tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jani Kokko

Jani Kokko (s. 8. joulukuuta 1987 Muurame) on suomalainen sosialidemokraattinen poliitikko. Hänet valittiin vuoden 2023 eduskuntavaaleissa kansanedustajaksi 4890 äänellä Keski-Suomen vaalipiiristä. Aiemmin hän toimi Jyväskylän yliopiston historian ja etnologian laitoksen väitöskirjatutkijana. Hän on toiminut Muuramen kunnanvaltuutettuna vuodesta 2009 ja on Muuramen kunnanvaltuuston 1. varapuheenjohtaja. Hän on myös Keski-Suomen aluevaltuuston puheenjohtaja. Kokko asuu Muuramessa.
Kokon pro gradu -tutkielma "Kansakunnan ääni: Yhdysvaltain presidenttien virkaanastujaispuheet poliittisen puheen genrenä George Washingtonista Barack Obamaan" hyväksyttiin Jyväskylän yliopiston historian ja etnologian laitoksella elokuussa 2012. Hän toimi Yhdysvaltojen presidentinvaalien 2020 yhteydessä sekä Nato-jäsenyysprosessia koskevissa kysymyksissä Ylen asiantuntijana. Kokko oli laatimassa yhtenä vastuuhenkilönä kansalaisaloitetta Suomen liittymisestä Natoon.
Joulukuussa 2022 Kokko tulkitsi aluevaltuuston puheenjohtajana, ettei välittömästi aluehallituksen alaisena toimivan hyvinvointialueen palveluksessa oleva henkilö voi toimia aluehallituksessa ja neljän hallituksen jäsenen tai väräjäsenen tulisi erota aluehallituksen jäsenyydestä. Aluehallitus kuitenkin päätti joulukuussa 2022, että henkilöt saavat jatkaa aluehallituksen jäseninä toistaiseksi.
Kokko on Keski-Suomen ensi- ja turvakodin hallituksen sekä Ensi- ja turvakotien liiton liittohallituksen jäsen.
Näkemykset.
Arvot.
Kokko sijoittuu vaalikonevastausten perusteella poliittiseen keskustaan tai keskusta-oikeistoon. "Ylen" vaalikoneessa Kokko sijoittuu arvoasteikolla liberaalille puolelle. "Helsingin Sanomien" vaalikoneen käyttämällä GAL–TAN-jakaumalla Kokon näkemykset ovat kallellaan liberaalivihreyteen (GAL). HS:n vaalikoneen perusteella Kokko sijoittuu eduskuntaryhmänsä oikeistosiipeen kaudella 2023–2027.
Poliittinen toiminta.
Kokko tuki eduskunnassa esitystä irtautua kansainvälisestä henkilömiinat kieltävästä Ottawan sopimuksesta.
Abigail Byskata

Abigail Byskata (s. 7. toukokuuta 2007 Cebu Filippiinit) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa nykyisin Team Kuortaneen naisjoukkueessa Naisten Liigassa. Hän on myös pelannut Suomen alle 16- ja 18-vuotiaiden tyttöjen maajoukkueissa.
Maajoukkuessa.
O = Ottelut, M = Maalit, S = Syötöt, P = Pisteet, RM = Rangaistusminuutit, LP = Loppu Sijoitus
Blair House

&lt;mapframe text="1 Blair House, 2 Valkoinen talo" latitude="38.898039" longitude="-77.037388" zoom="16" width="300" height="250" align="right"&gt; 
]}&lt;/mapframe&gt;
Blair House on Yhdysvaltojen pääkaupungissa Washingtonissa sijaitseva virallinen residenssi. Se toimii maan presidentin vierastalona, jossa majoittuvat presidentin arvovieraat, ja siksi sitä on kutsuttu maailman eksklusiivisimmaksi hotelliksi.
Historia.
Blair House valmistui vuonna 1824, mutta nykyisen nimensä se sai vasta 1837. Nimi tulee Francis Preston Blairista, joka toimi tuomarina Kentuckyssa ja kirjoitti aktiivisesti paikallisiin sanomalehtiin. Presidentti Andrew Jackson kiinnostui näistä kirjoituksista ja pyysi Blairia muuttamaan perheineen Washingtoniin, jotta tämä voisi alkaa kirjoittamaan huonossa jamassa olevalle "Globe"-lehdelle ja muuttaa sen Jacksonin hallintoa myötäileväksi julkaisuksi. Blairin perhe muutti Washingtoniin vuonna 1830 ja osti talon seitsemän vuotta myöhemmin Yhdysvaltain armeijan ensimmäiseltä lääkintäpäälliköltä, Joseph Lovellilta.
Vuonna 1859 Blair rakennutti talonsa viereen toisen talon tyttärelleen ja tämän miehelle, Samuel Phillips Leelle, ja tätä taloa alettiin kutsua nimellä Lee House. Seuraavana vuonna valmistui vielä kolmas talo nimeltä Jackson Place. Vuonna 1910 Blairin lapsenlapsi Gist Blair muutti isoisänsä taloon ja testamenttasi sen liittovaltiolle. Gist kuoli vuonna 1940, ja kaksi vuotta myöhemmin talo päätyi virallisesti Yhdysvaltain liittovaltion omaisuudeksi.
1950-luvulla Lee House yhdistettiin taloon yhdeksi rakennukseksi.
Talossa on tapahtunut muutamia historiallisia tapahtumia. Yksi tunnetuimmista lienee 18. huhtikuuta 1861, kun Blair kutsui kotiinsa kenraali Robert E. Leen. Lee sai kuulla, että presidentti Abraham Lincoln tarjosi hänelle pohjoisvaltioiden armeijan komentajan paikkaa. Lee kuitenkin kieltäytyi tarjotusta paikasta ja palasi kotiosavaltioonsa, etelävaltioihin kuuluvaan Virginiaan, joka nousi kapinaan.
Presidentti Harry S. Truman asui Blair Housessa vuosina 1948–1952, kun Valkoinen talo oli remontissa.
Nykyään.
Talon ensisijainen käyttötarkoitus on toimia presidentin vieraaksi kutsuttujen valtionpäämiesten ja näiden perheiden residenssinä. Lisäksi talo on myös presidentiksi valitun henkilön residenssinä ennen kuin tämä muuttaa virallisesti Valkoiseen taloon. Vuodesta 1977 lähtien kaikki presidentiksi valitut ovat asuneet talossa ennen virkaanastujaisiaan.
Talossa on nykyään 120 huonetta, ja sen pinta-ala on hieman yli 6 500 m².
Blair House lähialueineen on NRHP-kohde.
Åsöberget

Åsöberget on Tukholman Södermalmilla sijaitseva mäki, jolla on paljon vanhoja puutaloja 1700-luvulta. Useat alueen rakennukset on määritelty kulttuurihistoriallisesti arvokkaiksi.
Seredyna-Buda

Seredyna-Buda () on kaupunki Ukrainan pohjoisrajalla, Sumyn alueen Šostkan piirissä. Kaupunki sijaitsee Venäjän federaation rajalla ja kaupungin itärajalla on toiminut virallinen rajanylityspiste. Seredyna-Buda sijaitsee linnuntietä 151 kilometriä aluekeskus Sumystä pohjoisluoteeseen. Seredyna-Budaan johtaa myös rajan ylittävä päärata Venäjän Brjanskista Ukrainan Konotopin risteysasemalle; kaupungissa on rautatieasema ("Zernove").
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 6 963 asukasta vuoden 2021 alussa. Vuonna 2001 asukkaita oli noin 7 500.
Seredyna-Budan perustivat 1660-luvun tietämillä Venäjältä saapuneet vanhauskoiset. Kaupungin aseman se sai vuonna 1964.
Ukrainan vuonna 2020 tekemän aluehallintouudistuksen jälkeen Seredyna-Buda on kuulunut Šostkan piiriin; tätä ennen se oli ollut vuodesta 1923 lähtien piirikeskus.
Venäjän asevoimat on laittoman hyökkäyssotansa (2022–) aikana tulittanut kaupunkia useasti muun muassa kraatinheittimillä ja tykistöllä sekä ilmaiskuilla, esimerkiksi tammikuussa 2023 ainakin kolmesti.
Simo Kuiko

