen ylijohtaja. Granstedtin isä Anders Fredrik Granstedt ja isoisä Pehr Granstedt olivat myös arkkitehteja, sisar Hilda Granstedt sen sijaan taidemaalari ja piirustuksenopettaja.
Granstedt valmistui arkkitehdiksi Helsingin teknillisestä reaalikoulusta vuonna 1867. Valmistumisensa jälkeen hän opiskeli myös Pietarin ja Pariisin taideakatemioissa.
Granstedt toimi eri tehtävissä Yleisten rakennusten ylihallituksessa, ja pitkän uran tehneenä hänet nimitettiin ylihallituksen ylitirehtööriksi 27. maaliskuuta 1905. Granstedtin toimikaudelle sattuivat vuoden 1905 yleislakko ja sen jälkeen tulleet suuret muutokset työaikoihin ja muihin työolosuhteisiin. Granstedt erosi virastaan 3. syyskuuta 1912 lähes 70 vuoden ikäisenä.
Unelmia ja toiveita

Unelmia ja toiveita on Leevi and the Leavingsin kokoelma-albumi vuodelta 1989. Se sisältää laulukokoelman yhtyeen 1980-luvun kappaleista. Levyn kappaleet on numeroitu aakkosjärjestyksessä.
Lähteet.
Viitteet.
&lt;br&gt;
Eino Kirjonen

Eino Einari Kirjonen (25. helmikuuta 1933 Käkisalmi – 21. elokuuta 1988 Kouvola) oli suomalainen, Lahden Hiihtoseuraa edustanut mäkihyppääjä. Hänet muistetaan erityisesti moninkertaisena Keski-Euroopan mäkiviikon kävijänä, ensin kilpailijana ja myöhempinä vuosina Suomen mäkijoukkueen valmennus- ja johtotehtävissä. Mäkiviikon voittoon hän hyppäsi talvella 1961–1962. Osakilpailuvoittoon Kirjonen ylsi mäkiviikolla kolmasti.
Eino Kirjonen asui lapsuutensa Koivistolla, ja siirtyi vanhempiensa kanssa sodan jälkeen Keski-Suomeen Kuhmoisiin. Siellä asuessaan hän hyppäsi 14-vuotiaana vuonna 1947 ensimmäisen kerran Lahden hyppyrimäestä. Aikuistuessaan 1950-luvun alussa Kirjonen muutti Helsinkiin ja oli töissä rakennuksilla. Silloin hän edusti Helsingin Tovereita
Arvokisoissa Kirjonen, lempinimeltään "Milli-Ville", ei onnistunut. Olympiakisoissa hän sijoittui 1956 seitsemänneksi ja 1960 17:nneksi. MM-kisoissa Lahdessa 1958 hän kaatui kahdesti ja jäi 56:nneksi, ja Zakopanessa 1962 hänen sijoituksensa olivat normaalimäessä 12:s ja suurmäessä 21:s.
Salpausselän kisoissa Kirjonen ylsi voittoon 1955. Holmenkollenilla hän oli parhaimmillaan toinen 1955 ja 1957. Sveitsin mäkiviikon voittoon hän hyppäsi 1961 ja 1963, ja SM-kultaa tuli vuosina 1955, 1957, 1960 ja 1962.
Kirjonen pelasi kuten mäenlaskun nuorempi kilpakumppaninsa Veikko Kankkonen myös pesäpalloa SM-sarjatasolla, edustaen Lahden Mailaveikkoja. SM-sarjassa Kirjonen pelasi kolme kautena, 1954, 1955 ja 1963, kaikkiaan 15 ottelua.
Aktiiviuransa jälkeen vuonna 1964 Eino Kirjonen siirtyi Hannu Koskivuoren silloin johtaman Suomen Hiihtoliiton palvelukseen ja toimi vuosina 1964-1977 mäkimaajoukkueen päävalmentajana. Senkin jälkeen oli aina vuoteen 1985 Hiihtoliiton palveluksessa.
Eino Kirjonen oli innokas ravien seuraaja. Hän kuolikin sydänkohtaukseen Kouvolan raviradalla 21. elokuuta 1988.
Tanskan kuntauudistus 2007

Tanskan kuntauudistus 2007 () toteutettiin 1. tammikuuta 2007, jolloin Tanskan aluehallinto uudelleenorganisoitiin viiteen alueeseen () ja kuntien () määrä väheni 271 kunnasta 98 kuntaan. Tanskan amtit () lakkautettiin kokonaan.
Uudistus vaikutti myös muihin aluejaotuksiin, kuten poliisipiireihin (), tuomioistuinpiireihin (), vaalipiireihin () ja rovastikuntiin (), jotka organisoitiin uuden kunta- ja aluejaon mukaan.
Tanskan aikaisemmat hallintouudistukset.
Ennen vuoden 2007 uudistusta Tanskassa on tehty kolme kattavaa hallintouudistusta:
Tanskan amtit vuoden 1970 kuntauudistuksen jälkeen.
Kööpenhaminan ja Fredriksbergin kunnat eivät olleet varsinaisesti amteja, mutta ne rinnastettiin amteihin. Bornholmin amtin kunnat yhdistettiin vuonna 2003, ja Bornholmista tehtiin Ruotsin Gotlannin tavoin aluekunta ()
Vuoden 2007 uudistus.
Tanskan kunnat.
Uudistuksen jälkeen tapahtui vielä kaksi kuntien nimenmuutosta:
Uudistuksen vaikutuksia.
Kuntien keskimääräinen asukasluku nousi uudistuksen myötä 16 000 asukkaasta 54 000 asukkaaseen. Enää seitsemän kunnassa on alle 20 000 asukasta, jolloin näillä kunnilla on yhteistyösopimuksia eräillä muiden alueen kuntien kanssa. 455 000 työntekijää siirtyi uudistuksen myötä toisen julkisen työnantajaorganisaation palvelukseen ja 30 000 työntekijää vaihtoi fyysisesti toimitiloja. Tietojärjestelmäkonvertoinnit aiheuttivat muutoksia lähes 50 teratavua ja yli 60 000 tietokoneohjelmaa täytyi muuttaa. Tavoitteena oli myös hallinnon palkkakustannuksien säästö. Esimerkiksi Bornholmin kunta tavoitteli 7,5 prosentin kustannussäästöjä ja Vejlen kunta 3–4 prosentin vuosittaisia palkkakulujen leikkauksia kolmen vuoden aikana.
George Francis

George Rene Francis (6. kesäkuuta 1896 – 27. joulukuuta 2008 Sacramento, Kalifornia) oli pitkäikäinen yhdysvaltalainen. Hän oli kotoisin Kaliforniasta ja jakoi maailman toiseksi vanhimman elossa olevan miehen sijan samana päivänä syntyneen englantilaisen Henry Allinghamin kanssa. 
Francis oli 9. tammikuuta 2007 alkaen vanhin elossa oleva yhdysvaltalainen mies. Hän oli afroamerikkalainen.
Tuomas Ruuska

