Aleksandr Nikolajevitš Demidoff

Aleksandr Nikolaevitš Lopukhin-Demidoff (24. maaliskuuta 1870 Venäjän keisarikunta - 6. joulukuuta 1937 Viipuri, Suomi) oli venäläistaustainen suomalainen ruhtinas, eversti ja kartanonomistaja.
Perhe.
Lopukhin-Demidoff syntyi vauraaseen Demidoffin venäläistaustaiseen aatelissukuun. Hänen isänsä oli ruhtinas, kenraaliluutnantti Nikolai Demidoff,ja äitinsä Olga Stolypin.
Hän avioitui Natalia Naryškinin (3. toukokuuta 1886 Viipuri - 8. lokakuuta 1957 Mikkeli) kanssa vuonna 1904. Tämä oli keisarillisen hovin kamariherra Dmitri Konstantinovitš Naryškinin ja kreivitär Helene von Tollin tytär. Natalia Naryškin oli sukua Romanovin tsaariperheelle Pietari Suuren äidin kautta. Mikkeliläinen Ollinmäen viinitila nimesi Ruhtinatar-kuohuviinin Natalia Demidoffin mukaan. Anttolanhovin kartanon Ruhtinattaren lounas nimettiin Natalian mukaan vuonna 2007.
Pariskunta sai kuusi poikaa: Nikolai Alexandrovitš (1904-1995), Alexander Alexandrovitš (1905-1982), Sergei Alexandrovitš (1906-1995), Andrei Alexandrovitš (1908-1911), Georg Alexandrovitš (1914-1968) ja Peter Alexandrovitš (1916-1998). Peter Alexandrovitš muutti nimensä Pekka Tammipuuksi. Kolme vanhinta poikaa lähetettiin opiskelemaan sisäoppilaitoksiin Englantiin.
Aurora Karamzin kuului ruhtinaan perhepiriiin, koska hän oli ollut naimisissa hovijahtimestari Paul Demidovin kanssa.
Nikolai Alexandrovitš peri ruhtinaan arvonimen, mutta hänellä ei ollut lapsia. Ruhtinaan arvonimi siirtyi Suomessa syntyneelle ja asuneelle Alexander Alexandrovitšin (1905-1982) pojalle Yrjö Onni Johannes Demidoffille (1936–2018) ja myöhemmin Nikolai Alexander Paul Demidoffille (s. 1976), joka on nykyään viides ruhtinas Lopukhin-Demidoff.
Ura.
Lopukhin-Demidoff valmistui kadettikoulusta, jonka jälkeen hänet siirrettiin keisarilliseen tykistökouluun. Hän palveli majurina keisarillisessa husaarirykmentissä. Hän palveli keisarinnan chevalier-kaartissa Carl Gustaf Emil Mannerheimin kanssa. Hän osallistui Venäjän-Japanin sotaan. Hänet ylennettiin everstiksi.
Lopukhin-Demidoffin suku omisti mittavan maaomaisuuden sekä huonekalu- ja sokeritehtaita Kiovan kuvernementissä. Suku oli luonut varallisuutensa omistamalla asetehtaita ja kaivoksia. 
Lopukhin-Demidoff pakeni Venäjän vallankumousta Suomeen vuonna 1917. Hän osallistui Suomen sisällisotaan valkoisten puolella. Hänet palkittiin vapaussodan muistomitalilla. Hän erosi armeijan palveluksesta ja ryhtyi maanviljelijäksi.
Hän otti Suomen kansalaisuuden.
Lopukhin-Demidoff osti Etelä-Savossa sijaitsevan Anttolan Anttolanhovin kartanon itselleen vuonna 1917. Hän toi Venäjältä Suomeen turvaan 100 kilpa-ajohevosta, jalorotuisia koiria, kultaa, hopeaa ja perhekalleuksia. Hän rakennutti kartanoon uuden päärakennuksen ja suunnitteli kartanosta turvapaikkaa Venäjän keisari, Suomen suuriruhtinas Nikolai II:lle ja tämän perheelle. Anttolan talonpojat pitivät ruhtinaspariskunnan vieraanvaraisuudesta ja sydämellisyydestä. Lopukhin-Demidoff myi Anttolanhovin vuonna 1920.
Hän asui Anttolanhovin kartanon lisäksi Viipurin Talin hovissa, Kurikkalassa ja Terijoella. Lopukhin-Demidoffin vaimo Natalia syntyi Talin hovissa. Demidoffit omistivat huvilan Terijoella.
Lopukhin-Demidoff oli taitava metsästäjä ja hän järjesti hulppeita metsästysretkiä. Mannerheim osallistui hänen metsästysretkilleen.
Hänen viimeiset elinvuotensa olivat taloudellisesti haastavaa aikaa, koska rikkaudet katosivat suureellisen elämäntyylin seurauksena. Hän toimi viimeisinä vuosinaan työmiehenä. Työkaverit muistivat hänet vahvana, tarmokkaana ja voimakkaana miehenä, joka suoritti raskaita ruumiillisia töitä.
Lopukhin-Demidoff menehtyi Viipurissa joulukuussa vuonna 1937 pudottuaan reestä, joka kuljetti raskasta lastia. Putoamisen seurauksena hän sai kuolettavan iskun päähänsä. Hän menehtyi Viipurin lääninsairaalassa.
Ruhtinaan lempinimi oli "Beppo".