Simo Kalle Kuiko (4. tammikuuta 1925 Huittinen – 11. elokuuta 2000 Huittinen) oli suomalainen maanviljelijä ja osuustoimintaliikkeen vaikuttaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen. 
Kuikon vanhemmat olivat maanviljelijä Kalle Ilmari Kuiko ja Hilda Karoliina Sahko ja puoliso vuodesta 1960 kotitalousopettaja Liisa Maria Palmroth. Kuiko tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta yhteiskoulusta 1946 ja valmistui agronomiksi Helsingin yliopistosta 1952. Hän oli maanviljelijä Kuikon tilalla Huittisissa 1949–1985 ja tilan omistaja vuodesta 1955. Kuiko oli myös va. opettaja Länsi-Suomen kansanopistossa 1964–1970, samoin kuin Kujalan maanviljelyskoulussa ja Huittisten kansanopistossa. Hänellä oli useita paikallisia osuustoiminnallisia luottamustoimia, kuten jäsenyys Huittisten Osuuskassan hallintoneuvostossa 1953–1968, Huittisten Osuuspankin johtokunnassa vuodesta 1969 ja Huittisten Meijeri Oy:n hallintoneuvostossa 1953 ja johtokunnassa 1953–1975, jonka varapuheenjohtaja hän oli 1955–1969 ja puheenjohtaja 1970–1975. Seudullisesti ja valtakunnallisesti Kuiko oli muun muassa Osuuskunta Esan Maidon hallintoneuvoston puheenjohtaja 1968–1969 ja johtokunnan sekä hallituksen puheenjohtaja 1970–1988, Valion hallintoneuvoston jäsen 1970–1973 ja varapuheenjohtaja 1974–1985 sekä Kuivamaito Oy:n hallintoneuvoston jäsen vuodesta 1983. Maanviljelysneuvoksen arvonimen Kuiko sai 1980.
Kiinankesäkamelia

Kiinankesäkamelia ("Stewartia sinensis") on teekasvien (Theaceae) heimoon, kesäkamelioiden ("Stewartia") sukuun kuuluva kasvilaji. Siitä voidaan erottaa useampia erilaisia muunnoksia.
Kiinankesäkamelia on 3–11 metriä korkeaksi kasvava, kausivihanta pensas tai puu. Kuluvan vuoden oksat ovat purppuranpunaisia ja talvisilmut 3–11-suomuisia. Lehtiruodit ovat myös purppuranpunaisia ja noin 1 cm pitkiä sekä hieman siipipalteisia. Lehtilavat ovat ohuita, soikeita tai hieman vastapuikeita, 5,5–10,5 cm pitkiä ja 2,5–4,5 cm leveitä. Lehtien yläpinnat ovat kellanvihreitä ja lehden keskisuonen kohdalta tiiviisti karvaisia. Lehtien alapinnat ovat vihreitä. Kukat sijaitsevat yksittäin ja niiden perät ovat 0,5–3 cm pitkiä. Verholehdet ovat lehtimäisiä, 1–2 cm pitkiä ja noin 1 cm leveitä. Terälehdet ovat valkoisia, 2,5–3 cm pitkiä ja 1,5–2 cm leveitä. Heteet ovat 1,5–2 cm pitkiä ja niiden palhot ovat tyviltään yhteenkasvaneita. Emin sikiäin on noin 1 cm pitkä. Kiinankesäkamelia kukkii touko–heinäkuussa ja tuottaa hedelmiä syys–marraskuussa. Hedelminä olevat kodat ovat 1,5–2 cm pitkiä ja halkaisijaltaan 1–1,5 cm. Siemenet ovat 0,6–0,9 cm pitkiä ja halkaisijaltaan 0,4–0,5 cm.
Kiinankesäkamelia kasvaa metsissä sekä vuoristojen tiheiköissä ja pensastomailla 500–2200 metrin korkeudella merenpinnasta. Lajia tavataan Kiinassa Anhuin, Fujianin, Guangxin, Guizhoun, Henanin, Hubein, Hunanin, Jiangxin, Shaanxin, Sichuanin, Yunnanin ja Zhejiangin maakunnissa.
Peiponkaali

Peiponkaali ("Galax urceolata") on uuvanakasvien (Diapensiaceae) heimoon, peiponkaalien ("Galax") sukuun kuuluva monivuotinen kasvilaji. Peiponkaali muistuttaa hieman samaan heimoon kuuluvaa "Shortia galacifolia" -lajia.
Peiponkaalilla on pitkä maassa suikertava juurakko, jonka avulla se voi levittäytyä laajaksikin kasvustoksi. Juuret ovat väriltään punaisia. Peiponkaalin lehdet kasvavat suikertavasta juurakosta ja sijaitsevat pitkien lehtiruotien päissä. Lehdet ovat ainavihantia, nahkamaisia, muodoltaan pyöreitä ja kiiltävänvihreitä. Peiponkaalin kukinnot ovat noin 5–12 cm pitkiä tähkämäisiä terttuja, jotka kasvavat lehdettömien, noin 20–40 cm korkeiksi kasvavien varsien päihin. Kukat ovat valkoisia ja kaksineuvoisia. Peiponkaali kukkii touko–kesäkuussa. 
Peiponkaali kasvaa vuoristometsissä kosteusoloiltaan vaihtelevilla kasvupaikoilla. Peiponkaalia tavataan luontaisena Yhdysvalloissa.
Peiponkaalia kasvatetaan koristeellisena maanpeitekasvina puutarhoissa. Se kasvaa puolivarjossa tai täysin varjossa happamassa maaperässä sekä kuivalla että kostealla kasvualustalla. Kasvualustakseen peiponkaali tarvitsee runsasravinteista, hyvin vettä läpäisevää metsämaata.
Virtain Länsipuolen työväentalo

Virtain Länsipuolen työväenyhdistyksen talo oli Virtain kaupungissa Koronkylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa.
Virtain Länsipuolen työväenyhdistys (alun perin Koronkylän työväenyhdistys) perustettiin vuonna 1905. Perustavassa kokouksessa mukaan liittyi 42 ihmistä; vuoden 1906 lopulla jäsenluku oli jo 75, tosin vain harva oli maksanut jäsenmaksunsa kokonaisuudessaan. Vuonna 1915, kun yhdistys vietti 10-vuotisjuhliaan, oli jäseniä 27. Ensimmäisten kymmenen vuoden aikana yhdistys piti 123 kokousta ja järjesti 68 iltamat. 
Työväentalon rakennustyöt aloitettiin 1910-luvun alussa. Elokuussa 1910 pidettiin tontilla raivaustalkoot, joissa kaadettiin ylimääräisiä puita tontilta ja tehtiin tie. Tontti sijaitsi Koron sahan myllyn lähellä kukkulalla, jolta aukesi näkymä Koronkylän yli. Talon vihkiäisiä vietettiin 7.7.1912. Ohjelmaa oli varattu 9 tunnin ajaksi. Vuonna 1913 yhdistys sai lunastaa tontin omakseen, ja se nimettiin Tulevaisuuden Toivoksi. Taloa viimeisteltiin vähitellen vuosien varrella.
1930-luvulla kylän läpi rakennettiin rautatie, ja rautatietyöläisten osallistuminen vilkastutti yhdistyksen toimintaa. 1940-luvun loppupuolella taloon saatiin sähköt Koronjoessa olleesta voimalaitoksesta. 1960-luvulle tultaessa yhdistyksen toiminta alkoi hiljentyä, ja se päätettiin lopettaa. Yhdistys lopetettiin ja talo myytiin vuonna 1963.
Toimintaa työväentalolla.
Talolla järjestettiin kokouksia ja iltamia, ja siellä toimi myös kirjasto. Vuonna 1915 pidettyjen 10-vuotisjuhlien ohjelmassa oli muun muassa puheita, onnitteluja ja näytelmä. Elokuussa 1934 järjestettiin ”suurjuhlat”, joihin tuli puhujaksi kansanedustaja Kaisa Hildén.
Aarne Sarvela