Tuomas Ruuska (s. 23. helmikuuta 1981) on suomalainen lentopalloilija, joka pelaa tällä hetkellä Kuutoset Volleyn riveissä, Lentopallon 1-sarjassa. Lentopallourallaan hän on pelannut myös kuusi kautta SM-liigassa.
Ura.
Tuomas Ruuska aloitti lentopallouransa syntymäkaupungissaan Teuvalla. Hiljalleen alkoi hahmottua Ruuskan lahjakkuus ja nuorten maajoukkuevalmentajat kiinnostuivat nuoresta lentopalloilijan alusta. 16-vuotiaana nuorukaisena Ruuska lähti opiskelemaan ja harjoittelemaan valtakunnan parhaiden poikalentopalloilijoiden kanssa Varalan Urheilukioon, Tampereelle. 
SM-liiga.
Varalasta tie vei lopulta SM-liigaan, Muuramen Lentopallon riveihin. Ensimmäisen liigaottelunsa Ruuska pelasi kaudella 2002, 21-vuotiaana nuorukaisena. Muuramen Lentopallossa hän nousi nopeasti seuran runkopelaajaksi. Kaudella 2007 Ruuska oli isossa roolissa yhdessä liigan parhaimmaksi lentopalloilijaksi valitun Pekka Kortteisen kanssa, kun joukkue eteni historian ensimmäisen kerran pudotuspeleihin. 
Kauden 2007 jälkeen hän vaihtoi maisemaa Muuramesta takaisin Etelä-Pohjanmaalle, ja alkoi pelata liigajoukkue Vaasan Kiistossa. Kiistossa hän oli joukkueen tärkein lenkki läpi kauden. Pahoissa talousvaikeuksissa taistellut Kiisto menetti monia pelaajiaan kauden aikana, mutta Ruuska pysyi seurassa vaikka palkanmaksu hänelle takkusi paljon. Ruuska oli Kiiston paras pistemies koko kaudella.
Jymy kutsuu.
Kaudeksi 2008-09 Ruuska siirtyi Nurmon Jymyn riveihin Lentopallon 1-sarjaan. Jymyläispaidassa hän on löysi kadoksissa olleen peli-ilonsa ja nousi uudelle tasolle urallaan. Hänet palkittiin muun muassa kentän parhaana peräti kuudessa ottelussa peräkkäin alkukauden aikana. Nurmolaisten kanssa Ruuska eteni aina ykkössarjassa puolivälieriin. Pohjoislohkossa joukkue oli neljäs.
Kuutosten riveihin.
Kaudella 2009-10 Tuomas Ruuska pelaa fuusioseurassa nimeltä Kuutoset Volley. Siihen kuuluu myös hänen edelliskauden seuransa Nurmon Jymy, jolta Kuutoset peri sarjapaikan kaudelle 2009-10.
Muuta.
Ruuska on kotoisin Etelä-Pohjanmaalta, Teuvalta ja asuu tällä hetkellä Jalasjärvellä. Hän on koulutukseltaan insinööri, ja toimiikin Kurikassa, Ruukki Engineeringillä töissä aina kun pelikentiltä hän ehtii. 192-senttinen ja 27-vuotias Ruuska on pelipaikaltaan yleispelaaja, jonka tehtävänä on nostaa pallot tarkasti passarille ja samalla kantaa iso vastuu laitahyökkäyksistä.
Britanniankiinalaiset

Britanniankiinalaiset ovat kiinalaisia ihmisiä, jotka ovat joko syntyneet Yhdistyneessä kuningaskunnassa tai muuttaneet sinne. Britanniankiinalaiset ovat Euroopan vanhin kiinalaisten siirtolaisyhteisö. Ensimmäiset kiinalaiset saapuivat Isoon-Britanniaan 1800-luvulla.
Britanniankiinalaisia on yhteensä 247 403. Uskonnoltaan he ovat pääosin buddhalaisia ja kristittyjä. Äidinkielenään he puhuvat mandariinikiinaa, hakka-kiinaa, kantoninkiinaa ja englantia. Suurin osa heistä on asettunut suurin kaupunkeihin kuten Lontooseen, Manchesteriin, Liverpooliin ja Glasgow'hun.
Hemmo Silvennoinen

Hemmo Valio Silvennoinen (6. marraskuuta 1932 Kesälahti – 4. joulukuuta 2002 Vantaa) oli suomalainen mäkihyppääjä, joka urallaan edusti Puijon Hiihtoseuraa ja Helsingin Tovereita. Talvella 1954–1955 hän ylsi ensimmäisenä suomalaisena Keski-Euroopan mäkiviikon voittoon.
Silvennoisen paras arvokisasaavutus oli neljäs sija pienessä mäessä Zakopanen MM-kisoissa 1962. Samojen kisojen suurmäessä hän oli 23:s. Cortina d’Ampezzon talviolympialaisissa 1956 Silvennoinen sijoittui 10:nneksi. Kilpailusuoritusta suurempaa kohua Cortinassa herättivät kuitenkin miehen "Savo"-lehteen lähettämät värikkäät kisajutut Suomen hiihtäjistä, jotka teksteistä suivaantuneina mukiloivat hänet kisakylässä.
Salpausselän kisoissa Silvennoinen ylsi voittoon 1956. SM-kisoissa hän joutui tyytymään hopeamitaliin 1957 ja 1962. Silvennoinen ei kaihtanut suuriakaan mäkiä: Planican lentomäkiviikolla 1954 hän sijoittui kolmanneksi. Oberstdorfin lentomäkiviikolla helmikuussa 1955 käydyt kaksi kisaa hän voitti yltäen parhaimmillaan 128 metrin lentoon.
Hemmon veli Vesa Silvennoinen voitti Puijon talvikisoissa 1955 yhdistetyn kilpailun.
Tuija-Maija Niskanen

