Viron murteet

Viron murteet tarkoittavat Virossa puhuttuja itämerensuomalaisia kielimuotoja, joiden tavallisesti katsotaan muodostavan viron kielen.
Luettelo.
Seuraava perinteisenä pidetty luokittelu on korkeakouluihin tarkoitetusta oppikirjasta "Eesti murded ja kohanimed".
Edellä mainitut paikannimet viittaavat pitäjiin, eivät kaupunkeihin. Suomen murre-käsitettä vastaa virolaisissa tutkimuksissa "murrak"-sana, jonka tarkasta merkityksestä ei ole selvyyttä. "Eesti murded ja kohanimed"issa ei myöskään kuvailla varsinaisten murteiden eroja tarkemmin. Koska aihetta koskevaa tutkimusta on olemassa niukalti, kirjassa käytetään Viron murteiden sanakirjasta ("Eesti murrete sõnaraamat") lähtöisin olevaa pitäjiin perustuvaa luokitusta. Kirjassa mainitaan kuitenkin, ettei murteiden määrittelyn tulisi perustua hallinnollisiin rajoihin vaan kielellisiin erilaisuuksiin. Erilaisuudet voivat rajoittua yhteen pitäjään, kuten esimerkiksi Käinassa, kuntaan kuten Tahkurannassa tai moisioon kuten Taageperassa. Yleensä jokaisessa kyläkunnassa puhutaan kuitenkin erilaista murretta..
Viron sana "murre" on perinteisesti tarkoittanut edellä mainittujen "murrakoiden" ryhmää (oppikirjan luokittelussa: Viron keskimurretta, Viron länsimurretta, Viron saarten murretta, Viron itämurretta, Viron rantamurretta, Alutagusen murretta, Mulgin murretta, Tarton murretta sekä Võron murretta), jonka täsmällinen tarkoitus jää sekin hämäräksi.
Murrejaon tausta.
Perinteinen jako.
Kuten edellä olevasta luettelosta käy ilmi, Viron murteiden vahvimmat jakolinjat kulkevat seuraavan kolmen ryhmän välillä:
Samoin kuin on suomen kielen länsi- ja itämurteiden jako, Viron kolme murreryhmää ovat taustaltaan melko heterogeeninen joukko itämerensuomalaisia kielimuotoja. Kielimuodoista omalaatuisimpia ovat eteläviron murteet, joita kutsutaan myös eteläviron kieleksi. Eteläviron murreryhmä lienee muodostunut omaksi murrealueekseen jo hyvin varhain. Luultavasti se tapahtui ennen pohjoisviron eriytymistä muista itämerensuomalaisista kielistä. Rannikkomurteet jakavat puolestaan piirteitä erityisesti pohjoisten itämerensuomalaisten kielten, kuten suomen, karjalan ja vepsän kanssa.
Sydänvirolaisten murteiden ryhmä on edelleen historiallisesti heterogeeninen: kielestä ei juurikaan löydy piirteitä, jotka kattaisivat ainoastaan nämä viron murteet. Murreryhmän ominaispiirteitä on löydetty myös vatjan kielestä.
Murrealueet voidaan erottaa toisistaan erityisesti fonologiansa avulla. Kaksi merkittävää piirrettä ovat astevaihtelu ja vokaalin õ esiintyminen.
Eteläisissä itämerensuomalaisten kielten sanoissa, joissa on alun perin esiintynyt 2. tavussa takavokaali, kuten viro "mõrd" (vatja "mõrta), "põld" (vatja "põlto) ~ suomi "merta, "pelto, "õ-vokaali" vastaa pohjoisempien itämerensuomalaisten kielten "e":tä. "õ" voi lisäksi toimia suomen "o"-kirjaimen vastineena, esim. viro "õppima" (vatja "õppõa") ~ suomi "oppia".
Viitson jako.
Ensimmäisen äännehistoriallisesti perustetun luokittelun laati Tiit-Rein Viitso tutkimuksessaan "Itämerensuomalaisten murteiden luokittelun pääpiirteet" (1984).
Lueteltuista itsenäisistä itämerensuomalaisista päämurteista puhutaan Virossa viittä :
Salmisen jako.
Viitson käsittelyä on kritisoinut Tapani Salminen siitä, ettei hän ole ottanut huomioon adstraattivaikutusta ja että hän käyttää murreryhmiä toisistaan erottavina tunnusmerkkeinä arkaismeja.
Esimerkiksi Viron itämurteen pitkän painollisen tavun kestovaihtelu kyllä erottaa sen Narvan haarasta, mutta sama piirre esiintyy myös sen lähinaapuristossa pohjoisvirolaisissa murteissa, mikä on yksi syy sen liittämiseen niihin, vaikka tämä voi olla myös adstraattivaikutus. 
Karl Pajusalun, Ellen Niityn ja Tiit Hennosten oppikirja käsittelee pohjoisvirolaisia ja etelävirolaisia murteita viron päämurteina. Mielenkiintoisimmana kieliopillisena erona kuvaillaan ehkä etelävirossa vieläkin produktiivista mediaalista konjugaatiota.
Krikmannin ja Pajusalon jako.
Eräs Viron murteiden sanastoa koskeva tutkimus on Arvo Krikmannin ja Karl Pajusalu regressioanalyysiin perustuva "Kus on keskmurde keskpunkt" (suom. 'Missä on keskimurteen keskipiste') (Inter dialectos nominaque. Eesti Keele Instituudi toimetised 7. Tallinn 2000a., s. 131–172). Tällä menetelmällä saatu murrekartta eroaa selvästi kieliopillisestä luokittelusta ja muistuttaa enemmän kansanperinne-alueiden karttoja. Omalaatuisinta sanastoa on käytetty Viron rajaseuduilla, joista merkittävimmät ovat Lüganuse, Vastseliina, Karksi, Martna ja Kihelkonna. Keskiosan kielikäyttö on ollut stereotyypisempaa.