Toivo Aarne Sarvela (22. toukokuuta 1892 Ruotsinpyhtää – 26. kesäkuuta 1966 Teisko) oli suomalainen arkkitehti.
Sarvela tuli ylioppilaaksi vuonna 1911 ja valmistui diplomi-insinööriksi 1918. Hän työskenteli ensin SOK:n rakennusosastolla ja sitten 1923–1928 Kulutusosuuskuntien Keskusliiton (KK) rakennusosaston päällikkönä. Vuodesta 1939 lähtien hän toimi Tampereen teknillisen oppilaitoksen huonerakennusopin lehtorina ja vuodesta 1942 insinööritoimisto Ohje Oy:n toimitusjohtajana. Sarvela toimi 1920-luvulla palovakuutusyhtiö Tulenturvan johtokunnassa ja myöhemmin muun muassa Tampereen kameraseuran puheenjohtajana.
Sarvela suunnitteli muun muassa Helsingin Kutomo ja Kravatti Oy:n (HKK) toimitalon Elimäenkatu 9:ssä Helsingin Vallilassa, joka nykyisin tunnetaan Kravattitehdas-toimistokiinteistönä. Sarvelan piirtämä, joskin Väinö Vähäkallion luonnosten perusteella, on myös Helsingin Etu-Töölön näyttävä kulmatalo Runeberginkatu 28 / Caloniuksenkatu 9, valmistunut 1927 alun perin KK:n ja Elannon henkilökunnan asuintaloksi.
Sarvelan nuoruudentöihin kuuluu yhdessä Valle Antilan kanssa suunniteltu Ilmajoen museo (1914), joka perustuu samalla paikalla olleeseen Ilmajoen vanhaan kirkkoon ja torninsa osalta Naantalin kirkkoon.
Euroopan parlamentin korruptioskandaali 2022

Euroopan parlamentin korruptioskandaali 2022 eli Qatargate on joulukuussa 2022 esiintullut korruptioskandaali, jossa useiden europarlamentaarikkojen epäillään saaneen mittavia lahjuksia Qatarilta. Lahjuksilla on pyritty vaikuttamaan EU:n politiikkaan. Qatar on kiistänyt yrittäneensä lahjoa europarlamentaarikkoja.
Skandaalin päähahmo on virasta pidätetty EU-parlamentin varapuhemies Éva Kaïlí, joka pidätettiin joulukuussa 2022. Kaïlín lisäksi on pidätetty ainakin hänen avopuolisonsa Francesco Giorgi, entinen europarlamentaarikko Pier Antonio Panzeri sekä italialainen lobbari Niccolo Figa-Talamanca.
Kahden europarlamentaarikon, italialaisen Andrea Cozzolinon ja belgialaisen Marc Tarabellan parlamentaarinen koskemattomuus poistettiin helmikuussa 2023. Molemmat ovat vakuuttaneet syyttömyyttään. Cozzolinoa ja Tarabellaa epäillään vakavista rikoksista, jotka voidaan rinnastaa korruptioon, rahanpesuun ja rikollisjärjestöön osallistumiseen. Molemmat poliitikot kuuluvat sosialisti- ja demokraattiryhmään.
Epäilyt.
Belgian poliisi teki ratsioita entisten ja nykyisten europarlamentaarikkojen sekä lobbareiden osoitteissa joulukuussa 2022. Ratsioissa löytyi noin 1,5 miljoonaa euroa käteistä rahaa. Pier Antonio Panzerin asunnosta löytyi ratsiassa noin 600 000 euroa käteistä. Europarlamentaarikko Cozzolinolla oli läheiset yhteydet Panzeriin.
Marc Tarabella matkusti Qatariin vuonna 2020. Matkan maksoi Qatarin valtio, eikä Tarabella ilmoittanut matkastaan parlamentin sääntöjen mukaisesti.
Korruptioskandaali.
Eva Kaïlín pidätys.
Belgian poliisi pidätti varapuhemies Éva Kaïlín osana suurta tutkintaa perjantaina 9. joulukuuta 2022. Kaïlía syytettiin rikollisjärjestön toimintaan osallistumisesta, rahanpesusta ja korruptiosta. Kaïlía epäiltiin myös lobbaamisesta Qatarin hyväksi. Hänen epäillään ottaneen vastaan lahjoja ja isoja rahasummia. Lainsäätäjän mukaan Kaïlí jäi kiinni ”itse teossa”, eikä hän siksi nauti parlamentaarista koskemattomuutta. Asiassa on kuulusteltu myös Kaïlín isää ja puolisoa. Kaïlílta löytyi ”rahasäkkejä”.
Kaïlí erotettiin pidätyksen jälkeen Pasokista ja S&amp;D-ryhmästä. Kreikan viranomaiset jäädyttivät Kaïlín omaisuuden.
Kaïlín lisäksi pidätettiin hänen aviopuolisonsa Fransesco Giorgi, entinen europarlamentaarikko Pier Antonio Panzeri sekä italialainen lobbari Niccolo Figa-Talamanca.
Europarlamentaarikkojen koskemattomuuden poisto.
Euroopan parlamentin puhemies Roberta Metsola kertoi tammikuun 2023 alussa aloittaneensa kiireellisesti toimet kahden euroedustajan parlamentaarisen koskemattomuuden poistamiseksi. Andrea Cozzolinon ja Marc Tarabellan parlamentaarinen koskemattomuus poistettiin helmikuussa 2023.
Arviot.
"Helsingin Sanomat" arvioi pääkirjoituksessaan korruptioskandaalia noloksi ja vaaralliseksi. Lehden mukaan kriisi on horjuttanut EU:n uskottavuutta.
Hete (täsmennyssivu)

Hete voi tarkoittaa seuraavia:
Andrea Cozzolino

Andrea Cozzolino (s. 3. elokuuta 1962 Napoli) on italialainen keskusta-vasemmistolainen poliitikko ja Demokraattisen puolueen jäsen. Cozzolino on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä vuodesta 2009 lähtien. Ennen valintaansa europarlamentaarikoksi hän oli puolueen piirisihteeri sekä Campanian aluehallituksen ja -valtuuston jäsen.
Euroopan parlamentin jäsenenä Cozzolino on toiminut EU:n suhteista Maghreb-maihin – Marokkoon, Tunisiaan ja Algeriaan – vastaavan valiokunnan puheenjohtajana. Cozzolinon ja belgialaisen Marc Tarabellan parlamentaarinen koskemattomuus poistettiin helmikuussa 2023 Euroopan parlamentin korruptioskandaalin tutkinnan vuoksi.
Marc Tarabella

Marc Tarabella (s. 11. maaliskuuta 1963 Ougrée) on belgialainen poliitikko ja Parti Socialiste -puolueen jäsen. Tarabella on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä vuodesta 2004 lähtien, ja hän kuuluu sosialistien ja demokraattien ryhmään. Aikaisemmin Tarabella on toiminut Vallonian alueen pääministerin kabinettiavustajana (1988–1990) sekä Caisse générale d'épargne et de retraite -rahoituslaitoksen asiakasneuvojana (1990–2004).
Tarabellan ja italialaisen Andrea Cozzolinon parlamentaarinen koskemattomuus poistettiin helmikuussa 2023 Euroopan parlamentin korruptioskandaalin vuoksi.
Keihäshaikara

Keihäshaikara ("Agamia agami") on haikaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Keski- ja Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö.
Keihäshaikara voi kasvaa 60–76 cm pitkäksi, ja koiraat ovat hieman naaraita kookkaampia. Lintu on pitkäkaulainen, ja jalat ovat haikaraksi lyhyehköt. Nokka on hyvin pitkä, jopa 14–16 cm. Lajin pää on väriltään sinertävän vihreä, ja siinä on vaaleampi töyhtö. Kaulassa on sinivihreän värin lisäksi punaruskeaa ja lisääntymisaikana pitkiä sinivihreitä ja hopeanharmaita sulkia. Keihäshaikaran selkä ja siivet ovat sinivihreät. Vatsan väri on punaruskea. 
Levinneisyys ja elintavat.
Keihäshaikaraa tavataan itäisestä Meksikosta Boliviaan ulottuvalta alueelta. Lajin elinympäristöä ovat kosteat metsät soiden, kosteikkojen ja järvien läheisyydessä. Sen ravintoa ovat kalat, erityisesti kirjoahvenet ja tetrakalat. Keihäshaikaran pesimäkausi kestää kesäkuusta syyskuulle. Laji pesii usein kolonioissa, ja pesä rakennetaan puuhun tai pensaaseen. Naaras munii 2–4 vaaleansinistä munaa, ja myös koiras hautoo munia.
Keihäshaikara luokitellaan silmälläpidettäväksi. Kantaa uhkaa metsien hakkuu maatalousmaaksi, teiden rakentaminen ja metsästys.
Aleksanteri Kivimäki