Tuija-Maija Niskanen (10. heinäkuuta 1943 Savonlinna – 29. kesäkuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hän aloitti ohjaajana Ylen Televisioteatterissa 1968, ja kahta teatterielokuvaa lukuun ottamatta hän ohjasi muut työnsä televisiolle.
Ura.
Niskanen aloitti uransa Yleisradiossa tv-teatterin ohjaajana 1960-luvun loppupuolella ollessaan alle 25-vuotias. Tuolloin hän oli yksi ensimmäisiä naispuolisia ohjaajia. Hän teki töitä toisen nuoren naisohjaajan Eija-Elina Bergholmin kanssa joka oli syntynyt samana vuonna kun Niskanen. He tekivät myös ruotsinkielisiä tuotantoja ja sitä kautta tarjoutui mahdollisuus tehdä elokuva Vivica Bandlerin nuoruusmuistoista.
Ruotsin tv-teatterin päällikkö Lars Löfgren tunsi Bandlerin joka oli kertunut hänelle nuoruusvuosistaan. Elokuvaan teki käsikirjoituksen Eija-Elina Bergholm ja Niskanen ohjasi sen 1980-luvun alussa "Jäähyväiset" (1982). Elokuva sivuaa viitteellisesti lesboutta. Loppuvaiheessa kun elokuvaa leikkattiin sitä olivat työstämässä Ingmar Bergman ja Jörn Donner. Lopullinen versio oli sellainen ettei Vivica Bandler ollut siihen tyytyväinen ja halusi nimensä pois lopputeksteistä koska hänen mukaansa tulos ei ollut käsikirjoituksen mukainen.
Niskanen ohjasi myös elokuvan "Suuri illusioni" (1985) joka oli hänen toinen teatterielokuvansa jonka jälkeen hän teki töitä vain televisiossa. Se oli Mika Waltarin samannimisen esikoisromaanin filmatisointi joka sijoittui 1920-luvun Helsinkiin ja Pariisiin. Elokuvassa näytteli Stina Ekblad joka oli ollut mukana myös "Jäähyväisissä" ja Pekka Valkeejärvi. Käsikirjoittajana oli Anja Snellman. Näiden kahden elokuvan jälkeen Niskanen jatkoi uraansa televisiossa. Hän ohjasi TV-versiot muun muassa Minna Canthin näytelmästä "Anna Liisa" (1988) ja Anja Snellman romaanista "Ihon aika" (2004).
Filmografiaa.
Lähteet:
Open Library

Open Library () on verkkopalvelu, johon pyritään kokoamaan kirjaston tapaan kirjoja. Open Librarya ylläpitävä Internet Archive kuuluu Open Content Allianceen, joka edistää vastaavanlaisia vapaasti saatavilla olevien julkaisujen esillepanoa. Sivustolla on myös tuhansia suomenkielisiä kirjoja.
Open Library tarjoaa verkossa rekisteröityneille käyttäjilleen digitoimiaan kirjoja kontrolloidun digitaalisen lainaamisen periaatteella. Open Libraryn tarkoituksena on kerätä kokoelmiinsa jokainen maailmassa julkaistu kirja, digitoida ne ja säilyttää fyysiset kirjat sekä digitoidut tiedostot kirjoista. Open Library kerää kirjoja kokoelmiinsa lahjoitusten avulla, suurin osa kirjoista on pohjoisamerikkalaisten yliopistojen kirjastojen lahjoittamia kirjoja: esimerkiksi Trentin yliopisto lahjoitti vuonna 2018 noin 250 000 kirjaa Internet Archivelle. Vuonna 2020 Claremontin teologinen koulu lahjoitti kirjastonsa 250 000 kirjaa Internet Archivelle.
Yolanda Adams

Yolanda Yvette Adams (s. 27. elokuuta 1961 Houston, Teksas) on yhdysvaltalainen gospel-laulaja. 
Adams oli musikaalisen perheen kuudesta sisaruksesta vanhin. Hän valmistui Sterling High Schoolista vuonna 1979 ja aloitti uransa opettajana ja osa-aikaisena mallina Houstonissa. Ensimmäisen albuminsa hän julkaisi vuonna 1988. Adamsin ura on ollut erittäin menestyksekäs, ja hän on sen aikana voittanut muun muassa neljä Grammya. SoundScanin mukaan Adams on myynyt 4,5 miljoonaa levyä vuoteen 2009 saakka.
11. joulukuuta 2009 "Billboard"-lehti julisti Adamsin 1900-luvun gospel-laulaja numero yhdeksi. Samalla listalla hänen albuminsa "Mountain High...Valley Low" nimettiin parhaaksi gospel-albumiksi.
Adamsilla on Tim Crawfordin kanssa vuonna 2001 syntynyt tytär. Adams ja Crawford erosivat 2004. Laulajattaren kuuluisimpien kappaleiden joukkoon lukeutuu "Open My Heart", joka nousi vuonna 1999 Yhdysvaltain "Hot 100" -listan 57. sijalle.
Kalevi Kärkinen

Kalevi Antero Kärkinen (15. elokuuta 1934 Helsinki – 8. huhtikuuta 2004 Lahti) oli suomalainen mäkihyppääjä. Hän edusti Suomea Lahden MM-kisoissa 1958 ja sijoittui mäkikisassa yhdeksänneksi. Hänen veljensä Juhani Kärkinen voitti tuon kisan.
Kalevi Kärkinen sijoittui 1960–1961 Keski-Euroopan mäkiviikolla kokonaiskilpailun kolmanneksi voitettuaan Innsbruckin osakilpailun. Squaw Valleyn olympialaisten esikisoissa 1959 Kärkinen oli paras, mutta seuraavana vuonna itse kisoissa hän ei päässyt kilpailemaan vaan jäi varamieheksi.
Kärkinen edusti Lahden Hiihtoseuraa ja voitti kotimäessään Salpausselän kisojen mäkikilpailun 1957.
SM-kisoissa Kalevi Kärkinen ylsi parhaimmillaan hopealle 1958, mutta vierailut Pohjois-Amerikassa tuottivat Kanadan mestaruuden 1956 ja Yhdysvaltain mestaruuden 1958. Vuonna 1959 Kärkinen valmensi Sveitsin mäkihyppääjiä. Kärkinen harrasti Golfia, jossa hänen seuransa oli Lahden Golf.
Kärkinen kuoli vuonna 2004 ja hänet on haudattu Lahdessa Levon hautausmaalle.
Thaimaan vaakuna

Thaimaan vaakunassa on keskeisessä osassa tarulintu Garuda, joka esiintyy sekä buddhalaisessa että hindulaisessa mytologiassa. Thaimaassa tätä vaakunaa on käytetty Thaimaan kuningasperheen symbolina.
Siamin vaakuna.
1873–1910 Siamissa oli käytössä heraldinen vaakuna, jonka kilvessä on kolme kenttää. Ylimmässä kentässä on kolmipäinen norsu kuvastamassa valtakunnan osia - pohjoista, keskivaltakuntaa ja etelää. Vasemmassa kentässä on albiinonorsu, joka on Laosin symboli. Oikealla on kaksi perinteistä veistä ("kris"), jotka symboloivat Malakkaa. Kilpeä koristavat kruunu ja Chakri-dynastian tunnus, chakra. Näiden molemmilla puolilla on seitsemänkertaiset päivänvarjot, jotka symbolisoivat absoluuttista monarkiaa. Vaakunan suunnitteli prinssi Pravich Chumsai.
Kashiwazakin–Kariwan ydinvoimalaitos