Aleksanteri Tomminpoika Kivimäki, aiemmin Julius Aleksanteri Tomminpoika Kivimäki, (s. 22. elokuuta 1997 Espoo) on suomalainen verkkorikollinen, joka aloitti uransa alaikäisenä. Hänet tunnetaan erityisesti vuosina 2018–2019 tapahtuneen ja 2020 paljastuneen Vastaamon tietomurron pääepäiltynä. Kivimäki otettiin kiinni Ranskassa 2. helmikuuta 2023 ja hän sai syytteet lähes 9 600 törkeästä yksityiselämää loukkaavasta tiedon levittämisestä, yli 21 300:sta törkeän kiristyksen yrityksestä ja 20 törkeästä kiristyksestä. Länsi-Uudenmaan käräjäoikeus tuomitsi hänet huhtikuussa 2024 kuuden vuoden ja kolmen kuukauden vankeusrangaistukseen.
Lapsuus ja nuoruus.
Kivimäki syntyi vuonna 1997 Espoossa. Ensimmäisen rikostuomionsa hän sai 15-vuotiaana tietomurroista murtauduttuaan yli 50 000 palvelimelle. Tästä hän sai kaksi vuotta ehdollista vankeutta. Myöhemmin hän hakkeroi Yhdysvaltain ilmavoimien, poliisipiirien ja Sonyn laitteita. Näistä hän sai vuoden ehdollista vankeutta. Vuonna 2014 hän harhautti yhdysvaltalaispoliisit rynnäköimään FBI-agentin kotiin ja teki perättömän pommiuhkauksen American Airlinesin lennolle. Vuonna 2016 hän sanoi, "ettei ehdollinen merkitse yhtään mitään, jos ei tee uusia rikoksia".
Muuta.
Keväällä 2025 ilmestyi Atena-kustantamolta Aarno Malinin Kivimäestä kirjoittama kirja "Ransom_man – Vastaamon tapaus ja Aleksanteri Kivimäen hakkerihistoria".
Kivimäestä julkaistiin kesäkuussa 2025 BBC:n kybertoimittaja Joe Tidyn kirjoittama kirja "Ctrl+Alt+Kaaos – Julius Kivimäen ja muiden hakkerien jäljillä". HBO Max teki Kivimäestä dokumenttisarjan "Most Wanted: Julius Kivimäki."
Radisson Blu Hotel (Oulu)

Radisson Blu Hotel Oulu, alkuperäiseltä nimeltään Hotelli Vaakuna, on vuonna 1974 avattu hotelli Oulujoen suistossa, Pokkisen kaupunginosassa Oulussa. Hotellissa on 235 huonetta, 700 neliömetriä kokoustiloja, liikuntakeskus ja kaksi ravintolaa: Toivo ja Bistro Mesu. Se muodostaa yhdessä Oulun kaupunginteatterin ja kaupunginkirjaston kanssa arkkitehtonisen kokonaisuuden kauppatorin kupeeseen.
SOK:n rakennusosaston arkkitehti Pauli Lehtisen suunnittelema rakennus avattiin tammikuussa 1974 ja sen laajennusosa saman vuosikymmenen lopussa. Hotellin omistivat alun perin Osuuskauppa Arina ja SOK. Se oli ajan mittapuun mukaan ylellinen hotelli, joka nousi nopeasti Pohjois-Suomen suosituimmaksi. Hotelliin kuului 600-paikkainen yökerho, jossa esiintyivät Suomen eturivin muusikot.
Arina luopui osuudestaan hotellissa 1980-luvun alussa ja hotelli siirtyi Sokotelin omistukseen. Vuonna 1997 S-ryhmä sopi Radisson SAS -ryhmän kanssa hotellin siirtämisestä Radissonin brändin alle; samalla Vaakuna-nimestä luovuttiin. Vuonna 2005 hotellin putkistot, ilmastointi ja huoneet uusittiin ja julkisivun betonipinta vuorattiin valkoisilla peltielementeillä. Syyskuussa 2020 hotellissa valmistui vielä mittavampi remontti, jonka aikana ullakkokerros muutettiin lasiseinäiseksi näköalakerrokseksi sviitteineen, kellarikerroksen yökerho muutettiin kuntokeskukseksi ja kokoustiloiksi ja kaikki huoneet sisustettiin uudelleen. Remontin aikana hotellin parkkipaikan alta löydettiin 1600-luvulta peräisin oleva laivahylky.
Manujil Šeh’tman

Manujil Šeh’tman (; 2. helmikuuta 1900 Lypnykyi, Ovrutšin piiri, Volynian kuvernementti – 1941 Moskovan lähellä) oli ukrainalainen taidemaalari.
Šehtman opiskeli Kiovan taidekoulussa 1913–1920 ja Myh’ailo Boitšukin oppilaana Kiovassa Valtion taideoppilaitoksessa 1922–1927. Hän kuului 1920-luvulla Ukrainan vallankumoustaiteen yhdistykseen. Hän työskenteli vuodesta 1934 Moskovassa. Boitšukin valvonnassa hän maalasi 1928 freskot "Pakkotyö" ja "Sadonkorjuujuhla" Odessan Talonpoikien parantolaan. Ne tuomittiin ”nationalistisen formalistisiksi” ja tuhottiin.
Šehtman kuoli 1941 sotilasoperaatiossa Moskovan lähellä.
Johannes Kastajan kirkko

Johannes Kastajan kirkko () on Moskovan patriarkaatin Ukrainan ortodoksisen kirkon Feodosijan hiippakunnan kirkko Kertšin kaupungissa Krimillä Ukrainassa. Se sijaitsee kaupungin historiallisessa keskustassa meren rannalla Kertšinsalmen rannalla lähellä muinaista satamaa. Kirkko on ainoa hyvin säilynyt bysanttilaista arkkitehtuuria edustava kirkko Ukrainassa.
Kirkon paikalla oli 500–700-luvulla basilika, ja nykyisessä kirkossa on käytetty joitakin sen rakenteita. Nykyisen kirkon rakennusajankohdasta ei ole tarkkaa tietoa: sen arvioidaan tyylinsä perusteella olevan rakennettu 1200–1300-luvulla, mutta on myös arvioitu, että se rakennettiin 800–900-luvulla ja uudelleenrakennettiin 1300-luvulla. Osmanivallan aikana 1600-luvulla kirkon seiniä paksunnettiin. Vuonna 1834 kirkon eteishalli purettiin ja korvattiin isommalla. Vuonna 1842 rakennettiin kellotorni ja vuonna 1845 sivualttari. Vuosina 1892 ja 1896 kirkkoa korjattiin. Vuonna 1937 rakennettiin varasto. Vuonna 1938 kirkko luovutettiin paikalliselle museolle uskonnonvastaiseksi näyttelykohteeksi. Kertšin natsimiehityksen aikana kirkko toimi taas kirkkona. Vuonna 1963 kirkko tunnustettiin Ukrainan SNT:n tasavallallisesti merkittäväksi monumentiksi, ja vuosina 1965–1980 sitä restauroitiin arkkitehti Jevhenija Lopušynskan johdolla. Vuonna 1990 kirkko luovutettiin Moskovan patriarkaatin Ukrainan ortodoksiselle kirkolle ja vihittiin kirkoksi.
Hotelli Vaakuna (täsmennyssivu)

Hotelli Vaakuna voi viitata seuraaviin hotelleihin:
Mollwitzin taistelu

Mollwitzin taistelu käytiin 10. huhtikuuta 1741 Preussin ja Itävallan välillä. Se oli osa ensimmäistä Sleesian sotaa. Mollwitz (nykyinen Małujowice) sijaitsee Puolassa, Opolen voivodikunnassa lähellä Brzegin kaupunkia. Taistelu päättyi Preussin voittoon.
Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Kaarle VI oli vailla miespuolista perillistä. Hän aikoi siirtää Itävallan kruunun ja Habsburgien perintömaat tyttärelleen Maria Teresialle. Asiasta oli solmittu vuonna 1713 kansainvälinen sopimus, jota nimitetään pragmaattiseksi sanktioksi. Preussi ei kuitenkaan allekirjoittanut sitä. 
Ensimmäinen Sleesian sota syttyi vuonna 1740, kun Kaarle VI kuoli ja Preussin kuningas Fredrik Suuri alkoi vaatia, että Itävalta luovuttaisi Sleesian Preussille. Tarkoituksena oli vahvistaa Preussin asemaa Euroopassa ja Saksassa. Heti sodan alussa Preussi miehitti Sleesian, eivätkä Itävallan vastatoimet auttaneet. Sota päättyi Breslaun rauhaan 11. kesäkuuta 1742. Rauhansopimuksen mukaan Preussi sai Ala- ja Ylä-Sleesian.
Kristiinankaupunki-Tiukan seurakunta

Kristiinankaupunki-Tiukan seurakuntaa oli vuosina toiminut 1897–1978 toiminut evankelis-luterilainen seurakunta Kristiinankaupungissa. Seurakunta oli yhdistetty kaupunki- ja maaseurakunta.
Seurakunta perustettiin alun perin Lapväärtin alaiseksi kappeliseurakunnaksi, josta tuli itsenäinen kirkkoherrakunta 1897. Kaupunki- ja maaseurakunnilla oli omat kirkonkirjansa, mutta maaseurakunnalla ei ollut omaa kirkkoa eikä pappia. Vuodesta 1920 lähtien seurakuntaa käsiteltiin yhtenä Kristiinankaupunki-Tiukan seurakuntana. Tiukan, Siipyyn ja Lapväärtin kunnat liitettiin Kristiinankaupunkiin vuonna 1973, jolloin alueelle perustettiin seurakuntayhtymä.
Seurakunta oli yksikielisesti ruotsinkielinen ja suomenkielistä toimintaa ylläpiti Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys. Vuonna 1978 Kristiinankaupunki-Tiukka jaettiin suomalaiseen ja ruotsalaiseen seurakuntaan. Samalla Siipyyn ja Lapväärtin seurakuntien suomenkielisille tuli mahdollisuus liittyä suomalaisen seurakunnan jäseniksi.
Lapväärtin seurakunta

Lapväärtin seurakunta () oli Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta, joka toimi Lapväärtissä vuosina 1607–2006. Seurakunta oli yksikielisesti ruotsinkielinen ja kuului Porvoon hiippakuntaan ja Närpiön rovastikuntaan.
Lapväärtti perustettiin aluksi Närpiön emäseurakunnan kappeliseurakunnaksi 1594. Se itsenäistyi omaksi kirkkoherrakunnaksi 1607. Myöhemmin seurakunnasta itsenäistyi omiksi seurakunnikseen Kristiinankaupunki, Isojoki, Siipyy ja Karijoki. Lapväärtin seurakunta yhdistyi Kristiinankaupungin ruotsalaisen ja Siipyyn seurakuntien kanssa Lapväärtin-Kristiinankaupungin seurakunnaksi vuoden 2006 alussa.
Pirttikylän seurakunta

Pirttikylän seurakunta () oli Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta, joka toimi vuosina 1859–2014 Pirttikylässä. Seurakunta kuului Porvoon hiippakuntaan ja Närpiön rovastikuntaan. 
Pirttikylä oli alkujaan Närpiön kappeliseurakunta. Seurakunta sai oman kirkon 1696 ja papin vuonna 1702. Vuonna 1859 seurakunta erotettiin omaksi kirkkoherrakunnaksi. Pirttikylän seurakunta liitettiin Närpiön seurakuntaan vuoden 2014 alussa.
Siipyyn seurakunta

Siipyyn seurakunta () oli Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta, joka toimi vuosina 1860–2006 Siipyyssä. Seurakunta oli yksikielisesti ruotsinkielinen ja kuului Porvoon hiippakunnan Närpiön rovastikuntaan.
Siipyy perustettiin Lapväärtin kappeliseurakunnaksi vuonna 1787. Seurakunta itsenäistyi vuonna 1860. Siipyy liittyi kuntaliitoksen myötä Kristiinankaupungin seurakuntayhtymään 1973. Vuonna 2006 Siipyyn, Lapväärtin ja Kristiinankaupungin ruotsalainen seurakunnat yhdistyivät Lapväärtin-Kristiinankaupungin seurakunnaksi.
Siipyyn ensimmäinen kirkko valmistui 1787. Se tuhoutui tulipalossa 1969 ja sen paikalle valmistui nykyinen Siipyyn kirkko vuonna 1972.
Maksamaan seurakunta

Maksamaan seurakunta () oli vuosina 1872–2007 toiminut maksamaalainen seurakunta. Maksamaan seurakunta perustettiin Vöyriin kuuluvaksi saarnahuonekunnaksi vuonna 1706. Maksamaasta tuli kappeliseurakunta 1775 ja se sai kappalaisen 1786. Vuonna 1872 seurakunnasta tuli emäseurakunta ja kirkkoherra astui virkaan vuonna 1889.
Oravaisten seurakunta

Oravaisten seurakunta () oli vuosina 1859–2011 toiminut oravaislainen seurakunta. Oravaisten seurakunta perustettiin Vöyriin kuuluvaksi kappeliksi vuonna 1676. Vuonna 1859 seurakunnasta tuli itsenäinen emäseurakunta. Oravaisiin kuului myös vuonna 1912 perustettu Keskisen rukoushuonekunta.
Herätysliikkeet.
Oravaisten seurakunta muodostaa muun Pohjanmaan rannikon tavoin voimakkaan ja yhtenäisen ruotsinkielisen evankelisen herätysliikkeen tukialueen.
Alavetelin seurakunta

Alavetelin seurakunta () oli Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta, joka toimi vuosina 1894–2020 Alavetelissä. Seurakunta kuului Porvoon hiippakuntaan ja Pedersören rovastikuntaan. Seurakunta muodosti Kruunupyyn ja Teerijärven seurakuntien kanssa Kruunupyyn seurakuntayhtymän.
Alavetelin seurakunta perustettiin alun perin Kokkolan emäseurakunnan kappeliseurakunnaksi vuonna 1752. Vuonna 1894 seurakunta erotettin omaksi kirkkoherrakunnakseen. Alavetelin ja Teerijärven kunnat yhdistyivät Kruunupyyn kanssa vuonna 1969, jolloin seurakunnat muodostivat seurakuntayhtymän. Vuoden 2020 alussa seurakunnat yhdistettiin ja seurakuntayhtymä purettiin.
Jepuan seurakunta

Jepuan seurakunta () oli Suomen evankelis-luterilainen kirkon seurakunta, joka toimi Jepuassa vuosina 1906–2013. Seurakunta kuului Porvoon hiippakuntaan ja Pedersören rovastikuntaan. Jepua muodosti Munsalan seurakunnan ja Uudenkaarlepyyn seurakunnan kanssa Uudenkaarlepyyn seurakuntayhtymän.
Seurakunta perustettiin alun perin Uudenkaarlepyyn rukoushuonekunnaksi 1859. Jepua sai ensimmäisen papin 1863 ja seurakunta sai kappelinoikeudet 1867. Omaksi kirkkoherrakunnaksi seurakunta erotettiin vuonna 1906. Jepuan ja Munsalan kunnat liitettiin Uuteenkaarlepyyhyn vuonna 1975, jolloin alueen seurakunnat perustivat Uudenkaarlepyyn seurakuntayhtymän. Munsala, Jepua ja Uusikaarlepyy yhdistyivät vuoden 2013 alussa ja samalla seurakuntayhtymä purettiin.
Munsalan seurakunta