Kashiwazakin–Kariwan ydinvoimalaitos () on Japanissa Niigatan prefektuurissa sijaitseva maailman suurin ydinvoimalaitos. Laitoksessa on 7 ydinreaktoria jotka tuottavat sähkötehoa yhteensä 8 212 MW. Sähköteho riittää noin 16 miljoonalle kotitaloudelle (Japanissa kotitalouksia on yhteensä n. 47 miljoonaa). Kashiwazakin–Kariwan ydinvoimalaitos on maailman neljänneksi tehokkain sähköntuotantolaitos. Ainoastaan kolme vesivoimalaa tuottaa enemmän sähköä. Laitoksen kaksi uusinta reaktoria on uudentyyppisiä kehittyneitä kiehutusvesireaktoreita, joita on maailmalla käytössä ainoastaan neljä. Japani tuottaa kolmanneksen sähköstään ydinvoimalla.
Maanjäristyssuojaus ja vuoden 2007 maanjäristys.
Ydinvoimalaitos sijaitsee maanjäristysherkällä alueella kuten ylipäätään koko Japani. Reaktorit sammuivat järistyksen sattuessa automaattisesti. Laitoksen omistaa ja sitä hallinnoi Tokion sähköyhtiö Tōkyō denryoku (TEPCO).
Maanjäristys ravisteli voimalaa heinäkuussa 2007, ja voimala suljettiin. Japanilaislehti "Mainichi shinbun"in tietojen mukaan järistys, jossa voimalaitos vaurioitui, oli noin 2,5 kertaa voimakkaampi kuin mitä laitos oli suunniteltu kestämään. Lehden mukaan kahdeksan Japanin 17 ydinvoimalasta on rakennettu samojen turvamääräysten mukaan. TEPCO ja maan hallitus ovat jo myöntäneet, ettei alueelle uskottu koskaan iskevän näin voimakasta järistystä.
Voimalaitos pysyi suljettuna liki puolitoista vuotta Niigatan maanjäristyksen aiheuttamien vikojen ja odottamattoman suuren järistyksen paljastamien lisäsuojaustarpeiden takia. Maanjäristys aiheutti ainakin 50 vikaa, mukaan lukien katkenneita putkia, vesivuotoja, radioaktiivisuuden vuotoa ympäristöön. 1,2 tonnia radioaktiivista vettä oli vuotanut jostain tankista ja valunut mereen. Matala-aktiivisen jätteen varasto, jossa oli 20 000 tynnyriä jätettä, vaurioitui ja tynnyreitä joutui mereen. Myös voimalan muuntajassa oli tulipalo .
8. toukokuuta 2009 Kashiwazakin–Kariwan ydinvoimalaitoksessa aloitettiin 50 päivää kestävät kokeet, joissa testattiin maanjäristyksen myötä parannettuja seismisiä turvatoimia.
Fukushiman ydinvoimalaonnettomuuden aiheuttama pysähtyminen.
Fukushiman ydinvoimalaonnettomuus vuonna 2011 pysäytti kaikki japanin ydinvoimalat. Kashiwazakin-Kariwan ydinvoimalaa ei ole vieläkään (2021) käynnistetty onnettomuuden jälkeen. Osa reaktoreista on jo 2017 hyväksytty käyttökelpoisiksi, mutta japanin ydinvoimaviranomainen on kieltänyt viimeksi keväällä 2021 käynnistämästä niitä liittyen turvallisuuspuutteisiin.
Scientific American

Scientific American on yhdysvaltalainen kansantajuinen tiedelehti. Sen ensimmäinen numero ilmestyi 28. elokuuta 1845, ja se on siten vanhin yhdysvaltalainen edelleen ilmestyvä aikakauslehti. Aluksi se ilmestyi viikoittain ja marraskuusta 1921 lähtien kuukausittain. Lehden pääsisältö ovat uusien tutkimustulosten kansantajuiset esittelyt.
Scientific American oli aiemmin kohdennettu keksijöille ja tieteilijöille, jotka olivat kiinnostuneita muista kuin omista erikoisaloistaan. Nykyisin lehti on kohdennettu yleisölle, jolla ei välttämättä ole tieteellistä taustaa lainkaan. "American Scientist" on suunnattu perehtyneemmälle yleisölle.
"Scientific American Goes Woke".
(Tieteenhistorioitsija, dosentti, Skeptic-lehden perustaja ja päätoimittaja, The Skeptics Societyn johtaja ja) Scientific American -lehden pitkäaikainen kolumnisti Michael Shermer totesi lehden muuttuneen wokeksi ja luetteli esimerkkejä, kuten kreationismin väittäminen valkoisen ylivallan muodoksi tai naisten ja mustien aliedustuksen matemaatikoissa väittäminen misogyniaksi ja rasismiksi, vaikka yliopistot nimenomaan yrittävät palkata naisia ja vähemmistöjä.
Verkkokirjasto

Verkkokirjasto on tietoverkossa käytettävissä oleva kirjasto, jonka aineisto on talletettu sähköisen muotoon digitaalisesti.
Verkkokirjastoja ylläpitävät usein yliopistojen kirjastot, kansalliskirjastot tai valtionarkistot osana muuta toimintaansa. Kiinnostus verkkokirjastoja kohtaan on olemassa myös Internetin hakukoneiden ylläpitäjillä ja digitaalista tulostamista toteuttavilla yrityksillä, kuten Adobella, jonka PDF-tiedostomuoto sitä käyttävine ohjelmineen on eräänlainen asiakirjojen teollisuusstandardi.
Mukana liikkuva etäisyys

Mukana liikkuva etäisyys tarkoittaa kosmologiassa menetelmää, jolla kuvataan etäisyyttä laajenevassa avaruudessa.
Mukana liikkuva etäisyys on etäisyys kahden pisteen välillä tiettynä kosmologisena ajan hetkenä. Hubblen virtauksen mukana liikkuville kappaleille etäisyys pysyy vakiona ajan muuttuessa. Mukana liikkuva etäisyys havaitsijasta kaukaiseen kohteeseen, kuten toiseen galaksiin, voidaan laskea seuraavasti:
formula_1
missä formula_2 on skaalatekijä,
formula_3 on havaitsijan havaitsemien fotonien lähtöhetki ja
t on hetki "nyt".
Vaikka kyseessä on integraali ajan suhteen, saadaan etäisyys, joka mitattaisiin hypoteettisella mittanauhalla tiettynä hetkenä "t".
Asta Backman