Munsalan seurakunta () oli Suomen evankelis-luterilainen kirkon seurakunta, joka toimi Munsalassa vuosina 1857–2013. Seurakunta kuului Porvoon hiippakuntaan ja Pedersören rovastikuntaan. Munsala muodosti Jepuan seurakunnan ja Uudenkaarlepyyn seurakunnan kanssa Uudenkaarlepyyn seurakuntayhtymän.
Munsalan seurakunta perustettiin alun perin Uudenkaarlepyyn kappeliksi ennen vuotta 1734. Munsala sai oman papin 1755 ja erotetttiin omaksi kirkkoherrakunnaksi 1857. Hirvlaxin rukoushuonekunta perustettiin vuonna 1913. Munsalan ja Jepuan kunnat liitettiin Uuteenkaarlepyyhyn vuonna 1975, jolloin alueen seurakunnat perustivat Uudenkaarlepyyn seurakuntayhtymän. Munsala, Jepua ja Uusikaarlepyy yhdistyivät vuoden 2013 alussa ja samalla seurakuntayhtymä purettiin.
Družba (Sumyn alue)

Družba (), vuoteen 1962 saakka lähinnä nimellä H’utir-Myh’ailivskyi (), on kaupunki Ukrainan pohjoisosassa, Sumyn alueen Šostkan piirissä. Kaupunki sijaitsee Dneprin vesistöön kuuluvan Žuravka-sivujoen varrella (joki esiintyy myös nimellä Žuravtsi), maanteitse noin 200 kilometriä aluekeskus Sumystä pohjoisluoteeseen (linnuntietä 139 km). Družban kautta kulkee päärata Venäjän Brjanskista Ukrainan Konotopin risteysasemalle, minkä lisäksi luoteeseen vievä rata johtaa Unetšaan ja kaakkoon johtava rata Bilopilljaan. Družban rautatieaseman nimi viittaa kaupunkia muodostettaessa olemassa olleen taajaman nimeen ("H’utir-Myh’ailivskyi", ).
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 4 594 asukasta vuoden 2021 alussa. Vuonna 2001 asukkaita oli noin 5 726, joista etnisesti ukrainalaisia oli 70 prosenttia, venäläisiä 24 prosenttia ja valkovenäläisiä 5 prosenttia. Kaupungin nimi (Družba, suom. "Ystävyys") symboloi ystävyyttä ukrainalaisten, venäläisten ja valkovenäläisten välillä.
Tammikuun keskilämpötila Družbassa on -8 ja heinäkuun +18,6 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 594 millimetriä.
Kaupungin pohjana toimivista paikkakunnista tiedetään, että 1600-luvun puolivälin jälkeen Žuravkan ja Jurasivkan kylät kuuluivat A. Gamalijulle, jonka poika oli hetmani Ivan Mazepan kannattaja. Pultavan taistelun (1709) jälkeen tsaari Pietari I antoi seudun maiden hallinnan maanomistaja Golovinille, jonka jälkeläiset myivät ne Kotšubejivin suvulle. 1830-luvulla teollisuusmies M. Tereštšenko osti maat. Vuonna 1835 hän perusti sokeritehtaan mailleen; se toimi vuoteen 1995 asti. Sen työntekijämäärä kasvoi ja tehtaan luo kehittyi asutus, jonka Tereštšenko nimesi poikansa Myh’ailon mukaan. Nimi H’utir-Myh’ailivskyi mainitaan ensimmäisen kerran 1855 sokeritehtaan rakentamisen yhteydessä. 1860-luvulla kapearaiteinen rautatie rakennettiin seudulle (linjalta Voronež-Zernovyje); vuodesta 1907 H’utir-Myh’ailivskyi on ollut risteyspaikkakunta. H’utir-Myh’ailivskyi sai kaupunkityyppisen taajaman aseman 1958. Kaupungin aseman ja nykyisen nimensä se sai vuonna 1962, jolloin kolme lähekkäistä asutusta (Žuravka, Jurasivka ja H’utir-Myh’ailivskyi) yhdistettiin.
Ukrainan vuonna 2020 tekemän aluehallintouudistuksen jälkeen Družba on kuulunut Šostkan piiriin; tätä ennen se oli osa Jampilin piiriä.
Teerijärven seurakunta

Teerijärven seurakunta () oli Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta, joka toimi vuosina 1868–2020 Teerijärvellä. Seurakunta kuului Porvoon hiippakuntaan ja Pedersören rovastikuntaan. Teerijärvi muodosti Alavetelin seurakunnan ja Kruunupyyn seurakunnan kanssa Kruunupyyn seurakuntayhtymän.
Teerijärvi oli Kruunupyyn alainen saarnahuonekunta vuodesta 1662 ja sai oman kirkon 1667. Vuonna 1669 seurakunnasta tuli kappeli ja vuonna 1868 itsenäinen kirkkoherrakunta. Teerijärven ja Alavetelin kunnat yhdistyivät Kruunupyyn kanssa vuonna 1969, jolloin seurakunnat muodostivat seurakuntayhtymän. Vuoden 2020 alussa seurakunnat yhdistettiin ja seurakuntayhtymä purettiin.
Jan Balstad

Jan Balstad (s. 16. marraskuuta 1937 Oslo) on norjalainen työväenpuolueen poliitikko. Hän toimi Norjan ulkomaankauppa- ja merenkulkuministerinä 1988–1989.
Werder (Havel)

Werder (Havel) on kaupunki Brandenburgin osavaltiossa Saksan koillisosassa. Sen vanhakaupunki sijaitsee Havel-joen saarella. Werder tunnetaan hedelmänviljelystään ja se on osa Berliinin suurkaupunkialuetta.
Maantiede.
Werder sijaitsee Brandenburgin länsiosassa ja piirikuntansa pohjoisosassa. Etäisyys Berliinin keskikaupungilta on noin 35 kilometriä lounaaseen. Havel virtaa Werderin halki kohti länttä ja kaupungin keskusta sijaitsee saarella, jota Havel erottaa mantereesta. Werderissä on useita järviä (Schwielowsee, Glindower See, Großer Plessower See ja Großer Zernsee).
Nykyinen Werder on syntynyt useiden kuntaliitosten seurauksena, joita tehtiin 1990-luvun lopussa ja 2000-luvun alussa.
Historia.
Werderin kalastajakylä sai alkunsa oletettavasti 800- tai 900-luvulla. Varhaisimmat asiakirjamaininnat paikkakunnasta ovat vuodelta 1317, jolloin Lehninin luostari osti sen. Keskiaikana Werder oli pieni luostarikaupunki, Klosterstädtchen. Asukkaiden tärkeitä elinkeinoja olivat kalastus ja munkkien harjoittama viininviljely. Uuden ajan koittaessa Werder maallistui. Kaupunkiin johtava silta uudistettiin 1736 ja katuja päällystettiin, jotta ne eivät olisi enää mudan tai pölyn peitossa. Saman vuosisadan aikana Werderin talous kehittyi suotuisasti; viininviljely taantui ja tilalle tuli hedelmien viljely. Seuraus: Werderista kehittyi Berliinin ja Potsdamin hedelmätarha.
1900-luvulle tultaessa hedelmiä alettiin myös jalostaa. Natsivallan aikana yli sata Werderin juutalaista emigroitui, karkotettiin tai murhattiin. Toisessa maailmansodassa Werder vältti laajamittaiset pommitustuhot, mutta se päätyi sodan jälkeen osaksi DDR:ää. Saksojen jälleenyhdistymisen jälkeen Werderin hedelmäviljelyn perinne jatkui - se ei ollut katkennut 45-vuotisella sosialismin kaudella. Vanhaakaupunkia saneerattiin ja uusia asuin- ja liiketoiminta-alueita rakennettiin.
Werderin puidenkukintaa on juhlistettu Baumblütenfest-tapahtumalla vuodesta 1879 alkaen. Jokaista vuotta varten valitaan uusi puidenkukintakuningatar, Baumblütenkönigin.
Werderin vanhassakaupungissa sijaitsee useita historiallisia kirkkoja. Maallista arkkitehtuuria edustaa muun muassa Lendelhaus (1789) ja Bockwindmühle. Mainittakoon myös vanha raatihuone (Altes Rathaus) ja vanha panimo (Alte Brauerei).
Talous ja liikenne.
Werderin elinkeinoja ovat muun muassa hedelmien ja vihannesten viljely ja niiden jalostaminen, energia- ja ympäristöteknologia, valmistaloteollisuus ja logistiikka-ala. Werderin rautatieasema sijaitsee rataosuudella Berliini–Magdeburg. Werder sijaitsee Berliinin kehämoottoritien (BAB 10) sisällä.
Bjarne Mørk-Eidem

Bjarne Mørk-Eidem (4. lokakuuta 1936 Vega – 2. lokakuuta 2022) oli norjalainen työväenpuolueen poliitikko. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1969–1993 ja toimi Norjan kalastusministerinä 1986–1989. Vuosina 1990–2005 hän johti Norjan valtiontalouden tarkastusvirastoa Riksrevisjonenia.
Jääkiekon Valtakunnansarja 1940–1941

Kaudella 1941 Jääkiekon Valtakunnansarja pelattiin yksinkertaisena viiden joukkueen sarjana. Sarjan voittaja nousi suoraan SM-sarjaan ja toiseksi sijoittunut karsi SM-sarjan seitsemänneksi sijoittunutta vastaan.
Valtakunnansarja.
Karhu-Kissat nousi SM-sarjaan. 
SM-sarjassa Turun Riento ja Åbo IFK olivat tasapisteissä kuudentena ja Jääkiekkoliitto päätti, että karsintaotteluun joutuva joukkue päätettäisiin ylimääräisellä ottelulla. ÅIFK protestoi Jääkiekkoliiton päätöstä ja kieltäytyi pelaamasta ylimääräistä ottelua, jonka seurauksena joukkue menetti paikkansa SM-sarjassa ja TBK nostettiin SM-sarjaan sen tilalle.
Teltow

Teltow () on kaupunki Brandenburgin osavaltiossa Saksan koillisosassa. Berliinin suurkaupunkialueella sijaitsevassa vuonna 1265 kaupunkioikeudet saaneessa Teltow’ssa toimii useita korkean teknologian yrityksiä.
Maantiede.
Teltow sijaitsee moreenitasangolla Brandenburgin keskiosassa ja piirikuntansa koilliskulmalla. Se rajoittuu pohjoisessa Teltow’n kanavaan, joka erottaa sitä Berliinistä. Teltow’n etäisyys Berliinin keskikaupungilta on noin 17 kilometriä lounaaseen.
Historia.
Teltow sai kaupunkioikeudet 6. huhtikuuta 1265. Kyseinen dokumentti on samalla ensimmäinen kirjallinen maininta Teltow’sta. Vuonna 1375 Teltow’n väkiluku oli noin 800 ja tärkeimpiä elinkeinoja olivat maatalous, oluenpaneminen ja käsityöläisyys. Uusi aika toi mukanaan reformaation ja Teltow’ssa valta siirtyi 1571 jälleen vaaliruhtinaille. Teltow koki vuosina 1520–1801 seitsemän tuhoisaa tulipaloa ja vuonna 1566 kaupunkia koetteli rutto. 1600-luvun alkupuoliskolla Teltow kärsi kolmikymmenvuotisesta sodasta ja useista kulkutaudeista. Niiden seurauksena kaupunki näivettyi pahoin. Vuoden 1711 kaupunginpalon jälkeen teltow’laiset alkoivat kasvattaa Teltow’n nauriita (Teltower Rübchen).
Teltow’n vuosisataisia mahtisukuja olivat Schwanebeckit ja Wilmerdorfit, joiden valta mureni vasta 1808 tehdyn uudistuksen myötä. Kaupunki kasvoi ja kehittyi voimakkaasti 1800-luvun aikana ja edelleen 1900-luvulla. Toinen maailmansota katkaisi myönteisen kehityksen. Tuhottuja teollisuuslaitoksia ja infrastruktuuria jälleenrakennettiin sodan jälkeen. DDR:n aikana sähköteollinen tuotanto oli merkittävä elinkeino, mutta Saksojen jälleenyhdistymisen myötä Teltow’n teollisuus osoittautui auttamattoman kilpailukyvyttömäksi. Sijainti Berliinin kyljessä avitti kaupunkia uuteen nousuun ja sen historiallista vanhaakaupunkia alettiin saneerata 1990-luvulla. Vuonna 1994 Teltow’hon liitettiin Ruhlsdorfin kunta.
Teltow’n vanhakaupunki on säilynyt varsin hyvin. Siellä on muun muassa Pyhän Andreaksen kirkko eli St. Andreaskirche, jonka torni on kaupungin historiallinen maamerkki. Kirkon vanhimmat rakenteet ovat 1200-luvulta.
Talous ja liikenne.
Teltow’ssa toimii lukuisia korkean teknologian yrityksiä. Teltow’n rautatieasema (Bahnhof Teltow) sijaitsee rataosuudella Berliini–Halle. Toinen asema, Bahnhof Teltow Stadt, on paikallisjunaliikenteen käytössä.
Hirvijärvi (Kuopio, Hirvilahti)

Hirvijärvi on syvyyssuhteiltaan epäyhtenäinen järvi Kuopion luoteisosassa Pohjois-Savossa. Sen pinta-ala on 1,5 neliökilometriä. Etäisyys Kuopion keskustasta on 21 kilometriä länsiluoteeseen.
Maantiede.
Hirvijärven ulottuvuus etelästä pohjoiseen on 2,75 kilometriä ja lännestä itään 1,9 kilometriä. Pääaltaasta työntyy etelään noin kilometrin pituinen Myllylahti, joka jakautuu edelleen pienemmiksi lahdiksi. Koillisen rannan Runtinlahti puolestaan jakaa järven pohjoisosan Leskelänlahteen ja Runtinlahteen. Järven läntisimmän osan muodostaa Jokilahti. Noin kolmasosa Hirvijärvestä on enintään kolme metriä syvä ja noin viidesosa vähintään kymmenen metriä syvä. Syvin alue sijaitsee aivan Lampsniemen pohjoispuolella. Järven pohjoisosassa on 20 metrin syvänne. Järven läntisin osa on matalaa.
Hirvijärven saariluvuksi on ilmoitettu kaksitoista. Laajimmat saaret ovat Koivusaari luoteessa ja Runtinsaari matalan Runtinlahden alueella. Hirvijärven rannat ovat pääosin metsämaata, länsirannalla on pieni peltoalue. Noin puoli kilometriä Hirvijärveltä koilliseen sijaitsee Hirvilahden kylän peltojen ympäröimä Hiihtari ja noin puoli kilometriä länteen sijaitsee Nieminen.
Hirvijärveen virtaa nimettömiä tulouomia. Hirvijärvi laskee Myllylahden koillispuolelta alkavaa Kaivannonjokea itään Postilampeen (98,6 metriä mpy), josta virta vie pienten järvien kautta koilliseen Kallaveteen.
Hirvijärven vesitilavuus on 8 509 000 kuutiometriä.
Hirvijärvi (04.281.1.029) kuuluu Kallaveden-Ala-Ruokoveden alueeseen (04.281), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Kallaveden yläosan alue (04.28) ja ensimmäinen jakovaihe on Haukiveden–Kallaveden alue (04.2). Hirvijärvi on toiseksi laajin Kallaveden-Ala-Ruokoveden alueen 57:stä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Selkeästi laajin on Kallavesi. Kolmanneksi laajin on alle puolen neliökilometrin laajuinen Hiihtari.
Niemisjärvi (Kuopio)