Asta (alk. Agda) Elisabeth Backman (o.s. Inberg; ) oli suomalainen näyttelijä.
Agda Inberg kävi Vaasassa kauppakoulun ja työskenteli Ilkka-lehden konttorissa, mutta toimi samalla iltanäyttelijänä Vaasan kaupunginteatterissa, johon sai vakituisen kiinnityksen 1940. Näytellessään jatkosodan vuosina Porin Teatterissa hän vaihtoi Agda-nimensä Astaksi ja tapasi tulevan aviomiehensä. Vuonna 1945 hänet kiinnitettiin ensi kerran Suomen Kansallisteatteriin, josta siirtyi miehensä kanssa Lahden kaupunginteatteriin vuosiksi 1947–53 ja palasi sitten Kansalliseen kymmeneksi vuodeksi. Backmanin teatterirooleja olivat muun muassa pääosat "Maria Stuartissa" ja "Rumassa Elsassa" sekä rouva Keller William Gibsonin "Ihmeidentekijässä".
Vasta perustettu Televisioteatteri kiinnitti Asta Backmanin 1963, mutta Yleisradion vasemmistoradikalismin myötä hän siirtyi vuosikymmenen lopulla Mainos-TV:n televisioteatteriin, josta jäi eläkkeelle 1979. 1970-luvun alkuvuosina hän teki vielä Kansallisteatterissa muutamia rooleja.
Teatteriroolien lisäksi Backmanilla oli kymmenisen elokuvaosaa, muun muassa pääosa ”probleemielokuvassa” "Ylijäämänainen". Hänen osasuorituksensa sai paljon tunnustusta. Backman näytteli myös muun muassa kaksinaamaista opettajatarta elokuvassa "Neiti talonmies" ja kansakoulun opettajan rouvaa elokuvassa "Pastori Jussilainen". Lisäksi hän näytteli elokuvassa "Täällä Pohjantähden alla" räätäli Halmeen (Kalevi Kahra) vaimoa. Hänen puolisonsa esitti elokuvassa apteekkari Dahlbergia.
Backman näytteli vielä eläkeiässä 1980-luvulla pääosaa televisiosarjassa "Vihreän kullan maa". Hänen aviopuolisonsa oli näyttelijä Fritz-Hugo Backman. Pari avioitui vuonna 1947, ja liitto kesti Backmanin kuolemaan vuoteen 1993 asti. Heidän poikansa on toimittaja Martti Backman (s. 1948).
Emeritus

Emeritus ("täysinpalvellut" ) -sanaa käytetään eläkkeelle jääneen miespuolisen professorin, piispan tai muun merkittävän ammattilaisen entisen virkanimikkeen yhteydessä. Naisten tapauksessa käytetään sanaa emerita. Sana liitetään yleensä entisen viran jälkeen, esimerkiksi "professori emeritus N.N.".
Joidenkin sääntöjen mukaan emeritus/emeritaa tulisi käyttää vain silloin, kun samalla mainitaan virka, josta henkilö on jäänyt eläkkeelle (eli esimerkiksi "Helsingin yliopiston suomen kielen professori emeritus").
Korkeakoulujen emeriti-käytänteitä on, että eläkkeelle jäävien toistaiseksi voimassa olevassa työsuhteessa olevien professoreiden kanssa voidaan tehdä määräaikaisia sopimuksia, joihin perustuen he voivat käyttää muun muassa yliopiston sähköpostitunnuksia ja muita työvälineitä sekä jatkaa tutkimusta.
Tomi Ervamaa

Tomi Ervamaa (25. elokuuta 1964 Helsinki – 1. heinäkuuta 2007 Lontoo, Iso-Britannia) oli suomalainen sanomalehtitoimittaja. Hänen uransa alkoi 1980-luvulla Etelä-Suomen Sanomista, josta hän siirtyi Helsingin Sanomiin 1990-luvun alussa. Hän työskenteli lehden ulkomaan-, kulttuuri- ja sunnuntaitoimituksessa. Vuosina 1997–2001 Ervamaa toimi Helsingin Sanomien kirjeenvaihtajana Washington DC:ssä. Kuolemaansa edeltäneen vuoden hän työskenteli kirjeenvaihtajana Lontoossa. Ervamaa oli ehdolla vuoden 2007 Bonnierin journalistipalkinnon saajaksi vuoden 2006 Israelin–Libanonin konfliktiin liittyvistä artikkeleistaan.
Ervamaa lasketaan ikäluokkansa parhaimpiin suomalaisiin lehtikirjoittajiin, erityisen taidokas hän oli reportterina ja kolumnistina. Hänen tyyliinsä kuului kuivakas huumori, jota hän käytti myös erittäin vakavissa yhteyksissä. Ervamaa oli myös taitava tiivistämään sanottavansa. Hänen terävän kritiikkinsä kohteena olivat eritoten eri alojen fundamentalistit ja tekopyhyys yleisenä ilmiönä. Työnantajansa Helsingin Sanomien sunnuntainumeron paksuudesta Ervamaan kerrotaan todenneen, ”että pitää suunnilleen valita lukeeko tämän vai jonkun kirjan”. Työtovereidensa keskuudessa hän oli pidetty, vaikkei hevin päästänyt heitä lähelleen. Ervamaa oli intohimoinen kirjallisuuden ystävä. Koulutukseltaan hän oli filosofian maisteri, pääaineenaan yleinen kirjallisuustiede. Pro gradu -työnsä Ervamaa teki Salman Rushdien tuotannosta. 
Ervamaa kirjoitti Helsingin Sanomiin "Maailmanpahentaja" -kolumnia, joka käsitteli yksilön roolia kansainvälisessä politiikassa.
Timanttitonkija

Timanttitonkija ("Satanoperca leucosticta") on kirjoahveniin kuuluva kalalaji, joka on myös suosittu akvaariokala.
Koko ja ulkonäkö.
Timanttitonkija on hopeanhohtoinen 18–25 cm pitkä kala. Sen voimakas kuonomainen leuka on sopeutunut joenpohjan tonkimiseen. Selkäevän ruodot törröttävät pystyssä kuten kiiskellä. Kalan jokaisessa suomussa on tummalla pohjalla vaaleampi pilkku, joka hohtaa helmien tai timanttien tavoin. Värisävyt vaihtelevat eri joista ja järvistä löytyneissä kannoissa.
Alkuperä.
Timanttitonkija on kotoisin Etelä-Amerikasta, Amazonin vesistöalueelta.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen.
Nimensä mukaisesti timanttitonkijat tonkivat ruokaa pohjalta. Ne ottavat hiekkaa suuhunsa, imeskelevät hiekanjyvien välissä olevat ravinteet ja sylkevät hiekan pois kidustensa raosta ja suun kautta. Tämä asettaa rajoituksia akvaarion sisustukselle. 
Timanttitonkijat viihtyvät parhaiten parvena. Ne hoitavat poikasiaan suussaan. 
Vesiolot ja ravinto.
Timanttitonkijat viihtyvät lämpimässä (25–29 °C), pehmeässä (kH 3–7) ja happamuudeltaan melko neutraalissa tai lievästi happamassa vedessä, pH 6–7. Tonkiminen nostaa lietettä veteen, joten hyvä suodatus on tärkeää. Timanttitonkijoiden akvaarion olisi oltava kooltaan ainakin 500 litraa ja altaan olisi hyvä olla runsaspinta-alainen. 
Kalat syövät sekaravintoa, jonka pitää painua pohjaan.
Mauricio Soler