Niemisjärvi (myös Nieminen) on kahdesta kapeasta haarasta koostuva, suurelta osin peltomaiden reunustama järvi Niemisjärven kylässä Kuopion luoteisosassa Pohjois-Savossa. Sen pinta-ala on 42,1 hehtaaria. Etäisyys Kuopion keskustasta on 22 kilometriä länsiluoteeseen.
Maantiede.
Niemisjärven ulottuvuus etelästä pohjoiseen on noin 1,8 kilometriä. Järven itäisen osan nimi on Pieni-Nieminen. Läntinen järvenosa on laajalti vähintään kuusi metriä syvä, itäinen osa on matalampi. Niemisjärveen virtaa tulouoma pohjoisesta ja toinen uoma lännestä Särkinen-järveltä (132,7 metriä mpy).
Niemisjärven ainoa saari on järveä jakavan niemen luoteispuolella sijaitseva muutaman aarin laajuinen luoto. Niemisjärven itäpuolella sijaitsee Hirvijärvi, järvien välissä kohoaa Kimarinmäki (noin 170 metriä mpy).
Niemisjärvi (04.284.1.016) kuuluu Suovunjärven valuma-alueeseen (04.284), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen päävesistössä (04). Toinen jakovaihe on Kallaveden yläosan alue (04.28) ja ensimmäinen on Haukiveden–Kallaveden alue (04.2). Suovunjärven alueeseen kuuluu 47 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista laajimmat ovat Naarajärvi, Suuri-Palonen–Pieni-Palonen, Iso Salinjärvi ja Rääpys-Rytky. Alueen järvistä seitsemäntoista on yli kymmenen hehtaarin laajuisia.
Jääkiekon Suomensarja 1944–1945

Kaudella 1945 Jääkiekon Suomensarja pelattiin yksinkertaisena kolmen joukkueen sarjana. Sarjan voittaja nousi suoraan SM-sarjaan.
Suomensarja.
Tampereen Palloilijat nousi SM-sarjaan.
Kylmäkosken vanha hautausmaa

Kylmäkosken vanha hautausmaa on Akaan kaupungissa sijaitseva hautausmaa, jonne ei vuoden 1889 jälkeen ole haudattu vainajia. Se perustettiin 1857 Akaan pitäjään, josta Kylmäkoski 1895 erotettiin omaksi kunnakseen. Kylmäkosken kunta liitettiin Akaan kaupunkiin vuoden 2011 alusta.
Kylmäkosken kappeliseurakunta toimi Akaan seurakunnan alaisuudessa. Kylmäkoskella ei ollut omaa hautausmaata, vaan vainajat vietiin Akaan vanhalle hautausmaalle Toijalaan. Toijala oli Akaan kirkonkylä ja 1870-luvulta lähtien asutusalue Toijalan rautatieaseman ympärillä. Keskustelu Kylmäkoskelle perustettavasta hautausmaasta alkoi 1846 ja 1854 kysyttiin Akaan seurakunnan kirkonkokouksessa kylmäkoskelaisten mielipidettä asiaan. Hautausmaa perustettiin 1857 ja kirkonkokouksessa annettiin Emanuel Pihlmanin tehtäväksi hautapaikkojen osoittaminen ja hautojen kaivaminen.
Maa-alueen hautausmaata varten lahjoitti Tarpianjoen läheisyydestä Vanhan Hautaan kartanon omistaja B. G. Mellin. Kylmäkoskelaisten tehtäväksi tuli raivata maastosta kiviä ja ajaa alueelle soraa. Maata ajettiin 1861 ja 1867, jolloin alueelle istutettiin myös puita. Hautausmaan luona oli paari- ja kalustohuone, joka maalattiin 1860 niin, että seinistä tuli punaiset, nurkkalaudoista valkoiset ja ovista mustat. Tämä hautausmaan ainoa rakennus myytiin tarpeettomana pois 1897, eikä alueella ollut muita rakennelmia kuin aluetta ympäröivä kiviaita.
Valtiovalta sääteli hautausmaiden käyttöä ja perustamista asetuksilla, joista keskeinen oli vuonna 1879 säädetty Keisarillisen Majesteetin Armollinen Asetus terveydenhoidosta Suomenmaassa. Sen kuudes luku käsitteli hautausmaita ja ruumiiden hautaamista. Hautausmaat eivät enää saaneet sijaita aivan lähellä asutusta, vaan sellaisille hauta-alueille hautaaminen tuli lopettaa senaatin päätöksellä kesään 1890 mennessä. Kylmäkoskella nimismies ja maanmittari vetosivat terveydellisiin syihin, kun kielsivät vanhan hautausmaan käyttämisen 1889. Uusi Kylmäkosken hautausmaa otettiin käyttöön samana vuonna.
Kylmäkosken vanha hautausmaa sijaitsee kummulla, jolta on ennen puuston kasvua nähnyt Tarpianjoelle saakka. Hautausmaa edustaa paikallishistoriaa ja varhaista suomalaista hautausmaakulttuuria. Se on ajalta ennen asemakaavoitettuja hautausmaita.
Suuri-Kivistö

Suuri-Kivistö on kahdesta altaasta koostuva metsäjärvi Ruokolahden luoteisosassa Etelä-Karjalassa. Sen pinta-ala on 1,2 neliökilometriä. Etäisyys Imatralta on 30 kilometriä pohjoisluoteeseen.
Maantiede.
Suuren-Kivistön ulottuvuus etelästä pohjoiseen on kaksi kilometriä. Järven pohjoisen osan nimi on Suuri-Kivistö ja eteläisen osan Pieni-Kivistö. Osia erottaa järven länsirannalta itään pistävä puolisen kilometriä pitkä Kivistönniemi ja yhdistää niemen itäpuolinen Kivistönsalmi. Järven lahdet ovat loivasti kaareutuvia ja suiltaan avoimia. Pieni-Kivistö kattaa noin kolmanneksen järvikokonaisuuden pinta-alasta. Noin kymmenesosa Suuresta-Kivistöstä (ml. Pieni-Kivistö) on vähintään kymmenen metriä syvä. Syvin alue, 20–23 metriä, sijaitsee järven keskiosassa Kivistönniemen pohjoispuolella. Pienen-Kivistön syvin kohta on kymmenen metriä. Järven pohjoiset ja luoteiset osat ovat matalia.
Suuren-Kivistön ainoa saari on järven etelärannan läheisyydessä sijaitseva noin seitsemän aaria laaja Mertasaari. Järven rannoilla on jonkin verran pientaloja. Suureen-Kivistöön laskee useita suo-ojia, etenkin sen pohjoispuolella sijaitsevalta Leviänlahdensuolta. Kartan perusteella Suuren-Kivistön itäpuoliset pienehköt järvet laskevat sen koilliskolkkaan Tetrilammen (90,6 metriä mpy) kautta. Suuren-Kivistön länsirannalta alkaa nimetön lasku-uoma, joka virtaa länteen Kaidanjärveen (89,0 metriä mpy). Suuren-Kivistön ja Kaidanjärven välinen kannas on noin 350 metriä leveä.
Suuren-Kivistön vesitilavuus on 5 583 000 kuutiometriä.
Suuri-Kivistö (04.129.1.008) kuuluu Myllyjoen-Vehkajärven valuma-alueeseen (04.129), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Pihlajaveden–Kokonselän alue (04.12) ja ensimmäinen jakovaihe on Suur-Saimaan alue (04.1). Suuri-Kivistö on toiseksi laajin Myllyjoen-Vehkajärven valuma-alueen kahdeksastatoista vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Laajin on Vehkajärvi ja kolmantena tulee Kaidanjärvi, jota seuraa Valkjärvi.
Kaislampi

Kaislampi (vanha rinnakkaisnimi Kaitalampi) on pieni ja kapea metsäjärvi Kirkkonummen koillisosassa Veikkolan itäpuolella. Sen pinta-ala on 3,96 hehtaaria. Etäisyys Helsingin keskustasta on 28 kilometriä länsiluoteeseen.
Maantiede.
Kaislampi muistuttaa järven kaakkoiskulmalta katsoen v-kirjainta. Sen luoteeseen suuntaavan haaran pituus on noin 600 metriä ja länteen suuntaavan haaran pituus noin 450 metriä. Järven eteläosan ranta-alue kuuluu Nuuksion kansallispuistoon. Luoteisen haaran rannalla on pientaloja. Kaislampeen virtaa vettä ympäröiviltä suoalueilta. Sen lounaiskolkasta lähtee laskuoja etelään.
Kaislampi (81.057.1.022) kuuluu Mankinjoen valuma-alueeseen (81.057), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Suomenlahden rannikkoalueen (81) päävesistössä. Mankinjoen valuma-alueeseen kuuluu 69 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista laajimmat ovat Nuuksion Pitkäjärvi, Juusjärvi ja Loojärvi.