Juan Mauricio Soler Hernández (s. 14. tammikuuta 1983) on kolumbialainen maantiepyöräilijä, Ranskan ympäriajon etapin ja mäkikilpailun voittaja. 
2003–2007.
Soler voitti vuonna 2003 Vuelta de la Juventud Colombia -kilpailun toisen etapin. Seuraavana vuonna hän voitti samassa kilpailussa niin ensimmäisen etapin kuin kokonaiskilpailunkin. Vuonna 2005 hän oli paras Kolumbian ympäriajon 14. osuudella.
Vuodesta 2006 alkaen Soler kilpaili Euroopassa. Ensimmäisen kautensa "vanhalla mantereella" hän ajoi Acqua &amp; Sapone -joukkueen väreissä voittaen Circuit de Lorraine -kilpailussa niin toisen etapin kuin kokonaiskilpailunkin. 
Vuosina 2007-2009 Soler edusti Barloworld-tallia. Vuoden 2007 maaliskuussa hän sijoittui toiseksi Milano–Torino-kilpailussa Danilo Di Lucan jälkeen. Elokuussa hän voitti Burgosin ympäriajossa niin toisen etapin kuin kokonaiskilpailunkin .
Ranskan ympäriajo 2007.
Ranskan ympäriajossa 2007 Soler oli seitsemännellä osuudella neljäs. Muutamaa päivää myöhemmin hän voitti Brianconiin päättyneen yhdeksännen etapin vaikuttavan sooloajon jälkeen. Soler ajoi "Col du Galibierin" legendaarisessa nousussa, 48 kilometriä ennen maalia, viiden ajajan karkulaisryhmän kiinni ja jätti heidät saman tien. Jaroslav Popovytš kykeni seuraamaan kolumbialaista kolme kilometriä, sitten oli hänenkin antauduttava. Viimeiset 45 kilometriä Soler ajoi yksinään valloittaen niin Col du Galibierin kuin yhdeksännen etapinkin. Sittemmin Soler sijoittui kolmanneksi 14. etapilla ja viidenneksi 16. osuudella ja oli matkalla kohti varmaa mäkikilpailun voittoa.
27. heinäkuuta 2007, kaksi päivää ennen kilpailun loppumista ilmoitettiin, että Soler olisi kärynnyt dopingista Ranskan ympäriajon aikana. Asiasta kertoi belgialainen "Het Laatste Nieuws" -lehti . Lehden mukaan kokonaiskilpailun yhdeksäntenä polkenut Soler antoi positiivisen näytteen 14. etapin jälkeen. Seuraavana päivänä ympäriajon järjestäjät ilmoittivat lehdistötilaisuudessa, että kyseessä oli perätön huhu. Näin Soler sai vastaanottaa mäkikilpailun voittajan pilkkupaidan Champs-Élysées'llä. Kokonaiskilpailussa hän sijoittui yhdenneksitoista.
2008–2012.
Vuonna 2008 Soler sijoittui Alberto Contadorin jälkeen toiseksi Vuelta a Castilla y León -etappikilpailussa. Kaudesta 2010 lähtien hän edusti Caisse d'Epargne / Team Movistar -joukkuetta. Vuoden 2011 Sveitsin ympäriajossa hän voitti toisen etapin. Kuudennella etapilla hänen kallonsa murtui hänen törmättyään katsojaan ja kaaduttuaan päin aitaa. Tämän seurauksena häntä pidettiin keinotekoisessa koomassa. Hän pääsi sairaalasta neljä kuukautta onnettomuuden jälkeen. Hän ilmoitti heinäkuussa 2012 lopettavana pyöräilyuransa.
Avaimet mun kulmille

Avaimet mun kulmille Cheekin kolmas ja ensimmäinen studioalbumi, joka julkaistiin 28. toukokuuta 2004 levymerkillä Sony Music Entertainment.
Albumi ylsi neljännellä listaviikollaan Suomen virallisen listan sijalle 19, ja se pysyi listalla yhteensä 11 viikkoa. Kappale "Raplaulajan vapaapäivä" oli parhaimmillaan singlelistan kuudes, kuten myös "Avaimet mun kiesiin". Kappale "Avaimet mun himaan" piipahti singlelistalla vain yhdellä viikolla, sijoituksena 16.
Lena Huldén

Lena Maria Cecilia Huldén (o.s. Törnblom; s. 24. huhtikuuta 1956 Lohja) on suomalainen hyönteistieteilijä, historiantutkija ja poliitikko. Hän on julkaissut kirjoja muun muassa Suomen keskiajasta, tapakulttuurista, kulkutaudeista ja hyönteisten vaikutuksesta länsimaiseen sodankäyntiin.
Huldén väitteli ensimmäisen kerran tohtoriksi vuonna 1996 historiasta aiheenaan Kastelholman linnan sotilaallinen ja poliittinen merkitys. Vuonna 2009 hän väitteli toisen kerran tohtoriksi metsäekologiasta. Hän työskenteli arkistonhoitajana Helsingin yliopiston kirjastossa 1990–1996 ja Svenska Litteratursällskapetissa 1996–2002. Vuodesta 2002 hän on ollut vapaa tutkija. Lisäksi hän on Helsingin yliopiston soveltavan eläintieteen dosentti.
Huldén palkittiin vuonna 2008 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnolla teoksesta "Den sexbente fienden", suom. "Kuusijalkainen vihollinen". Samana vuonna Suomen tietokirjailijat ry palkitsi hänet Tietokirjailijapalkinnolla. Huldén on myös levittänyt tietoa hyönteisten käytöstä ruokana.
Huldén valittiin SKP:n varapuheenjohtajaksi kesällä 2007. Hän pyrki Euroopan parlamentin jäseneksi vuoden 2009 vaaleissa ja sai 446 ääntä. SKP:n vuoden 2013 edustajakokouksessa Huldén luopui varapuheenjohtajuudesta, mutta jatkaa n puheenjohtajana ja Demokraattisen sivistysliiton liittovaltuuston puheenjohtajana.
Lena Huldénin puoliso on Luonnontieteellisen keskusmuseon intendentti Larry Huldén. He asuvat Vantaalla.
Isoalbatrossi

Isoalbatrossi ("Thalassarche cauta") on keskikokoinen etelänalbatrosseihin kuuluva ulappalintu. Lajin nimesi John Gould 1841.
Koko ja ulkomuoto.
Linnun pituus on noin 90 cm, paino 4,1 kg ja siipien kärkiväli noin 2,5 metriä. Isoalbatrossin selkäpuoli, siipien yläpinta ja pyrstö ovat tummanruskeat tai mustat. Alapuoli, kaula ja pää ovat valkoiset lukuun ottamatta poskien vaaleanharmaata väriä ja tummaa silmäkulmajuovaa. Nokka on harmaa ja siinä on keltainen kärki. Laji voi elää yli 30-vuotiaaksi.
Lajista tunnetaan 3 alalajia, joita on ehdotettu omiksi lajeiksi. Ne ovat "T. eremita", "T. salvini" ja "T. steadi".
Esiintyminen.
Isoalbatrossi pesii Australiassa ja Uudessa-Seelannissa muutaman yhdyskunnan voimin. Ylivoimaisesti suurin yhdyskunta pesii Aucklandsaarilla Disappointmentin saarella, 70 -80 000 paria. Maailman populaation koko on noin 80 000–90 000 paria. Yksi Australian yhdyskunnista on kasvamassa ja mahdollisesti myös yksi uusiseelantilainen yhdyskunta.
Isoalbatrossi tapettiin lähes sukupuuttoon 1800-luvulla ja pareja oli jäljellä noin 300 vuonna 1909. Sen jälkeen kanta on vähitellen kasvanut nykyiselle tasolle. Yhä suuri joukko isoalbatrosseja kuolee vuosittain kalastuksen yhteydessä, sillä isoalbatrossien ravinnosta valtaosa on kaloja. Erityisesti japanilaiset kalastusalukset aiheuttavat merkittävää tuhoa albatrosseille. Laji on uhanalainen.
Elinympäristö.
Pesimäaikana Australian, Tasmanian ja Uuden-Seelannin lintusaaret. Pesimäajan ulkopuolella kiertelee eteläisellä Tyynellämerellä Etelä-Afrikkaa ja Yhdysvaltain rannikoita myöten sekä eteläisellä Jäämerellä.
Lisääntyminen.
Pesii joka vuosi kallioisilla lintusaarilla. Munii vain yhden munan.
Ravinto.
Ravinnosta lähes 90 % on kalaa ja loput mustekaloja ja äyriäisiä. Sukeltaa kaloja jopa 5 metrin syvyydestä.
Mikko Nordling

Mikko Nordling (15. huhtikuuta 1906 Porvoo – 23. tammikuuta 1988 Porvoo) oli suomalainen painija, joka ylsi 1930-luvulla kolme kertaa kreikkalais-roomalaisen tyylin Euroopan-mestariksi. Kotimaassa ”Mikko Vilkastus” edusti Porvoon Akillesta, Porvoon Veikkoja, Helsingin Jyryä, Helsingin Kisa-Veikkoja ja Helsingin Paini-Miehiä.
Ura.
Porvoossa olympiavoittaja Adolf Lindforsin esitykset innostivat poikia painin pariin, ja tätä kautta myös Mikko Nordling löysi tiensä Porvoon Akilleksen harjoituksiin. Ensimmäisen kerran Nordling osallistui piirikunnallisiin kilpailuihin Porvoossa vuonna 1922 ja sijoittui toiseksi alle 60-kiloisten sarjassa. Seuraavana vuonna hän edusti Porvoon Veikkoja mutta lähti vuonna 1925 töihin Helsinkiin ja vaihtoi seuran Helsingin Jyryyn. Vuonna 1926 hän sijoittui TUL:n mestaruuskilpailuissa kolmanneksi K. Tammen ja Väinö Kajanderin jälkeen. Samana syksynä hän saavutti Jyryn kansainvälisissä kilpailuissa voiton.
Vuonna 1928 Nordling sijoittui kolmanneksi Moskovan spartakiadeissa. Kisamatkan seurauksena Nordling erotettiin TUL:sta ja hän vaihtoi edustamaan SVUL-seura Helsingin Kisa-Veikkoja, mikä avasi tien kansainvälisiin arvokilpailuihin. Vuonna 1930 hän voitti Tukholman EM-kilpailuissa kultaa välisarjassa ja uusi voittonsa seuraavana vuonna Prahassa. Maaliskuussa 1933 hän voitti kolmannen Euroopan-mestaruutensa Helsingissä. Vastustajistaan hän voitti italialaisen Ercole Gallegatin pistein 3–0, saksalaisen Möchelin selätyksellä ajassa 13.39, virolaisen Albert Kusnetsin selkävoitolla ajassa 5.18 sekä ruotsalaisen Gunnar Glansin pistein 2–1. Syksyllä 1933 Budapestissa Unkarin, Suomen ja Viron maaottelussa Nordling selätti jälleen Kusnetsin, nyt ajassa 9.20. Vielä Rooman EM-kilpailuissa 1934 Nordling saavutti hopeaa hävittyään Gunnar Glansille pistein 2–1.
Nordling voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1932 ja 1933. Hän edusti Suomea 14 maaottelussa. Hänen parhaita aseitaan painimatolla olivat yllättävyys ja oveluus. Nordling lopetti aktiivisen kilpailemisen vuonna 1939. Hän oli ammatiltaan vahtimestari.
Max Scheler

Max Scheler (22. elokuuta 1874 München, Saksa – 19. toukokuuta 1928 Frankfurt am Main, Saksa) oli saksalainen filosofi, joka on tunnettu ennen kaikkea tiedon muotoja koskevasta opistaan, jolla oli vaikutuksensa tiedonsosiologian syntyyn. Hänet tunnetaan myös Edmund Husserlin fenomenologisen perinteen jatkajana, mutta hän antoi panoksensa myös etiikan, uskonnonfilosofian, filosofisen psykologian ja poliittisen psykologian aloilla. Georg Henrik von Wrightin mukaan hän on "Mooren ohella luultavasti filosofisen etiikan etevin edustaja tällä vuosisadalla."
Schelerin pääteos on "Die Wissensformen und die Gesellschaft (Tiedon muodot ja yhteiskunta" ,1926), jossa hän yhdistää fenomenologisen menetelmän yhteiskuntatieteeseen. Scheler erottaa kolme tiedon päämuotoa: luonnontieteen, jota hän kutsuu herruus- tai suoritustiedoksi ("Herrschafts-, Leistungswissen"); olemustiedon ("Wesenswissen") ja vapautustiedon ("Erlösungswissen").
Val d’Isère

Val d’Isère on kunta Ranskassa Rhône-Alpesin alueella Savoien departementissa. Se sijaitsee Alpeilla Savoien historiallisessa maakunnassa. Kunta on tunnettu talviurheilukeskus.
Historia.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Val d’Isèren kylässä oli muutama maatila. Alueen laaksojen hyvätuottoiset laitumet olivat hyvälaatuisten elintarvikkeiden tuotannon perusta, ja kylän koko väestö eli maataloudesta. Tällöin lunta ei nähty kaupallisena mahdollisuutena.
Talviurheilukeskus.
1920-luvulla kylästä ryhdyttiin rakentamaan urheilukeskusta. Vähitellen pienestä kylästä kehittyi hiihtokeskus. Nykyisin Val d’Isère on Euroopan merkittävimpiä hiihtourheilukeskuksia. Kunta muodostaa yhdessä naapurinsa Tignesin kanssa yhteistyöalueen, jota kutsutaan nimellä Espace Killy. Alueella on hiihtolatuja sekä alppihiihtäjille yhteensä 131 laskettelurinnettä yhteispituudeltaan 300 kilometriä.
Albertvillen talviolympialaisten alppihiihtolajit järjestettiin Val d’Isèressä vuonna 1992. Siellä on pidetty myös Alppihiihdon maailmancupin kilpailuja. Alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2009 pidettiin Val d’Isèressä.
Camarasaurus

Camarasaurus (”kammiolisko”) oli kookas, neljällä raajalla liikkunut, kasveja syönyt sauropodi, joka eli noin 155–150 miljoonaa vuotta sitten myöhäisellä jurakaudella. Tämän dinosauruksen fossiileita on löydetty Pohjois-Amerikasta ja Portugalista. "Camarasaurus" kasvoi 18 metriä pitkäksi ja sen arvioidaan painaneen noin 20 tonnia. "Camarasauruksella", kuten muillakin "Camarasauridae"-heimon dinosauruksilla, oli lyhyt ja korkea pää. Tämän sauropodin nimesi Edward Drinker Cope vuonna 1877.
Elintavat.
"Camarasaurus" käytti ravintonaan puiden lehtiä ja saniaisia. "Camarasauruksen" hampaat olivat lusikkamaiset, toisin kuin useimmilla sauropodeilla, joiden hampaat olivat tappimaiset. "Camarasaurukset" elivät todennäköisesti laumoissa, joihin kuului eri-ikäisiä yksilöitä. Laumoissa varsinkin nuoret sauropodit olisivat olleet paremmassa turvassa "Allosauruksen" ja "Ceratosauruksen" kaltaisilta teropodeilta. Ilman täysikasvuisten eläinten suojaa, nuoret "Camarasaurukset" olisivat joutuneet helposti teropodien ravinnoksi. Suuri koko riitti suojelemaan aikuisia "Camarasauruksia" useimmilta vihollisilta. "Camarasauruksella" oli myös terävät peukalonkynnet, joista saattoi olla hyötyä puolustautumisessa.
Samoihin aikoihin eli monia muitakin sauropodeja, kuten "Apatosaurus", "Barosaurus", "Brachiosaurus" ja "Diplodocus". Lisäksi myöhäisjurakautisessa Pohjois-Amerikassa eli "Stegosauruksen" kaltaisia harjaliskoja, pienempiä teropodeja kuten "Ornitholestes" ja ornithopodeja kuten "Camptosaurus", "Dryosaurus" ja "Othnielia".
Highway Star

 Highway Star on brittiläisen Deep Purple -yhtyeen kappale sen vuonna 1972 julkaistulta kuudennelta studioalbumilta "Machine Head". Tyylilajiltaan se edustaa hard rockia ja heavy metalia.
Kappaleen kuvaus.
Kappale alkaa basson 4/4 tahdilla jota tukee vaimennettu virvelirumpu sekä kitara. Basso vaihtaa sävelkorkeutta jakaen perusrytmin neljäsosa- ja kahdeksasosa nuoteiksi. Bassoriffin kautta siirrytään kappaleen uruilla väritettyyn johdanto-osaan joka päättyy lauluefekteihin. Ensimmäinen varsinainen säkeistö seuraa. Kappale etenee A osa A osa B osa kertosäe rakenteella. Tämä toistetaan kahdesti jonka jälkeen seuraa urkusoolo johdanto-osineen. Soolon jälkeen on lyhyt instrumentaali C-osa jonka jälkeen AAB kertosäe jonka jälkeen seuraa kitarasoolo. AAB kertosäe toistetaan soolon jälkeen ja kappale päätetään.
Kosketinsoittimet ovat koko ajan tärkeä osa rytmiä tehden siitä tuhdimman. Jon Lordin Hammond - uruissaan käyttämä
kitaralle tarkoitettu putkivahvistin tuo kappaleen klassisvaikutteiseen urkusooloon yhtyeelle tunnusomaisen lisävärin.
Ritchie Blackmoren kitarasoolo seuraa rakenteeltaan urkusooloa etenkin huippukohtansa klassisvaikutteisissa osassa. Soolo oli ensimmäisiä metalli- ja klassiset vaikutteet selkeästi yhdistäviä kitarasooloja.
Gösta Diehl

Gösta Diehl (5. maaliskuuta 1899 Viipuri – 3. toukokuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Diehl tuli tunnetuksi sekä kubistina että koloristina. Diehl perusti yhdessä Yngve Bäckin, Ragnar Ekelundin, Torger Enckellin, Unto Pusan, Sigrid Schaumanin ja Sam Vannin kanssa Prisma-taiteilijaryhmän, joka painotti modernismia ja voimakasta väri-ilmaisua.
Elämä ja ura.
Diehlin vanhemmat olivat norjalais-ruotsalainen valokuvaaja Fredrik Diehl ja riikinruotsalainen Maria o.s. Dryselius. Gösta syntyi perheeseen vuonna 1899 Viipurissa. Perhe joutui talousvaikeuksiin, kun isä teki itsemurhan Göstan ollessa viiden vanha. Äiti joutui asumaan kuuden lapsensa kanssa pienessä huoneen ja keittiön asunnossa.
Gösta Diehl sai perheensä talousvaikeuksista huolimatta käydä koulua ja pääsi ylioppilaaksi 1917. Hän muutti Helsinkiin ja opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Albert Gebhardin johdolla. Vuonna 1922 hän pääsi erään metsäteollisuuden edustuston kirjeenvaihtajaksi Pariisiin, missä avautui mahdollisuus opiskeluun kaupungin vapaissa taidekouluissa.
Diehl sai vähitellen töitään esille Pariisin taidegallerioihin ja alkoi menestyä taiteilijana. Helsingissä hänen ensimmäinen yksityisnäyttelynsä oli Stenmanin taidesalongissa Heikinkadulla vuonna 1926. Vakinaisesti takaisin Suomeen palattuaan Diehl vuokrasi 1935 Albert Edelfeltin entisen ateljeen Helsingin Kruununhaan Liisankatu 27:n piharakennuksesta. Seitsemännen kerroksen ullakkoasunnosta oli siihen aikaan avarat näkymät muun muassa Pitkänsillan yli Hakaniemeen.
Gösta Diehlin ensimmäinen puoliso oli Greta o.s. Hult vuosina 1926–1936. Erottuaan Diehl meni vuonna 1937 naimisiin Elsa Ramsayn kanssa. Parille syntyi pian kolme lasta. Diehlit asuivat Liisankadun ateljeeasunnossaan lähes 20 vuotta. Huoneiston varustelutaso oli niukka, joten perhe joutui tulemaan toimeen ilman omaa kylpyhuonetta tai keittiötä, ja myös portaikossa sijainnut wc oli naapureiden kanssa yhteinen. Talvella lämmittämiseen tarvittiin puita ja koksia, joita jouduttiin kantamaan päivittäin kellarista seitsemänteen kerrokseen ilman hissiä. Vuonna 1954 perhe muutti taiteilijakoti Lallukkaan, jossa Diehlit asuivat Gösta Diehlin kuolemaan asti.
Monet Gösta Diehlin tunnetuista töistä syntyivät Kruununhaan ateljeekodissa. Näihin kuuluvat muun muassa "Pommitettu kylä" ja "Näköala ikkunasta", jotka ovat nykyisin Ateneumin taidemuseon kokoelmissa.
Prisma-ryhmä järjesti monia yhteisnäyttelyitä, joista ensimmäinen oli Taidehallissa keväällä 1956. Prisman aikana Diehlin työt alkoivat saada yhä laajempaa huomiota ja tunnustusta.
Vuonna 1953 Diehlille myönnettiin Pro Finlandia -mitali. Diehl opetti Helsingin yliopiston piirustussalissa vuosina 1945–1946 ja 1948–1949 ja toimi vuodesta 1957 lähtien kuvataiteiden opettajana Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosastolla.